Dikenss Čārlzs

Lielās cerības

Čārlzs Dikenss

Lielās cerības

LIELĀS CERĪBAS

.

PIRMĀ NODAĻA

Mana tēva uzvārds bija Pirips un mans kristītais vārds Filips, bet bērnībā es no abiem šiem vārdiem neko garāku vai sarežģītāku par Fipu nevarēju izveidot. Es saucu pats sevi par Fipu, un visi sauca mani tāpat.

Es minēju sava tēva uzvārdu — Pirips, paļaujoties uz viņa kapakmeni un savu māsu, misis Gārdžeriju, kalēja Džo Gārdžerija sievu. Tā kā es nekad netiku redzējis ne savu tēvu, ne māti, ne ari viņu attēlus (viņu dzīves laikā par fotogrāfiem neko vēl nezināja), tad vecāku ārējais izskats manā iztēlē pavisam nepamatoti saistījās ar viņu kapakmeņiem. Burti uz tēva kapakmens ierosināja dīvainu domu, ka viņš bijis stūrains, drukns, melnūksnējs vīrs ar sprogainiem melniem matiem. Uzraksta «Arī Džordžiāna, augšminētā Piripa sieva» burti un to nosliekšanās izraisīja bērnišķīgu secinājumu, ka māte bijusi mūsaina un slimīga. Pieci nelielie kapakmeņi, katrs apmēram pusotras pēdas garš, nostādīti glītā rindā blakus viņu kapam un veltīti manu piecu mazo brālīšu piemiņai, kuri bija ļoti agri atsacījušies no mēģinājumiem palikt pie dzīvības šai vispasaules cīņā, modināja mani svētu pārliecību, ka viņi piedzimuši, gulēdami augšpēdus, sabāzuši rokas bikšu kabatās, un nav tās izvilkuši ārā visā savā dzīves laikā.

Mēs mitām purvainā apvidū upes tuvumā, kādas divdesmit jūdzes no tās ietekas jūrā. Savus pirmos spilgtākos un plašākos iespaidus no apkārtnes es laikam guvu kādā neaizmirstamā drēgnā pēcpusdienā, jau uz vakara pusi. Tieši toreiz man kļuva pilnīgi skaidrs, ka drūmais, ar nātrēm aizaugušais laukums ir kapsēta un ka Filips Pirips, šās draudzes loceklis, un arī Džordžiāna, augšminētā Piripa sieva, ir miruši un apbedīti, un ka iepriekšminēto bērni Aleksandrs, Bartolomjū, Eibrehems, Tobiass un Rodžers arī ir miruši un apbedīti; ka līdzenais, tumšais klajums, kurš plešas aiz kapsētas un kuru šķeļ dambji, aizsprosti un slūžas, un kurā šur tur izkliedētas ganās govis, ir tīrelis; ka svina pelēkā līnija aiz tā ir upe, ka talīnais baismīgais midzenis, no kura traucas šurp niknais vējš, ir jūra un ka mazā, drebošā, baiļu pilnā būtne, kura te raud, ir Fips.

—    Beidz savu činkstēšanu! — uzsauca barga balss, un starp kapu kopām baznīcas pusē pēkšņi izslējās vīrs. — Muti ciet, velnēn, citādi pārgriezīšu tev rīkli!

Baismīgs vīrs rupjās, pelēkās drēbēs, ar smagu ķēdi pie kājas. Vīrs bez cepures, saplīsušiem apaviem, ar lupatu ap galvu. Vīrs, kurš mircis ūdenī, bridis pa dubļiem, atdauzījis un savainojis kājas uz akmeņiem, nātru sadzelts, ērkšķu plosīts; viņš kliboja un drebinājās, bolīja acis un gārdza, un zobi viņam klabēja, kad viņš sagrāba mani aiz zoda.

—   O! Negrieziet man rīkli pušu, ser, — es šausmās lūdzos. — Lūdzu, nedariet tā, ser!

—   Pasaki, kā tevi sauc! — vīrs uzprasīja. — Aši!

—   Fips, ser.

—    Vēlreiz! — vīrs uzsauca, blenzdams manī. — Atkārto!

—    Fips. Fips, ser.

—    Parādi, kur tu dzīvo! — vīrs pavēlēja. — Kur tas ir?

Es pastiepu pirkstu uz to pusi, kur piekrastes zemienē,

krietnu jūdzi no baznīcas starp alkšņiem un vītoliem, atrādās mūsu ciemats.

Virs, mirkli blenzis mani, apsvieda mani ar galvu uz leju un iztukšoja manas kabatas. Tur nekā cita nebija, tikai rika maizes. Kad baznīca nostājās savā vietā — jo viņš bija tik veikls un stiprs, ka mirklī apmeta to otrādi mi zvanu tornis atradās man zem kājām, — tātad, kad baznīca nostājās savā vietā, tad izrādījās, ka es drebēdams sēžu uz augsta kapakmens, kamēr virs kāri rij manu maizi.

—        Ak tu kucēns, — viņš noteica aplaizīdamies, — kai tev par apaļiem vaigiem!

Iespējams, ka tie patiešām bija apaļi, lai gan es tolaik nebiju nekāds veselīgais un augumā biju mazāks nekā citi bērni manos gados.

—        Lai es izputu, ja neapēdu tos, — viņš turpināja, draudīgi noskurinādams galvu, — un, kazi, apēdīšu ari!

Es visā nopietnībā izsacīju cerības, ka viņš to nedarīs, un ciešāk pieķēros pie kapakmens, uz kura viņš mani bija uzsēdinājis, daļēji, lai nenoveltos, daļēji, lai novaldītu asaras.

—    Un nu klausies, — vīrs sacīja. — Kur ir tava māte?

—   Seit, ser! — es atbildēju.

Viņš sarāvās, paskrēja gabaliņu tālāk, tad apstājās un atskatījās pār plecu.

—        Šeit, ser! — es bikli paskaidroju. — «Arī Džordžiāna». Tā ir mana māte.

—        O, — viņš noteica, nākdams atpakaļ. — Un tas ir tavs tēvs — blakus mātei?

—        Jā, ser, — es atbildēju, — viņš arī šeit; šās draudzes loceklis.

—        Hā! — viņš nomurmināja pārdomās. — Pie kā tad tu piemājo vai varbūt piemājosi, ja es tevi atstāšu dzīvu, ko vēl neesmu pa īstam izlēmis?

—        Pie māsas, ser, — misis Gārdžerijas — kalēja Džo Gārdžerija sievas, ser.

—        Kalēja, 1im? — viņš atkārtoja. Un paskatījās uz savu kāju.

Drūmi palūkojies vairākkārt te uz savu kāju, te uz mani, viņš pienāca tuvāk pie kapakmens, satvēra mani aiz abām rokām un atgāza atpakaļ, cik tālu vien varēja, tā ka viņa acis visai iespaidīgi lūkojās manī lejup, bet es, galīgi apmulsis, lūkojos uz viņu augšup.

—        Un nu klausies, — viņš teica, — un iegaumē, ka es vēl neesmu skaidrībā, vai atstāt tevi dzīvu. Vai tu zini, kas ir vīle?

—    Jā, ser.

—    Un tu zini, kas ir ēdamais?

—   Jā, ser.

Pēc katra jautājuma viņš atgāza mani vel vairāk atpakaļ, lai es labāk izjustu savu bezspecību un draudošās briesmas.

—    Tu dabūsi man vīli. — Viņš atgāza mani atpaka]. — Un tu dabūsi man ēdamo. — Viņš atkal atgāza mani atpakaļ. — Tu atnesīsi to visu uz šejieni. — Viņš no jauna atgāza mani atpakaļ. — Ja ne, tad izraušu tev sirdi un aknas. — Viņš atkal atgāza mani atpaka].

Es biju briesmīgi pārbijies un tā noreibis, ka ieķēros viņā ar abām rokām un teicu:

—   Ja jūs ļautu man piecelties kājās, ser, tad varbūt man nebūtu tik nelabi un es varbūt labāk visu saprastu.

Viņš mani tik traki atsvieda atpakaļ, ka baznīca pārmeta kūleni pār savu vēja rādītāju. Tad viņš nostādīja mani uz kapakmens taisni, turēdams aiz pleciem, un turpināja savu baismīgo runu:

—    Rīt agri no paša rīta tu man atnesīsi vīli un ēdamo. To visu tu man atnesīsi, āre, tur, uz veco bateriju. Ja tu to izdarīsi un neteiksi nevienam ne pušplēsta vārda, un neliksi manīt, ka esi redzējis mani vai kādu citu, tad tu paliksi dzīvs. Ja neklausīsi un atkāpsies no maniem vārdiem kauč par naga melnumu, tad tavu sirdi un aknas izraus, izceps un apēdīs. Un nedomā, ka es te esmu viens pats. Man te ir noslēpies labs draugs, pret kuru es esmu eņģelis. Viņš dzird visu, ko es saku. Un viņam ir sava slepena zināšana, kā dabūt nagos šitādu puiku ar visu viņa sirdi un aknām. Puika no viņa nekur nenoslēpsies, lai ij nemēģina. Puika var aizslēgt durvis, ielīst siltā gultā, ietīties un uzvilkt segu pāri galvai un domāt, ka nu viņš ir siltumā ūn drošībā, bet šis mans draugs klusītiņām pielavīsies pie viņa — un beigas viņam būs. Es ari tagad valdu šo savu draugu ar lielām grūtibām, lai viņš nebrūk tev virsū. Man ir briesmīgi grūti viņu novaldīt, lai negrābj tevi ciet. Nu, ko tu teiksi?

Es teicu, ka dabūšu vīli, sameklēšu ēdamo, cik varēšu, un agri no rīta aiznesīšu to viņam uz bateriju.

—   Saki: lai pērkons mani nosper, ja es to neizdarīšu! — viņš pieprasīja.

Es to pateicu, un viņš nocēla mani no akmens.

—    Nu, tagad atceries, ko esi apņēmies, nepiemirsti manu draugu un skrien uz mājām! — viņš skubināja.

—    Ar la-abu nakti, ser, — es stostījos.

•— Varen labu! — v:ņš atteica, pārlaizdams skatienu

pār salto, slapjo klajumu. — Bijis es varde, tad nu vēl. Vai zutis!

Viņš cieši aptvēra ar abām rokām savu drebošo ķermeni, it kā gribētu to saturēt kopā, un aizkliboja uz zemā kapsētas vaļņa pusi. Kad es tā noskatījos, kā viņš laužas cauri nātrēm un cauri dadžiem, kas apjož, zaļos kapu pauguriņus, tad manām bērna acīm šķita, it kā viņš cenšas izvairīties no miroņiem, kuri slepus stiepj ārā rokas no kapiem, lai nogrābtu viņu aiz stilbiem un ierautu pie sevis.

Sasniedzis zemo valni, viņš rāpās tam pāri, it kā viņa kājas būtu notirpušas un stīvas, un pārrāpies atskatījās uz mani. Ieraudzījis viņu atskatāmies, es pagriezos uz māju pusi un metos skriet, cik jaudāju. Taču pēc mirkļa pametu acis atpakaļ un redzēju, ka viņš soļo upes virzienā, joprojām aptvēris plecus ar rokām un piesardzīgi likdams sāpošās kājas starp prāvajiem akmeņiem, kuri bija šur tur izsvaidīti tīrelī, lai varētu tikt dumbrājam pāri pēc lietavām vai uzplūdu laikā.

Atskatoties tīrelis man šķita gara, melna, līmeniska josla, upe tāda pati josla, tikai šaurāka un gaišāka, bet debesīs jaucās garas asins sarkanas un kvēpu melnas svītras. Upes krastā es ar pūlēm saskatīju divus vienīgos melnos priekšmetus, kuri slējās augšup: bāku — neglītu priekšmetu, kad tam pienāca tuvāk — kā uz kārtsgala uzbāztu mucu, pēc kuras jūrnieki noteica kursu, un karātavas ar ķēžu gabaliem, kurās reiz ticis pakārts pirāts. Virs kliboja taisni uz karātavām, it kā būtu no miroņiem uzcēlies pirāts, kurš atgriežas atpakaļ, lai uzāķētos vecajā vietā. Šīs domas iedvesa man šausmas, un, kad es redzēju, ka arī govis paceļ galvas un nolūkojas gājējam pakaļ, tad neviļus jautāju sev, vai ari viņas ir tādās pašās domās. Apskatījos visapkārt, vai nemanīšu svešinieka baismīgo draugu, taču nekas aizdomīgs nebija redzams. Man tomēr no jauna uzbruka bailes, un es skrēju mājup, nekur vairs neapstādamies.

OTRĀ NODAĻA

Mana māsa, Džo Gārdžerija sieva, bija vairāk nekā divdesmit gadus vecāka par mani un iemantojusi lielu cieņu savās un kaimiņu acis ar to, ka uzaudzinājusi mani «ar savām rokām». Tā kā tolaik man pašam vajadzēja izgudrot, ko šis izteiciens nozīmē, un tā kā es zināju, cik viņas roka smaga un nesaudzīga un ka viņa ieradusi pacelt to ne vien pret mani, bet ari pret savu vīru, tad uzskatīju, ka viņa mūs abus ar Džo Gārdžeriju ir uzaudzinājusi «ar savām rokām».

Mana māsa nebija nekāda izskatīgā, tāpēc man bija radies iespaids, ka viņa arī Džo Gārdžeriju dabūjusi par vīru ar savām rokām. Džo bija glīts vīrietis, viņa linu baltie mati cirtojās ap gludo seju, un zilās acis bija tik gaišas, it kā to zilums būtu netīšām sajaucies ar acu ba1 tumu. Viņš bija laipns, labsirdīgs, lēnprātīgs, miermīlīg-&gt; vientiesīgs un sirsnīgs cilvēks — īsts Herkuless gan pē&lt; sava spēka, gan pēc vājības.

Manai māsai, misis Džo, melnmatei un melnacei, sejas āda bija tik sarkana, ka es dažkārt prātoju, vai tikai viņrl nelieto muskatriekstu rīvi ziepju vietā. Viņa bija gara augumā un kaulaina un pastāvīgi valkāja rupja audekla priekšautu ar cilpām pār muguru un priekšturamām bruņām līdzīgu četrstūri uz krūtīm, kas bija piesprausts pilns ar šujamām un spraužamām adatām. Šo priekšauta valkāšanu viņa uzskatīja par lielu nopelnu sev un mūžīgu pārmetumu Džo. Es gan patiešām nesaprotu, kāpēc viņai vajadzēja to valkāt vai, ja nu viņa to valkāja, kāpēc nevarēja kuru katru bridi to noraisīt.

Džo kalve piesliedzās mūsu mājai, kura bija koka ēka tāpat kā daudzas citas mūsu pusē vai gandrīz visas tai laikā. Kad pārskrēju no kapsētas, kalve bija slēgta un Džo sēdēja viens pats virtuvē. Mēs abi bijām bēdu brāļi, tāpēc mūs Vienoja savstarpēja uzticība, un Džo man tūliņ ko atklāja, līdzko pacēlu durvju kliņķi un ieskatījos virtuvē, kur viņš sēdēja man iepretim pavarda kaktā.

—   Misis Džo jau reizes divpadsmit gājusi ārā tevi meklēt, Fip. Nupat atkal izgāja, un ar šo reizi sanāks vesels velna ducis.

—    Nudien?

—   Nudien, Fip, — Džo atbildēja, — un, kas pats jaunākais, viņa paņēma Zvikstu līdzi.

Noklausījies šo bēdīgo vēsti, es sāku griezt riņķī savu vienīgo vestes pogu un dziļi nomākts vēros ugunī. Zviksts bija niedre ar vaskotu galu, noslīpēta gluži spoža aiz biežas saskaršanās ar manu muguru.

—   Viņa šite sēdēja, — Džo turpināja, — kamēt sagāja lielajā, pietrūkās kājās, paķēra Zvikstu un izdrāzās. Tā tas bija, — viņš piebilda, lēni bikstīdams ogles ar biguli caur apakšējām restēm un lūkodamies ugunī, — viņa izdrāzās arā, Fip.

—    Vai sen, kopš viņa izdrāzās, Džo? — Es vienmēr izturējos pret viņu kā pret bērnu savos gados, tikai lielāku augumā.

—    Nu, — Džo uzmeta acis sienas pulkstenim, — būs jau minūtes piecas, kopš viņa izdrāzās ārā šo pēdējo reizi, lip. Viņa nāk! Paslēpies aizdurvē, veco zēn, un aizvelc trauku dvieli priekšā.

Es paklausīju šim padomam. Mana māsa, misis Džo, plaši atgrūda durvis vaļā un, juzdama aiz tām kādu traucēkli, tūliņ uzminēja iemeslu un laida Zvikstu darbā. Beigās viņa meta mani Džo — ģimenes dzīvē es viņai bieži kalpoju par metamo priekšmetu —, un Džo, allaž priecīgs pieņemt mani uz jebkuriem noteikumiem, iestūma mani pavarda kaktā un mierīgi aizbarikādēja ar savu prāvo ceļgalu.

—    Kur tu dauzījies apkart, mērkaķa suga? — Misis Džo piecirta kāju. — Tūliņ pasaki — kur tu blandījies, kamēr es te vai beidzos nost aiz raizēm, rūpēm un bailēm? Runā, vai es tevi izvilkšu ārā no kakta, kaut tur būtu piecdesmit Fipu un piecsimt Gārdžeriju!

—    Es biju tikai kapsētā, — es atbildēju no kakta, raudādams un berzēdams muguru.

—    Kapsētā! — masa atkārtoja. — Nebijis manis, tad tu sen jau būtu kapsētā uz visiem laikiem. Kas tevi uzaudzināja ar savām rokām?

—   Jūs, — es atbildēju.

—   Jā, un to man gan gribētos zināt, kāpēc es to darīju! — viņa izsaucās.

—   Nezinu, — es izšņukstēju.

—    Nezinu! — māsa mēdījās. — Otrreiz es to nekad vairs nedarītu, to es gan zinu. Kopš tu esi piedzimis, es, jāsaka, pat šo priekšautu neesmu noraisījusi. Vai tad nav diezgan bēdu, ka esmu kalēja sieva (un vīram tik neglīts uzvārds), un man vēl jābūt tev mātes vietā?

Manas domas nekavējās pie šā jautājuma, kad es noskumis lūkojos ugunī. Ļauni zvērojošajās oglēs man rādijās bēglis tīrelī ar ķēdi pie kājas, viņa noslēpumainais draugs, vīle, ēdamais un uzspiestais baismīgais uzdevums apzagt pašam savas mājas.

—        Jā! — noteica misis Džo, nolikdama Zvikstu vecajā vietā. — Jums abiem viegli teikt «kapsēta»! — Pie reizes, viens no šiem abiem nebija bildis ne vārda. — Jūsu dēj es nokļūšu kapsētā, uz to nebūs ilgi jāgaida, un tad nu gan jūs būsiet varen jauks pārītis bez manis!

Kamēr viņa lika uz galda tējas traukus, Džo pameta acis pāri savam ceļgalam uz mani, it kā klusībā apsvērdams, kāds pāris no mums abiem iznāks, ja šis baigais pareģojums piepildīsies. Tad viņš izslējās, ar labo roku plucinādams savas linu krāsas sprogas un vaigu bārdu un ar zilajām acīm klusu vērodams misis Džo, kā parasti mēdza darīt šādos ģimenes vētru brīžos.

Manai māsai bija enerģisks paņēmiens ziest mums sviestmaizes, kas nekad nemainījās. Vispirms viņa ar kreiso roku cieši un spēcīgi piespieda klaipu pie savām krūšu bruņām — tāpēc klaipā dažkārt iedūrās spraužamā, dažkārt šujamā adata, kura pēc tam nokļuva mums mutē. Tad viņa paņēma sviestu uz naža gala un uzzieda maizei plānu kārtiņu kā aptieķnieks, gatavojot sinepju plāksteri, naski pagrieza nazim te vienu, te otru pusi, uztverot sviestu, kas gājis pāri garozai, un pielīdzinot to. Pēc tam, slaidi noslaucījusi nazi gar plākstera malu, viņa nozāģēja no klaipa biezu riku, pāršķēla uz pusēm, vienu pusi iedeva Džo, otru man.

Kaut arī biju izsalcis, es tomēr šovakar neiednkstējos apēst savu riecienu. Man vajadzēja kaut ko pataupīt manam baismīgajam paziņam un viņa vēl baismīgākajam sabiedrotajam. Es zināju, cik stingra taupība valda misis Džo saimniecībā, un baidījos, ka mēģinājums kaut ko nočiept var beigties neveiksmīgi. Tāpēc es nolēmu noglabāt savu sviestmaizes riku bikšu starā.

Diemžēl šā nodoma īstenošana prasīja teju pat pārcilvēcisku drosmi. Šķita, ka man vajadzētu lēkt zemē no augsta nama jumta vai mesties dziļā atvarā. Stāvokli vēl vairāk apgrūtināja Džo, kurš neko nenojauta. Jau minēju, ka bijām sabiedrotie, kā jau bēdu brāļi, turklāt viņš aiz draudzības pūlējās mani uzjautrināt, tāpēc bijām ieņēmušies paradumu sacensties, kurš vakariņās ātrāk apēdis savu maizes riku, un laiku pa laikam klusītēm rādījām viens otram, cik tālu esam tikuši, tā savstarpēji uzmundrinādamies. Tovakar Džo vairākkārt uzaicināja mani uz šo draudzīgo sacensību, slepus rādīdams savu ātri dilstošo šķēli, bet ikreiz pārliecinājās, ka man joprojām dzeltenā krūze ar tēju uz viena ceļgala un neaiztikta sviestmaize uz otra.

Beidzot izmisumā nospriedu: lai notiek, kam jānotiek, un, jo neuzkrītošāk, jo labāk. Es izmantoju mirkli, kad Džo novērsās, un ielaidu riku bikšu starā.

Džo, acīm redzot, bija noraizējies, ka esmu zaudējis ēstgribu, un, domās nogrimis, nokoda kumosu no rikas, kura nu šķita nesagādājam viņam nekāda prieka. Kaut ko prātodams, viņš gremoja kumosu daudz ilgāk nekā parasti un beidzot norija to kā zāļu tableti. Viņš jau grasījās kost jaunu kumosu un piešķieba galvu, lai labāk pielāgotos šim darbam," te nejauši pameta acis uz manu pusi un ieraudzīja, ka mana sviestmaize nozudusi.

Izbrīns un baismas Džo sejā, kad viņš apstājās puskodienā un blenza manī, nepagāja garām māsas acīm.

—    Kas tad nu? — viņa asi uzprasīja, nolikdama lasīti uz galda.

—   Tas nu ir gan! — Džo murmināja, visai pārmetoši grozīdams galvu. — Fip, veco zēn, tā tu taču nodarīsi sev pāri. Tas kaut kur iestrēgs. Tu taču to nemaz nesakodi, Fip.

—    Kas jums abiem noticis? — māsa vēl skarbākā balsī uzsauca.

—   Ja tu vari kauc mazuliet paklepot, Fip, lai tas nāk uz augšu, — Džo, galīgi pārbijies, turpināja, — tad dari to. Uzvedība ir laba lieta, bet veselība taču svarīgāka.

Tikmēr mana māsa galīgi pārskaitās, metās virsū Džo, sagrāba viņu aiz vaigu bārdas un sita viņa galvu vairākkārt pret sienu, kamēr es, vainīgs juzdamies, blenzu uz to visu no sava kakta.

—   Nu tu, kazi, pateiksi, kas noticis, tu bolaci vepri, — viņa izrunāja, atvilkdama elpu.

Džo izklaidīgi paskatījās uz viņu, tikpat izklaidīgi nokoda kumosu un atkal pievērsās man.

—    Tu zini, Fip, — viņš, aizstūmis kumosu aiz vaiga, svir nlgi teica tik intīmā balsī, it kā mēs divi vien būtu istabā, — mēs vienmēr esam bijuši draugi, un es jau nekad nebūtu tas, kas tevi iegāž. Bet šitā … — Viņš atbīdīja krēslu, paskatījās uz grīdu starp mums, tad atkal uz mani. — Sitā aprīt visu riku!

—    Atkal norija nesakodis? — māsa iesaucās.

—    Zini, veco zēn, — Džo joprojām lūkojās manī, nevis misis Džo, un kumoss aizvien bija viņam aiz vaiga, — es tavā vecumā arī tā blēņojos it bieži un puikas gados esmu redzējis daudz visādu dzīvrijēju, bet, ka tā var rīt kā tu,

Fip, tas ir kas neiedomājams, un dieva laime, ka tu vēl paliki dzīvs.

Māsa uzklupa man kā vanags un aiz matiem izvilka no kakta, izteikdama tikai šos drausmīgos vārdus:

— Nāc šurp un saņem, kas pienākas.

Tais laikos kāds ļaundaris dakteris bija no jauna cēlis godā darvas ūdeni kā lielisku ārstniecības līdzekli, un misis Džo allaž turēja to krājumā uz plaukta, pārliecināta, ka šo zāļu labās īpašības ir tikpat lielas, cik nelaba to garša. Lielākoties šis eliksīrs tika dots man kā spēcinošs dzēriens un tādos daudzumos, ka es droši vien smaržoju kā nule nodarvots jauns žogs. Tovakar gadījumu ar mani uzskatīja par tik nopietnu, ka man salēja rīklē veselu pinti[1] šīs mikstūras, pie kam lielākas ērtības labad misis Džo iežmiedza manu galvu savā padusē kā spīlēs. Džo tika vaļā ar puspinti, ko viņam lika norīt (šis rīkojums Džo iztraucēja no domām, kad viņš, gausi gremodams sviestmaizi, lūkojās ugunī), jo viņam esot «kaut kas lēcies». Spriežot pēc manas pieredzes, tas noteikti varēja ar Džo notikt nevis pirms, bet pēc šo zāļu iedzeršanas.

Sirdsapziņas pārmetumi ir mokoši tiklab pieaugušam, kā bērnam, bet, ja bērnam šai slepenajai nastai pievienojas otra, noslēpta bikšu starā, tad varu apliecināt, ka tas ir smags pārbaudījums. Apziņa, ka es grēcīgā kārtā grasos aplaupīt misis Džo — es nekad nedomāju, ka grasos aplaupīt pašu Džo, jo, manuprāt, viņam šais mājās nekas nepiederēja, — un tapat nepieciešamība allaž pieturēt ar roku sviestmaizi gan sēžot, gan tad, kad mani sūtīja uz pieliekamo pēc dažādiem sīkumiem, gandrīz vai laupīja man saprātu. Kad uguns pavardā iegailējās un uzliesmoja no tīreļa vēja brāzmām, es šķitu dzirdam aiz durvīm runājām vīru ar ķēdi pie kājas, kurš bija izspiedis no manis baismīgo zvērestu, bet tagad nespēja un negribēja badoties līdz rītam un pieprasīja ēdamo tūliņ. Tad man ienāca prātā viņa sabiedrotais, kurš ar tādām grūtībām tika atturēts, lai nebruktu man virsū, — ja nu tam zūd pacietība vai viņš kļūdas laika ziņā un domā, ka var aprīt manu sirdi un aknas jau šovakar, nevis rīt? Ja vispār kādam cilvēkam slējušies mati gaisa aiz šausmām, tad tas droši vien notika tovakar ar mani. Bet varbūt tās ir tikai tukšas valodas?

Bija ziemsvētku vakars, un man bija jāmaisa ar vara menti rītdienai pudiņš no septiņiem līdz astoņiem, skatoties pulkstenī. Es mēģināju to darit ar smagumu pie kājas — tas spieda mani no jauna atcerēties vīru ar smagumu pie viņa kājas —, bet nekādi nevarēju novaldīt maizes riku, kas par visu varu centās izlauzties ārā no bikšu staras. Par laimi, man izdevās izlavīties no virtuves un noglabāt šo manas sirdsapziņas daļu bēniņu istabiņā, kur es gulēju.

—    Dzi! — es ierunājos, kad, pabeidzis maisīšanu, beidzot atsēdos pie uguns pasildīties, pirms mani dzen gulēt. — Vai tur nešāva lielgabali, Džo?

—   Ahā, — Džo atbildēja. — Atkal otrs arestants lapās.

—   Ko tu teici, Džo?

Misis Džo, kura allaž pati mēdza uzņemties paskaidrotāja lomu, strupi noteica: — Izbēdzis. Izbēdzis, — pasniegdama šo apgalvojumu tikpat neapstrīdami kā pirmīt darvas ūdeni.

Kamēr misis Džo nolieca galvu pār šuvekli, es, kustinot lūpas, bez skaņas jautāju Džo: — Kas ir arestants? — Un viņš tāpat ar lūpām vien atbildēja ar visai garu teikumu, no kura es izpratu tikai vārdu «Fip».

—   Viņvakar izbēga viens arestants, līdzko iezvanīja vakara stundu, — Džo skaļi ierunājās. — Un viņi šāva par brīdinājumu. Un tagad, liekas, viņi brīdina no otra.

—    Kas šāva? — es prasīju.

—    Sasodīts puika, — māsa pārtrauca, paceldama galvu un uzmezdama man bargu skatienu, — mūžīgi viņš ar savu prašņāšanu! Kas neko neprašņā, tā ausis nedabū dzirdēt melus.

Manuprāt, viņa izteicās par sevi visai nepieklājīgi, likdama manīt, ka melos man, ja es ko jautāšu. Taču pieklājīga viņa bija tikai tad, ja mājās ieradās viesi.

Džo vēl vairāk uzkurināja manu ziņkāri, varen plaši atplezdams muti un it kā veidodams vārdu «bažas». Skaidrs, ka es tūliņ pamāju uz misis Džo pusi un tāpat ar lūpām vaicāju: «Viņai?» Taču Džo par to pat dzirdēt negribēja, atkal atplēta muti jo plaši un mēģināja izteikt kādu visai svarīgu vārdu. Es tomēr no tā neko nesapratu.

—    Misis Džo, — es griezos pie viņas ar pēdējām cerībām, — man tā gribētos zināt, ja jūs būtu tik laipna, — no kurienes šāva?

—        Lai dievs tam puikam žēlīgs! — māsa izsaucās tādā

balsi, it kā lūgtu no dieva ko gluži pretēju žēlastībai. — No baržas!

—    O! — es novilku, paskatīdamies uz Džo. — No baržas!

Džo pārmetoši nokāsējās, it kā sacīdams: «Un ko tad es teicu?»

—    Lūdzu, kas tā barža tāda ir? — es iejautājos.

—    Vai nav posts ar to puiku! — māsa izsaucās, norādīdama uz mani ar adatu un nogrozīdama galvu. — Atbildi viņam uz vienu jautājumu, tad viņš tev kritīs virsū ar veselu duci. Barža ir cietumnieku kuģis tur, viņpus mukliena.

Tā mūsu pusē dēvēja muklaino tīreli.

—    Diezin ko gan liek šinīs cietumnieku kuģos un par ko, — es izmisīgā drosmē ieteicos, nevienu īpaši neuzrunādams.

Misis Džo pacietības mērs bija pilns, un viņa tūliņ piecēlās.

—    Zini ko, puis, — viņa sacīja, — es tevi neuzaudzināju pati ar savām rokām tāpēc, lai tu cilvēkiem vilktu dvēseli laukā. Tas man godu nedarītu, drīzāk otrādi. Cilvēkus liek cietumā tāpēc, ka viņi slepkavo, tāpēc, ka viņi zog, vilto naudu un dara citus Jaunus darbus, un tas allaž sākas ar to, ka viņi mācas virsū citiem ar visādiem jautājumiem. Ka tu man tūda] būtu gultā!

Man nekad nejāva ņemt sveci līdzi, kad devos gulēt, un ausis man džinkstēja, jo misis Džo uzpirkstenis bija spēlējis uz manas galvas maršu pie viņas pēdējiem vārdiem, un es ar šausmām domāju, cik tas gan ērti, ka peldošais cietums tik tuvu. Skaidrs, ka mans cejš ved uz turieni. Esmu sācis ar visādiem jautājumiem un nu grasos aplaupīt misis Džo.

Kopš tā sen pagājušā laika es bieži esmu domājis, ka reti kāds cilvēks zina, cik daudz baiļu var slēpties šausmu pārņemta bērna dvēselē. Vienalga, lai cik aplamas ir šīs šausmas, galvenais, ka tās ir. Es jutu nāves bailes no vira, kas alka pēc manas sirds un aknām, es jutu nāves bailes no mana sarunu biedra ar ķēdi ap kāju, es jutu nāves bailes pats no sevis, jo man bija izspiests šis drausmīgais solījums; es novarēju cerēt uz savas visuvarenās māsas palīdzību, jo no viņas saņēmu brāzienus ik uz soja; bail iedomāties, uz ko mani būtu varējuši piedabūt iebiedējot.

Ja es vispāi nakti iemigu, tad tikai tāpēc, lai redzētu,

ka strauji pavasara pali nes mani uz veco baržu; kad peldēju gar karātavām, pirāta rēgs sauca man ruporā, lai piestāju krastā un ļaujos pakārties, jo nav ko atlikt. Pat ja man nāktu miegs, es ari baidītos gulēt, jo apzinājos — līdzko svīdīs gaismiņa, man jāizlaupa pieliekamais. Nakti tas nebija izdarāms, jo iededzināt sveci nebija tik vienkārši; uguni vajadzētu izšķilt no krama, un es būtu sacēlis tādu pašu troksni kā pirāts, ja viņš sāktu žvankstināt savas ķēdes.

Līdzko melnā samta seģene aiz mana lodziņa kjuva palsāka, es uzcēlos un devos lejup; katrs dēlis ceļā un katra plaisa dēlī kliedza man nopakaļ: «Turiet zagli!» — un: «Mostieties, misis Džo!» Pieliekamajā, kas svētku reizē bija pilnāks nekā parasti, mani stipri nobiedēja aiz pakaļkājām pakārtais zaķis, kurš man tikās viltīgi metam ar acīm, kad grasījos pagriezt tam muguru. Taču to pārbaudīt nebija laika, nebija laika izvēlei, nebija laika nekam, jo es nedrīkstēju ne mirkli kavēties. Es nočiepu kanci maizes, skripatu siera, pusburkas ievārījuma (ko iesēju kabatas lakatā kopā ar vakarējo sviestmaizes riku), no māla krūkas ielēju mazliet brendija (stikla pudelē, ko mēdzu glabāt savā istabā varen stipram dzērienam — lakricas ūdenim; iztrūkumu krūkā aizpildīju ar ūdeni no krūzes uz virtuves bufetes), pievācu gandrīz pavisam pliku kaulu un lielisku apaļu cūkgaļas pastēti. Teju pat jau būtu aizgājis bez tās, bet ziņkāre mudināja pakapties un palū koties, kas tur augšējā plaukta stūri tik rūpīgi noglabāts zem māla bļodas. Tur bija pastēte, ko paņēmu, cerēdams, ka tā nav domāta tūlītējai lietošanai un tās iztrūkumu kādu laiku nemanis.

TREŠA NODAĻA

Tas bija dūmakains un loti drēgns rīts. Jau pieceldamies, es biju ievērojis, ka lodziņa rūtis slapjas, it kā noklīdis velnēns būtu raudājis visu nakti un izlietojis rūtis kabatas lakata vietā. Nu es redzēju valgmi uz kailajiem dzīvžogiem un panīkušās zāles, valgme sedza visu kā rupjāks zirnekļa tīklu paveids, stiepdamies no zara uz zaru, no stiebra uz stiebru. Sētas un vārti bija lipīgi aiz valgmes un tīrelī migla tik bieza, ka koka pirksts staba galā, kas rādīja ceļu uz mūsu ciemu — rādīja veltīgi, jo neviens pie mums neiegriezās, — kļuva redzams tikai tad, kad es pienācu stabam cieši klāt. Un, kamēr es lūkojos, kā no tā rit lāses, tas šķita manai nomāktajai sirdsapziņai kā rēgs, kas rāda ceļu taisni uz baržu.

No virtuves vienas durvis veda uz kalvi; es atslēdzu tās, atbīdīju aizšaujamo un sameklēju starp Džo darba rīkiem vīli. Tad es aiztaisīju visu ciet, atvēru durvis, pa kurām biju ienācis, kad pārskrēju mājās vakarā, atkal aizvēru tās un metos skriešus uz miglaino tīreli.

Jo dziļāk tīrelī, jo migla bija biezākā, un man šķita, ka nevis es tuvojos priekšmetiem, bet tie skrien man pretī. Apzinādamies vainīgs, es to izjutu ļoti sāpīgi. Slūžas, aizsprosti un dambji drāzās man pretī caur miglu, it kā skaļi saukdami: — Šis zēns nozadzis cūkgaļas pastēti! Turiet viņu ciet! — Govis, tikpat pēkšņi uzskriedamas man virsū, blenza manī un izelpoja reizē ar tvaikiem no nāsīm: — Ei tu, zaglēn! — Melns bullis ar baltu krūtežu — pamodusies sirdsapziņa redzēja viņā ko līdzīgu mācītājam — tik cieši ielūkojās manī un tik pārmetoši noskurināja strupo galvu, ka es pagriezos pret viņu un raudādams izšļupstēju: — Es citādi nevarēju, ser! Es taču neņēmu sev! — Tad viņš pielieca galvu, izpūta pa nāsīm veselu mutuli tvaiku un, uzspēris gaisā pakaļkājas un novicinājis asti, nozuda.

Visu laiku es gāju upes virzienā, taču, lai kā steidzos, kājas man neiesila, jo ledainais mitrums tās stindzināja, tāpat ka dzelzs stindzināja kājas tam vīram, pie kura es steidzos. Es labi zināju ceļu uz veco bateriju, jo biju to apmeklējis kādu svētdienu kopā ar Džo, un viņš, apsēdies uz veca lielgabala, stāstīja man, ka drīz mani no visas tiesas nodos pie viņa par mācekli — un tad šiteno prieku! Tomēr miglā es nomaldijos un biju nogriezies pārāk stipri uz labo pusi; nu man vajadzēja iet atpakaļ gar upes krastu pa akmeņiem, kuri bija samesti virs dūņām un pāļiem, kas aizturēja ūdeni uzplūdu laikā. Cenzdamies nezaudēt ne mirkli, es pārlēcu pāri grāvim, kas bija visai tuvu baterijai, un patlaban rāpos augšā pa uzbērumu, kad ieraudzīju savu paziņu. Viņš sēdēja ar muguru pret manit sakrustojis rokas, un galva viņam līgojās it kā snaudā.

Es domāju, ka viņš būs vēl jo priecīgāks, ja ieradīšos tik negaidīti ar brokastīm, tāpēc klusiņām pielavijos klāt un pieskaros viņam pie pleca. Viņš pēkšņi pietrūkās kājas, bet tas nebija mans paziņa, tas bija pavisam cits vīrsl

Ari viņam bija rupjas pelēkas drēbes, resna ķēde ap

kāju, ari viņš kliboja, sēca un trīcēja aiz aukstuma tāpat kā tas vīrs vakar, bet seja bija cita, un galvā viņam bija sekla tūbas platmale ar iespiestu dibenu. To visu es redzēju mirklī, jo tikai mirkli es redzēju viņu: viņš izgrūda lāstu un grasījās sist man — tā bija nedroša, nevarīga kustība, kas neskāra mani un gandrīz lika paklupt sitējam pašam, un tad viņš metās projām miglā, vēl divreiz p&lt;iklupdams, un nozuda.

«Tas ir viņa draugs!» es nodomāju, un sirds man salēcās. Nudien, es būtu jutis sāpes arī aknās, ja zinājis, kur tās atrodas.

Pēc tam es noskrēju līdz baterijai, un te bija īsta's vīrs — aptvēris sevi ar rokām, viņš kluburēja uz priekšu un atpakaļ, it kā būtu to darījis visu nakti, gaidīdams mani. Kā redzams, viņš bija briesmīgi nosalis. Man tā vien šķita, ka viņš turpat pakritīs uz vietas un būs pagalam. Viņa acis bija baismīgs izsalkums, un, kad es pasniedzu viņam vīli un viņš nolika to zālē, es nodomāju, ka viņš laikam būtu grauzis arī to, ja nebūtu redzējis manu sainīti. Šoreiz viņš nemeta mani vēkšpēdu, lai pievāktu atnesto, bet ļāva man pašam atraisīt sainīti un iztukšot kabatas.

—    Kas tev pudelē, zēn? — viņš prasīja.

—    Brendijs, — es atteicu.

Viņš jau bija sācis ēst ievārījumu, turklāt visai dīvainā veidā — drīzāk it kā lielā steigā noglabādams to sevī, nevis ēzdams —, bet tad meta mieru ēšanai, lai iedzertu. Viņš visu laiku tik briesmīgi trīcēja, ka tikko nenokoda pudelei kaklu, ko bija ieņēmis zobos, lai varētu pudeli noturēt.

—    Jums laikam ir drudzis, — es ieteicos.

—   Man arī tā šķiet, zēn.

—   Te ir slikta vieta, — es sacīju. — Jūs gulējāt uz zemes, bet tīrelī viegli var saķert drudzi. Vai arī reimatismu.

—   Es vēl paspēšu paēst brokastis, pirms drudzis mani nogāzis no kājas, — viņš atbildēja. — Pat ja mani tūdaļ pēc tam uzrautu gaisā tur pie tām karātavām, es ari neatteiktos no ēšanas. Tiktāl es par savu drudzi esmu noteicējs, uz to varu derēt.

Viņš grauza kaulu, rija ievārījumu, maizi, sieru, pastēti, visu vienā reizē, neuzticīgi vērdamies miglā visapkārt un bieži pārtraukdams ēšanu, pat žokļus nekustinādams, lai ieklausītos. īsta vai iedomātā skaņa, kāda šķinda uz upes vai kāda dzīvnieka nosēkšanās tīrelī lika viņam sarauties, un viņš pēkšņi ieprasījās:

—        Tu taču nekrāp mani, velnēn? Tu neesi atvedis nevienu sev līdzi?

—   Nē, ser! Nē!

—   Un nevienam neesi licis tev sekot?

—   Nē!

—        Labi, — viņš noteica, — es tev ticu. Tu būtu patiešām pagalam nelietīgs kucēns, ja, tik jauns būdams, palīdzētu vajāt nelaimīgu katordznieku, kurš tā jau nodzīts un noIrenkāts līdz pēdīgam.

Kaut kas noguldza viņam rīklē, it kā tur būtu noslēpts pulkstenis, kurš nupat grasās sist. Viņš novilka gar acīm noskrandušo, netīro piedurkni.

Man k[uva viņa loti žēl; vērodams, kā viņš beidzot pa īstam stājas pie pastētes, es saņēmu dūšu un teicu:

—    Man prieks, ka tā jums garšo.

—    Ko tu teici?

—   Es teicu: man prieks, ka pastēte jums garšo.

—    Paldies, manu zēn. Garšo gan.

Es tiku bieži noskatījies, kā ēd mūsu lielais suns, un tagad atklāju noteiktu līdzību starp viņu un šo viru. Vīrs ēda steidzīgi, alkatīgi un rijīgi tāpat kā suns. Viņš aši rija vai kampa kumosu pēc kumosa un ēzdams nepārtraukti meta skatienus visapkārt, it kā no visām pusēm varētu gaidīt uzbrucēju, kas gribēs atņemt pastēti. Sādā noskaņojumā viņš, manuprāt, pat lāgā neizjūta pastētes garšu, un, ja ēšana notiktu divatā, viņš droši vien šad tad iekamptu ar zobiem savam kaimiņam. Visa viņa rīcība ārkārtīgi atgādināja mūsu suni.

—        Jūs laikam viņam neko neatstāsiet, — es bikli ierunājos, brīdi svārstījies, jo baidījos, ka mana piezīme liksies nepieklājīga. — Es neko no turienes vairs nevarēšu dabūt. — To es skaidri zināju un tāpēc arī riskēju ar šo mājienu.

—        Viņam? Kam īsti? — jautāja mans paziņa, pārtraucis krimšķināt pastētes garoziņu.

—        Jūsu draugam. Tam, par ko jūs runājāt. Kas noslēpies kopā ar jums.

—        Ak tā! — viņš atsaucās, paskarbi iesmiedamies. — Viņam! Jā, jā! Viņam ēdamā nevajag.

—    Man likās, vajag gan, — es teicu.

Virs meta mieru ēšanai un cieši blenza manī vislielākajā izbrīnā.

—   Tev likās? Kad?

—    Nupat.

—    Kur?

—   Tur, — es norādiju ar pirkstu, — rau, kur; viņš snauda, un es nodomāju, ka tas esat jūs.

Vīrs nogrāba mani aiz apkakles un tā ieurbās manī ar acīm, ka es sāku bažīties, vai tikai viņam atkal nav ienācis prātā pārgriezt man rīkli.

—    Viņš, zināt, ir ģērbies tāpat kā jūs, — es drebēdams skaidroju, — tikai viņam platmale galvā un . .. un … — man gribējās izsacīties pēc iespējas smalkjūtīgāk, — viņam arī nepieciešama vīle. Vai tad jūs vakarnakt nedzirdējāt lielgabalu šaujam?

—    Tātad šāva patiešām, — viņš sacīja pats sev.

—    Kā tad jūs to nedzirdējāt, — es brīnījos, — ja mēs to dzirdējām mājās, un tās ir daudz tālāk, un durvis mums bija cieti.

—    Pavej, — viņš atbildēja, — ja cilvēks visu nakti viens pats šinīs purvos un galva viņam tukša un vēders tukšs, un viņš pats tikko vēl dzivs aiz aukstuma un izsalkuma, tad viņš augu nakti neko citu nedzird kā šāvienus un saucienus. Dzird? Viņš pat redz, kā viņu ielenc zaldāti, kā viņu sarkanie mundieri spīd lāpu gaismā. Dzird, kā izsauc viņa numuru, kā viņam uzbrēc, kā noklikšķ musketes, kā skan pavēle: «Uzmanību! Sākt! Nejaujiet viņam izbēgt, vīri!» — kā viņu sagrābj ciet — un pēkšņi nekā tāda nav! Un vai tikai vienreiz — es vai simtreiz naktī redzēju, kā mani ielenc zaldāti, kā nāk rindās — klauks, klauks ar saviem zabakiem, nolādētie! Ko tad par šaušanu runāt! Es jau gaišā dienas laikā redzēju, kā migla līgojas no šāvieniem . . . Nu, bet tas vīrs, — līdz šim viņš bija runājis tā, it kā pavisam aizmirsis manu klātbūtni, — vai tu neko īpašu pie viņa neievēroji?

—   Viņam bija stipri nobrāzta seja, — es atbildēju, pats brīnīdamies, kad esmu paguvis to pamanīt.

—   Te? — vīrs iesaucās, bez žēlastības iesizdams pa kreiso vaigu ar plaukstu.

—    Jā!

—    Kur viņš ir? — Vīrs noglabāja ēdiena atliekas azotī zem pelēkā svārka. — Parādi — uz kurieni viņš aizgāja?

Es viņam sadzīšu pēdas ne sliktāk par asinssuni. Un man vēl ķēde ap kāju, nolādēts! Dod šurp vīli, zēn!

Es norādīju uz to pusi, kur migla bija aprijusi svešo vīru, un mans paziņa, pacēlis galvu, mirkli noraudzījās uz turieni. Taču tūliņ viņš atsēdās slapjās zāles ceros, vīlēdams dzelzi kā neprātīgs, nelikdamies zinis ne par mani, ne par savu kāju, kas jau agrāk bija noberzta jēla un nu asiņoja, taču viņš rīkojās ar to kā ar nejūtīgu priekšmetu. Man atkal uznāca lielas bailes no viņa, kad viņš vīlēja dzelzi tādā neprātīgā steigā, un tāpat uznāca lielas bailes, ka esmu tik ilgi projām no mājām. Es teicu, ka man jāiet, bet viņš nelikās dzirdam, tāpēc nodomāju, ka vislabākais būs aizlavīties klusām. Pēdējais, ko redzēju, bija viņa galva, noliekta pār celi, kad viņš vīlēja važu, cik jaudas, pusbalsī nepacietīgi sodīdamies gan par to, gan par kāju. Un pēdējais, ko dzirdēju, pēc brītiņa apstājies miglā, bija vīles nerimtīgā čirkstoņa.

CETURTA NODAĻA

Es biju pilnīgi pārliecināts, ka virtuvē mani gaidīs policists, iai apcietinātu. Taču mājās ne vien nebija policista, bet pat zādzība nebija atklāta. Misis Džo bija ārkārtīgi aizņemta, pošot māju svētku mielastam, bet Džo pavisam izraidīts ārā no virtuves, lai būtu tālāk no gružu liekšķeres, kurā Jaunais liktenis pastāvīgi lika viņam iekāpt, līdzko mana māsa sparīgi ķērās pie grīdu tīrīšanas savos apartamentos.

—   Kur, pie velna, tu blandījies? — ar tādu ziemsvētku sveicienu misis Džo saņēma mani un manu sirdsapziņu, kad mēs parādījāmies durvīs.

Es atbildēju, ka esmu bijis baznīcā klausīties ziemsvētku korāļus.

—   Nu, tas vēl nekas, — misis Džo nosprieda. — No tevis varēja gaidīt arī ko Jaunāku.

Es nodomāju, ka viņai pilnīga taisnība.

—   Kazi, ja es nebūtu kalēja sieva un (kas ir tas pats) nelaimīga verdzene, kurai pat priekšautu nav laika noraisīt, es arī būtu aizgājusi paklausīties, — misis Džo piebilda. — Man traki patīk klausīties korāļus, un tāpēc laikam es nekad netieku pie klausīšanās.

Džo, ielavījies virtuvē man nopakaļ, kad gružu liek-

šķere atkāpās no sliekšņa, ar nomierinošu kustību paberzēja degunu, kad misis Džo uzmeta viņam nešpetnu skatienu, bet, līdzko viņa novērsa acis, Džo paslepus sakrustoja rādītājpirkstus un parādīja man, jo tā bija mūsu norunātā zīme, ka misis Džo ir šķērsiskā omā. Taču tas viņai bija gandrīz ikdienišķs noskaņojums, un mēs ar D/.o nedēļām ilgi tēlojām krustnešu pieminekļus, — vienīgi krustnešiem ir kājas sakrustotas.

Mus gaidīja lepnas pusdienas — marinēts cūkas šķiņķis ar dārzeņiem un divas ceptas, pildītas vistas. Glīts saldais rausis bija jau izcepts vakarrīt (tāpēc nebija pamanīts, ka trūkst ievārījuma), un pudiņš patlaban vārījās katlā. Šāda dārga mielasta dēļ brokastis mums atcēla bez liekām runām.

— Es taču neiešu jūs te barot un tad atkal vākt visu nost un mazgāt, kad man vēl tik liela pusdienu vīkšana priekšā, ka lai dievs žēlīgs! — misis Džo noteica.

Viņa pasniedza mums katram gabalu maizes, it kā mēs būtu pulks zaldātu pārgājienā, nevis vīrietis un zēns savās mājās, un mēs kaunīgām sejām uzdzērām no krūzes pa malkam ar ūdeni atšķaidīta piena. Tikmēr misis Džo pielika logiem tīrus baltus aizkarus, piesprauda virs platā pavarda jaunus puķotus volāniņus un atvēra durvis uz mazo parādes viesistabu otrpus gaiteņa, kas notika vienīgi šai gadījumā, jo visu pārējo gada laiku šī istaba vadīja sudrabotu papīru saltajā mirgā, kura izplātījās pat uz četriem baltiem, pilnīgi vienādiem fajansa pūdelīšiem uz kamīna dzegas — katram melns deguntiņš un puķu groziņš zobos. Misis Džo bija ļoti tīrīga namamāte, bet viņai piemita īpašas spējas padarīt spodrību daudz nepatīkamāku un nepievilcīgāku par netīrību. Spodrība esot rada dievbijībai, un ir cilvēki, kuri prot padarīt nepievilcīgu arī savu ticību.

Tā kā mana māsa bija mūžīgi apkrauta ar darbiem, tad baznīcu viņa apmeklēja ar starpnieku palīdzību, tas ir, uz baznīcu gājām mēs abi ar Džo. Darba drēbēs Džo izskatījās pēc labi noauguša vīrieša "un īsta kalēja, bet, uzvilcis svētku drēbes, viņš drīzāk atgādināja uzpostu putnu biedēkli. Neviens svētku apģērba gabals nebija viņam laikā, nekas lāgā nepiegulēja, viss likās patapināts no kāda cita. Arī šodien, zvaniem skanot, iznācis no savas istabas, iekalts svētdienas bruņās, viņš izskatījās pagalam nožēlojams. Ja runā par mani, tad laikam māsai bija nodibinājies priekšstats, ka esmu mazgadīgs noziedznieks, kas atrodas policista — bērnu saņēmēja uzskaitē jau kopš piedzimšanas un nodots viņai ar piekodinājumu rīkoties ar visu likuma bardzību. Viņa vienmēr izturējās pret mani tā, it kā es būtu nācis pasaulē aiz tīras tiepības, par spīti saprātam, ticībai un tikumībai un savu labāko draugu atrunām un iegalvojumiem. Pat, kad man pasūtīja jaunas drēbes, tad no drēbnieka prasīja, lai tās pildītu kādu labošanas pienākumu un neļautu man brīvi pakustēties.

Tāpēc, kad mēs ar Džo gājām uz baznīcu, šī aina droši vien aizkustināja dažu labu līdzjūtīgu sirdi. Taču manas miesīgās ciešanas bija nieks pret dvēseles mokām. Šausmas, kas mani pārņēma ikreiz, kad misis Džo tuvojās pieliekamajam vai izgāja ārā no virtuves, varēja mēroties tikai ar nožēlu par to, ko manas rokas bija padarījušas. Šā baigā noslēpuma nomākts, es prātoju, vai baznīca spēs pasargāt mani no briesmīgā «drauga», ja es tai uzticēšos. Es jau nolēmu, ka tad, kad mācītājs nolasīs draudzei tos, kas tiek uzsaukti, un vaicās: «Vai kādam ir kas sakāms?» — es piecelšos un lūgšu sarunu zem četrām acīm ģērbkambarī. Un, ja nebūtu ziemsvētki, bet parastā svētdiena, tad pilnīgi iespējams, ka es būtu ķēries pie šā ārkārtējā līdzekļa un sagādājis pārsteigumu mūsu nelielajai draudzei.

Uz pusdienām bija uzlūgti misters Vopsls, ķesteris, misters Habls, ratnieks, un misis Habla, kā arī tēvocis Pamblčuks, turīgs labības tirgotājs no tuvīnās pilsētiņas, kuram piederēja pašam savi divriči (viņš gan bija Džo tēvocis, bet misis Džo viņu piesavinājās sev). Pusdienas bija paredzētas pusdivos. Kad mēs ar Džo pārnācām, galds jau bija klāts, misis Džo saposusies, pusdienas gandrīz jau gatavas un parādes durvis atslēgtas (parasti tās bija aizslēgtas), lai viesi varētu ienākt, un viss izskatījās lieliski. Un joprojām ne vārda par zādzību.

Laiks ritēja uz priekšu, nesniegdams man nekāda atvieglojuma, un viesi sāka ierasties. Misteram Vopslam, vīram ar romiešu degunu un milzīgu spīdošu pieri, bija ļoti dobja balss, ar ko viņš ārkārtīgi lepojās; viņa paziņas bija pārliecināti, ka Vopsls sprediķošanā pārspētu mācītāju, ja vien viņu laistu pie vārda; viņš pats atzinās, ka nemaz nešaubās par panākumiem šai jomā, ja vien baznīcas durvīm būtu «paceltas palodas» šādai sacensībai. Bet, tā ka baznīcas durvīm palodas nebija paceltas, tad, kā jau teicu, viņš bija ķesteris. «Amen» viņa mutē skanēja taisni satriecoši, un, kad viņš teica priekšā dziesmu — allaž visu pantu līdz galam —, tad vienmēr vispirms pārlaida skatienu baznīcēniem, it kā teikdams: «Jūs dzirdējāt no kanceles mūsu draugu, bet pasakiet nu — kā jums tas patiks?»

Es laidu viesus iekšā, izlikdamies, ka atvērt šīs durvis mums ir sens paradums; vispirms ielaidu misteru Vopslu, tad misteru un misis Hablus un beidzot tēvoci Pamblčuku. Starp citu, man bija aizliegts saukt viņu par tēvoci un piedraudēts ar visbargāko sodu nepaklausības gadījumā.

— Misis Džo, — sacīja tēvocis Pamblčuks, smagnējs, aizdusas mocīts, gauss pusmūža vīrs ar zivs muti, trulām, izvalbītām acīm un palsu matu cekulu uz galvas, tā ka likās — viņš nule kā ticis žņaugts un vēl nav īsti atžilbis, — es jums atnesu svētku dāvanu … es jums atnesu, mem, pudeli heresa … un es atnesu jums, mem, pudeli portvīna.

Viņš ieradās katros ziemsvētkos, teikdams, burtiski, tos pašus vārdus kā nezin kādu jaunu vēsti un turēdams rokās abas pudeles kā vingrošanas vālītes. Katros ziemsvētkos misis Džo atbildēja tieši to pašu, ko tagad: — O-o, tē-ēvoci Pa-amblčuk, kāda laipnība! — Un katros ziemsvētkos viņš atsaucās tāpat kā tagad: — To jūs esat godam pelnījusi. Un kā jums te visiem sviežas, un ko dara mūsu ceturtdaļa no puspensa? — Ar to viņš domāja mani.

Arī šādās reizēs mēs ēdām pusdienas virtuvē un tad pārgājām uz viesistabu mieloties ar riekstiem, apelsīniem un āboliem, pie ķam šī pārvietošanās stipri atgādināja Džo pārģērbšanos no darba drēbēm svētdienas uzvalkā. Māsa todien bija neparasti mundra, jo misis Hablas sabiedrība viņu allaž labvēlīgi noskaņoja. Misis Habla man palikusi atmiņā kā maza, cirtaina, kalsnēja sieviete debesszilā tērpā, ar pretenzijām uz nevīstošu jaunību, jo apprecējusi misteru Hablu — nezinu, cik sirmā senatnē tas noticis, — kad bijusi krietni jaunāka par viņu. Misteru Hablu atceros kā spēcīgu, garu, uzkumpušu vecu vīru, kurš smaržoja pēc zāģu skaidām un ejot tik varen plaši lika kājas, ka agrā bērnībā, kad sastapu viņu uz ielas, es vienmēr redzēju starp viņa kājām visu apvidu jūdzēm tālu.

Sai godājamā sabiedrībā es būtu juties neomulīgi arī tad, ja nebūtu apzadzis pieliekamo. Ne jau tāpēc, ka biju iespiests kaktā un galda stūris dūrās man krūtīs, bet

Pamblčuka elkonis lida acīs, ne ari tāpēc, ka man nebija brīv runāt (es to nemaz nevēlējos) vai ka man tika piešķirti vienīgi cietie vistu stilbu gali vai tie vistālākie šķiņķa nostūri, ar kuriem cūka, dzīva būdama, vismazāk varēja lepoties. Nē, tā vēl nebūtu nekāda nelaime, ja vien viņi būtu likuši mani mierā. Taču viņi nelika mani mierā. Viņiem šķita, ka palaidīs garām kādu lielu izdevību, ja nenovērsīs sarunu uz mani un laiku pa laikam neiedzels man. Un es kā nelaimīgs vērsēns Spānijas cirka arēnā sāpīgi izjutu šo morālo šķēpu dūrienus.

Tas viss sākās, līdzko mēs piesēdāmies pie pusdienu galda. Misters Vopsls teatrāli nodeklamēja lūgsnu — tagad man liktos, ka tas ir kāds reliģisks mistrojums starp Hamleta tēva garu un Ričardu Trešo — un nobeidza visai noteiktā pārliecībā, ka mums jābūt mūžam pateicīgiem. Pēc šiem vārdiem māsa pievērsa man stingru skatienu un noteica klusā un pārmetošā balsī:

—    Dzirdēji? Esi pateicīgs.

—   It īpaši, — misters Pamblčuks uztvēra, — esi pateicīgs, zēn, tiem, kas uzaudzinājuši tevi ar savām rokām.

Misis Habla, vērodama mani sāpīgā priekšnojautā, ka es labu galu neņemšu, nogrozīja galvu un ievaicājās:

—   Kāpēc gan bērni allaž ir tik nepateicīgi? — Likās, uzminēt šo morālo mīklu nav klātesošiem pa spēkam, taču beidzot misters Habls atrisināja to, strupi noteikdams:

—   Tas viņiem iedzimts. — Tad visi nomurmināja: — Tiesa gan! — un apveltīja mani ar sevišķi naidīgiem skatieniem.

Džo nozīme un ietekme bija vēl niecīgāka (ja vien tas iespējams), kad mājās bija viesi. Taču viņš vienmēr centās pasargāt mani un iepriecināt savā īpatnējā veidā, kad vien varēja, un pie pusdienu galda mēdza apgādāt mani ar kārtīgu devu mērces, ja vien mērce bija. Todien mērces bija daudz, un Džo tūliņ ielēja man šķīvī vai puspinti.

Mazliet vēlāk misters Vopsls diezgan stingri nokritizēja šā rīta svētrunu un lika mums noprast, kādu svētrunu viņš būtu teicis — tai gadījumā, ja baznīcas durvīm būtu paceltas palodas. Iepazīstinājis klātesošos ar dažiem šā priekšnesuma galvenajiem punktiem, viņš piezīmēja, ka šodienas svētrunas tēma bijusi slikti izvēlēta, kas esot pavisam nepiedodami, jo labas tēmas «pašas nākot pretī».

—    Tas atkal pareizi, — tēvocis Pamblčuks piekrita.

—   Jūs trāpījāt naglai uz galvas, seri Tēmas patiešām pašas nāk pretī, vajag tikai prast šīm tēmām uzbērt sāli uz astes.

Tas vien ir vajadzīgs. Tās nav nekur tālu jāmeklē, ja vien cilvēkam sālnīca pie rokas. — Mazliet padomājis, misters Pamblčuks piemetināja: — Palūkojieties uz cūkas šķiņķi. Vai tā nav tēma? Ja meklējat tēmu, palūkojieties uz šķiņķi!

—    Pareizi, ser. Šāda tēma sniedz daudz pamācību mazgadīgiem, — atsaucās misters Vopsls, un es jau iepriekš zināju, ka viņš atkal piepīs te mani klāt.

(— Klausies, ko runā, — māsa bargi iesprauda.)

Džo ielēja man vēl mērci.

—    Cūka, — turpināja misters Vopsls aplam dobjā balsī, rādīdams ar dakšiņu uz manu pietvīkušo seju, it kā viņš uzrunātu mani kristītā vārdā. — Ar cūkām mājoja kopā pazudušais dēls. Cūku rijību piemin kā sliktu paraugu par biedināšanu mazgadīgiem. (Manuprāt, to varēja minēt par biedināšanu arī viņam, jo viņš nupat bija uzteicis šķiņķi, cik tas tauks un sulīgs.) Tās īpašības, kas mums derdzas cūkā, ir vēl derdzīgākas, ja tās piemīt zēnam.

—   Vai meitenei, — piebilda misters Habls.

—    Protams, arī meitenei, mister Habl, — misters Vopsls diezgan paīgni piekrita, — tikai šeit nevienas meitenes nav.

—    Turklāt padomā, — misters Pamblčuks pēkšņi bez aplinkiem pievērsās man, — cik ļoti tev jābūt pateicīgam liktenim. Ja tu būtu piedzimis kā tāds kviecējs …

—   Viņš taisni tāds arī bija, — māsa uzsvērti noteica.

Džo ielēja man vēl mērci.

—    Nu jā, bet es domāju par četrkājainu kviecēju, — misters Pamblčuks paskaidroja. — Ja tu būtu piedzimis par sivēnu, vai tu tagad būtu šeit? Nemūžam ne…

—    Ja nu vienīgi tādā veidā, — misters Vopsls pamāja uz šķiņķi.

—    Bet es nedomāju par šādu veidu, ser, — atcirta misters Pamblčuks, kurš necieta, ka viņu pārtrauc. — Es gribēju jautāt, vai tad viņš varētu uzturēties vecāku un cienījamāku personu sabiedrībā, smelties gudrību no viņu sarunām un baudīt priekus laimes klēpī? Vai viņš to varētu? Nē, nevarētu vis. Un kāds tad būtu tavs liktenis? — Viņš atkal pagriezās pret mani. — Tevi pārdotu par tik un tik šiliņiem, kāda nu toreiz būtu tirgus cena šādai precei, un miesnieks Dansteibls pienāktu pie aizgaldas, kur Lu gulētu salmos, viņš iežmiegtu tevi kreisajā padusē, bet ar labo roku atsistu svārkus, lai izvilktu nazi no vestes kabatas, izlietu tavas asinis un darītu tavai dzīvībai galu. Tad neviens tevi neaudzinātu ar savām rokām! Kur nul

Džo piedāvāja man vēl mērci, bet es baidījos ņemt.

—    Viņš gan laikam sagādāja jums pasauldaudz raižu, mem, — misis Habla nožēlas pilna uzrunāja manu māsu.

—    Raižu? — atkārtoja māsa. — Raižu? — Un nu sākās baismīga uzskaitīšana: visas slimības, kurās esmu vainojams, visi bezmiega gadījumi, kurus esmu pieļāvis, visi augstie priekšmeti, no kuriem esmu kritis, un visas zemās vietas, kurās esmu ievēlies, visas vainas un kaites, ko esmu sev sagādājis, un visas tās reizes, kad viņa vēlējusies, kaut es būtu jau kapā, bet es stūrgalvīgi atteicies doties uz turieni.

Manuprāt, romieši bija galīgi apnikuši cits citam ar saviem deguniem. Iespējams, ka taisni tāpēc viņi nevarēja norimties uz vietas. Šā vai tā, bet, kamēr māsa uzskaitīja visus manus pārkāpumus, mistera Vopsla romiešu deguns mani tā kaitināja, ka es tā vien gribēju grābt to ciet, lai viņa īpašnieks sāktu nelabi brēkt. Taču viss līdz šim izciestais bija sīkums salīdzinājumā ar to baismīgo sajūtu, kura pārņēma mani, kad klusums pēc manas māscis stāsta, klusums, kad ikviens lūkojās manī (to es sāpīgi apzinājos) ar dusmām un pretīgumu, tika pārtraukts.

—    Bet patiesību sakot, — ierunājās misters Pamblčuks, veikli pievērsdams sabiedrības uzmanību no jauna tam priekšmetam, no kura viņi bija novirzījušies, — cūkgaļa šķiņķa veidā ir tīri gards kumoss, vai ne?

—    Iedzeriet brendiju, tēvoci Pamblčuk, — ieteica māsa.

Ak debess, nu tā stundiņa ir klāt! Viņš tūliņ jutīs, ka

brendijs ir atšķaidīts, tūliņ teiks to, un es esmu pagalam! Es ar abām rokam cieši aptvēru galda kāju zem galdauta un gaidīju savu likteni.

Māsa aizgāja pēc māla krūkas, atnāca ar šo krūku un ielēja viņam brendiju; neviens cits nedzēra. Ļaundaris parotaļājās ar glāzi — pacēla to uz augšu, paskatījās pret gaismu, nolika atpakaļ — paildzināja manas mocības. Tikmēr māsa un Džo aši novāca traukus, atbrīvojot vietu pastētei un pudiņam.

Es nevarēju nolaist acu no Pamblčuka. Joprojām cieši turēdamies pie galda kājas ar abām rokām un kājām, es skatījos, kā šis nicināmais radījums rotaļīgi glāsta glāzi, paceļ to, pasmaida, atgāž galvu atpakaļ un izdzer brendiju viena malkā. Nakošajā mirklī visus sagrāba neizsakārnas šausmas, jo misters Pamblčuks uzlēca kājās, paris reižu apsviedās riņķī kādā krampjainā garā kāsa dejā, tad izdrāzās pa durvīm ārā; pa logu mēs redzējām, kā viņš, laikam galīgi jucis prātā, nešpetni lēkāja, spļaudījās un baismīgi vaibstījās.

Es aizvien vēl turējos pie galda, kamēr māsa un Džo izskrēja ārā pie Pamblčuka. Nešaubījos, ka esmu kaut kādā veidā viņu noslepkavojis, kaut arī nezināju, kā tas noticis. Šai drausmīgajā stāvoklī es pat izjutu zināmu atvieglojumu, kad Pamblčuku ieveda atpakaļ un viņš, pārlaidis tādu skatienu klātesošiem, it kā tie būtu pie visa vainīgi, atslīga krēslā un izdvesa vienu svarīgu vārdu:

—    Darva!

Es biju pielējis krūkai darvas ūdeni no krūzes. Zināju, ka pēc kāda brīža Pamblčukam kļūs vēl sliktāk, un tā piespiedos pie galda, ka pat pabīdīju to uz priekšu ar savu neredzamo spēku, kā to dara mūsdienu mediji.

—    Darva! — māsa pārsteigta atkārtoja. — Kā tur vispār varēja iekļūt darva?

Taču tēvocis Pamblčuks, juzdamies pilnīgs noteicējs šai virtuvē, negribēja vairs dzirdēt šo vārdu, negribēja runāt par šo tēmu un, atvairījies no tās ar valdonīgu žestu, lūdza glāzi karsta džina. Māsa, kura bija jau tapusi bīstami domīga, tūliņ sāka rosīties, atnesa džinu, karstu ūdeni, cukuru, citrona miziņu un sajauca to visu. Vismaz uz kādu laiku biju glābts. Vēl aizvien turējos pie galda kājas, bet šoreiz es to apkampu dedzīgā pateicībā.

Pamazām es nomierinājos tiktāl, ka varēju ķerties pie pudiņa. Misters Pamblčuks arī ķērās pie pudiņa. Visi ķērās pie pudiņa. Kad ar to tika galā, misters Pamblčuks sāka starot karstā džina ietekmē. Gandrīz jau cerēju pārdzīvot šo dienu, te māsa uzsauca Džo:

—   Tirus šķīvjus, sildīt nevajag!

Es tūliņ atkal nogrābu galda kāju un spiedu pie krūtīm kā savu bērnības biedru un sirdsdraugu. Paredzēju, kas notiks, un nopratu, ka šoreiz patiešām esmu neglābjami pazudis.

—    Jums jānogaršo, — sacīja mana māsa, apveltīdama viesus ar vislaipnāko smaidu, — jums jānogaršo uzkodām tēvoča Pamblčuka dāvana — kaut kas lielisks un gards!

Jānogaršol Lai viņi necer uz to!

Es jums pateikšu, kas tas ir, — māsa piebilda pieceldamās, — tā ir pastēte, garšīga cūkgajas pastēte.

Bija dzirdama atzinīga murmināšana. Tēvocis Pambičuks, apzinādamies, ka pelnījis līdzcilvēku pateicību, piemetināja, ievērojot visus apstākļus, pat diezgan rotaļīgi:

—    Labi, misis Džo, mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos; nesiet šurp to pastēti.

Māsa izgāja pēc pastētes. Es dzirdēju viņas soļus pieliekamajā. Redzēju, ka misters Pamblčuks jau tver pēc naža un alkatīgi piepūšas mistera Vopsla romieša nāsis. Dzirdēju misteru Hablu piezīmējam, ka «cūkgaļas pastēti var ēst pēc visa kā, nekas ļauns tur nebūs», un Džo vārdus: «Tu arī dabūsi gabaliņu, Fip.» Vēl līdz šim nezinu, vai tikai domās izgrūdu spalgu baiļu kliedzienu jeb vai to dzirdēja visi klātesošie. Jutu, ka ilgāk neizturēšu un ka man jāglābjas. Atlaidu galda kāju vaļā un pa galvu pa kaklu metos uz durvīm.

Tomēr tālāk par slieksni es netiku, jo iedrāžos veselā barā ar musketēm apbruņotu zaldātu; viens pastiepa man pretī roku dzelžus, teikdams:

—    Rokā tu man esi, tagad piesargies!

piektā nodaļa

Ieraugot baru zaldātu, kuri dārdināja pielādēto muskešu laides uz mūsu sliekšņa, viesi apjukuši pietrūkās kājās, bet misis Džo, iznākusi no pieliekamā ar tukšām rokām, palika stāvot uz vietas un blenza uz tiem, nepaspējusi lāgā izteikt gaudīgo: «Ak tu visužēlīgais dievs, kur gan … palikusi … pastēte?»

Mēs ar seržantu abi atradāmies virtuvē, un misis Džo blenza uz mums; šis draudīgais stāvoklis lika man daļēji atjēgties. Seržants, kurš bija mani uzrunājis, tagad pārlaida skatienu klātesošajiem, laipni pastiepis dzelžus viņiem preti ar labo roku, bet kreiso uzlicis man uz pleca.

— Lūdzu piedošanu, lēdijas un džentlmeņi, — seržants sacīja, — bet, kā jau es nupat sacīju šim brašajam jaunajam švītam (viņš man neko nebija teicis), es dzenos pakaļ ļaundariem karaļa vārdā, un man nepieciešams kalējs.

—    Un ko, lūdzu, jums vajag no viņa? — uzprasīja māsa, nespēdama samierināties ar to, ka Džo kādam vajadzīgs.

—    Misis, — atbildēja galantais seržants, — savā vārdā es teiktu: lai man tiktu tas gods un prieks iepazīties ar viņa jauko sievu, — bet karaļa vārdā man jāteic, ka man no kalēja vajag mazu pakalpojumu.

Visi uzskatīja, ka seržants prot veikli rīkoties ar vārdiem, un misters Pamblčuks paskaļi noteica:

—   Labi sacīts!

—    Redziet, kalēj, — turpināja seržants, kurš jau bija nopratis, ka Džo ir vajadzīgā persona, — mums tāda ķibele ar šiem dzelžiem, atslēga labi neslēdzas, un sakabe ari lāgā nodarbojas. Tā kā dzelži mums būs vajadzīgi tūliņ pat, vai tad jūs neuzmestu tiem aci?

Džo uzmeta tiem aci un paziņoja, ka vajadzēs uzpūst uguni ēzē un ka darba būs vairāk par stundu.

—   Tā? Vai tad jūs neķertos tūdaļ klāt, kalēj? — prasija naigais seržants. — Tas būs pakalpojums viņa majestātei karalim. Un, ja mani ļaudis var kaut kur pielikt roku, tad viņi ir jūsu rīcībā.

To teicis, viņš pasauca zaldātus, un tie cits pakaļ citam sanāca virtuvē un saslēja ieročus kaktā. Viņi sastājās pulītī, cits sakrustojis rokas, cits atspiedies ar celi vai plecu pret sienu, cits palaida ērtāk vidusjostu vai patronsomu, cits, pavēris durvis, pagrieza stīvajā apkaklē iežņaugto kaklu un nospļāvās pagalmā.

To visu es redzēju, pat neapzinādamies, ka redzu, jo biju tikko dzīvs aiz parbiļa. Taču, sākdams aptvert, ka roku dzelži nav man domāti un ka zaldātu ierašanās nobīdījusi pastēti pie malas, es pamazām atjēdzos.

—   Vai jūs nepateiktu, cik pulkstenis? — seržants uzrunāja misteru Pamblčuku, acīm redzot, uzskatīdams, ka šim cilvēku pazinējam būs nojausma arī par laiku.

—   Patlaban ir pustrīs.

—   Tas nav nemaz tik slikti, — seržants, kaut ko apsvērdams, teica. — Pat ja vajadzētu šeit uzkavēties divas stundas, arī tas nekas. Cik talu, jūsuprāt, līdz tīrelim? Vairāk par jūdzi nebūs, es tā rēķinu.

—   Taisni viena jūdze, — atbildēja misis Džo.

—   Tas nekas. Mēs sāksim ielenkšanu reizē ar krēslas iestāšanos. Tāda ir pavēle — sākt reizē ar krēslu. Paspēsim.

—    Izbēguši katordznieki, seržant? — misters Vopsls lietišķi ievaicājās.

—    Jā, — seržants atbildēja, — divi gabali. Ir skaidri zināms, ka viņi vēl aizvien atrodas tīrelī un droši vien nemēģinās šmaukt projām, pirms satumsis. Vai neviens no jums nav šādus putnus manījis?

Visi, atskaitot mani, ar tīru sirdsapziņu atbildēja noliedzoši. Par mani neviens neiedomājās.

—    Nekas, — seržants noteica, — viņiem nav ne jausmas, cik drīz viņi būs jau ielenkti. Nu, kalēj! Ja jūs esat kaujas gatavībā, tad viņa majestāte karalis jau sen.

Džo bija novilcis svārkus, vesti un noraisījis kaklautu, aizsējis ādas skoteli un devās uz kalvi. Viens zaldāts atdalīja koka aizvirtņus, otrs uzpūta uguni, trešais slājās pie plēšām, bet pārējie sapulcējās ap ēzi, kur uguns liesmas drīz vien auroja. Džo veseris dimdināja un klinkšķināja, dimdināja un klinkšķināja, bet mēs stāvējām un skatījāmies.

Interese par gaidāmajām cilvēku medībām ne vien pārņēma visus klātesošos, bet atmīkstināja arī manas māsas sirdi. Viņa pielaida krūzi alus no mucas un pasniedza zaldātiem, bet seržantam piedāvāja glāzīti brendija. Taču misters Pamblčuks kategoriski nosacīja: — Ielejiet viņam vīnu, mem, tanī darvas nebūs, to varu galvot, — par ko seržants viņam pateicās un piebilda, ka dodot priekšroku dzērieniem bez darvas un tāpēc labprāt iedzeršot vīnu, ja pārējiem neesot iebildumu. Kad viņam vīnu pasniedza, viņš uzsauca: — Uz viņa majestātes veselību, — apsveica visus ar svētkiem un izdzēra glāzi vienā paņemiena, nošmakstinādams lūpas.

—    Labs vīniņš, seržant, vai ne? — misters Pamblčuks apvaicājās.

—   Es jums ko teikšu, — seržants atbildēja, — man šķiet, ka šis vīniņš ir jūsu gādāts.

—   Ejiet nu! Kāpēc tad tā? — misters Pamblčuks iesmējās pašapmierinātu smiekliņu.

—    Tāpēc, — seržants atbildēja, uzsizdams viņam uz pleca, ka jūs esat vīrs, kam šais lietās ir saprašana.

—   Jūs tā domājat? — Misters Pamblčuks atkal palaida to pašu smiekliņu. Nu, tad vēl vienu glāzīti!

Sadzeram uz draudzību! — seržants uzaicināja. — Saskandināsim — vienreiz, otrreiz! Sito jauko šķindēšanu!

Uz jūsu veselību! Lai dievs jums dod nodzīvot tūkstoš gadus un vienmēr prast izvēlēties tikpat labu vīnu kā šo!

Seržants mirklī izmeta ari šo glāzi, un likās — viņam nebūtu iebildumu pret trešo. Es ievēroju, ka misters Pamblčuks savā viesmīlībā šķita piemirsis, ka atnesis vīnu dāvanai, — viņš paņēma pudeli no misis Džo un omulības uzplūdos cienāja visus. Arī es dabūju malciņu. Un viņš jutās tāds noteicējs par vīnu, ka pieprasīja otru pudeli, kad pirmā bija izdzerta, un rīkojās ar to tikpat devīgi.

Noskatīdamies, kā viņi visi labā omā drūzmējās ap ēzi, es domāju, cik varen piemērota uzkoda viņiem ir mans tīrelī izbēgušais paziņa. Sēdēšana pie pusdienu galda mūsu viesiem bija stipri garlaicīga, pirms viņš nebija sagādājis šo patīkamo satraukumu. Un tagad, kad viņi nepacietīgi gaidīja, ka «ļaundari» tiks notverti, kad plēšas rēca bēgļiem nopakaļ, liesmu mēles tiecās pēc viņiem, dūmi dzinās viņiem pa pēdām un viņu dēļ dimdināja un klinkšķināja Džo veseris, baigas ēnas draudīgi šaudījās pa sienām, liesmas te cēlās, te plaka, sarkanas dzirksteles sprēgāja un dzisa, — manai bērna iztēlei šķita, ka palsā dienas gaisma aiz loga nobālējusi aiz žēluma pret nabaga bēduļiem tīrelī.

Beidzot Džo pabeidza darbu, un dimdoņa un liesmu rūkoņa apklusa. Velkot svārkus mugurā, viņš saņēma dūšu un ierosināja, ka vajadzētu doties lidzi zaldātiem un paskatīties, kas iznāks no šīm medībām. Misters Pamblčuks »iii misters Habls atrunājās, ka labāk palikšot dāmu sabiedrībā un uzsmēķēšot pīpi, bet misters Vopsls pieteicās iet, ja Džo arī iešot. Džo sacīja, ka viņš to labprāt darītu un ņemtu ari mani līdzi, ja misis Džo atļautu. Sādu atļauju mēs nekad nebūtu dabūjuši, ja vien misis Džo nedegtu ziņkārē uzzināt, kas tur notiks un kā viss beigsies. Tāpēc viņa tikai piekodināja:

—   Ja puikam kāda lode saārdīs galvu, tad nedomā, ka es to līmēšu kopā!

Seržants galanti atvadījās no lēdijām un šķīrās no mistera Pamblčuka kā no veca drauga; es gan apšaubīju, vai seržants būtu pratis tā novērtēt šā džentlmeņa labās īpašības, ja būtu palicis sausā. Viņa ļaudis pievāca ieročus un sastājās ierindā. Misters Vopsls, Džo un es saņēmām stingru pavēli turēties aizmugurē un, līdzko sasniegsim tīreli, nerunāt ne vārda. Kad mēs saltajā gaisā naski soļojām pretī mērķim, es nodevīgi pačukstēju Džo:

—    Kaut nu mēs viņus neuzietu, Džo!

Un Džo tāpat čukstus atbildēja:

— Es maksātu šiliņu, ja viņi būtu ņēmuši kājas pār pleciem, Fip.

Ciemata neviens mums nepievienojās, jo laiks bija auksts un nemīlīgs, ceļš vienmuļš, iešana slikta, tumsa nāca virsū, bet mājās karsti kurējās krāsnis un visi svinēja svētkus. Viens otrs piesteidzās pie apgaismotā loga un nolūkojās mums pakaļ, taču ārā neiznāca neviens. Mēs pagājām gar stabu krustceļos un nogriezāmies taisni uz kapsētu. Tur seržants ar rokas mājienu pavēlēja mums apstāties, kamēr divi trīs viri parmeklēja kapsētu un ieskatījās baznīcas priekšiņā. Viņi tur neko neatrada, un mēs pa kapsētas sanvārtiem devāmies ārā tīreļa klajā. Austrumu vējš meta mums sejā asu krusu, un Džo paņēma mani kukaragās.

Kad mēs iznācām tuksnesīgajā klajumā, kur pirms astoņām vai deviņām stundām biju redzējis abus noslēpušos vīrus, par ko nevienam no klātesošajiem nebija ne jausmas, es pirmo reizi ar šausmām aptvēru, ka gadījumā, ja mēs viņus atrodam, mans paziņa var iedomāties, ka tas esmu es, kas atvedis zaldātus uz šejieni. Viņš bija apvaicājies, vai neesmu krāpnieks, un sacījis, ka es būtu nelietīgs kucēns, ja palīdzētu viņu vajāt. Vai viņš patiešām noticēs, ka esmu krāpnieks un nelietīgs kucēns un nodevis viņu?

Taču tagad tas bija veltīgs jautājums. Te es sēdēju uz Džo pleciem, un Džo lēca pāri grāvjiem kā mednieka zirgs un skubinaja misteru Vopslu, lai tas turas mums līdzi un nenoveļas uz sava romiešu deguna. Zaldāti gāja pa priekšu izretinajušies, izveidojuši garu ķēdi. Mēs turējāmies tai paša virzienā, kada šorīt biju gājis, kad apmaldījos miglā. Tagad migla vai nu vēl nebija nolaidusies, vai arī vējš bija to paguvis izkliedēt. Sarkanajā rieta blāzmā debess pamalē bija skaidri saskatāma gan bāka, gan karātavas un pakalns ar bateriju, gan upes viņējais krasts — viss vienmuļā svina pelēkumā.

Man sirds dauzījās kā kalēja veseris pret Džo plato plecu, kad sasprindzis centos saskatīt kādas zīmes no katordzniekiem. Es tomēr neko neredzēju un nedzirdēju. Misters Vopsls vairakkārt nobiedēja mani ar savu smago elpu un sēkšanu, taču es pieradu pie šīm skaņām un sapratu, ka tām nav sakara ar mūsu mērķi. Reiz es šausmās nodrebēju, jo man šķita, ka dzirdu vīles čirkstoņu, taču tas

Iii ja aitas zvārgulītis. Aitas pārtrauca ēšanu un tramīgi nota udzījās uz mums, govis, aizvērsušas galvas no vēja un lvi ūsas, pavadīja mūs ar sirdīgiem skatieniem, it kā mēs būtu atbildīgi par slikto laiku, un zāļu stiebri čaukstēja dziestošās dienas gaismā — vairāk nekas netraucēja tīreļa drūmo klusumu.

Zaldāti virzījās uz veco bateriju, un mēs pa gabaliņu sekojām, te pēkšņi visi apstājāmies. Uz vēja un lietus spārniem līdz mums atplūda gari stiepts kliedziens. Tas atkārtojās. Tas skanēja kaut kur austrumu pusē —■ gari vilkts un skaļš. Likās pat, ka kliedz vairāki cilvēki reizē, — tik neskaidras bija šis skaņas.

Seržants un tuvākie zaldāti patlaban pusbalsī sprieda, no kurienes tādas skaņas varētu nākt, kad mēs ar Džo piekluburējām klāt. Mirkli ieklausījies, Džo, kurš prata labi noteikt skaņu virzienu, un misters Vopsls, kurš to neprata, pievienojās viņu domām. Seržants, apņēmīgs vīrs, pavēlēja uz kliedzieniem neatbildēt, bet mainīt virzienu un doties uz priekšu «pusskriešus». Ta nu mēs nogriezāmies pa labi, uz austrumiem, un Džo rikšoja tik naski, ka man bija cieši jāturas pie viņa, lai nenoveltos zemē.

Tā bija īsta gargabalnieku sacīkste, un Džo tikai daudzināja: — Tad ta izskriešanās! — Uz dambi augšā, no dambja lejā, pāri aizsprostiem, cauri šļakstošām lāmām un asiem meldriem; neviens neskatījās, kur sper kāju. Jo tuvāk mēs nācām, jo skaidrāk varēja noprast, ka kliedzējs nav tikai viens cilvēks vien. Dažbrīd kliedzieni pieklusa, tad zaldāti apstājās. Kad kliedzieni atsākās, zaldāti joņoja vēl ātrāk, un mēs sekojam. Drīz vien mēs jau bijām tik tuvu, ka dzirdējām vienu balsi kliedzam: — Slepkava! — un otru: — Katordznieki! Bēgļi! Sardze! Šurp, te ir izbēguši katordznieki! — Uz mirkli kautiņa kņada apslāpēja kliedzienus, tad tie atsākās no jauna. Un, kad tas notika, zaldāti drāzās uz priekšu kā stirnas un Džo tiem līdzi.

Kad mēs jau bijām pavisam tuvu, seržants pieskrēja pirmais pie cīniņa vietas, un divi viņa vīri sekoja uz pēdām. Kad visi piesteidzās klāt, zaldāti jau bija uzvilkuši musketēm gaiļus.

— Te viņi ir! — seržants aizelsies sauca, ielēcis dziļā grāvī. — Padodieties, jūs abi! Nolādēts, kas par zvēriem! Rimstieties!

ūdens un dubļu šļakatas šāvās augšup, bira lāsti un sitieni, tad vairāki zaldāti ielēca grāvī seržantam palīgā un izvilka pa vienam abus izbēgušos — manējo un to otro. Abi asiņoja, elsa, turējās pretī un lādējās, bet es, protams, tūliņ pazinu abus.

—    Iegaumējiet! — teica mans katordznieks, slaucīdams asinis no sejas ar noskrandušo piedurkni un kratīdams nost no pirkstiem izplūkto matu šķipsnas. — Es viņu aizturēju! Es viņu nododu jums! Iegaumējiet to!

—    Tam nu nav nekādas nozīmes, — seržants atteica. — No tā tev būs maz labuma, draugs, — abi esat ar vienu slotu perami. Roku dzelžus šurp!

—    Es negaidu nekāda labuma. Nekāda cita labuma man vairs nevajag! Es viņu aizturēju. Viņš to zina. Ar to man pietiek. — Manējais katordznieks ļaunā priekā nosmīnēja.

Otra katordznieka seja bija zili melna, šorit viņam bija nobrāzts tikai kreisais vaigs, tagad seja šķita nobrāzta un saskrāpēta no vienas vietas. Viņš pat nespēja tikt pie elpas un parunāt un, kamēr viņam saslēdza rokas dzelžos, atbalstījās pret kādu zaldātu, lai noturētos uz kājām.

—    Ievērojiet, seržant, viņš gribēja mani nogalināt, — tie bija viņa pirmie vārdi.

—    Viņu nogalināt? — mans katordznieks nievīgi atsaucās. — Gribēju un neizdarīju? Es viņu aizturēju un nododu jums; to es izdarīju. Es ij nelaidu viņu ārā no tīreļa, ij atvilku šurp — daudz netrūka, un būtu aizvilcis līdz galam, kur pienākas. Viņš esot džentlmenis, šis nelietis. Tagad ar manu gādību barža saņems savu džentlmeni atpakaļ. Nogalināt viņu? Kāpēc lai es smērēju rokas, ja varu iegriezt viņam vēl pamatīgāk un ietupināt viņu pa otram lāgam!

Tas vēl joprojām murmināja, tvarstīdamies pēc elpas;

—   Viņš gribēja … viņš gribēja … nogalināt mani. Esiet… esiet… liecinieki.

—    Dziržiet! — mans arestants uzrunāja seržantu. — Es pats uz savu roku tiku laukā no baržas; viens rāviens — un tas bija darīts. Tāpatās es nebūtu palicis salt nost šai tireli paskatieties uz manu kāju: tur nekādas ķēdes vairs nav —, bet tad dabūju zināt, ka viņš ir šeit. Ļaut, lai viņš tiek uz brīvām kājām? Lai viņš gūst labumu no manas izveicības? Lai viņš atkal uzmetas man par kaklakungu? Vēlreiz? Nē, nē, nē. Ja man būtu jānobeidzas tur tanī grāvī, — viņš neveikli pamāja uz to ar važās slēgtajām lokām, — arī tad es viņu turētu ciet un nelaistu ārā no

nagiem.

Otrs bēglis, kurš, acīm redzot, juta nāvīgas bailes no sava biedra, atkārtoja: — Viņš gribēja mani nogalināt, lis būtu pagalam, ja jūs nebūtu ieradušies.

—    Viņš melo! — nikni atcirta mans katordznieks.

Melkulis viņš ir piedzimis un melkulis nomirs. Vai tas

nav lasāms viņa ģīmī? Lai viņš ieskatās man acīs. To viņš nedrīkst vis.

Otrais mēģināja savilkt lūpas nicīgā smīnā, taču nekādi nevarēja novaldīt mutes nervozo raustīšanos; viņš uzmeta skatienu zaldātiem, pārlaida acis tīrelim un debesīm, bet nespēja palūkoties uz runātāju.

—   Vai jūs redzat? — turpināja mans katordznieks. — Vai redzat, kāds nelietis? Redzat, kā viņam acis grozās un šaudās? Tā bija arī toreiz, kad mūs abus tiesāja. Viņš ne reizi nepaskatījās uz mani.

Otram joprojām raustījās sakaltušās lūpas un acis nemierīgi šaudījās šurpu turpu, taču beidzot uz mirkli viņš uzmeta tās runātājam, noteikdams: — Bijis jel, uz ko skatīties, — un pa pusei ņirdzīgi pamāja uz viņa saslēgtajām rokām. Tad mans katordznieks tā iedegās niknumā, ka būtu brucis viņam virsū, ja zaldāti nebūtu iejaukušies.

—   Nu, vai es neteicu, — ierunājās atkal otrais, — ka viņš būtu mani nogalinājis, ja vien varējis? — Bija redzams, ka viņš raustās aiz bailēm un uz viņa lūpām parādās ērmīgas baltas putas kā sniega pārslas.

—   Pietiks izrunāties! — seržants pārtrauca. — Iededziniet lāpas!

Kāds zaldāts, kam ieroča vietā bija grozs, nometās ceļos, lai grozu atdarītu, un mans katordznieks pirmo reizi palūkojās apkārt un ieraudzīja mani. Es biju nokāpis no Džo muguras uz grāvja malas un stāvēju tur nekustēdamies. Kad katordznieks palūkojās uz mani, es lūdzoši paskatījos uz viņu, mazliet paplātīju rokas un papurināju galvu. Biju gaidījis, lai viņš paveras manī un lai varu pārliecināt viņu, ka neesmu vainīgs. Es gan nebiju skaidrībā, vai viņš vispār saprata manu nodomu, jo uzmeta man dīvainu skatienu, un viss jau arī ilga vienu mirkli. Taču, ja viņš būtu skatījies uz mani veselu stundu vai visu dienu, diezin vai viņa seja būtu spējusi izpaust spraigāku uzmanību.

Zaldāts, kurš nesa grozu, drīz vien uzšķīla uguni, aizdedzināja trīs vai četras lāpas, vienu paņēma pats un pārējās izdalīja citiem. Jau tā bija diezgan tumšs, bet nu kļuva vēl tumšāks, un tumsa aizvien vēl biezēja. Pirms mēs pametām šo vietu, četri zaldāti sastājās lokā un divas reizes izšāva gaisā. Tūliņ mēs ieraudzījām citas lāpas iedegamies gabaliņu tālāk aiz mums un citas tīrelī otrpus upes.

—   Viss kārtībā, — seržants noteica. — Marš!

Nebijām necik tālu pagājuši, kad mums priekšā nodārdēja trīs tik skaļi lielgabala šāvieni, ka man ausīs likās kaut kas pārsprāgstam.

—    Tevi gaida uz klāja, — seržants teica manam katordzniekam, — viņi jau zina, ka tu nāc. Pieliec soli, draugs! Saslēgties ciešāk!

Bēgļus veda šķirti, un katru ielenca sava sardze. Es pieķēros Džo pie rokas, un viņš nesa lāpu. Misters Vopsls labprāt būtu griezies atpakaļ, bet Džo bija nolēmis palikt līdz beigām, un tā mēs soļojām zaldātiem līdzi. Tagad zem kājām bija samērā stingra taka, lielākoties gar pašu upes krastu, tikai šur tur atkāpjoties un metot līkumu ap aizsprostu un nelielām dzirnavām ar apglumējušu slūžu aizvaru. Atskatoties redzēju, ka pārējās lāpas seko mums. No mūsu lāpām krita uz ceļa prāvas degošu sveķu pikas, un es redzēju, kā tas tur dūmo un gail. Priekšā bija tikai melna tumsa. Mūsu lāpas ar sveķainajām liesmām sasildīja gaisu, un tas likās tīri labi patīkam bēgļiem, kuri kluburēja katrs savā muskešu ielokā. Mēs nevarējām necik ātri iet, jo viņi abi kliboja, turklāt bija tā nodzīti, ka vairākas reizes nācās apstāties, lai viņi atvilktu elpu.

Pēc kadas stundas mēs pienācām pie rupji uzcirstas baļķu barakas un piestātnes. Barakā bija sardze, no turienes kāds kaut ko uzsauca, un seržants atbildēja. Tad mēs iegājām telpā, kur oda pēc tabakas un svaiga balsinājuma, pavardā spoži liesmoja uguns, uz galda stāvēja lampa, pie sienas sastatnis musketēm, bungas un zemas koka lāvas kā milzīga veļas ruļļa pamats, uz kurām varēja apgulties blakus vismaz desmit zaldātu. Trīs četri gulētāji šineļos neveltīja mums sevišķu vērību, tikai pacēla galvas, miegaini pablenza un gulēja tālāk. Seržants kādam sniedza ziņojumu, kaut ko ierakstīja grāmatā, un tad to katordznieku, ko es dēvēju par otro, sardze izveda arā, lai ka pirmo aizgadatu uz baržu.

Mans katordznieks ne reizi vairs nepaskatījās uz mani. Kamēr mēs atradāmies šeit, viņš stāvēja pie uguns, domīgi lūkodamies tanī vai pa kārtai likdams kājas uz restēm un domīgi uzlūkodams tās, it kā nožēlodams, ka tām bijis tik daudz jācieš. Pēkšņi viņš pagriezās pret seržantu un ierunājās:

—   Es gribu ko teikt sakarā ar savu bēgšanu. Tas ir tāpēc, lai manis dē] nekristu aizdomas uz citiem.

—    Tu vari teikt, ko vien gribi, — seržants atbildēja, sakrustojis rokas, dzestri noraudzīdamies viņā, — bet nav nekādas vajadzības teikt to šeit. Tev būs diezgan izdevības gan izrunāties, gan izklausīties, kamēr viss būs galā.

—    Zinu, bet šitā ir cita — pavisam īpaša lieta. Bez ēšanas nevar iztikt, vismaz es nevaru. Es paņēmu šo to no ēdamā tai ciematā, kur tā baznīca, rau, tur aiz tīreļa.

—   Tu gribēji teikt, ka nozagi, — seržants pārlaboja.

—    Un es pateikšu, no kā. No kalēja.

—    Oho! — seržants noteica un blenza uz Džo.

—    Oho, Fip! — Džo noteica un blenza uz mani.

—    Tur bija visādi krikumi, šis un tas, malks brendija un pastēte.

—    Vai jūs, kalēj, neesat manījis, ka jums trūkst pastētes? — seržants pusbalsī iejautājās Džo.

—    Sieva pamanīja to taisni tanī brīdī, kad jūs ieradaties. Vai tā nebija, Fip?

—    Tā, — noteica mans katordznieks, pievērsdams drūmo skatienu Džo un neuzmezdams man ne aci, — tad jūs esat tas kalējs, vai ne? Tad nu neņemiet ļaunā, bet es apēdu jūsu pastēti.

—    Vesels ēdis — ciktāl tā vispār bija mana, — Džo atbildēja, īstā brīdī atcerēdamies misis Džo. — Mums nav zināms, ko tu esi izdarījis, bet mēs gan negribētu, ka tev tādēļ būtu jānomirst bada nāvē, tu nabaga bēduli. Vai ne, Fip?

Atkal — kā šorīt — katordznieka rīklē kaut kas noguldza, un viņš uzgrieza mums muguru. Laiva bija jau pienākusi, sardze gaidīja, mēs sekojām viņam līdz piestātnei, kas bija izveidota no rupji aptēstiem baļķiem un akmeņiem, un noskatījāmies, kā viņu iesēdināja laivā, kuru airēja tādi paši katordznieki kā viņš. Neviens nelikās pārsteigts, viņu ieraugot, neviens neizrādīja interesi, prieku vai līdzjūtību, neviens nebilda ne vārda, tikai kāds vīrs laivā uzbrēca airētājiem kā suņiem: — Kustieties, nu! — un tas bija signāls, lai viņi ķertos pie airiem. Lāpu gaismā mēs redzējām melno baržu netālu no dūksnainā krasta kā dieva nolādētu Noasa šķirstu. Pietauvots, pieslēgts pie enkuriem ar smagām sarūsējušām dzelzs ķēdēm un nosprostots — šis peldošais cietums manām bērna acīm likās tāpat ieslēgts dzelžos kā cietumnieki. Mēs redzējām, ka laiva piestāja pie baržas, ka arestantu uzveda uz tās un viņš nozuda. Lāpu paliekas tika iesviestas ūdenī, kur tās šņākdamas nodzisa, it kā viņam viss ar to būtu izbeidzies.

sestā nodaļa.

Kaut ari es biju tik negaidīti atbrīvots no apvainojuma zādzībā, man tomēr nenāca ne prātā vaļsirdīgi atzīties tanī, bet man gribas domāt, ka mani daļēji atturēja labas jūtas.

Cik varu atcerēties, tad domas par misis Džo mani nemaz nemulsināja, kad bija izgaisušas bailes, ka varu tikt pieķerts. Bet es milēju Džo — varbūt tikai tāpēc, ka viņš, lāga dvēsele, šinīs tālajās dienās Jāva man sevi mīlēt, — un te mana sirdsapziņa nebija tik viegli nomierināma. Man daudzkārt gribējās (it sevišķi, kad viņš meklēja savi vīli) izstāstīt viņam visu patiesību. Es to nedarīju — un nedarīju tāpēc, ka baidījos, vai viņš pēc tam nesāks par mani sliktāk domāt. Bailes zaudēt Džo uzticību un bēdīgās izredzes sēdēt vakaros vientuļam pie pavarda un skumīgi vērot uz mūžu zaudēto biedru un draugu saistīja man mēli. Sava slimigajā iztēlē es iedomājos, ka, visu izstāstījis Džo, nekad vairs nedrīkstēšu nolūkoties, kā viņš sēž pie uguns, plūkādams gaišo vaigubārdu, jo baidīšos, ka viņš tobrīd pārcilā atmiņā manu pārkāpumu. Ja Džo to zinas, tad ik reizi, kad viņš nejauši uzmetis acis vakardienas gaļas vai pudiņa atliekām, ko māsa ceļ galdā, man šķitīs, ka viņš prāto, vai tikai neesmu bijis pieliekamajā. .Ja Džo to zinās un kādā mūsu mājas dzīves mirklī viņam liksies, ka alus plāns vai pārāk biezs, tad es pietvīkšu ugunssarkans aiz bailēm, vai tikai vioš netur mani aizdomās, ka esmu tam pielējis darvas ūdeni. Vārdu sakot, es biju pārāk gļēvs, lai darītu to, ko atzinu par pareizu, tāpat kā agrāk biju pārāk gļēvs, lai nedarītu to, ko atzinu par nepareizu. Tolaik man nebija nekādas saskares ar pasauli un es necentos atdarināt nevienu no tās daudzajiem iemītniekiem, kuri tā rīkojās. Kā īsts ģēnijs es bez citu palīdzības atklāju, ka šāda rīcība iespējama.

Tā kā man mācās virsū miegs, līdzko mēs pametām peldošo cietumu aiz muguras, Džo atkal paņēma mani kukaragās un nesa uz mājām. Jādomā, tas viņam bija ļoti grūts gājiens, jo galīgi nokausētais misters Vopsls bija tik nelādzīgā omā, ka būtu izslēdzis no baznīcas visus šās ekspedīcijas dalībniekus, sākot ar Džo un mani, ja vien baznīcas durvīm bijušas «paceltas palodas». Tā kā šādu iespēju nebija, viņš tik bieži un neatlaidīgi krita dubļos, ka tad, kad viņa samirkušie svārki tika izkārti virtuvē pie uguns kaltēties, lietisko pierādījumu uz viņa biksēm bija pietiekami, lai novestu viņu pie karātavām, ja vien tamlīdzīgu rīcību sodītu ar nāvi.

Tikmēr es līgojos uz virtuves grīdas kā mazs žūpa, jo biju nule nolaists uz kājām, nule paspējis cieši iemigt un nule pamodies siltumā, gaismā un čalā. Kad es atžilbu (tur palīdzēja spēcīga dunka starp pleciem un māsas uzmundrinošais izsauciens: — Lai nu kāds paskatās uz šitādu puiku!), Džo patlaban stāstīja par katordznieka atzīšanos un viesi izsacīja dažādas domas, kā viņš varējis iekļūt pieliekamajā. Misters Pamblčuks, rūpīgi izpētījis mūsu telpas, secināja, ka zaglis vispirms uzkāpis uz kalves jumta, pēc tam uz mājas jumta un no turienes nolaidies lejā pa virtuves skursteni, iepriekš savijis virvi no strēmelēs saplēsta palaga, un, tā kā misters Pamblčuks runāja ļoti pārliecināti, brauca pats savos divričos un nevienam negrieza ceļu, tad visi piekrita, ka tā tas būšot bijis. Tiesa, misters Vopsls noguruša cilvēka ērcībā gan skaļi iesaucās: — Nē! — bet, tā kā viņam nebija ne pašam savas teorijas, ne arī svārku mugurā, tad neviens uz viņu neklausījās, turklāt no viņa dibenpuses plūda spēcīgi garaiņi, jo viņš stāvēja ar muguru pret pavardu, lai apžavētos, un šāds stāvoklis nevar iedvest sevišķu uzticību.

Tas bija viss, ko es tovakar dzirdēju, pirms māsa, uzskatīdama manu miegainību par apvainojumu viesiem, nogrāba mani ciet un uzvilka augšā bēniņos tik sparīgi, ka man šķita, it kā man kājās piecdesmit zābaku un tie visi grandēt grand, sizdamies pret pakāpieniem. Iepriekš minētais noskaņojums, kas man bija radies vēl pirms tam, kad no rīta piecēlos, neatstāja mani pat tad, kad tā cēlonis sen bija piemirsts un tika pieminēts tikai retos izņēmuma gadījumos.

septītā nodaļa

Toreiz, kad stāvēju kapsētā, lasīdams ģimenes kapakmeņu uzrakstus, ar manām zināšanām tikko pietika, lai es tos izburtotu. Pat uzrakstu vienkāršo saturu es īsti lāga neizpratu, jo, lasot par «augšminēto» draudzes locekli, domāju, ka tas ir cildinošs norādījums par mana tēva pāicelšanos uz debesīm, un, ja kāds no maniem pārējiem radiniekiem būtu ietilpināts «zemākminētos», tad es, bez šaubām, par šo cilvēku būtu vissliktākajās domās. Tāpat man nebija pilnīgi skaidras arī katķisma pamācības, jo es ļoti spilgti atceros, ka teikumu «turēties uz šā ceļa visu savu mūžu» es sapratu tā, ka mans pienākums allaž doties no mūsu mājas uz ciematu pa vienu un to pašu ceļu un nekad nenogriezties sānis ne pie ratnieka darbnīcas, ne pie dzirnavām.

Bija paredzēts, ka paaudzies es kļūšu par Džo mācekli, bet, kamēr vēl nebiju ticis līdz šādam godam, misis Džo uzskatīja, ka mani nevajag «apčubināt», citiem vārdiem izsakoties, lutināt. Tāpēc es ne vien palīdzēju kalvē, bet arī, ja kādam kaimiņam steigšus ievajadzējās puikas, kurš aizbiedē putnus no augļu dārza, uzlasa tīrumā akmeņus vai izdara ko tamlīdzīgu, tad šos pagodinošos pienākumus uzticēja man. Tomēr, lai mūsu ģimene nezaudētu cieņu, virtuvē uz plaukta virs pavarda stāvēja krājkasīte, kurā, ka tas visiem tika plaši klāstīts, glabājās mana sapelnītā nauda. Man gan radās iespaids, ka tā tiek krāta valsts parādu dzēšanai, jo man pašam nebija ne vismazāko cerību kādreiz dabūt savās rokās šo bagātību.

Mistera Vopsla vectante vadīja ciematā vakarskolu, tas ir, viņa bija smieklīga veca sieva ar ierobežotiem līdzekļiem un neierobežotu skaitu slimību un mēdza ik vakaru snaust no sešiem līdz septiņiem knauķu sabiedrībā, kuri maksāja viņai divi pensi nedēļā, lai noskatītos šo pamācošo ainu. Viņa īrēja nelielu namiņu, un misteram Vopslam bija istaba augšstāvā; mēs, skolēni, skaidri dzirdējām, kā viņš skaļi deklamē cildenus un baismīgus monologus un palaikam piesper ar kāju pie grīdas. Pastāvēja maldīgs uzskats, ka misters Vopsls ik ceturksni pārbauda skolēnus. Īstenībā šais reizēs viņš mēdza uzrotīt aproces, izbužināt matus un deklamēt Marka Antonija monologu pie Cēzara līķa. Pēc tam sekoja Kolinsa [2] oda «Kaislības», pie kam visvairāk es apbrīnoju misteru Vopslu Atriebes lomā, kad viņš nomet asiņaino zobenu zemē, ka nodārd vien, un ar iznīcinošu skatienu tver pēc patiesību vēstošas taures. Protams, ne jau toreiz, bet daudz vēlāk, kad pats biju labi iepazinis kaislības un salīdzinājis tās ar iespaidiem no Kolinsa un Vopsla, salīdzinājums nenāca šiem džentlmeņiem par labu.

Mistera Vopsla vectante bez šīs apgaismības iestādes bija novietojusi tai pašā telpa sīkpreču bodīti. Pati viņa nekad nezināja, kas tur par precēm vai cik kāds priekšmets maksā, bet vienā atvilktnē glabājās notriepta piezīmju burtnīciņa, kas noderēja par cenrādi, un ar šā orākula palīdzību Bidija kārtoja visus tirdznieciskos darījumus. Bidija bija mistera Vopsla vectantes mazmeita; atzīstos, ka vēl tagad nespēju noteikt, kāda rada Bidija bija pašam misteram Vopslam. Viņa bija bāra bērns tāpat kā es, un, tāpat kā mani, arī viņu kāds bija uzaudzinājis «ar savām rokām». Pats ievērojamākais man šķita viņas rokas un kājas, jo rokas vienmēr brēca pēc ziepēm, mati pēc sukas, bet kurpes pēc lāpīšanas un jauniem papēžiem. Taču šis apraksts derēja tikai darbdienās. Svētdienās Bidija devās uz baznīcu pavisam citā izskatā.

Galvenokārt ar saviem spēkiem un vairāk gan ar Bidijas nekā ar mistera Vopsla vectantes palīdzību es izlauzos cauri visam alfabētam kā ērkšķu žogam, jo katrs burts mani sadurstīja un saskrāpēja. Pēc tam es kritu šo laupītāju — šo deviņu ciparu nagos, kuri ik vakaru likās mainām savu izskatu, lai es tos nepazītu. Taču galu galā es ar lielām pūlēm iemanījos lasīt, rakstīt un rēķināt, tiesa, visai šaurā apjomā.

Kādu vakaru es sēdēju virtuvē pie pavarda, turēdams tāfeli klēpī, un ar sviedriem vaigā pūlējos uzrakstīt vēstuli Džo. Manuprāt, bija pagājis vesels gads kopš mūsu toreizējā gājiena pa tīreli, jo bija atkal ziema un pieturējās stingrs sals. Pieslējis ieskatam ābeci zemē pie pavarda, es, nomocījies pāris stundu, ar iespiestiem burtiem uzrakstīju šādu vēstuli:

«mAnz dargiz D20 es cerka Tu i vesalz un cerka 3 VaresU teVi macit un mēs būsim Preecigi un kat es bušu taus māceklis Džo ta gan būs labi sircmiļais Džo taus Fips.»

Nekādas nepieciešamības sarakstīties ar Džo man nebija, jo viņš sēdēja man līdzās un mēs bijām vieni. Taču es ieliku šo pašrocīgi uzrakstīto vēstuli ar visu tāfeli viņam klēpī, un Džo saņēma to kā augstākās gudrības izpausmi.

—     Fip, veco zēn! — Džo izsaucās, plati iepletis zilās acis. — Tev nu gan ir gudra galva, vai ne?

—     Ko nu niekus, — es atteicu, jo, pametis acis uz tāfeli, kad tā atradās Džo rokās, noskumis redzēju, ka rindiņas gluži greizas.

—     Vej, te ir D, — Džo sacīja, — un te 2 un O, un cik glīti! Un kopā iznāk Džo, jā gan, Fip.

Es nekad nebiju dzirdējis, ka Džo skaļi izlasītu kaut ko vairāk par šo īso vienbalsienu, un biju noskatījies, ka viņsvētdien baznīcā viņš turēja lūgsnu grāmatu ar kājām gaisā un tas viņam nesagādāja ne mazākās neērtības. Vēlēdamies izmantot šo gadījumu, lai noskaidrotu, vai man vajadzēs mācīt Džo no pašiem pirmsākumiem, es teicu:

—    Izlasi arī pārējo, Džo.

—     Pārējo, Fip? — Džo sacīja, lēni ar vērīgu aci aplūkodams uzrakstīto. — Viens, divi, trīs. Te ir trīs D, trīs 2 un trīs O, tātad trīs Džo, Fip!

Es noliecos pie Džo un ar rādītāja pirksta palīdzību izlasīju viņam priekšā visu vēstuli.

—     Apbrīnojami! — noteica Džo, kad es beidzu lasīt. — Nudien, tu esi dikti gudrs!

—     Kā tu uzrakstīsi «Gārdžerijs», Džo? — es prasīju viņam tādā pieticīgi aizbildnieciskā tonī.

—    Es nemaz ij nedomāju to rakstīt, — Džo atbildēja.

—    Bet iedomājies, ka tu to rakstītu.

—    To nemaz nevar iedomāties, — Džo sacīja. — Taču lasīšana, tā man dikti pa prātam.

—    Patiešām, Džo?

—Dikti pa prātam. Dod man labu grāmatiņu vai labu nvīzi, nosēdini pavarda priekšā pie uguns, un vairāk neko es neprasu. Pasaulit! — viņš turpināja, paberzējis ceļgalu. — Kad es ieraugu D, 2 un O un redzu, ka te ir Džo, tad lasīt ir traki interesanti.

No tā visa es secināju, ka Džo izglītība, tāpat kā tvaika spēks, vēl atrodas bērnu autiņos, bet skaidrības labad apvaicājos:

—   Vai tu nekad neesi gājis "skolā, Džo, kad biji tikpat mazs kā es?

—    Nē, Fip.

—    Kāpēc tad tu negāji skolā, kad biji tikpat mazs kā es?

—    Labi, Fip, — Džo iesāka, paņēmis biguli un lēni urdīdams ogles caur apakšējām restēm, kā viņš darīja vienmēr, kad kļuva domīgs, — es tev to pateikšu. Mans tēvs, Fip, bija padevies dzeršanai un, kad pievilkās pār mēru, tad palaida rokas un sita māti bez žēlastības. Tās bija vienīgās reizes, kad viņš lika rokas pie darba, nu, vēl, kad mani kaustīja.. Būtu jel viņš tā sitis ar veseri pa laktu, kā viņš dauzīja mūs abus, bet kur nu! Vai tu klausies un saproti, ko es saku, Fip?

—   Jā, Džo.

—    Aiz to mēs ar māti pa vairāki lāgi bēgām projām no tēva. Māte dabū kur darbu un saka: «Džo,» viņa saka, «nu tu, paldies dievam, atkal varēsi mācīties, bērns,» — un aizved mani uz skolu. Tikai tēvam bija dikti laba sirds, un viņš ne pa kam nevarēja izturēt bez mums. Viņš savāc vienu milzumu ļaužu un sataisa tādu briesmīgu traci pie tām mājām, kur esam apmetušies, ka saimnieki spiesti taisīties no mums vaļā un dzen mūs projām kopā ar viņu. Un tad viņš pārved mūs mājās un dauza atkal. Un tas, kā tu nu redzi, Fip, — viņš piebilda, pārtraucis ogļu urdīšanu un pievērsis man domīgo skatienu, — dikti vilka atpakaļ manu mācīšanos.

—    Kā nu ne, nabaga Džo!

—    Tikai iegaumē to, Fip, — Džo turpināja, sparīgi uzsizdams pāris reižu ar biguli pa restēm, — ja katram grib dot pēc viņa nopelna, lai starp cilvēkiem valdītu taisnība, tad mans tēvs bija labs cilvēks savā sirdī. Vai tu to saproti?

Es to nesapratu, bet neatzinos, ka nesaprotu.

—        Jā, — Džo runāja tālāk, — bet kādam taču jāgādā, lai katliņš varas, pats no sevis tas vis nevārīsies. Vai tu to saproti?

To es sapratu un tā ari sacīju.

—    Aiz to mans tēvs necēla iebildumus, kad mani nodeva darbā, un es sāku strādāt par kalēju, kas bija arī viņa amats, būtu viņš to piekopis, un es strādāju pēc tīras sirdsapziņas, to tu vari man ticēt, Fip. Ar laiku es jau varēju tēvu uzturēt, un to es darīju, kamēr viņu ķēra paralīziska lēkme. Un man bija tāds nodoms — likt uz viņa kapakmens uzrakstīt: «Lai kādas viņa vainas, lasītāj, bet dzirdi — viņš tomēr bij labs cilvēks savā sirdī.»

Džo noskaitīja šo divrindi ar tik redzamu lepnumu un izteiksmību, ka es apvaicājos, vai viņš pats to sacerējis.

—    Pats, pats, — Džo atbildēja. — Man tas iznāca uzreiz, tikpat kā izkalt pakavu ar viena vesera sitienu. Nekad savā mūžā neesmu tā brīnījies — pat neticēju, ka man tā iznācis, nudien, neticēju, ka tas ir mans pants. Kā jau teicu, Fip, es dikti gribēju, lai to iekal viņa kapakmenī, bet panti maksā naudu, kal, kā gribi — ar lieliem vai maziem burtiem, un tā tas palika. Tāpat zārka nesējiem vajadzēja maksāt, un, cik naudas palika pāri, tā bija jāatdod mātei. Viņai bija slikta veselība, pagalam slikta. Necik ilgi, un viņa, nabaga dvēsele, sekoja tēvam, nu bija viņas kārta atdusēties dieva mierā.

Džo zilās acis kjuva mazliet valgas, un viņš izberza vispirms vienu, tad otru ar pavisam nepiemērotu un neērtu priekšmetu — apaļo bumbu biguļa roktura galā.

—    Ta nu es biju palicis galīgi viens šai pasaulē, — Džo turpināja, — un tad iepazinos ar tavu māsu. Zini, Fip, — Džo paskatījas stingri uz mani, it kā zinādams, ka es viņam nepiekritīšu, — tava māsa ir izskatīga sieviete.

Es novērsos ar acīm redzamām šaubam un lūkojos ugunī.

—    Lai runā, ko katrs grib, vienalga, radi vai sveši, bet taisnība ir tā, Fip, ka tava māsa ir, — un Džo uzsvēra katru balsienu ar biguļa sitienu pa restēm, — iz-ska-tī-ga sieviete.

Neko prātīgāku nevarēdams sagudrot, es teicu:

—   Man prieks, ka tu tā domā, Džo.

—   Man arī, — Džo uztvēra. — Man arī prieks, ka es

Iti domāju, Fip. Ka ģīmis tāds sarkanāks vai kaulu šur tur par daudz — vai man liela bēda par to?

Es dziļdomīgi piezīmēju, ka, protams, ja viņam nav nekāda lielā bēda, tad citiem vēl ne tik.

—   Pareizi, — Džo piekrita, — tā tas ir. Tev taisnība, veco zēn! Kad es iepazinos ar tavu māsu, tad visi par to vien runāja, kā viņa audzina tevi pati ar savām rokam. Visi viņu uzteica kā vienā mutē, un es tāpat. Bet tu, — Džo turpināja, savilcis tādu seju, it kā būtu ieraudzījis kaut ko pavisam neglītu, — ja tu būtu redzējis, cik tu biji sīks un vārgs, un nožēlojams, tad tev uz sevi ne paskatīties nebūtu gribējies!

Ne visai iepriecināts par šādu atsauksmi, es teicu:

—    Ko nu par mani runāt, Džo.

—    Taisni par tevi jau bija runa, Fip, — Džo atbildēja vientiesīgā sirsnībā. — Kad es liku priekšā tavai māsai mesties kopā un salaulāties baznīcā, līdzko viņa ar mieru un var pārcelties uz kalvi, tad es teicu: «Un ņemiet līdzi to nabaga bērniņu. Lai dievs viņu svētī, to nabadziņu,» — es teicu tavai māsai: «Kalvē arī viņam būs vietas diezgan!»

Es sāku raudāt, metos Džo ap kaklu un lūdzu piedošanu, bet viņš, nometis biguli, lai apskautu mani, teica:

—   Mēs allažiņ esam bijuši labi draugi, Fip! Neraudi, veco zēn!

Kad šis mazais starpgadījums bija aiz muguras, Džo atsaka:

—    Redzi nu, Fip, tā tas ir! Tāda ir tā patiesība, un tā tas ir! Bet, kad tu sāksi mani mācīt, Fip (un es jau iepriekš pasaku, ka man grūta galva, briesmīgi grūta galva), tad labāk būs, ja misis Džo nezinās neko par mūsu nodomu. Tam visam jānotiek, es teiktu, paslepus. Un kāpēc paslepus? Es tev to tūdaļ pateikšu, Fip.

Viņš atkal paņēma rokā biguli; šaubos, vai bez tā viņš būtu varējis tikt tālāk savos paskaidrojumos.

—   Tava māsa ir gubernatoriene.

—   Gubernatoriene, Džo?

Es biju pārsteigts, jo man pazibēja prātā neskaidra doma (un jāatzīstas, cerība), ka Džo ir šķīries no viņas un izprecinājis kādam gubernatoram.

—    Gubernatoriene, — Džo atkārtoja. — Es gribu teikt, ka viņa ir gubernatoriene pār mani un tevi.

—    O!

—    Un viņai nepavisam negribas, lai mājās būtu mācīti cilvēki, — Džo turpināja, — un it īpaši viņai nepatiktu, ja es būtu mācīts, aiz bailēm, ka es varētu sacelties, Nu, tā kā dumpinieki, saproti?

Es gribēju atbildēt ar jautājumu un jau sāku: — Kāpēc . ,. — bet Džo mani nelaida pie vārda:

—    Pagaidi mazuliet. Es zinu, ko tu gribi teikt, Fip, bet pagaidi mazuliet! Es negribu noliegt, ka tava māsa uzmetusies mums par kaklakungu. Es negribu noliegt, ka viņa neskopojas ar dunkām un danco mums pa galvām. Un, kad tava māsa saiet lielajā, Fip, — te Džo pazemināja balsi līdz čukstam un pameta acis uz durvīm, — taisnībai par godu jāliecina, ka viņa ir īstens Briesmonis.

Pēdējo vārdu Džo izrunāja tā, it kā tas sāktos vismaz ar duci lielo B.

—    Kāpēc es nesaceļos? To tu gribēji man prasīt, kad es tevi pārtraucu, Fip?

—    Jā, Džo.

—    Nu, pirmkārt, — Džo sacīja, paņēmis biguli kreisajā rokā, lai ar labo sāktu plūkāt vaigubārdu; un no šīs viņa miermīlīgās darbošanās es nekā laba negaidīju, — tavai māsai ir zelta galva, zelta galva.

—    Kā tā? — es jautāju, cerēdams iedzīt viņu strupcejā. Taču Džo ātrāk tika galā, nekā es gaidīju, un, apgājis manu jautājumu ar likumu, pārsteidza mani ar atbildi, cieši lūkodamies ugunī:

—    Tā, ka viņai ir.

—    Bet man tādas nav, — viņš atsāka, atrāvis skatienu no uguns, atkal plucinādams vaigubārdu. — Un pats galvenais, Fip, — un to es tev saku pagalam nopietni, veco zēn, es tik daudz esmu atskatījies uz savu nabaga māti, uz to, ka sievietes moka un izdzen, un salauž viņu godīgās sirdis un viņas nepazīst miera līdz kapa malai, tāpēc man nāvīgi bail, ka nenodaru sievietēm pāri, tad jau labāk es pats paciešu kādu pārestību. Es dikti gribētu, lai pārestībās tiktu man vienam, Fip, lai nebūtu nekāda 2.viksta tev, veco zēn, lai viss nāktu pār mani, bet tur neko nevar līdzēt, Fip, tā nu tas vienreiz ir, un es tikai ceru, ka tu neņemsi tādas nebūšanas pārāk pie sirds.

Lai cik mazs es biju, tomēr kopš šā vakara es izjutu citu cieņu pret Džo. Mēs joprojām palikām vienlīdzīgi kā iepriekš, bet bieži vien mierīgos brīžos, kad sēdēju, lū

kodamies uz Džo, man radās vēl nebijusi sajūta, ka savā sirdī es lūkojos uz viņu kā no apakšas.

—    Lai nu kā, — Džo sacīja, pieceldamies, lai iemestu ogles ugunī, — sienas pulkstenis jau grasās sist astoņi, bet viņas vēl nav mājās! Ka tikai tēvoča Pamblčuka ķēve nav paslīdējusi uz ledus un pakritusi.

Misis Džo šad tad brauca līdzi tēvocim Pamblčukam uz tirgu, lai ar savu sievietes padomu palīdzētu viņam iepirkt saimniecībā noderīgas lietas, jo tēvocis Pamblčuks bija vecpuisis un daudz nepaļāvās uz savu kalponi. Šodien ka pie tirgus dienas misis Džo bija atkal devusies šādā izbraucienā.

Džo sakūra uguni, noslaucīja pavarda priekšu, un mēs izgājām ārā, lai paklausītos, vai nedzird ratus rībam. Bija sausa, salta nakts, pūta stiprs vējš, zeme bija sastingusi un balti nosarmojusi. Man ienāca prātā, ka šādā naktī cilvēks tīrelī var viegli nosalt. Es paskatījos uz zvaigznēm un iztēlojos, cik baismīgi, kad stingstošs cilvēks pievētš tām seju un neatrod to mirdzošajā gūzmā ne palīdzības, ne līdzcietības.

—    Dzi, kā ķēve rikšo, — Džo sacīja, — skan kā zvārguļi!

Dzelzs pakavi izsita uz sasaluša ceļa kaut ko gluži muzikālu, jo ķēve tuvojās daudz straujākos rikšos nekā parasti. Mēs iznesām ārā krēslu, lai misis Džo būtu ērtāk izkāpt, saurdījām ogles tā, ka logā krita atblāzma, un pārbaudījām, vai virtuvē viss atrodas savā vietā. Kad šie priekšdarbi bija paveikti, braucēji arī bija klāt, ietinušies līdz acīm. Misis Džo drīz vien atradās uz zemes, tēvocis Pamblčuks drīz vien sekoja viņai, apsedzis ķēvi ar segu, un mēs visi sanācām virtuvē, ienesdami līdzi tik daudz salta gaisa, ka pat uguns likās zaudējusi siltumu.

—    Nu, — noteica misis Džo, aši un satraukti nomezdama virsdrēbes un atstumdama cepuri atpakaļ tā, ka tā palika karājamies saitēs pār muguru, — ja tas puika ari šoreiz nebūs pateicīgs, tad nebūs nekad!

Es centos izskatīties tik pateicīgs, cik tas iespējams puikam, kurš nepavisam nezina, kāpēc viņam jārāda pateicīga seja.

—    Jācer tikai, — māsa turpināja, — ka ar viņu tur nečubināsies. Taču bail man ir.

—    Viņa nav no tās sugas, mem, — misters Pamblčuks atbildēja. — Viņai ir sava sajēga.

Viņa? Es paskatījos uz Džo, ar lūpām un uzacīm attēlodams šo vārdu «Viņa?». Džo tāpat ar lūpām un uzacīm attēloja «Viņa?». Kad māsa pieķēra viņu šai pārkāpumā, viņš, kā vienmēr tādās reizēs, samierinoši paskatījās uz misis Džo un pārvilka ar delnas virspusi pār degunu.

—    Nu? — māsa izaicinoši noprasīja. — Ko tu tā blenz? Māja deg, vai?

—    Te kāds pieminēja vārdu «viņa», — Džo pieklājīgi aizrādīja.

—    Vai tad viņa nav viņa? — misis Džo atbildēja ar jautājumu. — Jeb tu gribi saukt mis Hevišemu — viņš? Jādomā, ka pat tev pietiks sajēgas to nedarīt.

—   Mis Hevišema, kas dzīvo pilsētā? — Džo painteresējās.

—   Vai tad ir kāda mis Hevišema, kas dzīvo mūsu ciematā? — atcirta māsa. — Mis Hevišema grib, lai puika iet pie viņas rotaļāties. Un viņš, protams, ies. Un lai tikai pamēģina nerotājāties, — māsa piemetināja, bargi pamezdama galvu uz manu pusi, it kā ar šo kustību uzaicinādama mani uz bezbēdīgu draiskulību un jautrību, — tad es viņam rādīšu!

Es biju dzirdējis par šo mis Hevišemu pilsētā — jūdzēm tālā apkaimē ikviens bija dzirdējis par mis Hevišemu pilsētā — kā par ārkārtīgi bagātu un skarbu lēdiju, kura mājo pilnīgā vientulībā lielā, drūmā namā, aizbarikadējusies pret laupītājiem.

—   Ko tu neteiksi! — Džo pārsteigts nosacīja. — Brīnums, kā viņa pazīst Fipu?

—   Stulbenis! — māsa izsaucās. — Kas tev teica, ka viņa to pazīst?

—   Te kāds pieminēja, — Džo atkal pieklājīgi aizrādīja, — ka viņa grib, lai Fips iet pie viņas rotaļāties.

—    Bet vai tad viņa nevarēja apvaicāties tēvocim Pamblčukam, vai viņš nezina kādu puiku, kas varētu iet pie viņas rotaļāties? Un vai nevar tā būt, ka tēvocis Pamblčuks ir viņas nomnieks un ka viņš šad tad — neteiksim, reizi ceturksnī vai pusgada, tas nav tavai saprašanai domāts — iet pie viņas nomaksāt nomas naudu? Un vai tad viņa nevarēja apvaicāties, vai viņš nezina kādu piemērotu puiku? Un vai tēvocis Pamblčuks, kurš allaž tā rūpējas un gādā par mums — kaut tu varbūt tā nedomā, Džozef, — to viņa izteica ar visdziļāko pārmetumu balsī, it kā Džo būtu pats bezsirdīgākais no t visiem māsasdēliem pasaulē, — vai tēvocis Pamblčuks nevarēja iedomāt šo puiku, kas te stāv, uzpūties kā tītars (zvēru, ka tā es nestāvēju!), un kam es esmu vergojusi kopš vina dzimšanas!

—   Vārds vietā! — izsaucās tēvocis Pamblčuks. — Pa, reizi teikts! Naglai uz galvas! Patiešām labi! Nu, Džozef, tagad tu zini, kas un kā.

—   Nē, Džozef, — māsa turpināja tai pašā pārmetošajā balsī, kamēr Džo, vainīgs juzdamies, nemitīgi vilka ar delnu pār degunu, — vēl tu nezini, kas un kā, lai arī tev tā šķiet. Tu vari iedomāties, ka zini, bet tu nezini, Džozef. Tu nezini, ka tēvocis Pamblčuks, domādams, ka varbūt pie mis Hevišemas puika atradīs savu laimi, ir piedāvājies aizvest viņu šovakar savos divričos pie sevis, paturēt pa nakti un rīt pats ar savām rokām nodot viņu mis Hevišemai. Un lai dievs man žēlīgs, — māsa izsaucās, noraudama cepuri pēkšņā niknumā, — ka es te stāvu, pļāpādama ar šiem mūlāpiem, kamēr tēvocis Pamblčuks gaida un zirgs ārā salst, bet puika notriepies ar sodrējiem un dubļiem no galvas līdz pat kājām!

To teikusi, viņa nogrāba mani kā ērglis jēru, iegrūda manu seju izlietnē ieliktajā koka ķipī, bet galvu pabāza zem krāna, ziepēja mani, mīcīja, berza, dunkāja, rīvēja, kasīja, kamēr es galīgi pazaudēju saprašanu. (Te jāpiezīmē, ka es laikam labāk par jebkuru autoritāti zināšu, cik nejauku iespaidu uz cilvēka seju atstāj laulājamā gredzena rupjie pieskārieni.)

Kad nu šī šķīstīšanās ceremonija bija galā, mani ietērpa tīrā, stīvā linu veļā it kā jaunu nožēlnieku maisa drēbē un tad iežņaudza manā šaurākajā un neērtākajā uzvalka. Pēc tam mani izsniedza misteram Pamblčukam, kas pieņēma mani tik oficiāli kā šerifs noziedznieku un teica runu, par kuru, esmu pārliecināts, jau sen bija iztiksminājies klusībā:

—    Zēn, esi mūžam pateicīgs saviem draugiem, bet it sevišķi tiem, kas tevi uzaudzinājuši ar savām rokām!

—    Ardievu, Džo!

—    Lai dievs tevi pasargā, Fip, veco zēn!

Es nekad vēl nebiju šķīries no Džo un daļēji aiz savām jūtām, daļēji aiz acīs palikušām ziepēm labu brīdi nevarēju saskatīt zvaigznes, sēdēdams divričos. Tad tās atmirdzēja cita pēc citas, taču nespēja mest gaismu uz jautājumu, kāpēc īstenībā man jāiet rotaļāties pie mis Hevišemas un ar ko īstenībā man tur būs jārotaļājas.

ASTOTA NODAĻA

&lt;Mistera Pamblčuka apartamenti pilsētas Lielajā ielā smaržoja tā kā pēc pipariem, tā kā pēc miltiem, kā jau ari jāsmaržo labības un sēklu tirgotāja apartamentiem. Man šķita, ka viņam jābūt ļoti laimīgam, jo viņa veikalā tik daudz mazu atvilktnišu; ieskatījies dažās zemākajās, es tur redzēju ar diegiem pārsietas brūna papīra paciņas un nodomāju, ka puķu sēklas un sīpoli nevar vien sagaidīt jauku laiku, lai izlauztos no tumšajiem cietumiem un uzziedētu.

Šī doma man ienāca prātā agrā rītā pēc manas ierašanās. Iepriekšējā vakarā mani tūliņ aizraidīja gulēt bēniņu kambarītī ar slīpiem griestiem, kuri gultas galvgalī nolaidās tik zemu, ka manas uzacis no kārniņiem bija tikai kādu pēdu atstatu. To pašu rītu es atklāju dīvainu sakarību starp sēklām un korda biksēm. Misters Pamblčuks valkāja korda bikses, un to pašu darīja viņa komijs, un nezin kāpēc korda izskats un smarža tā sauca atmiņā sēklas un sēklas savukārt tā sauca atmiņā kordu, ka es vairs nezināju, kas kam pieder. Tāpat man izdevās atklāt, kā izpaužas mistera Pamblčuka tirdznieciskā darbība; viņš skatījās pāri ielai uz seglinieku, kurš likās savukārt pelnām iztiku ar nolūkošanos uz ratnieku; tas šķita iedzīvojamies ar to, ka, sabāzis rokas kabatās, vēro maiznieku; tas savukārt, sakrustojis rokas, blenza uz pārtikas preču tirgotāju; tas žāvādamies šad tad meta acis uz aptiekāru. Pulksteņmeistars, vienmēr noliecies pār mazo galdiņu ar palielināmo stiklu acī, audekla blūzēs ģērbušos fermeru ielenkts, kuri pastāvīgi drūzmējās ap viņa skatlogu, likās vienīga persona Lielajā ielā, kas nodevusies darbam.

Mēs ar misteru Pamblčuku brokastojām pulksten astoņos istabā aiz veikala, kamēr komijs paņēma savu tējas krūzi un sviestmaizes riku un apsēdās uz zirņu maisa turpat veikalā. Mistera Pamblčuka sabiedrībā es jutos pavisam nelāgi. Nemaz nerunājot par to, ka viņš bija vienās domās ar manu māsu, it kā uzturs man vajadzīgs miesas mērdēšanai un grēku nožēlai, nemaz nerunājot par to, ka viņš deva man brokastīs iespējami daudz garozu un iespējami maz sviesta un pielēja pienam tik daudz silta ūdens, ka godīgāk būtu bijis dot šo dzērienu pavisam bez piena, — viņa saruna ar mani bija viena vienīga aritmētika. Kad es viņam pieklājīgi padevu labrītu, viņš

uzpūtīgā tonī noprasīja: — Cik ir septiņreiz deviņi, zēn? — Ko es varēju atbildēt uz tik negaidītu jautājumu svešā vietā, turklāt ar tukšu vēderu? Es biju izsalcis, bet, pirms vēl paspēju norīt kumosiņu, viņš sāka mani tincināt, un tas ilga visu brokastlaiku: — Cik ir septiņreiz septiņi? Un četri? Un astoņi? Un seši? Un divi? Un desmit? — un tā tālāk. Atbildējis uz vienu jautājumu, es nepaspēju ne nokost kumosiņu, ne iedzert malciņu, kad sekoja nākošais, jo misters Pamblčuks, kuram nevajadzēja lauzīt galvu, sēdēja vienā mierā, ēzdams šķiņķi un karstas bulkas kā īsts rima un badakāsis (ja atļauts tā izteikties).

Tāpēc es biju ļoti priecīgs, kad pulkstenis nosita desmit un mēs devāmies pie mis Hevišemas, kaut gan man nebija nekādas jausmas, kā man vajadzēs uzvesties šīs lēdijas pajumtē. Pēc stundas ceturkšņa mēs sasniedzām no apsūbējušiem ķieģeļiem celto drūmo mis Hevišemas namu ar neskaitāmiem dzelzs režģiem logos. Daži logi bija aizmūrēti, bet atlikušos apakšstāvā sedza sarūsējušas restes. Māja atradās iežogotā pagalmā, tā ka mums vajadzēja gaidīt, kamēr kāds pēc mūsu zvana nāks laist mūs iekšā. Stāvot pie vārtiem, es ieskatījos pagalmā (pat šeit misters Pamblčuks uzprasīja: — Un četrpadsmit? — bet es likos nedzirdam) un ieraudzīju netālu no nama lielu alus darītavu. Tā nedarbojās, un bija redzams, ka tā jau ilgu laiku stāv dīkā.

Namā atdarījās logs, un dzidra balss jautāja: — Vārds? — Mans ceļabiedrs atbildēja: — Pamblčuks. — Balss nosacīja: — Pareizi, — un logs atkal aizvērās, bet kāda jauna lēdija nāca šurp pāri pagalmam ar atslēgām rokā.

—    Šis ir Fips, — misters Pamblčuks sacīja.

—    Tad šis ir Fips? — atkārtoja jaunā lēdija, kura izskatījās ļoti skaista un ļoti lepna. — Nāc iekšā, Fip.

Misters Pamblčuks grasījās sekot, bet viņa aši aiztaisīja vārtus.

—   O! — viņa noteica. — Jūs varbūt vēlaties satikt mis

Hevišemu?

—    Ja mis Hevišema vēlas satikt mani, — misters Pamblčuks apmulsis atbildēja.

—    Ahā, — meitene sacīja, — bet redziet, viņa nevēlas.

Viņa izsacīja šos vārdus tik noteikti un neapstrīdami,

ka misters Pamblčuks, kaut arī jutās aizskarts savā cieņā, neko nespēja iebilst. Viņš tikai uzmeta man bargu skatienu — it kā es būtu viņu aizvainojis! — un devās projām, vispirms pārmetoši noteicis:

—    Zēn! Lai tava uzvedība šeit dara godu tiem, kas tevi uzaudzinājuši ar savām rokām!

Es jau baidījos, ka viņš atgriezīsies un uzsauks caur vārtiem: — Un sešpadsmit? — bet tas nenotika.

Mana jaunā pavadone aizslēdza vārtus, un mēs soļojām pāri pagalmam. Tas bija bruģēts un tīrs, taču no katras spraugas lauzās ārā zāle. Alus darītavu un namu savienoja celiņš, koka vārti, kas to noslēdza, bija līdz galam vaļā; visa alus darītava bija vaļā, un caur to varēja redzēt mūri, kas ieslēdza dārzu; viss bija tukšs un pamests. Saltais vējš likās šeit vēl saltāks nekā uz ielas un, brāzdamies caur alus darītavu, spalgi gaudoja tā, kā gaudo vējš kuģa mastos uz jūras.

Meitene, pamanījusi, ka noskatos uz alus darītavu, piezīmēja: — Tu gan, zēn, varētu izdzert visu to stipro alu, ko šeit patlaban vāra, un nekas ar tevi nenotiktu.

—    Laikam gan, mis, — es bikli apstiprināju.

—    Tagad prātīgāk nevārīt alu šeit, tas var iznākt skābs, vai ne, zēn?

—    Tā gan laikam ir, mis.

—    Neviens te neko vairs nedarīs, — viņa piebilda, — tam visam svītra pāri, un ēkas stāvēs šeit, kamēr sabruks. Bet stiprā alus pagrabos ir vēl tik daudz, ka varētu noslīcināt visu Menorhauzu.

—   Vai tā sauc šo namu, mis?

—   Tas ir viens nosaukums, zēn.

—   Vai tad ir vēl cits nosaukums, mis?

—   Vēl viens ir. To sauca Satis, kas nozīmē «Diezgan» — grieķu, latīņu vai senebreju valodā, vai visās trijās uzreiz — man tas vienalga.

—    «Diezgan nams!» — es teicu. — Tas ir dīvains nosaukums, mis.

—    Jā, — viņa atbildēja, — bet tam ir īpaša jēga. Kad namam deva lādu nosaukumu, tad gribēja teikt, ka tā īpašniekam nekas vairāk nebūs vajadzīgs. Tolaik, šķiet, ļaudis pratuši apmierināties ar mazumu. Bet nu nekavējies, zēn.

Kaut gan viņa mani tik bieži dēvēja par zēnu, turklāt aizvainojošā nevērībā, viņa bija apmēram manos gados. Viņa izskatījās daudz vecāka par mani tāpēc, ka bija meitene, ļoti skaista un pašapzinīga, un ka nolūkojās uz mani nievājoši, it kā būtu jau pilngadīga un gandrīz vai karaliene.

Mēs iegājām namā pa sāndurvīm — lielajām parādes durvīm ārpusē bija aizliktas priekšā divas ķēdes —, un pirmais, ko ievēroju, bija pilnīgi tumšie gaiteņi un degošā svece, ko viņa te atstājusi. Viņa paņēma to, un mēs gājām tālāk pa daudziem gaiteņiem un augšup pa kāpnēm, un visur bija tumšs, tikai svece apgaismoja ceļu.

Beidzot mēs pienācām pie kādām durvīm, un viņa sacīja:

— Ej iekšā.

Drīzāk aiz bikluma nekā aiz pieklājības es teicu: — Ejiet jūs pirmā, — bet viņa atcirta: — Nemuļķojies, zēn, es tur iekšā neiešu, — un lepni aizgāja, bet pats ļaunākais — aiznesa sveci līdzi.

Es jutos neomulīgi, man uznāca pat bailes. Taču vienīgā izeja bija pieklauvēt pie durvīm, es to izdarīju un dzirdēju balsi, kas aicināja iekšā. Iegāju un atrados diezgan lielā istabā, ko spoži apgaismoja vaska sveces. Neviens dienas gaismas stariņš tanī neiespiedās. Pēc mēbelēm es spriedu, ka tā ir tualetes istaba, lai gan daudzu priekšmetu izskats un nozīme man tolaik bija sveši. Taču pirmais, kas dūrās acīs, bija apklāts galds ar spoguli zeltītā ietvarā, un es tūliņ nodomāju, ka tas ir smalkas lēdijas tualetes galds.

Nezinu, vai būtu tik ātri to aptvēris, ja galdam blakus nesēdētu smalka lēdija. Ta bija pati dīvainākā lēdija, kādu jebkad biju redzējis, un viņa sēdēja atzveltnes krēslā, atbalstījusi galvu rokā.

Viņa bija grezni ģērbusies — atlass, mežģīnes, zīds — viss baltā krāsā. Garš balts plīvurs nokarājās no matiem, kuros bija iesprausti pomeranču ziedi, un paši mati bija balti. Spoži dārgakmeņi dzirkstīja ap viņas kaklu un rokām, un citi dārgakmeņi dzirkstīja uz galda. Apkārt bija izmētāti tērpi, gan ne tik grezni kā tas, ko viņa valkāja, un pa pusei piekrautas ceļa somas. Viņa nebija pabeigusi ģērbšanos, jo apāvusi tikai vienu kurpi, — otra atradās uz galda netālu no atspiestās rokas, — plīvurs nebija lāgā sakārtots, pulkstenis ar ķēdīti nebija aplikts, krūtīm piespraužams mežģīņu gabals, kabatas lakatiņš, cimdi, puķu pušķis un lūgsnu grāmata bija juceklīgi sasviesti kopā ar rotas lietām spoguļa priekšā.

Visu to es nepamanīju uzreiz, lai arī pirmajā mirklī ieraudzīju daudz vairāk, nekā varētu domāt. Es redzēju, ka viss, kam vajadzēja būt baltam, ir tāds bijis ļoti sen, bet tagad zaudējis spīdumu, izdēdējis un sadzeltējis. Es redzēju, ka līgava kāzu tērpā ir savītusi tāpat kā viņas pušķis un sadzeltējusi kā viņas tērps un spožas ir tikai viņas iekritušās acis. Es redzēju, ka drēbes, kuras kādreiz iekļāvušas jaunas sievietes apaļīgo stāvu, tagad vaļēji nokarājas no izdilušā auguma, kam palikuši tikai kauli un āda. Kādreiz tirgū man bija rādījuši baismīgu vaska figūru, kas attēloja sazin kādu izdomātu personu guļam zārkā. Otrreiz mani bija paņēmuši līdzi uz kādu no mūsu veclaicīgajām baznīcām tīrelī un parādījuši greznās skrandās tērptu skeletu, ko atrakuši pagrabā zem baznīcas akmens grīdas. Nu skelets un vaska figūra likās ieguvuši tumšas acis, kas bija dzīvas un uzlūkoja mani. Es būtu kliedzis, ja vien būtu varējis.

—    Kas tur ir? — lēdija jautāja.

—    Fips, mem.

—    Fips?

—    Mistera Pamblčuka zēns, mem. Atnācis… rotaļāties.

—    Panāc tuvāk, lai varu tevi apskatīt. Nāc šurp.

Kad es nostājos viņai priekšā, vairīdamies no viņas skatiena, tad sīki aplūkoju visus apkārtējos priekšmetus un redzēju, ka rokas pulkstenītis apstājies bez divdesmit minūtēm deviņos un ari sienas pulkstenis rāda bez divdesmit minūtēm deviņi.

—    Paskaties uz mani! — sacīja mis Hevišema. — Vai tev nav bail no sievietes, kas nav redzējusi saules gaismu, kopš tu esi nācis pasaulē?

Nožēloju, ka bailes piespieda mani apgrūtināt sirdsapziņu ar tik baismīgiem meliem, kādi slēpās vārdiņā «nē».

—    Vai tu zini, ko es šeit aiztieku? — viņa prasīja, pielikusi vispirms vienu, tad otru roku kreisajā pusē pie krūtīm.

—    Jā, mem (es jutos spiests atcerēties sava katordznieka draugu).

—    Ko es aiztieku?

—   Sirdi.

—    Salauzta!

Viņa izrunāja šo vārdu dedzīgi, uzstājīgi, ar mīklainu, it kā lepnu smaidu. Brīdi viņa turēja rokas piespiestas pie krūtīm, tad nolaida, it kā tās būtu kļuvušas smagas.

—    Es esmu nogurusi, — sacīja mis Hevišema, — es gribu izklaidēties, bet pieaugušie man apnikuši. Rotaļājies!

Manuprāt, pat vislielākie strīdnieki starp maniem lasītājiem piekritīs, ka pašreizējos apstākļos viņa neko grūtāku no nabaga puikas nevarēja prasīt.

—    Dažreiz man uznāk slimīgas iedomas, — viņa turpināja, — un nu man uznākusi tāda slimīga iedoma: man gribas noskatīties, kā bērni rotaļājas. Nu, nu! r— Viņa nepacietīgi pakustināja labās rokas pirkstus. — Rotaļājies, rotaļājies, nu!

Atceroties māsas draudus «parādīt» man, es uz mirkli pakļāvos izmisīgai iedomai lēkāt pa istabu, attēlojot mistera Pamblčuka zirgu. Taču jutu, ka tas man neizdosies, un tāpēc tikai lūkojos mis Hevišemā, kura, acīm redzot, noturēja mani par tiepšu, jo iejautājās pēc brītiņa, kad bijām cieši skatījušies viens otrā:

—   Vai tu esi untumnieks un stūrgalvis?

—    Nē, mem, man jūsu ļoti žēl, un man ļoti žēl, ka nevaru tagad rotaļāties. Ja jūs sūdzēsieties par mani, tad man būs nepatikšanas no māsas, tāpēc es rotaļātos, ja vien varētu, bet te viss ir tik jauns un tik savāds, un tik skaists … un bēdīgs … — Es apstājos, baidīdamies, ka varu pateikt ko lieku vai esmu jau pateicis, un mēs atkal brīdi skatījāmies viens otrā.

Viņa novērsās no manis, pirms atsāka runāt, pameta skatienu uz savām drēbēm, uz tualetes galdu un beidzot uz sevi spogulī.

—    Tik jauns viņam un tik vecs man, — viņa nomurmināja, — tik savāds viņam un tik pazīstams man; tik bēdīgs mums abiem! Pasauc Estellu!

Tā kā viņa joprojām lūkojās spogulī, es nodomāju, ka viņa runā pati ar sevi, un nekustējos no vietas.

—    Pasauc Estellu! — viņa atkārtoja, pazibsnīdama ar acīm. — To tu vari izdarīt. Pasauc Estellu! Izej ārā!

Stāvēt tumsā noslēpumainajā gaitenī svešā namā, saukt pilnā kaklā «Estella» lepnajai jaunajai lēdijai, neredzamai un neatbildošai, un just, ka, aurojot viņas vārdu, es pieļauju nepiedodamu pārdrošību, — tas bija tikpat grūti kā rotaļāties pēc pavēles. Taču Estella beidzot atsaucās, un viņas svece atmirdzēja tumšajā gaitenī kā zvaigzne.

Mis Hevišema pamāja, lai viņa pienāk tuvāk, paņēma no galda kādu rotu un izmēģināja, kā tā piestāv meitenes skaistajam kaklam vai kuplajiem brūnajiem matiem.

—    Tas viss būs tavs kādu dienu, mana dārgā, un tu pratīsi to likt lietā. Paspēlē kārtis ar šo zēnu, es noskatīšos.

—    Ar šo zēnu! Viņš taču ir parasts lauku puika!

Man šķita, ka esmu pārklausījies, jo mis Hevišemas atbilde skanēja tik neticami:

—    Nu, un tad? Tu vari salauzt viņa sirdi.

—    Kādu spēli tu proti, zēn? — Estella uzrunāja mani ar vislielāko nicināšanu.

—    Tikai uz nabagiem, mis.

—    Tad apspēlē viņu, — mis Hevišema teica Estellai. Mēs nosēdāmies un sākām spēlēt.

Pamazam sapratu, ka viss šai telpā apstājies jau kopš seniem laikiem tāpat kā pulksteņi. Es ievēroju, ka mis Hevišema atlika rotu atpakaļ tieši tai pašā vietā, no kuras to bija paņēmusi. Kamēr Estella dalīja kārtis, es atkal pametu acis uz tualetes galdu un redzēju, ka kurpe uz tā, kādreiz balta, tagad sadzeltējusi, nekad nav valkāta. Paskatījos lejup uz kāju, kurai kurpes trūka, un ievēroju, ka sadzeltējusī balta zīda zeķe savalkāta caura. Ja telpa nebūtu pamirusi visa dzīvība, nebūtu sastinguši visi izbalējušie, izdēdējušie priekšmeti, tad pat sadilušais līgavas tērps uz izģindušā auguma nebūtu tā atgādinājis zārka pārklāju vai garais plīvurs — līķautu.

Tā viņa sēdēja kā līķis, kamēr mēs spēlējām kārtis, un šķita, ka viņas līgavas tērpa volāni un rišas ir no pelēka papīra. Tolaik es nezināju, ka dažkārt gadās atrakt senās kapenes, kuras apglabāto cilvēku ķermeņi tūliņ acu priekšā sabirst putekļos, bet kopš tās reizes es bieži domāju, ka mis Hevišema izskatās tieši tāda, kas no pirmā dienas gaismas stara varētu pārvērsties pīšļos.

—    Tas puika sauc krustus par kreičiem! — Estella nievīgi noteica, pirms vēl beidzām spēli. — Un kādas viņam raupjas rokas! Un kādi lempīgi apavi!

Agrāk man nekad nebija nācis prātā kaunēties no savām rokām, bet nu es sāku aptvert, ka tās nav vis nekādas glītas. Estellas nicināšana bija tik stipra, ka es jutos kā aplipis ar kādu sērgu.

Viņa uzveica mani spēlē, un es sāku dalīt kārtis. Es sadalīju aplam, un tas bija pilnīgi dabiski, jo es zināju, ka viņa tikai gaida, lai es kaut ko izdaru nepareizi, un tūliņ nosauks mani par stulbu, lempīgu puiku.

—        Tu viņai neko neatbildi, — piezimēja mis Hevišema, paskatīdamās uz mani. — Viņa tev pateica tik daudz ko nepatīkamu, bet tu nesaki ne vārda. Ko tu domā par viņu?

—   Man negribas teikt, — es sastomījos.

—        Pasaki man pie auss! — Mis Hevišema pieliecās pie manis.

—   Es domāju, ka viņa ir ļoti lepna, — es čukstus teicu.

—    Un vēl?

—   Es domāju, ka viņa ir ļoti skaista.

—    Un vēl?

—        Es domāju, ka viņa ir ļoti ļauna (Estella uzmeta man skatienu, kas pauda vislielāko derdzīgumu).

—   Un vēl?

—    Man gribētos iet uz mājām.

—        Un nekad vairs viņu neredzēt, kaut arī viņa ir tik skaista?

—        Varbūt man vēl gribēsies viņu redzēt, bet tagad man gribas iet uz mājām.

—        Drīz tu varēsi iet! — mis Hevišema skaļi noteica. — Pabeidz spēli!

Ja nebijis tā pirmā mīklainā smaida, es būtu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka mis Hevišemas sejai smaids ir svešs. Seja šķita sasalusi nīgrā modrībā — laikam kopš tā mirkļa, kad viss ap viņu bija sastindzis, — un likās, nav tāda spēka, kas to varētu atkausēt. Krūtis viņai bija saplakušas, tāpēc augums uzkumpis, arī balss saplakusi — viņa runāja klusu, nedzīvā tonī; visumā šķita, ka viņu miesīgi un garīgi, iekšēji un ārēji saplacinājis kāds pārvarīgs sitiens.

Es pabeidzu spēli, un Estella uzveica mani. Viņa nosvieda kārtis uz galda, it kā viņu šķebinātu pat pār mani gūtā uzvara.

—        Kad tev vajadzētu atkal atnākt? — prātoja mis Hevišema. — Tūliņ padomāšu.

Es gribēju atgādināt viņai, ka šodien ir trešdiena, bet viņa pārtrauca mani ar labās rokas pirkstu agrāko nepacietīgo kustību.

—        Nē, nē! Es neko nezinu par nedēļas dienām, neko nezinu par gadalaikiem. Atnāc atkal pēc sešām dienām. Dzirdi?

—    Jā, mem.

—        Estella, noved viņu lejā. Paēdini viņu, un lai viņš ēzdams apstaigā un apskatās visu. Ej, Fip!

Sekodams svecei, es devos lejup, kā biju sekojis svecei augšup, jo Estella bija to nolikusi turpat, kur pirmīt. Kamēr viņa vēra vaļā durvis sētas pusē, es neapzināti gaidīju, ka ārā būs iestājusies nakts. Spilgtā dienas gaisma mani pilnīgi apstulbināja, un man šķita, ka sveču apgaismotajā dīvainajā istabā esmu pavadījis bezgala daudz stundu.

— Tev jāpagaida šeit, zēn, — Estella sacīja un nozuda, aizvērusi durvis.

Palicis viens pagalmā, es izmantoju izdevību un aplūkoju savas raupjās rokas un lempīgos apavus. Iespaids nebija nekāds labais. Agrāk ne rokas, ne apavi nebija mani mulsinājuši, tagad mulsināja kā kaut kas prasts. Nolēmu apvaicāties Džo, kāpēc viņš iemācījis mani saukt par kreičiem kārtis, kuras jāsauc par krustiem. Nožēloju, ka Džo nav baudījis smalkāku audzināšanu, jo tad arī es būtu no tās kaut ko mantojis.

Estella atnesa man maizi, gaļu un krūzīti alus. Krūzi viņa nolika uz pagalma bruģa, bet maizi ar gaļu, pat nepaskatīdamās uz mani, iespieda man rokā tik apvainojoši, it kā es būtu nežēlastībā kritis suns. Es jutos tik pazemots, aizvainots, atgrūsts, apkaunots, saniknots, apbēdināts — nevaru atrast īsto vārdu šīm sāpēm, dievs vien zina, kā tās saucās, — ka man asaras saskrēja acīs. To redzot, meitenes ašajā skatienā pazibēja prieks, ka viņa ir šo asaru cēlonis. Tas deva man spēku apvaldīt tās un paskatīties uz viņu; tad viņa nicīgi papurināja galvu un aizgāja, lai gan, manuprāt, saprata, ka pārāk agri svin uzvaru.

Palicis viens, es ar skatieniem pameklēju vietu, kur noslēpties, un, aizstājies aiz vienas alus darītavas vārtu puses, atbalstīju elkoni pret vārtiem, iespiedu pieri piedurknē un sāku raudāt. Raudādams es spārdīju sienu un plūkāju matus, tik rūgti bija man ap sirdi, un tik skaudras bija šīs bezvārda sāpes, kuras lauzās uz āru.

Māsas audzināšana bija padarījusi mani jūtīgu. Tai mazajā pasaulē, kurā bērni mājo, lai kas viņus audzina, viņi neko tik asi neuztver un tik asi neizjūt kā netaisnību. Tā var būt ļoti maza netaisnība, no kuras bērnam jācieš, taču pats bērns ir mazs, viņa pasaule ir maza, un šūpuļzirdziņš viņam ir tas pats, kas pieaugušajam raženais īru rikšotājs. Jau kopš pašas mazatnes man bija nepārtraukti jāsaduras ar netaisnību. Līdzko iemācījos runāt, es jau apzinājos, ka māsa ir netaisna pret mani savā untumainajā un ļaunajā despotismā. Es loloju dziļu pārliecību, ka, audzinot mani ar savām rokām, viņai nav tiesību audzināt mani rāvieniem. Šo pārliecību es biju saglabājis par spīti visiem sodiem, pārestībām, gavēņiem, nomodā pavadītām naktīm un citiem labošanas līdzekļiem, un tas, ka es, vientuļš un neaizsargāts, tik ļoti nodevos šādām domām, lielā mērā izskaidro manu dvēseles biklumu un slimīgo jūtīgumu.

Šoreiz es atbrīvojos no aizvainojuma, iesperdams to alus darītavas sienā vai izraudams reizē ar matiem, tad noslaucīju seju piedurknē un iznācu šaipus vārtiem. Maize un gaļa man garšoja, alus sildīja un kutināja degunā, un drīz vien es sadūšojos un aplūkojos visapkārt.

Te patiešām viss bija pamests, arī vēja brāzmas galīgi sašķiebtā baložu būda alus darītavas pagalmā, tā ka baloži, ja vien viņi būlu šeit, varētu domāt, ka viņus šūpo vējš uz jūras. Taču būdā baložu nebija, tāpat kā stallī nebija zirgu, aizgaldā cūku, klētī iesala, katlos un vātīs labības un alus smaržas. Visas alus darītavas smaržas un rosība šķita izkūpējušas gaisā reizē ar pēdējo dūmu strūklu. Kādā pagalma kaktā bija sagāztas tukšas mucas, kuru skābenā dvaka atgādināja par labākām dienām, bet tā bija pārāk skāba, lai varētu spriest par alu, kas tās kādreiz pildījis, — tas pats sakāms par vientuļnieku atmiņām.

Viņā alus darītavas galā aiz veca mūra žoga atradās nolaists dārzs; žogs nebija tik augsts, ka es nevarētu uzķepuroties un pamatīgi aplūkot dārzu, kurš sniedzās līdz namam, pieaudzis ar samudžinātām nezālēm, bet zaļajās un dzeltenajās takās bija iemītas pēdas, it kā šad tad kāds tur būtu staigājis, un patlaban tur gāja projām Estella. Viņa gan laikam atradās visur. Kad es, padevies kārdinājumam, sāku staigāt pa mucām, tad ieraudzīju, ka Estella dara to pašu mucu blāķa otrā galā. Viņa bija uzgriezusi man muguru, turēdama ar abām rokām paceltus skaistos brūnos matus, ne reizi neatskatījās un aši izzuda man no acīm. Tas pats notika alus darītavā — plašā, ar cementa plāksnēm izklātā telpā, kur bija darināts alus un vēl šis tas palicis no iekārtas. Kad pirmo reizi tur iegāju un, drūmā iespaida nomākts, paliku stāvam pie durvīm un lūkojamies apkārt, es ieraudzīju Estellu paejam gar izdzisušajām krāsnīm, uzkāpjam pa nelielām dzelzs kāpnēm un pavīdam galerijā augstu virs manas galvas, it kā viņa ieietu taisni pašās debesis.

Šai vietā un šai mirklī ar manu iztēli notika kaut kas savāds. Tas bi ja savāds toreiz un likās vēl savādāks daudz vēlāk. Manas acis bija mazliet aizmiglojusi skatīšanās saltajā gaisā, es pievērsu tās resnam baļķim zemu ēkas stūri pa labi un ieraudzīju, ka pie tā karājas sievietes stāvs. Sieviete dzeltenbaltās drēbēs, ar vienu kurpi kāja; es skaidri saskatīju, ka izbalējušie tērpa volāni atgādina pelēku papīru, ka sievietei ir mis Hevišemas seja un ka vaibsti kustas, it kā sieviete mēģinātu pasaukt mani. Bija šausmīgi to redzēt un vēl šausmīgāk apzināties, ka pirms mirkļa te nekā tamlīdzīga nebija, tāpēc es vispirms metos bēgt un pēc tam skrēju atpakaļ. Un pats šausmīgākais, ka es neatradu tur nekādas sievietes.

Tikai laipnās debess saltā gaisma, cilvēki, kuri gāja garām pagalma dzelzs vārtiem, un atlikusī maize ar gaļu un alus nomierināja mani. Taču pat šī palīdzība nebūtu mani tik drīz atžilbinājusi, ja es nebūtu ieraudzījis tuvojamies Estellu ar atslēgām, lai izlaistu mani pa vārtiem. Manuprāt, viņai būtu bijis pilnīgs iemesls nolūkoties uz mani no augšas, ja viņa redzētu, ka esmu nobaidījies, bet šo labo iemeslu es viņai nedevu.

Viņa, garām ejot, uzvaroši paskatījās uz mani, it kā priecādamās, ka man ir raupjas rokas un lempīgi apavi, tad atvēra vārtus un palika stāvam pie tiem. Es izgāju ārā, nepalūkojies uz viņu, bet viņa nievīgi pieskārās man ar roku.

—    Ko tad tu neraudi?

—   Tāpēc, ka negribu.

—    Gribi gan, — viņa atteica. — Acis tev pavisam saraudātas, un tūliņ tu sāksi atkal pinkšķēt.

Viņa nicinoši iesmējās, izstūma mani ārā un aizslēdza vārtus. Es devos taisnā ceļā pie mistera Pamblčuka un jutos ārkārtīgi atvieglots, ka viņa nebija mājās. Pasacījis komijam, kurā dienā man atkal jābūt pie mis Hevišemas, es nosoļoju kājām četras jūdzes līdz mūsu kalvei; iedams es pārdomāju visu redzēto, atkal un atkal atgriezdamies pie atzinuma, ka esmu parasts lauku puika ar raupjām rokām un lempīgiem apaviem, ka man ir nosodāmā paraša saukt krustus par kreičiem, ka esmu daudz dumjāks, nekā jutos iepriekšējā vakarā, un ka vispār mana dzīve ir galīgi nejēdzīga un bēdīga.

DEVĪTĀ NODAĻA

Kad  pārnācu mājās, māsa ārkārtīgā ziņkārē apbēra mani ar jautājumiem, kā tur viss izskatījies pie mis Hevišemas. Un drīz vien es saņēmu pamatīgas pļaukas pa skaustu un ikuča grūdienus pakausī un mana seja pavisam apkaunojošā kārtā tika bikstīta virtuves sienā, jo es nedevu pietiekami izsmejošas atbildes uz šiem jautājumiem.

Ja bailes, ka viņus nesapratīs, slēpjas visu bērnu krūtīs tāpat kā manējās — ko es uzskatu par iespējamu, jo nedomāju, ka es būtu kāds pretdabisks izņēmums, — tad tas ir izskaidrojums viņu noslēgtībai. Es biju pārliecināts, ka neviens mani nesapratīs, ja aprakstīšu mis Hevišemas namu tādu, kāds tas īstenībā bija. Vēl vairāk, es biju pārliecināts, ka neviens nesapratīs arī mis Hevišemu, un, kaut gan man pašam viņa bija neatminama mikla, es uzskatīju, ka būtu nekrietni un negodīgi nodot viņu (nemaz nerunājot par mis Estellu) misis Džo tiesai. Tāpēc es runāju, cik maz vien varēju, un ļāvu, lai manu seju grūž pret virtuves sienu.

Pats ļaunākais bija, ka pievakarē sēkdams piebrauca pie mūsu mājas pretīgais vecais Pamblčuks, kuru arī kremta ziņkāre, ko esmu redzējis un dzirdējis pie mis Hevišemas. Uzmetis skatienu savam mocītājam, viņa zivs acīm un vaļējai mutei, palsajiem matiem, kas aiz ziņkāres saslējušies stāvus, vestei, kas tūktin tūka aiz aritmētikas piemēriem, es apņēmos viņam par spīti neko nestāstīt.

—    Nu, zēn, — iesāka misters Pamblčuks, līdzko bija apsēdies goda vietā pie pavarda, — kā tev klājās pilsētā?

Es atbildēju: — Tīri labi, ser, — un māsa padraudēja man ar dūri.

—    Tīri labi, — atkārtoja misters Pamblčuks. — Tīri labi — tā nav nekāda atbilde. Pastāsti mums, zēn, ko tu domā ar šo «tīri labi»!

Laikam kaļķi uz pieres nocietina smadzenes un padara mūs īpaši stūrgalvīgus. Sā vai tā, bet piere man bija vienos kaļķos no balsinātās sienas un stūrgalvība dimantcieta. Es mirkli padomāju un tad, it kā atklājis kādu jaunu ideju, atbildēju:

—    Es domāju — tīri labi.

Māsa, nepacietīgi izsaukdamās, grasījās mesties man virsū, — man nebija ne mazāko cerību uz aizstāvēšanu,

jo Džo strādāja kalvē, — bet misters Pamblčuks aizturēja viņu:

—        Nēl Nezaudējiet pacietību. Atstājiet šo zēnu manā ziņā, mem, atstājiet manā ziņā.

Tad misters Pamblčuks pagrieza mani ar seju pret sevi, it kā grasītos apcirpt man matus, un teica:

—        Vispirms, lai savestu domas kārtībā: kam līdzinās četrdesmit trīs pensi?

Es apsvēru, kāds būs iznākums, ja pateikšu: «Četrsimt mārciņām,» — un, nospriedis, ka nekas labs nebūs gaidāms, atbildēju iespējami pareizi, kļūdīdamies tikai par astoņiem pensiem. Tad misters Pamblčuks piespieda mani atkārtot visus naudas rēķinus, sākot ar «divpadsmit pensi ir viens šiliņš» un beidzot ar «četrdesmit pensi ir trīs šiliņi un četri pensi», un, pārliecināts, ka ticis ar mani galā, uzvaroši noprasīja:

—    Nu! Kam tad līdzinās četrdesmit trīs pensi?

Labu laiciņu domājis, es atbildēju:

—    Nezinu.

Es jutos tā nokausēts, ka laikam nezināju no tiesas.

Misters Pamblčuks sagrozīja kaklu kā viļķi, lai izdabūtu no manis vajadzīgo atbildi, un prasīja:

—        Vai, piemēram, četrdesmit trīs pensi ir septiņi šiliņi seši pensi un trīs fārtingi?

—        Jā! — es atbildēju. Un, lai gan māsa tūliņ iecirta man pa ausi, es tomēr jutos dziļi apmierināts, ka ar šo atbildi esmu izmaitājis viņa joku un iedzinis viņu strupceļā.

—        Zēn! Kāda izskatās mis Hevišema? — misters Pambl• čuks attapies atsāka, sakrustodams rokas cieši uz krūtīm un atkal likdams lietā savu viļķi.

—        Ļoti liela auguma un melniem matiem, — es atbildēju.

—    Vai tā ir, tēvoci? — māsa jautāja.

Misters Pamblčuks apstiprinot piemiedza aci, un es tūliņ sapratu, ka viņš nekad nav redzējis mis Hevišemu, jo tāda viņa nemaz neizskatījās.

—        Labil — misters Pamblčuks pašapmierināts noteica. (Tā ar viņu vajag apieties! Mēs tomēr dabūjām virsroku, vai ne, mem?)

—        Nudien, tēvoci, — misis Džo sacīja, — jums vajadzētu vienmēr būt viņa tuvumā: jūs tik labi protat tikt ar viņu galā.

—        Nu, zēn, ko tad viņa darīja, kad tu ieradies? — misters Pamblčuks turpināja.

—    Sēdēja melnā samta karietē, — es atbildēju.

Misters Pamblčuks un misis Džo pārmija izbrīna pilnus

skatienus — un kā lai nebrīnītos? — un abi atkārtoja:

—   Melnā samta karietē?

—        Jā, — es apstiprināju. — Un mis Estella — tā laikam ir viņas krustmeita — pasniedza viņai pa karietes lodziņu kūkas un vīnu uz zelta paplātes. Mums visiem deva kūkas un vīnu uz zelta paplātēm. Bet man bija jānostājas karietes aizmugurē uz pakāpiena un jāēd tur, jo viņa tā lika.

—    Vai tur vēl kāds bija? — misters Pamblčuks prasīja.

—    Četri suņi, — es atteicu.

—    Lieli vai mazi?

—        Milzīgi, — es sacīju. — Un viņi ēda teļgaļas kotletes no sudraba trauka un plūcās.

Misters Pamblčuks un misis Džo atkal izbrīnā vērās viens otrā. Es biju pilnīgi zaudējis prātu kā spīdzināts un izmisumā iedzīts liecinieks un būtu sastāstījis viņiem nezin ko.

—        2ēlīgais dievs, bet kur tad bija šī kariete? — māsa jautāja.

—        Mis Hevišemas istabā. — Viņi blenza atkal viens otrā. — Bet zirgu tai nebija priekšā. — Šo glābēju atrunu es piemetināju pēc tam, kad biju jau atteicies no četriem krāšņi izrotātiem zirgiem, ko pirmajā izdomas karstumā tik tikko nebiju iejūdzis karietē.

—        Vai tas var būt, tēvoci? — māsa iejautājās. — Ko tas puika īsti runā?

—        Es jums teikšu, mem, — misters Pamblčuks sacīja, — pēc manām domām, tas ir pārnēsājamais krēsls. Viņa ir untumaina, zināt, ļoti untumaina, nav brīnums, ka viņai uznāk untums pavadīt visu savu laiku šādā krēslā.

—        Vai jūs'viņu esat redzējis šai krēslā, tēvoci? — misis Džo jautāja.

—        Kā tad es varēju to redzēt, — misters Pamblčuks bija spiests atzīties, — ja es pašu mis Hevišemu nekad neesmu redzējis? Pat aci neesmu dabūjis uzmest!

—    Pasaulīt, tēvoci! Bet jūs taču esat ar viņu runājis?

—        Vai tad jūs nezināt, — misters Pamblčuks īgni atsaucās, — ka tad, kad es tur ierados, mani pameta ārā aiz durvīm, durvis bija pavērtas un viņa runāja ar mani pa spraugu. Nesakiet, ka jūs to nezinājāt, niem. Bet zēns gāja pie viņas rotaļāties. Kā jūs rotaļājāties, zēn?

—    Mēs rotaļājāmies ar karodziņiem, — es atteicu. (Zināt, es pats brinijos, atcerēdamies, cik daudz blēņu es toreiz sadomāju.)

—   Ar karodziņiem! — izdvesa māsa.

—    Jā, — es atbildēju. — Estella māja ar zilu karodziņu, es ar sarkanu, bet mis Hevišemai karodziņš bija nobārstīts ar zelta zvaigznītēm, un viņa māja pa karietes logu. Un tad mēs mājām ar zobeniem un kliedzām urā.

—    Ar zobeniem! — māsa atkārtoja. — Kur tad jūs ņēmāt zobenus?

—    No skapja, — es atteicu. — Un tanī es vēl redzēju pistoles… un ievārījumu … un zāles. Un istabā nemaz neiespīdēja dienas gaisma, tur dega daudz sveču.

—    Tā ir taisnība, mem, — misters Pamblčuks svarīgi palocīja galvu. — Tā tas patiešām ir, to es pats esmu redzējis. — Un tad viņi abi blenza mani, un es, attēlojot sejā visstulbāko vientiesību, blenzu viņos, ar labo roku gludinādams bikšu labējo staru.

Ja viņi būtu man vēl ko jautājuši, es neapšaubāmi būtu iekritis, jo patlaban grasījos ieminēties, ka pagalmā redzēju gaisa balonu, un droši vien būtu riskējis ar šo sensāciju, ja vien manas domas nebūtu dalījušās starp šo brīnumu un dzīvu lāci alus darītavā. Taču abi bija tā aizņemti, apspriežot tos brīnumus, kurus es jau viņiem biju darījis zināmus, ka viņi mani vairs neievēroja. Viņi vēl nebeidza visu apspriest, kad no kalves ienāca Džo iedzert tēju. Tad māsa izstastīja viņam manus piedzīvojumus — ne tik daudz viņa zināšanai, cik savas pārpilnās sirds atvieglošanai.

Kad nu es ieraudzīju, ka Džo, plati iepletis zilās acis, izbrīnā un neizpratnē laiž skatienu pāri virtuvei, tad mani parņēma nožēla — bet tikai Džo, nevis šo abu pārējo dēļ. Džo, vienīgi Džo priekšā es jutos kā mazgadīgs briesmonis, kad abi pārējie sāka prātot, kādi labumi man var atkrist no pazīšanas ar mis Hevišemu un no viņas labvēlības. Viņi nešaubījās, ka mis Hevišema «kaut ko darīs» manā labā, tikai nevarēja izšķirties, kādā veidā šī labdarība izpaudīsies. Māsa bija pārliecināta, ka tā būs kāda «manta». Misters Pamblčuks sliecās uz domām par

bagātīgu atalgojumu tam, kas mani pieņems par mācekli kadā solīdā uzņēmumā — teiksim, labības un sēklu tirgotavā. Džo krita visdziļākajā nežēlastībā viņu acīs, izsa&lt; īdams asprātīgu pieņēmumu, ka man iedāvinās vienu no suņiem, kuri plēsās ap teļgalas kotletēm.

—        Ja tava stulbā galva nekā prātīgāka nevar izdomāt, — māsa viņam uzsauca, — un ja tev vēl kas darāms, tad labāk ej un strādā!

Viņš aizgāja arī.

Kad misters Pamblčuks bija aizbraucis un māsa sāka mazgāt traukus, es ielavījos kalvē pie Džo un paliku tur, kamēr viņš beidza savu darbu. Tad es ierunājos:

—        Džo, kamēr vēl uguns nav izdzisusi, es tev gribētu ko pateikt.

—        Kaut ko pateikt, Fip? — pārjautāja Džo, pievilkdams ēzei tuvāk soliņu, uz kura mēdza sēdēt, kaldams zirgus. — Tad saki vien. Kas tas bus, Fip?

—        Džo, — es iesāku, satverdams starp īkšķi un rādītāja pirkstu viņa uzrotīto krekla piedurkni un burzīdams to, — vai tu atceries to visu par mis Hevišemu?

—        Vai atceros? — Džo atkārtoja. — Kā nu ne! Brīnuma lietas!

—    Tas ir dikti nelabi, Džo, tāpēc ka tas nav tiesa.

—        Ko tu saki, Fip? — izsaucās Džo, atmezdamies atpakaļ vislielākajā pārsteigumā. — Tu taču neteiksi, ka tu …

—    Jā, Džo, tie visi ir meli.

—        Bet ne jau viss? Tu taču negribi teikt, Fip, ka tur nebija tās melnās samta kārie… — Viņš aprāvās, jo es purināju galvu. — Bet suņi vismaz taču bija, Fip? Klau, Fip, — viņš lūdzošā balsī turpināja, — ja to kotlešu nebija, tad suņi vismaz taču bija?

—    Nē, Džo.

—        Vismaz viens suns? — Džo neatlaidās. — Kucēns? Nu?

—    Nē, Džo, tur nebija it nekā tamlīdzīga.

Es bezcerīgi blenzu uz Džo, un viņš nenovērsa no manis acis, apbēdināts un apjucis.

—        Fip, veco zēn! Tas nu nekur neder, mīļais! Nudien! Vai tu maz saproti, kas no tā visa var iznākt?

—    Tas ir briesmīgi, Džo, vai ne?

—    Briesmīgi? — atsaucas Džo. — Šausmīgi! Kas tevi apsēdis?

—    Es nezinu, kaš mani apsēdis, Džo, — es atbildēju, j palaidis vaļā krekla piedurkni un nokārtu galvu apsēdies pelnos pie viņa kājām, — bet kaut tu nebūtu mācījis saukt man kārtīs krustus par kreičiem un man nebūtu tik lempīgi apavi un tik raupjas rokas!

Un tad es izstāstīju Džo, cik bezgala nožēlojams esmu juties un ka neesmu pratis paskaidrot to misis Džo un misteram Pamblčukam, jo viņi man tā brēkuši virsū, un ka pie mis Hevišemas bijusi skaista jauna lēdija, traki lepna, kura teikusi, ka esmu pats parastākais lauku puika, un ka man tas arī zināms un man tas sāpīgi, un tāpēc sākušies visi šie meli, lai gan pats nezinu, kā tas viss atgadījies.

Tas bija metafizisks jautājums, tikpat grūti atrisināms Džo kā man pašam. Taču Džo izņēma to no metafizikas jomas un tādējādi tika ar to galā.

—    Viens gan tev jāpatur prātā, Fip, — viņš teica, brītiņu padomājis, — proti — meli ir un paliek meli. Lai no kurienes tie rodas, tiem rasties nevajadzētu, bet tie nāk no tā melu tēva un ved mūs visus pie viņa. Nemelo nekad vairs, Fip. Tas nav tas īstais ceļš, veco zēn, kā tikt vaļā no tā, ka esi parasts lauku puika. Un par to parastumu man nav īsti skaidrs. Tu dažā ziņā esi pavisam neparasts. Tu esi neparasti mazs. Un neparasti mācīts.

— Nē, es esmu atpalicis un neko nemāku, Džo.

—    Bet kādu vēstuli tu man viņvakar uzrakstīji! Un visu ar drukātiem burtiem! Esmu redzējis visādas vēstules un pat no smalkiem ļaudīm, bet, lieku galvu ķīlā, neviena nebija rakstīta ar drukātiem burtiem.

—    Es neko nezinu, Džo. Tu pārāk labi domā par mani, tas ir viss.

—    Nu, Fip, — Džo sacīja, — vai nu tā ir vai nav, bet, manuprāt, pirms no tevis iznāk neparasti gudrs cilvēks, tev jābūt parastam cilvēkam, vai ne? Teiksim, karalis, kurš sēž uz troņa ar kroni galvā, — viņš arī nevar rakstīt savus parlamenta likumus ar drukātiem burtiem, pirms nav izmācījies visu ābeci, vēl būdams prinča kārtā. Jā, — piebilda Džo, zīmīgi palocījis galvu, — viņš ir sācis ar pirmo burtu un izēdies cauri līdz pašam pēdējam. Un es zinu, ko tas nozīmē, lai arī pats neesmu to cauri taisījis.

Sais gudrajos vārdos vidēja cerība, un tā mani mazliet Iedrošināja.

—    Labāk gan būtu, ja tie parastie ļaudis, kas tādi ir pēc savas kārtas un ienākumiem, turētos kopā ar savējiem, — Džo domīgi turpināja, — nevis ietu rotaļāties ar neparastajiem … nu jā, bet karodziņi taču bija, es ceru?

—    Nē, Džo.

—    2ēl gan, ka nebija, Fip, bet, vai tas ir labāk vai ne, pie tā neatgriezīsimies, lai tava māsa atkal nesaiet lielajā, un pašam uzprasīties uz nepatikšanām — tas jau nekam neder. Paklau, Fip, ko tev teiks tavs uzticamais draugs. Lūk, ko šis uzticamais draugs tev sacīs. Ja tu nevari tikt neparasts, iedams taisnu ceļu, tad nekad tāds netapsi, mezdams likumus. Tāpēc nekad tā vairs nedari, Fip, un dzīvo laimīgs un mirsti mierīgs.

—    Vai tu nedusmojies uz mani, Džo?

—    Nē, veco zēn. Bet, kad tā padomā, ko visu tik traku un aplamu tu nesastāstīji — ij par tām teļa gaļas kotletēm, ij ka suņi kāvās —, tad īsts labvēlis tev ieteiktu, Fip, vēl tā kārtīgi pārcilāt to visu prātā, pirms dodies pie miera. Tas ir viss, veco zēn, un nekad vairs tā nedari.

Uzgājis savā kambarītī, skaitīdams lūgsnas, es neaizmiršu Džo ieteikumu, bet mans bērna prāts bija tik satraukts un tik maz izjuta pateicību, ka es vēl ilgi domāju par to, cik parasts Estellai liktos Džo, vienkāršs kalējs, cik viņam lempīgi apavi un raupjas rokas. Es domāju par to, ka Džo un mana māsa patlaban sēž virtuvē, ka es pats esmu nule uznācis augšā no virtuves, bet mis Hevišema un Estella nekad nesēž virtuvē un stāv nesalīdzināmi augstāk par šādu ikdienišķu dzīvi. Es laidos miegā, pārcilādams atmiņā, ko es «mēdzu darīt» pie mis Hevišemas, it kā dažu stundu vietā būtu tur pavadījis nedēļas vai mēnešus un it kā šīs atmiņas būtu jau senas, nevis radušās tikai šodien.

Sī bija man vērā liekama diena, jo tā nesa lielas pārmaiņas. Bet tā tas notiek ikviena cilvēka dzīvē. Padomājiet, cik daudz savādāka būtu jūsu dzīve, ja no tās izsvītrotu vienu sevišķi svarīgu dienu. Nolieciet uz mirkli grāmatu jūs, kas lasāt šīs rindiņas, un mirkli padomājiet par to garo ķēdi — vienalga, dzelzs vai zelta, no ērkšķiem vai ziediem —, kura nekad nebūtu jūs saistījusi, ja kādā jums nozīmīgā dienā netiktu izveidots tās pirmais posms.

DESMITĀ NODAĻA

Kādu rītu es pamodos reizē ar laimīgo ideju, ka pirmais solis, lai kļūtu par neparastu cilvēku, ir apgūt visu to, ko Bidija zina. Lai īstenotu šo spožo ieceri, es tovakar, ieradies mistera Vopsla vectantes mītnē, sacīju Bidijai, ka aiz sevišķiem iemesliem vēlos tikt dzīvē uz priekšu un būšu ļoti pateicīgs, ja viņa dalīsies savās zināšanās ar mani. Bidija, kura vienmēr centās visiem palīdzēt, tūliņ deva piekrišanu un sāka pildīt savu solījumu bez kādas kavēšanās.

Apmācības sistēmu vai kursu, pie kā turējās mistera Vopsla vectante, varētu īsumā raksturot šādi: skolēni grauza ābolus un bāza cits citam salmus aiz apkakles, līdz mistera Vopsla vectante sasparojusies pietipināja sīkiem solīšiem klāt un piedraudēja ar bērza rīksti. Visādi izpauzdami nicināšanu par šo uzbrukumu, skolēni sastājās rindā un vispārējā skaļa burkšķī laida no rokas rokā saplīsušu grāmatu. Tanī bija alfabēts, skaitļi, daži reizesrēķina stabiņi un daži lasāmgabali — pareizāk sakot, tie bija tur atradušies. Līdzko šis sējums sāka iet no rokas rokā, mistera Vopsla vectante iekrita transā, kam par iemeslu bija vai nu vecuma miegainība, vai reimatisma lēkme. Tikmēr skolēni sarīkoja paši sev aizraujošu pārbaudi priekšmetā Apavi — proti, kurš var otram vissāpīgāk uzmīt uz pirkstiem. Šī prāta vingrināšana turpinājās tik ilgi, kamēr Bidija nenāca uzbrukumā, izdalīdama trīs novazātas bībeles. Tās šķita nemākulīgi nocirstas no resna bluķa gala, iespiestas ar tik nesalasāmiem burtiem, kādus neesmu redzējis neviena bukinistu pārdotā grāmatā, izraibinātas ar rūsas traipiem, un to lappuses bija izrotātas ar dažādu kukaiņu adam. Šo mācību programmas daļu atsvaidzināja vairākas divkaujas starp Bidiju un zinību apguvējiem. Kad ciņa bija galā, Bidija nosauca lappusi, un mēs visi skaļi lasījam, ko pratām — vai nepratām —, baismīgā kori, kuru Bidija vadija augstā, spalgā, vienmuļā balsī, un neviens no mums nesajēdza, ko lasa, un nejuta nekādu godbijību pret lasāmvielu. Kad šis drausmīgais jandāliņš bija kadu laiku turpinājies, mehāniski pamodās mistera Vopsla vectante un tenterēja šurp, lai sarautu kādam puikam aiz ausīm. Tā bija zīme, ka šāvakara nodarbības galā, un mēs drāzāmies ārā ar uzvaras kliedzieniem zinātnei par godu. Taisnības labad jāpiezīmē, ka skolēniem

neliedza pakavēt laiku ar tāfeli un grifeli un pat ar tinti (ļ&lt;i tāda vispār bija krājumā), bet ziemu šī mācību nozare bija jāpamet novārtā, jo sīkpreču bodīte, kur notika mācības un kas mistera Vopsla vectantei kalpoja par guļamo un viesu istabu, tika visai vārgi apgaismota ar vienu vienīgu tauku svecīti, kurai nebija knaibļu dakts apgriešanai.

Man likās, ka šādos apstākļos paies ilgs laiks, pirms kļūšu neparasts, taču es nolēmu mēģināt, un tai pašā vakarā pēc īpašas vienošanās ar Bidiju viņa sniedza man dažas ziņas no mazā cenrāža zem iedaļas «smalkais cukurs» un uzdeva mājās rakstīt veco angļu D, ko rūpīgi nozīmēja no kādas avīzes nosaukuma un ko es uzskatīju par jostas sprādzes attēlu, iekams viņa man nebija paskaidrojusi, kas tas īsti ir.

Protams, ka mūsu ciematā bija traktieris, un, protams, ka Džo mēdza šad tad tur pasēdēt un izsmēķēt pīpi. Tovakar es biju saņēmis stingru rīkojumu no māsas, nākot mājup no skolas, iegriezties pie Trim Jautriem Matrožiem un pārvest Džo mājās, lai tur vai kas. Un tāpēc es virzīju savus soļus uz Trim Jautriem Matrožiem.

Pirmajā Jautro Matrožu telpā bija bārs un satraucoši garas ar krītu rakstītas skaitļu rindas uz sienas durvju pusē — rēķini, kurus laikam neviens nekad nenomaksāja. Tie tur bija, kopš atceros, un auga ātrāk par mani. Taču mūsu pusē krīta bija atliku likām, un varbūt tāpēc ļaudis izmantoja katru izdevību likt to lietā.

Tā kā bija sestdienas vakars, tad es sastapu traktiernieku drūmi vērojam šos uzrakstus, bet man bija darīšana ar Džo, ne ar viņu, tāpēc, novēlējis labvakaru, devos uz kopējo telpu gaiteņa galā, kur pavardā spoži liesmoja uguns un Džo smēķēja mistera Vopsla un kāda svešinieka sabiedrībā. Džo saņēma mani ar ierasto: — A, Fip, veco zēn! — un, kad viņš to sacīja, svešais pagrieza galvu un paskatījās uz mani.

Tas bija noslēpumains vīrs, un es viņu redzēju pirmo reizi. Galva viņam bija nošķiebta sānis un viena acs piemiegta, it kā viņš tēmētu ar neredzamu bisi. Mutē viņam bija pīpe, to viņš izņēma un, lēni izpūzdams dūmus, cieši ielūkodamies manī, pamāja. Es ari pamāju, viņš pamāja vēlreiz un pavirzījās tālāk, lai es varētu apsēsties viņam līdzās.

Es tomēr, ierazdamies šai atpūtas mājoklī, biju paradis sēdēt blakus Džo, tāpēc atbildēju: — Nē, pateicos, ser, —■ un atmetos uz pretējā sola, kur Džo jau bija atbrīvojis man vietu. Svešais, uzmezdams skatienu Džo un redzēdams, ka viņa uzmanību piesaistījis kas cits, pamāja man atkal, līdzko biju apsēdies, un tad paberzēja savu kāju — manuprāt, visai dīvainā veidā.

—        Jūs sacījāt, — svešais atkal uzrunāja Džo, — ka esot kalējs.

—   Jā, tā es tiešām sacīju, — Džo atbildēja.

—        Ko jūs dzersiet, mister…? Pie reizes, jūs nenosaucāt savu vārdu.

Džo nosauca to, un nu svešinieks uzrunāja viņu vārdā:

—        Ko jūs dzersiet, mister Gārdžerij? Uz mana rēķina. Ar ko pildīsim glāzes?

—        Zināt, — Džo iebilda, — patiesību sakot, es neesmu radis dzert uz cita rēķina, tikai pats uz sava.

—        Radis? Bet vienreiz taču var, turklāt sestdienas vakarā. Noteikti! Ko jūs vēlaties, mister Gārdžerij?

—        Kompāniju jaukt man negribas, — Džo sacīja. — Rumu.

—        Rumu, — svešais atkārtoja. — Un kādi būs otrā džentlmeņa ieskati?

—    Rums, — atteica misters Vopsls.

—        Trīs rumus! — svešais uzsauca traktierniekam. •— Trīs glāzes.

—        Sis otrais džentlmenis, — Džo paskaidroja, iepazīstinādams svešo ar misteru Vopslu, — ir vērts, ka jūs viņu dzirdētu. Viņš ir mūsu baznīcas ķesteris.

—        Ahā! — svešais ātri atsaucās, atkal pamezdams man ar aci. — Tāda nomaļa baznīca tīreli pa labi, un visapkārt tai kapi?

—    Tā ir, — Džo piekrita.

Svešais apmierināts nokrekšķinājās, neizņemdams pīpi no mutes, un uzcēla arī kājas uz sola. Viņam bija galvā ceļavīra platmale ar nokarenām malām un zem tās cieši ap galvu apsiets lakatiņš tā, ka mati nebija redzami. Viņš lūkojās ugunī, un man šķita, ka viņa sejā pēkšņi pavīdēja blēdīga izteiksme, tad viņš nogrudzinājās.

—        Man šī puse sveša, džentlmeņi, bet man šķiet, ka tas apvidus ap upi ir neapdzīvots.

—   Tīreļi parasti ir neapdzīvoti, — Džo piezīmēja.

—        Bez šaubām, bez šaubām. Varbūt tur pagadās vienīgi čigāni, klaidoņi vai kādi ubagi?

—        Nē, — Džo atbildēja, — ja nu vienīgi šad un tad kāds izbēdzis katordznieks. Un arī tie negadās bieži. Vai ne, mister Vopsl?

Misters Vopsls dižmanīgi, bet diezgan salti apstiprināja Džo vārdus, kuri viņam atgādināja senas nepatikšanas.

—        Jums droši vien gadījies ķert tos rokā? — svešais apvaicājās.

—        Vienreiz gan, — Džo atteica, — bet ne jau ka mēs viņus būtu ķēruši, saprotiet, mēs tikai gājām skatīties, āre, es, misters Vopsls un Fips. Vai ne, Fip?

—    Jā, Džo.

Svešais atkal paskatījās uz mani, joprojām piemiedzis aci, it kā cītīgi tēmētu uz mani ar savu neredzamo bisi, un sacīja:

—        Tas zeņķis jums tā tīri nekas. Kā tad jūs viņu saucat?

—    Par Fipu, — Džo atteica.

—    Tas ir kristīts vārds?

—    Nē, tas nav kristīts vārds.

-rTātad uzvārds Fips?

—        Nē, — Džo atbildēja, — tā ir tāda iesauka, ko viņš pats sev deva, kad bija mazs, un tā visi viņu tagad sauc.

—   Jūsu dēls?

—        Nē, — Džo domīgi noteica, lai gan tur nebija ko pārdomāt, tikai pie Jautrajiem Matrožiem bija paradums, pakšķinot pīpi, pieņemt dziļdomīgu izskatu, vienalga, par ko bija runa, — dēls gan nav. Dēls viņš man nav.

—    Brāļa vai māsas dēls?

—        Zināt, — Džo noteica ar to pašu dziļdomīgo izteiksmi sejā, — krāpt es jūs negribu, nē, viņš nav man rada.

—        Kas tad, velns parāvis, viņš jums ir? — svešinieks uzsauca, un man šķita, ka viņš pilnīgi nevajadzīgi iekaisis.

Tad iejaucās misters Vopsls, kā jau cilvēks, kas labi informēts par visiem radniecības jautājumiem, jo viņam pēc amata pienācās zināt visus radiniekus, kuri nedrīkst slēgt savstarpējas laulības, un viņš tad arī izskaidroja, kādas saites pastāv starp mani un Džo. Aizrāvies misters Vopsls nobeidza runu, baismīgi norēkdams kādu monologu no Ričarda Trešā, un, acīm redzot, uzskatīdams, ka ar to attaisno savu uzvedību, piemetināja: — Kā teica dzejnieks.

Te man jāpiezīmē, ka, runājot par mani, misters Vopsls uzskatīja par nepieciešamu runas papildinājumu bužināt man matus, lai tie kristu man acīs. Nevaru izskaidrot, kāpēc ikviens, ieradies pie mums ciemos, līdzīgos apstākļos centās radīt man acu iekaisumu. Es pat neatceros neviena gadījuma no agrās bērnības, kad, pieminot manu vārdu mūsu ģimenes paziņu vidū, kāds prāvas rokas īpašnieks nebūtu izrādījis man savu aizgādnību šādā oftalmoloģiskā veidā.

Tikmēr svešais nenolaida no manis skatienu, turklāt skatījās tā, it kā būtu nolēmis beidzot šaut uz mani un nolaist no kājas. Taču pēc tam, kad bija piesaucis velnu, viņš nesacīja vairs ne vārda, kamēr neatnesa glāzes ar rumu un karstu ūdeni, un tad viņš izšāva, bet tas arī bija pavisam īpašs šāviens.

Tie nebija vārdi, bet kāda pantomīma, ar kuru viņš vērsās tikai pie manis. Viņš apmaisīja glāzi speciāli manai zināšanai un nogaršoja rumu speciāli manai zināšanai. Jo viņš apmaisīja un nogaršoja to nevis ar karoti, ko viņam pasniedza, bet ar viii.

Viņš to izdarīja tā, ka vīli redzēju vienīgi es, tad viņš to noslaucīja un ielika krūšu kabatā. Es pazinu, ka tā ir Džo vīle, un, līdzko vīli ieraudzīju, tā sapratu, ka svešais pazīst manu katordznieku. Es sēdēju kā apbūris un vēros viņā. Taču tagad viņš ērti atlaidās sēdeklī un, nelikdamies par mani vairs ne zinis, runāja galvenokārt tikai par lopbarības rāceņiem.

Mūsu ciematā sestdienas vakaros visi izbaudīja patīkamu omulības sajūtu, jo viss bija noridāts un ikviens varēja mierīgi atpūsties, pirms atsāk darbu, un šī sajūta noskaņoja Džo pasēdēt pusstundu ilgāk traktierī neka citām dienam. Kad pusstunda bija garām un rums ar ūdeni izdzerts, Džo piecēlās un paņēma mani pie rokas.

—    Pagaidiet vienu brītiņu, mister Gārdžerij, — svešais viņu aizturēja. — Liekas, man kaut kur kabatā paslēpies spožs šiliņš, un, ja es to atradīšu, tad jūsu zēns to dabūs.

Viņš izvilka no kabatas riekšavu sīknaudas, atrada šiliņu un pasniedza man, ievīkstītu saburzītā papīrā.

—    Tas ir tavs, — viņš teica. — Atceries! Tikai tavs!

Es pateicos, blenzdams uz viņu pavisam nepieklājīga

kārtā un cieši turēdamies pie Džo. Viņš atvadījās no Džo,

atvadījās no mistera Vopsla (kurš devās projām kopā ar mums), bet man uzmeta tikai skatienu ar savu tēmējošo aci — nē, tas nebija skatiens, jo acs bija aizvērta, bet tieši ar aizvērtu aci var izteikt bezgala daudz.

Ja man būtu nesies prāts uz runāšanu, es būtu varējis tērzēt visu ce|u līdz mājām, jo misters Vopsls šķīrās no mums tūliņ aiz Jautro Matrožu durvīm, bet Džo turēja visu laiku muti plaši atvērtu, lai izgaistu ruma smarža. Taču es biju kā apdullis, kad tik pēkšņi tika atsaukts atmiņā mans senais pārkāpums un senais paziņa, un nevarēju domāt ne par ko citu.

Māsa nebija pārāk sliktā omā, kad mēs ienācām virtuvē, un šis neparastais apstāklis iedeva Džo dūšu izstāstīt viņai par spožo šiliņu.

—    Varu derēt, ka nauda viltota, — māsa uzvaroši noteica, — vai nu citādi kāds to dos puikam? Rādi šurp!

Es izņēmu to no papīra, un tas izrādījās īsts.

—    Bet kas tad tas? — misis Džo iesaucās, nomezdama šiliņu un paķerdama papīru. — Divas mārciņas sterliņu?

Jā, tie bija divi nospeķoti papīra naudas gabali, katrs mārciņu sterliņu vērtībā, un tie likās apstaigājuši visus grālistes lopu tirgus. Džo paķēra platmali un skrēja atkal uz Jautrajiem Matrožiem, lai atdotu naudu īpašniekam. Es atsēdos uz sava ierastā soliņa un izklaidīgi lūkojos māsā, būdams pilnīgi pārliecināts, ka traktierī sveša vairs nav.

Drīz vien Džo pārradās ar ziņu, ka svešais aizgājis, bet traktierniekam piekodināts pateikt, kur nauda saņemama. Tad māsa ietina naudu papīrā un noglabāja zem sakaltušām rožu lapām tējkannā, kura rotāja bufetes augšējo plauktu parādes viesistabā. Tur šī nauda glabājās un mocīja mani kā lietuvēns daudzas naktis un dienas.

Man tonakt bija pavisam saraustīts miegs, jo es domāju par dīvaino vīru, kas tēmēja uz mani ar neredzamo bisi, un cik tas ir rupji un zemiski — ielaisties slepenos sakaros ar katordzniekiem, jo šo apkaunojošo gadījumu es jau biju paspējis aizmirst. Arī vīle nedeva man miera. Man uzmācās šausmas, ka vīle atkal parādīsies pavisam negaidītā brīdī. Es piespiedos aizmigt, domādams par nakamo trešdienu, kad iešu pie mis Hevišemas, bet sapnī ieraudzīju vīli ienākam pa durvīm, taču, kas to tur rokā, tas nebija redzams, un es tik skaļi iekliedzos, ka pamodos.

Ielaidusi mani, viņa aizslēdza vārtus kā iepriekšējo reizi un atkal veda mani pa tumšo gaiteni, kur bija nolikusi sveci. Viņa likās mani neredzam, kamēr paņēma sveci rokā, un, atskatīdamās pār plecu, augstprātīgi noteica: — Šodien tev jānāk šeit, — un ieveda mani pavisam citā mājas daļā.

Gaitenis bija garš un laikam stiepās cauri visam Menorhauzas stāvam. Taču mēs nogājām tikai gar vienu ēkas malu, tad Estella apstājās, nolika sveci un atvēra kādas durvis. Es atkal nonācu dienas gaismā un atrados mazā, izbruģētā pagalmiņā, kura pretējā pusē slējās nolaists dzīvojamais namiņš, laikam kādreiz piederējis pamestās alus darītavas vadītājam vai galvenajam rēķinvedim. Ārsiena bija iemontēts pulkstenis. Tāpat kā sienas pulkstenis mis Hevišemas istabā un viņas rokas pulkstenis, arī šis rādija bez divdesmit minūtēm deviņi.

Mēs iegājām pa vaļējām durvīm zemā, drūmā telpā pirmā stāva sētas pusē. Telpā bija vairāki cilvēki, un Estella pievienojās tiem, teikdama man: — Ej nostājies tur, zēn, kamēr būsi vajadzīgs. — Tā kā «tur» izrādījās logs, tad es aizgāju pie tā un, juzdamies ārkārtīgi neomulīgi, sāku lūkoties ārā.

Logs bija loti zems, un pa to varēja redzēt pašu nožēlojamāko aizlaistā dārza stūri, kur dobēs rēgojās pūstošie kāpostu kaceni un slējās samšita krūms, kādreiz apcirpts apaļš gluži kā pudiņš, bet nu tam augšā līda ārā jauni zari citā krāsa un izskatā, it kā šī pudiņa kārta būtu piecepuši pie paunas un apsvilusi. Šāds vienkāršs salīdzinājums ienāca man prātā, lūkojoties uz samšita krūmu. Iepriekšējā naktī bija mazliet snidzis, bet sniegs likās visur paspējis nokust, vienīgi šai dārza stūra saltajā ēnā tas bija patvēries, un vējš grāba to un saujām svieda logā, it ka gribēdams nomētāt mani par to, ka esmu te ieradies.

Es jutu, ka mana ienākšana pārtraukusi sarunas šai istaba un ka visi tagad lūkojas manī. Istabu es neredzēju, tikai uguns atspīdumu loga rūtī, bet man stinga locekļi, apzinoties, ka mani cieši novēro.

vienpadsmitā nodaļa

Norunātajā laikā es ierados pie mis Hevišemas, un pēc mana nedrošā zvana pie vārtiem iznāca Estella.

Telpā atradās trīs lēdijas un viens džentlmenis. Es vēl nebiju pavadījis pie loga ne piecas minūtes, kad man radās iespaids, ka viņi visi ir podlaižas un blēži, bet katrs izliekas, it kā nezinātu, ka pārējie tādi ir, jo, to atzīstot, viņam vajadzēs ari sevi pieskaitīt pie podlaižām un blēžiem.

Likās — visi garlaikojas un gaidīt gaida, kad kāds ievēros viņu klātbūtni, un pati runīgākā-lēdija vilka vārdus gari jo gari, lai apspiestu žāvas. Si lēdija, kuru sauca Kamilla, stipri atgādināja manu māsu, tikai bija vecāka un (kā es pārliecinājos, uzmetis viņai skatienu) ar laipnākiem sejas vaibstiem. Vēlāk, iepazinies tuvāk ar viņu, nodomāju, cik tā ir liela laime, ka viņai vispār ir kādi vaibsti, jo viņas seja tik ļoti atgādināja kailu, nesatricināmu un nedzīvu sienu.

—    Nabaga radījums! — šī lēdija teica tikpat strupi kā mana māsa. — Ar to viņš nodara Jaunu tikai pats sev.

—    Pareizāk būtu, ja viņš darītu ļaunu kādam citam, — džentlmenis sacīja, — tas ir dabiskāk.

—    Brālēn Reimond, — atsaucās otra lēdija, — mums ir jāmīl savi tuvākie.

—    Sara Pokit, — atbildēja brālēns Reimonds, — kas gan ir cilvēkam tuvāks par sevi pašu?

Mis Pokita smējās, un Kamilla smējās un sacīja (apspiezdama žāvas): — Tā ir gan izdoma!

Man šķita, ka viņiem šī izdoma tīri labi patika. Trešā lēdija, kas līdz šim vēl nebija runājusi, teica skarbā un pārliecinātā balsī:

—    Ļoti pareizi!

—    Nabaga radījums! — Kamilla pēc mirkļa atsāka (es zināju, ka tikmēr visi bija lūkojušies uz mani). — Viņš ir tik dīvains. Jūs pat neticēsiet, ka toreiz, kad Toma sieva nomira, viņam nemaz nevarēja iestāstīt, cik nepieciešamas meitenēm melnas drēbes ar garām sēru lentēm. «Ak dievs, Kamilla,» viņš teica, «kāda nozīme lentēm, pietiek, ka nabaga bārenīši jau tā ir melni tērpti.» Tas ir īsti Metjū garā. Sādu izdomu!

—    Viņam ir labas īpašības, ir labas īpašības, — brālēns Reimonds ieteicās. — Dievs pasarg, ka es noliegtu viņa labās īpašības, bet viņam nekad nav bijis un nekad nebūs īstas sajēgas par pieklājības normām.

—    Zināt, — turpināja Kamilla, — es biju spiesta, gluži vienkārši spiesta pastāvēt pie sava. Es teicu: «Tā tas nebūs, jo tad tiek aizskarts ģimenes gods.» Es viņam sacīju, ka tas metīs ēnu uz visu ģimeni, ja nebūs sēru lenšu.

Es to daudzināju no brokastīm līdz pat pusdienām. Es sabojāju savu gremošanu. Beidzot viņš izgrūda iekaisis, kā tas viņam parasts, un pieminēdams velnu: «Nu, tad dari, kā gribi.» Paldies dievam, tas man vienmēr būs mierinājums, ka es tūliņ devos ārā no mājas lietus gāzē un nopirku visu vajadzīgo.

—    Bet samaksāja taču viņš, vai ne? — ieteicās Estella.

—        Tas nav svarīgi, kas samaksāja, dārgais bērns, — Kamilla atbildēja, — bet pircēja biju es. Un es vēl bieži pieminēšu to ar gandarījumu, kad nakti pamodīšos.

Tālīna zvaniņa skaņas un kāda kliedziena vai sauciena atbalss gaitenī, pa kuru es atnācu, pārtrauca sarunu un lika Estellai uzsaukt man: — Iesim, zēn! — Kad es pagriezos pret klātesošiem, viņi nolūkojās manī ar vislielāko nicināšanu, un, man ārā ejot, Sara Pokita noteica: — Tas nu gan ir par traku! Kas vēl nebūs! — bet Kamilla sašutusi piemetināja: — Vai kādam tas būtu nācis prātā! Šādu izdomu!

Kad mēs gājām ar sveci pa tumšo gaiteni, Estella pēkšņi apstājās un strauji pagriezās tā, ka viņas seja bija tuvu manējai, un jautāja ķircinoši kā vienmēr:

—    Nu?

—        Nekas, mis, — es atbildēju, tikko neuzskrējis viņai virsū.

Viņa stāvēja, skatīdamās manī, un skaidrs, ka es skatījos viņā.

—    Tātad es esmu skaista?

—    Jā, es domāju, pat ļoti skaista.

—    Un ļauna?

—    Ne tik ļauna kā pagājušo reizi.

—    Ne tik ļauna?

—    Nē.

Viņa pietvīka, izteikdama pēdējo jautājumu, un, saņēmusi manu atbildi, iesita man visā spēkā pa seju.

—        Nu? — viņa noprasīja. — Ko tu tagad domā par mani, mazais ķēms?

—    To es jums neteikšu.

—   Tāpēc ka pasūdzēsies tur augšā, vai ne?

—    Nē, — es atbildēju, — ne tāpēc.

—    Kāpēc tad tu šodien neraudi, krupulēn?

—        Es nekad vairs neraudāšu jūsu dēļ, — es nosolījos. Manuprāt, tie bija vislielākie meli, kādi jebkad izsacīti,

Jo es jau tagad sirdi raudāju viņas dēļ, un, kādas sāpes viņa sagādājusi man vēlāk, to zinu tikai es.

Pēc tam mēs devāmies tālāk un uz kāpnēm sastapām kādu džentlmeni nākam lejup.

—   Kas tad te mums ir? — džentlmenis jautāja, apstādamies un skatīdamies uz mani.

—    Zēns, — Estella atbildēja.

Džentlmenis bija plecīgs, ārkārtīgi melnūksnējs, ar ārkārtīgi lielu galvu un atbilstoši garām rokām. Viņš satvēra mani aiz zoda ar savu prāvo roku un pagrieza manu seju pret gaismu, kas krita no sveces. Viņam bija priekšlaicīgi plika paure un melnas, cerainas uzacis, kuras spītīgi spurojās, acis dziļos iedobumos un skatiens nepatīkami glūnīgs un aizdomu pilns. No kabatas karājās gara pulksteņķēde, sejā rēgojās melni punkti, kur augtu ūsas un bārda, ja viņš neskūtos. Viņš bija man svešs, un es nespēju tolaik paredzēt, ka viņš man kādreiz kaut ko nozīmēs, bet aiz nejaušības man bija izdevība viņu labi apskatīt.

—    Zēns no ciemata, jā? — viņš prasīja.

—    Jā, ser, — es atteicu.

—   Kā tad tu te gadījies?

—    Mis Hevišema sūtīja pēc manis, ser, — es paskaidroju.

—    Tā! Uzvedies labi. Man ir diezgan liela pieredze šai ziņā, un es varu teikt, ka jūs esat nelāga suga. Pielūko! — viņš piebilda, uzmezdams man bargu skatienu un kodīdams savu garo rādītājpirkstu. — Uzvedies godīgi!

To teicis, viņš palaida mani vaļā — par ko es priecājos, jo viņa roka oda pēc smaržīgām ziepēm, — un gāja savu ceļu lejup. Es prātoju, vai viņš nav ārsts, bet tad nospriedu, ka nē, jo ārsts būtu nosvērtāks un laipnāks. Ilgi par to domāt nebija laika, jo mēs iegājām mis Hevišemas istabā, kur viss, sākot ar viņu pašu, bija tāds pats ka toreiz, kad gāju projām no šejienes. Estella pameta mani pie durvīm, un es tur stāvēju tik ilgi, kamēr mis Hevišema, sēdēdama pie tualetes galda, pacēla acis un ieraudzīja mani.

—   Tā! — viņa noteica, neizrādot ne pārsteigumu, ne izbrīnu. — Dienas ir jau aizskrējušas?

—    Jā, mem. Šodien ir . ..

—    Nē, nē, nē! — Pirksti atkal nepacietīgi sakustējās. — Es negribu neko zināt. Vai nu tu varēsi rotaļāties?

Es jutos spiests mulsi atbildēt:

—    Laikam gan ne, mem.

—    Bet kārtis spēlēt? — viņa jautāja, pētoši raudzīdamās manī.

—   Jā, mem, es to darīšu, ja jūs tā gribat.

—   Ja šis nams liek tev justies vecam un īgnam, zēn, — mis Hevišema nepacietīgi sacīja, — un tu negribi rotājāties, tad varbūt tu gribētu strādāt?

Uz šo jautājumu es varēju atbildēt ar tīrāku sirdsapziņu nekā uz iepriekšējo un sacīju, ka labprāt ko pastrādātu.

—    Tad ieej tur pretējā istabā, — viņa teica, norādot ar grumbaino roku uz durvīm aiz manas muguras, — un pagaidi mani tur.

Es šķērsoju kāpņu laukumiņu un iegāju norādītajā telpā. Arī no šejienes dienas gaisma bija izdzīta, un gaiss smags un nomācošs. Atvilgušā vecmodīgā kamīnā bija iekurta uguns, kura vairāk tiecās uz dzišanu nekā uz degšanu, un dūmi, kuri negribīgi cēlās augšup, likās saltāki par āra gaisu — tāpat ka migla mūsu tīrelī. Vairākas kailiem zariem līdzīgas sveces uz augstās kamīna dzegas vārgi apgaismoja telpu vai, pareizāk sakot, vārgi kliedēja tās tumsu. Telpa bija plaša un laikam kādreiz bijusi grezna, bet visi šobrīd saskatāmie priekšmeti bija apputējuši, appelējuši un sagrabējuši. Lepnākā mēbele bija garš apklāts galds, it kā tobrīd, kad visi pulksteņi namā apstājās, tas bijis paredzēts dzīru mielastam. Galda vidū bija kaut kas līdzīgs lēzenai bļodai, bet tā apvilkts ar zirnekļu tīkliem, ka par tā veidu nevarēja spriest, un, kad es raudzījos uz dzelteno galdauta laukumu, no kura man šķita šis trauks izaugam kā melna sēne, es pamanīju resnus zirnekjus ar plankumainām kājām steidzamies uz šo savu patvērumu un skrienam atkal ārā, it kā viņu sabiedrībā būtu ieklīdusi vēsts par kādu visai svarīgu notikumu.

Es dzirdēju arī peles grabināmies aiz paneļiem, it kā šis notikums skartu arī viņu intereses. Taču melnie tarakāni nelikās par to visu ne zinis un vecīgsnējā garā rāpoja pa kamīnu, it ka būtu pa pusei akli un kurli un lāgā nesaliktu savā starpā.

Sie rāpojošie radījumi saistīja manu uzmanību, un es iztālīra vēroju viņus, kad mis Hevišema uzlika roku man

uz pleca. Ar otru roku viņa balstījās uz resna ķeģa un izskatījās kā īsta ragana, šā nama valdniece.

—    Tur, — viņa sacīja, norādīdama ar ķeģi uz garo galdu, — mani noguldīs, kad nomiršu. Tad viņi sanāks un skatīsies uz mani.

Es sarāvos no viņas rokas pieskāriena, pilns neskaidru bažu, ka tikai viņa patiešām tūliņ nenogulas uz galda un nenomirst, kļūdama pilnīgi līdzīga baismīgajai vaska figūrai gada tirgū.

—    Ko tu domā, kas tas ir, — viņa jautāja, rādīdama ar ķeģi, — tur, kur tie zirnekļa tīkli?

—    To es nevaru uzminēt, mem.

—    Tā ir liela torte. Kāzu torte. Manu kāzu!

Viņa ar degošām acīm aplūkoja visu istabu un tad teica, atbalstīdamās uz mani un cieši ieķerdamās man plecā:

—    Iesim, iesim, iesim! Ved mani, ved!

Nu es sapratu, ka mans darbs būs vadāt mis Hevišemu apkārt pa istabu. Es vairs nevilcinājos; viņa atspiedās uz mana pleca, un mēs devāmies ceļā brašā solī, it kā mūsu mērķis būtu atdarināt mistera Pamblčuka zirgu, — doma, kas man bija ienākusi prātā, ierodoties šeit pirmo reizi.

Viņa nebija diezin cik stipra un pēc maza brītiņa jau teica: — Lēnāk! — Mēs tomēr kustējāmies uz priekšu nepacietīgā, nevienādā riksī, un kustoties viņa cieši ieķērās man plecā, šķobīja muti un tā iedvesa man, ka mēs soļojam ātri, jo viņas domas joņoja ātri. Beidzot viņa sacīja: — Pasauc Estellu! — tāpēc es izgāju kāpņu laukumiņā un saucu Estellas vārdu pilnā balsī tāpat ka viņreiz. Kad viņas sveces gaisma parādījās, es atgriezos zālē pie mis Hevišemas, un mēs atkal sākām riņķot pa istabu.

Ja Estella būtu vienīgā mūsu laika pavadīšanas vērotāja, arī tad jau es justos neomulīgi, bet viņa bija atvedusi līdzi visas trīs lēdijas un džentlmeni, kurus redzēju apakšstāvā, un es nezināju, ko darīt. Aiz pieklājības es gribēju apstāties, taču mis Hevišema saspieda manu plecu, un mēs devāmies tālāk, bet es vai degu aiz kauna, juzdams, ka viņi uzskata šo riņķošanu par manu izdomu.

—    Dārgā mis Hevišem, — teica Sara Pokita, — cik jūs labi izskatāties!

—    Nepavisam ne! — mis Hevišema attrauca. — Tik vien no manis ir kā dzeltena āda un kauli!

Kamilla atplauka priekā, kad mis Pokita saņēma tādu atsitienu, un nomurmināja, līdzcietīgi vērodama mis Hevišemu:

—    Nabaga mīļā sirds! Kā viņa var labi izskatīties, nabadzīte? Ir gan izdoma!

—    Un kā jums klājas? — mis Hevišema uzrunāja Kamillu. Tā kā tobrīd mēs atradāmies Kamillas tuvumā, tad es gribēju apstāties, bet mis Hevišema nepieļāva. Mēs joņojām tālāk, un es jutu, cik lielā naidā Kamilla iedegas pret mani.

—    Pateicos, mis Hevišem, — viņa atbildēja, — es jūtos tik labi, cik tas man iespējams.

—    Kas tad jums kaiš? — apvaicājās mis Hevišema visai skarbā balsī.

—    Ak, to nav vērts pieminēt, — Kamilla attrauca. — Es nebūt nevēlos visiem izrādīt savas jūtas, bet esmu paradusi domāt par jums nakti vairak, nekā tas nāk manai veselībai par labu.

—    Tad nedomājiet par mani! — mis Hevišema atcirta. . — Viegli sacīt! — piezīmēja Kamilla, maigi apspiezdama elsas, pie kam viņas virslūpa parāvās uz augšu, bet no acīm izsprāga asaras. — Reimonds ir liecinieks, cik ingvera uzlieves un ožamās sāls esmu spiesta izlietot nakti. Reimonds ir liecinieks, kādi nervu krampji sarauj man kājas. Tomēr elpas trūkums un nervu krampji man nav nekas jauns, kad mani moca nemiers un bažas par tiem, kurus es mīlu. Ja es nebūtu tik pieķērīga un jūtīga, tad man gremošana butu kārtībā un nervi no dzelzs. Tas būtu pats labākais, ko es varētu vēlēties. Bet nedomāt par jums naktīs — kā tas iespējams! — Un viņa izplūda asarās.

Es nospriedu, ka Reimonds ir tas pats klātesošais džentlmenis un, acīm redzot, misters Kamilla. Viņš nāca palīgā savai sievai un teica mierinošā un pieglaimīgā balsī:

—    Kamilla, dārgā, visiem labi zināms, ka jūsu radnieciskās jūtas jūs pakāpeniski tā sagrauž, ka jums jau tagad viena kāja īsāka par otru.

—   Es gan neteiktu, dārgā, — piezīmēja bargā lēdija, kuras balsi es tikai reizi biju dzirdējis, — ka domāt par kadu personu nozīmē iegūt tiesības kaut ko no šīs personas gaidīt.

Mis Sara Pokita, kuru nu es varēju labi aplūkot, — maza, sausnēja, grumbaina vecīte ar brūnu, it kā no valriekstu čaulām veidotu sejiņu un prāvu kaķa muti bez ūsām — atbalstīja šos uzskatus, teikdama:

—    Protams, ka ne, dārgā. Hm!

—    Domāt — tas ir viegli, — turpināja bargā lēdija.

—    Kas tad nu vēl vieglāk! — apstiprināja Sara Pokita.

—    Ak jā, jā! — izsaucās Kamilla, kuras verdošās jūtas šķita pārvietojamies no kājām uz krūtīm. — Tā ir skaidra patiesība! Tā ir vajība — būt tik pieķērigai, bet es neko nevaru darīt. Nav šaubu, ka mana veselība būtu daudz labāka, ja es tiktu no šīs vājības vaļā, bet es negribu kļūt citāda, pat ja varētu. Tā man sagādā daudz ciešanu, bet, kad es nakti pamostos, es gūstu mierinājumu domās, ka man ir tieši šāda vājība. — Un viņai atkal izlauzās asaras.

Mēs ar mis Hevišemu visu šo laiku ne reizi neapstājāmies, bet riņķojām joprojām pa telpu, te gandrīz pieskaroties viesu drēbēm, te pametot viņus drūmās zāles otrā galā.

—    Bet Metjū ir gan! — Kamilla atsāka. — Nelikties ne zinis par dabiskām saitēm, ne reizi neierasties, lai apvaicātos, kā jūtas mis Hevišema! Es dažreiz guļu uz dīvāna, atraisījusi korseti, guļu stundām ilgi bez samaņas, galvu atmetusi, atrisušiem matiem, un kājas man sazin kur…

(— Daudz augstāk par galvu, mana mīļā, — piemetināja misters Kamilla.)

—    Es guļu tādā stāvoklī stundām un stundām, un tas viss aiz Metjū ērmīgās, neizskaidrojamās uzvedības, un kaut jel kāds man būtu pateicību izsacījis!

—    Par to es nemaz nebrīnos! — bargā lēdija pārtrauca.

—    Redzat, mana dārgā, — piebilda mis Sara Pokita (lēnīga, bet dzēlīga persona), — jums vispirms vajadzētu sev pavaicāt, no kā īsti jūs gaidāt pateicību, mana mīļā.

—    Negaidot nekādu pateicību, ne arī ko citu, — Kamilla turpināja, — es guļu tādā stāvoklī stundām ilgi, un Reimonds ir liecinieks, ka es beidzos nost aiz elpas trūkuma, un pat ingvera uzlieve man neko nevar līdzēt, un reiz pat manus vaidus bija dzirdējuši otrpus ielas pie klavieru skaņotāja un viņa nabaga bērniņi bija pārpratuši, ka tur baloži dūdo zem jumta, un kad tagad man saka… — Te Kamilla piespieda roku pie rīkles, un mēs izdzirdējām gluži dīvainas skaņas, kas atgādināja sastāva ziņā sarežģītu jaunu ķīmisku savienojumu.

Kad pieminēja Metjū vārdu, mis Hevišema apturēja mani un apstājās, lūkodamās runātājā. Sī pārmaiņa tik stipri ietekmēja Kamillu, ka viņas ķīmiskas darbības izpausme pēkšņi izbeidzās.

—    Metjū ieradīsies pie manis tad, — mis Hevišema stingrā balsī noteica, — kad es būšu noguldīta uz šā galda. Viņa vieta būs šeit, — viņa uzsita pa galdu ar ķeģi, — manā galvgalī! Un jūsējā būs šeit! Bet jūsu vīra — šeit! Un Saras Pokitas — šeit! Džordžiānas — šeit! Tagad jūs visi zināt, kur jums būs jāstāv, kad ieradīsieties dzīrot manās bērēs. Un nu ejiet!

Saukdama katru vārdā, viņa ikreiz uzsita ar ķeģi pa galdu citā vietā. Tad viņa uzsauca: — Ved mani, ved! — un mēs atkal atsākām savu gaitu.

—    Redzams, nekas cits nav darāms, — Kamilla izsaucās, — kā paklausīt un šķirties. Labi arī tas, ka dabū kaut uz īsu brīdi redzēt cilvēku, ko mīl un pret ko izjūt pienākumu. Pamostoties naktī, es atcerēšos to ar grūtsirdīgu gandarījumu. Kaut Metjū būtu sniegts šis mierinājums, bet viņš pats no tā spītīgi atsakās. Es sen esmu apņēmusies neizrādīt savas jūtas, bet tas ir ļoti nežēlīgi teikts, ka mēs gribam dzīrot savu tuvinieku bērēs, it kā mēs būtu cilvēkēdāji, — un pēc tam mūs dzen projām! Kā var ko tādu izdomāt!

Misis Kamilla jau spieda roku pie krūtīm, kas smagi cilājās, bet. misters Kamilla satvēra viņu, un lēdija, piešķīrusi sejai pārdabisku savaldības izteiksmi, kura, manuprāt, pauda apņemšanos sabrukt bez elpas, līdzko tiks ārpus durvīm, pameta mis Hevišemai rokas skūpstu. Sara Pokita un Džordžiāna mēģināja sacensties, kura paliks pēj dējā, bet Sara bija pārāk slīpēta, lai viņu kāds uzveiktu, un tik meistarīgi meta lokus ap Džordžiānu, ka tai nācās iziet pirmajai. Tad Sara Pokita izteiksmīgi atvadījās ar vārdiem: — Lai dievs jūs svētī, dārgā mis Hevišema! — un atstāja telpu ar smaidu brūnajā sejiņā, kas pauda, ka viņa no sirds piedod pārējiem viņu vājības.

Kamēr Estella ar sveci rokā vadīja viņus lejup, mis Hevišema vēl kādu brītiņu soļoja, turot roku man uz pleca, taču aizvien gausākā solī. Beidzot viņa apstājās pie kamīna, mirkli lūkojās ugunī, kaut ko murminādama, un tad noteica:

—    Šodien ir mana dzimšanas diena, Fip.

Es jau grasījos vēlēt viņai laimes, bet viņa pacēla ķeģi:

—        Es neļauju par to runāt. Neļauju runāt ne tiem, kas te nupat bija, ne ari kādam citam. Viņi gan ierodas šai dienā, bet pieminēt to nedrīkst.

Protams, es arī nemēģināju to pieminēt.

—    Šai pašā dienā, vēl pirms tavas dzimšanas, šo trūdu kaudzi atnesa un nolika šeit. — Viņa pamāja ar līko ķeģi uz zirnekļu tīklu pinumu galda vidū, bet nepieskārās tam. — Mēs esam sadēdējušas reizē. Torti sagrauzušas peles, bet mani grauž vēl asāki zobi.

Viņa stāvēja un lūkojās uz galdu, piespiedusi ķeģa galu pie sirds, viņa — kādreiz baltā, tagad sadzeltējušā un noplukušā tērpā, galds, segts ar kādreiz baltu, tagad sadzeltējušu un noplukušu galdautu; viss likās gaidām tikai pieskaršanos, lai sairtu pīšļos.

—    Kad viss sabruks galīgi, — viņa teica, acīm baigi uzliesmojot, — kad mani mirušu līgavas tērpā noguldīs uz kāzu galda — tā tas notiks, un lai tas būtu pēdējais lāsts viņam —, cik labi būtu, ja tas atgadītos šai dienā!

Viņa lūkojās uz galdu tā, it kā redzētu sevi uz tā guļam. Es klusēju. Estella atgriezās un arī klusēja. Man šķita, ka mēs tā stāvējām ļoti ilgi. Istabas sasmakušajā gaisā, smagajā tumsā, kas slēpās tālākajos kaktos, man uzmācas satraucošas iedomas, ka arī mēs ar Estellu tūliņ sāksim sairt pīšļos.

Beidzot mis Hevišema, nevis pakāpeniski, bet pēkšņi atžilbdama, teica:

—    Spēlējiet kārtis, un es noskatīšos; kāpēc jūs vēl nesākat?

Tad mēs atgriezāmies viņas istabā un apsēdāmies kā iepriekš; es paspēlēju kā iepriekš, un mis Hevišema vēroja mūs kā iepriekš, pievērsa manu uzmanību Estellas skaistumam un centās vēl izcelt to, rotādama Estellas krūtis un matus ar dārglietām.

Estella savukārt ari izturējās pret mani kā iepriekš, tikai šoreiz pat nepagodināja mani ar sarunu. Kad piecas sešas partijas bijām izspēlējuši un norunāta diena, kad man ierasties, mani noveda lejā un pagalmā atkal pabaroja tikpat nevērīgi kā suni. Pēc tam man atļāva paklaiņot pa dārzu.

Nav svarīgi, vai vārtiņi tanī žogā, uz kā es pagājušo reizi uzķepurojos, lai iemestu acis dārzā, bija toreiz vaļa vai nebija. Toreiz es tos nepamanīju, bet šoreiz ieraudzīju. Tie bija vaļā, un, tā kā es zināju, ka Estella viesus aizvadījusi — jo viņa atgriezās ar atslēgām rokā —, es devos iekšā dārzā un izstaigāju to krustu šķērsu. Tā bija īsta postaža, un tanī bija vecas meloņu un gurķu lecektis, kuras, šķita, savā pagrimšanas stadijā pēkšņi sākušas ražot vārgus nonēsātu cepuru un zābaku asnus, un šur tur bija izšāvies kāds sadauzītas cepešpannas rokturis.

Apstaigājis dārzu un siltumnīcu, kurā redzēju tikai gar zemi nostiepušos vīnogulāja stublāju un pāris sadauzītu pudeju, es nonācu tai nomaļajā kaktā, ko biju vērojis pa logu. Pilnīgi pārliecināts, ka šis nams ir tukšs, es ieskatījos otrā logā un sev par lielu pārsteigumu pārmiju skatienu ar bālu jaunu džentlmeni iekaisušiem plakstiņiem un gaišiem matiem.

Bālais jaunais džentlmenis mirklī nozuda un tūliņ parādījās man blakus. Viņš laikam bija gatavojis uzdevumus, kad es blenzu uz viņu, jo pirksti bija notriepti ar tinti.

—   Hallo, jaunais cilvēk! — viņš mani uzrunāja.

Tā kā es biju paradis uz tādu maznozīmīgu vārdu kā «hallo» atbildēt ar to pašu, tad arī šoreiz sacīju «hallo», aiz pieklājības nepieminēdams «jauno cilvēku».

—    Kas tevi te ielaida? — viņš noprasīja.

—    Mis Estella.

—    Kas tev atļāva te staigāt apkārt?

—    Mis Estella.

—   Nāc izkauties, — teica bālais jaunais džentlmenis.

Kas man cits atlika, ja ne sekot viņam? Es vēlāk bieži

esmu sev to vaicājis, bet kas cits man atlika? Viņš runāja tik noteikti un es biju tik pārsteigts, ka sekoju viņam kā apmāts.

—    Pagaidi mazliet, — viņš sacīja, apsviezdamies pēc pāris soļiem. — Kautiņam taču vajag kāda iemesla. Še tev! — Viņš visai izaicinoši sasita plaukstas, graciozi atspēra vienu kāju atpakaļ, saplūca mani aiz matiem, atkal sasita plaukstas, pielieca galvu un iebadīja man vēderā.

Šis pēdējais vērsiskais paņēmiens, kuru es novērtēju kā nepieļaujamu vaļību, bija manam vēderam sevišķi nepatīkams pēc apēstās maizes un gaļas. Tāpēc es atbildēju ar sitienu un gribēju sist vēlreiz, bet viņš noteica: — Ahā! Gribi dabūt? — un sāka lēkāt uz priekšu un atpakaļ, ko mana ierobežotā pieredze uztvēra kā līdz šim neredzētu deju.

—    Speies likumi! — viņš teica. Hop, viņš sāka lēkāt uz labas kājas. — Stingri noteikumi! — Hop, viņš sāka lēkāt uz kreisās kājas. — Jāizraugās vieta un jāizdara visas iepriekšējās ceremonijas! — Hop, viņš liecās te atpakaļ, te uz priekšu, bet es bezpalīdzīgi lūkojos viņa trikos.

Noskatoties viņa veiklībā, es sirds dziļumos jutu bailes, taču tiklab morālā, kā fiziskā sajūta man teica, ka viņa gaišmatainajai galvai nebija ko meklēt manā pakrūtē un ka man ir tiesības apvainoties par tādu uzmācību no viņa puses. Tāpēc es bez vārda runas sekoju viņam dziļāk dārzā, kur divu žogu savienojums izveidoja kaktu, ko noslēpa gružu kaudze. Apvaicājies, vai esmu apmierināts ar izraudzīto vietu, un saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš lūdza atļauju aiziet uz mirkli un tūliņ atgriezās ar pudeli ūdens un etiķī samērcētu sūkli. — Derēs abiem, — viņš sacīja, novietodams šos priekšmetus pie žoga. Un tad viņš sāka vilkt nost ne tikai svārkus un vesti, bet ari kreklu un to visu bezrūpīgi, lietišķi un reizē asinskārīgi.

Kaut arī viņš neizskatījās diezin cik veselīgs — viņam bija pūtaina seja un izsitumi uz lūpas —, tomēr šie baismīgie priekšdarbi mani gluži apdullināja. Viņš bija apmēram manos gados, tikai daudz garāks un prata visai iespaidīgi griezties pats ap savu asi. Atliek vēl piebilst, ka viņš bija jauns pelēkā uzvalkā tērpies džentlmenis (uzvalku viņš, dabiski, bija nometis kautiņa dēļ), kuram elkoņi, ceļgali, delnas un kāju pēdas savā attīstībā bija manāmi aizsteigušās priekšā pārējām ķermeņa daļam.

Sirds man salēcās, kad viņš, visādi izrādīdams, cik labi pārzina divcīņu, sāka aplūkot mani no galvas līdz kājām, izraudzīdamies vietu sitienam. Nekad savā mūžā neesmu bijis tik pārsteigts kā tobrīd, kad pēc pirmā sitiena ieraudzīju viņu guļam uz muguras ar dīvaini pārvērstu seju un asiņojošu degunu.

Taču viņš tūliņ bija kājās un, aši apslaucījies ar sūkli, metās man atkal virsū. Un otrais lielais pārsteigums manā mūžā bija tas, ka viņš atkal guļ uz muguras un veras mani ar zilu aci. ,

Viņa drosme iedvesa man lielu cieņu. Likās — viņam nemaz nav spēka, viņš ne reizi neiesita man, kā nākas, un pats vienmēr tika notriekts no kājām, bet viņš tūliņ bija atkal augšā, apslaucījās ar sūkli vai iedzēra malku ūdens, ar vislielāko gandarījumu attēlodams pēc visiem noteikumiem pats savu sekundantu, un mācās man virsu tik pārdroši, ka ikreiz šķita — nu man būs gals klāt. Viņš dabūja pamatīgi, jo man ar nožēlu jāatzīstas, ka es ai

katru reizi situ stiprāk, bet viņš nāca man virsū atkal, atkal un atkal, kamēr beidzot apveldamies atsita pakausi pret žogu. Tomēr pat pēc šāda pavērsiena kautiņā viņš uzslējās kājās un vairākas reizes apgriezās riņķī, neaptverdams, kur es atrodos, beidzot nometās ceļos pie sūkļa un, uzsviedis to gaisā, izdvesa:

—    Tas nozīmē, ka tu esi uzvarējis.

Viņš bija tik drosmīgs un lādzīgs, ka, lai gan es nebiju uzsācis šo kautiņu, tomēr uzvara sagādāja man tikai nīgru gandarījumu prieka vietā. Man pat palicis prātā, ka ģērbdamies es jutos kā negants vilcēns vai cits meža zvērs. Lai nu kā, bet es apģērbos, vairākkārt pa starpām drūmi apslaucīdams asiņaino seju, un apvaicājos: — Tev nevajag palīdzēt? — un viņš atbildēja: — Nē, paldies. — Tad es sacīju: — Visu labu, — un viņš atteica: — Tev tāpat.

Kad es izgāju pagalmā, Estella gaidīja mani ar atslēgām rokā. Viņa neprasīja, kur esmu bijis vai kāpēc licis viņai gaidīt; seja viņai koši sārtojās, it kā nupat būtu atgadījies kaut kas iepriecinošs. Viņa negāja tūliņ uz vārtiem, bet atkāpās atpakaļ priekšnamā un pamāja man:

—    Nāc šurp! Ja gribi, tad vari mani noskūpstīt.

Viņa pievērsa man vaigu, un es to noskūpstīju. Droši vien pirms tam es būtu bijis ar mieru dārgi maksāt par to, lai varētu noskūpstīt viņas vaigu. Taču es jutu, ka šis skūpsts ir kā sīknaudas gabals, pasviests neaptēstam lauku puikam, un tam nav nekādas vērtības.

Ar visiem dzimšanas dienas viesiem, kāršu spēli un kautiņu es biju aizkavējies tik ilgi, ka, tuvojoties mājām, jau redzēju bāku uz smilšu strēles aiz tīreļa sarkani mirgojam pret melnajām nakts debesīm, un Džo kalve meta ugunīgu taciņu pāri ceļam.

Divpadsmitā nodaļa

Domas par balo jauno džentlmeni nedeva man nemaz miera. Jo vairāk es domāju par kautiņu, atsaukdams atmiņā bālo jauno džentlmeni dažādās pozās guļam uz muguras ar uztūkušu un asinīm notrieptu seju, jo vairak man šķita, ka atmaksai neizbēgšu. Es jutu, ka balā jaunā džentlmeņa asinis krīt uz manas galvas un ka Likums atriebs mari par to. Lāgā nezinādams, tieši kādu sodu esmu izpelnījies, es tomēr apzinājos, ka lauku puikām neklājas klaiņot apkārt, ielauzties smalku ļaužu namos un plūkties ar mācībām nodevušos angļu jaunatni, nesaņemot par to bargu atmaksu. Vairākas dienas es turējos mājas tuvumā un, ja mani kur sūtīja, tad vispirms ar vislielāko piesardzību un trīsām palūkojos ārā pa virtuves logu, vai tur jau negaida grāfistes cietuma uzraugi, lai grābtu mani ciet. Bālā jaunā džentlmeņa deguns bija notraipījis man bikses, un dziļā nakts stundā es mēģināju atbrīvoties no šā savas vainas pierādījuma. Es biju nobrāzis pirkstu kauliņus pret bālā jaunā džentlmeņa zobiem un lauzīju galvu līdz apdullumam, izdomādams visneticamākos paņēmienus, kā novērst no sevis šo liktenīgo apvainojumu, kad mani sauks tiesas priekšā.

Todien, kad vajadzēja atkal atgriezties manas ļaundarības vietā, manas bailes sasniedza augstāko pakāpi. Ja nu aiz vārtiem mani jau gaida speciāli no Londonas atsūtīti taisnās tiesas pārstāvji? Ja mis Hevišema, nolēmusi personiski atriebties par savam namam nodarīto negodu, pieceļas no krēsla savās bēru drēbēs, izvelk pistoli un nošauj mani uz vietas? Ja nu uzpirkti puikas — vesela algotņu banda — ir norīkoti, lai uzbrūk man alus darītava un piekauj līdz nāvei? Man gan nekad nenāca prātā, ka šai atriebībā piedalās bālais jaunais džentlmenis — tik svēti es paļāvos uz viņa cēlsirdību; vienīgie atriebēji varēja būt viņa nesaprātīgie radi, kurus satracinājis viņa bēdīgais izskats un kuri iesvēlušies dusmās par savu ģimenes vaibstu bojāšanu.

Šā vai tā, pie mis Hevišemas bija jāiet, un es gāju ari. Un paskat! — nekādu seku nesenajam kautiņam nebija. Neviens to nepieminēja, un nekur nebija nekādu pēdu no bālā jaunā džentlmeņa. Vāftiņi bija atkal vaļā, es pārmeklēju visu dārzu un pat ieskatījos pamestā nama logos, bet tur mans skatiens atdūrās pret cieši aizdarītiem aizvirtņiem. Viss bija tukšs un kluss. Tikai dārza kaktā, mūsu kautiņa vietā, es atradu kādu pierādījumu bālā jaunā džentlmeņa esamībai. Šur tur bija redzami viņa sakaltušo asiņu traipi, un es tos noslēpu ļaužu acīm zem trūdošām lapām.

Platajā kāpņu laukumā starp mis Hevišemas istabu un telpu, kurā atradās garais galds, bija nolikts dārza krēsls — viegls stumjams krēsls uz riteņiem. Tas bija novietots pēc mana iepriekšējā apciemojuma, un to pašu dienu es stājos pie jauna darba un vadāju mis Hevišemu šai krēsla (kad viņa bija piekususi staigāt, atspiezdamās uz mana pleca) apkārt pa viņas pašas istabu, tad pāri kāpņu laukumam un apkārt lielajai telpai. Atkal, atkal un atkal mēs atkārtojām šos braucienus, un dažkārt tie ilga trīs stundas no vietas. Es neapzināti pieminēju šos braucienus daudzskaitlī, jo tai pašā pirmajā reizē tika norunāts, ka es ieradīšos vizināt mis Hevišemu turpmāk ik pārdienas ap pusdienas laiku, un bez tam es gribu īsumā pastāstīt par šo astoņus vai desmit mēnešus garo posmu.

Kad mēs vairāk pieradām viens pie otra, mis Hevišema sāka vairāk runāt ar mani, izjautāja, ko esmu mācījies un par ko gribu kļūt. Pastāstīju, ka laikam gan kļūšu par Džo mācekli, vairākkārt runāju par to, ka nezinu nekā un ka gribu zināt visu, cerēdams, ka viņa piedāvās man kādu palīdzību šā ilgotā mērķa sasniegšanai. Taču vipa to nedarīja, gluži otrādi, likās — tas viņai tieši pa prātam, ka es neko nezinu. Arī naudu viņa man nekad nedeva, tikai pabaroja ar pusdienām un nekad ari neminēja, ka atlīdzinās manus pakalpojumus.

Estella bija allaž, turpat, vienmēr laida mani iekšā un izlaida ārā, bet nekad vairs neteica, ka drīkstu viņu noskūpstīt. Dažreiz viņa bija salti iecietīga pret mani, dažreiz nolaidās no saviem augstumiem, dažreiz izturējās gluži draudzīgi, bet dažreiz dedzīgi apgalvoja, ka nevar mani ciest. Mis Hevišema bieži apvaicājās čukstā vai kad mēs palikām vienatnē: — Vai viņa nekļūst aizvien jo skaistāka, Fip? — un, kad es to apstiprināju, jo tā bija patiesība, tad likās — mis Hevišemai tas sagadā ļaunu prieku. Kad mēs spēlējām kārtis, mis Hevišema nolūkojās uz mums, tīksminādamās par Estellas mainīgo omu. Un dažbrīd, kad šī oma tik strauji mainījās un bija tik pretrunīga, ka es galīgi nesapratu, ko sacīt vai darīt, mis Hevišema mēdza apskaut Estellu pārplūstošā maigumā un čukstēt viņai ausi kaut ko līdzīgu vārdiem: — Salauz viņu sirdis, mans lepnums un cerība, salauz viņu sirdis bez žēlastības!

Džo, strādādams kalvē, mēdza dziedāt vienu otru pantu no kādas dziesmas ar piedziedājumu «Vecais Klem». Tas gan nebija sevišķi goddevīgs svētā mocekļa cildinājums, jo, manuprāt, vecais Klems bija visu kalēju aizgādnis. Sī dziesma atdarināja vesera sitienu ritmu un bija drīzāk dzejisks iegansts Vecā Klema godātā vārda pieminēšanai.

Tā mēs uzmundrinājām viens otru: — Kaliet, zēni, dūšīgi, — Vecais Klem! Eze zvēro sarkani, — Vecais Klem'! Sit, ko māk, sit, ko māk, — Vecais Klem! Lai dārd lakta varenāk, — Vecais Klem! Plēšas stiprāk pieminiet, — Vecais Klem! Liesmas augstāk paceliet, — Vecais Klem! — Kādu dienu pēc krēsla iegādāšanas mis Hevišema pēkšņi uzsauca man, nepacietīgi kustinādama pirkstus: — Nu, nu, nu! Uzdziedi! — un es pats biju pārsteigts, ka sāku šo dziesmu, stumdams viņas krēslu. Dziesma viņai tā iepatikās, ka viņa sāka vilkt līdzi zemā, sērīgā balsī it kā pa miegam. Vēlāk mums kļuva par ieradumu dziedāt, braukājot pa istabām, un bieži mums pievienojās arī Estella, taču arī trijatā mūsu koris bija tik vārgs, ka pat vieglākā vēja pūsma skaļāk atbalsojās vecajā, drūmajā namā.

Kas no manis varēja izveidoties šādos apstākļos? Kā mans raksturs varēja palikt neietekmēts? Vai tad jābrīnās, ka, iznākot dienas gaismā no telpu dzeltenās dūmakas, tiklab manas acis, kā arī prāts bija apmiglots?

Var būt, ka es būtu izstāstījis Džo par bālo jauno džentlmeni, ja iepriekš nebūtu samelsis visas tās neiedomājamās blēņas, kurās vēlāk atzinos. Tagad es baidījos, ka Džo uzskatīs bālo jauno džentlmeni par piemērotu pasažieri melnajai samta karietei, tāpēc neteicu neko. Turklāt sākotnējā nepatika runāt ar citiem par mis Hevišemu un Estellu ar laiku aizvien pastiprinājās. Es pilnīgi uzticējos tikai Bidijai, un nabaga Bidijai es stāstīju visu. Kāpēc tas radās it kā pats no sevis un kāpēc Bidija to visu noklausījās tik dziļā līdzdalībā, to es toreiz nezināju, bet tagad gan domāju, ka zinu.

Tikmēr musu virtuvē notika pastāvīgas apspriedes, kuras manu jau tā saspīlēto noskaņojumu sakāpināja līdz baltkvēlei. Tas ēzelis Pamblčuks mēdza bieži iegriezties pie mums pievakarē, lai pārspriestu ar māsu manas nakolnes izredzes, un es patiešām ticu (un pat tagad neizjūtu sirdsapziņas pārmetumus, to atceroties), ka būtu labprāt izvilcis tapu viņa divriču ritenim, ja vien būtu pratis. Sis nožēlojamais vīrs bija tik neaptverami truls, ka nespēja runāt par manām izredzēm, ja es nestāvēju acu priekšā kā uzskates līdzeklis. Viņš vilka mani (parasti aiz apkakles) augšā no soliņa, uz kura es mierīgi sēdēju kaktā, un nostādīja pie uguns, it kā man vajadzētu tikt izceptam, un sāka savu runu:

— Nu, mem, te ir šis zēns! Te viņš ir, ko jūs esat uzaudzinājusi pati ar savām rokām. Turi galvu augstāk, 2ēn, un esi mūžam pateicīgs saviem labdariem! Nu, meni, un tagad parunāsim par šo zēnu! — Un tad viņš sāka pluinīt manus matus — kā jau minēju, es kopš pašas mazatnes nevienai dzīvai radībai nebiju piešķīris tiesības tā rīkoties —, cieši turēdams mani aiz piedurknes, tā ka es ar savu stulbo izskatu varēju sacensties ar viņu pašu.

Tad viņš un mana māsa kā vienā mutē sāka melst tādas aplamības par mis Hevišemu un to, ko viņa kādreiz darīs manā labā un ko iztaisīs no manis, ka es ar mokām valdīju sīvas asaras un vēlēšanos brukt virsū misteram Pamblčukam un slānīt viņu bez žēlastības. So dialogu laikā māsa runāja ar mani tā, it kā ik reizi, tēlaini izsakoties, rautu man ārā pa zobam, bet misters Pamblčuks, pats iecēlis sevi par manu aizbildni, vēroja mani ar kritisku aci, it kā, uzmezdamies par manas laimes kalēju, būtu ielaidies visai neizdevīgā pasākumā.

Džo šinīs apspriedēs nepiedalījās. Taču viņu bieži pieminēja, jo misis Džo bija nomanījusi, ka plāns nelaist mani darbā pie viņa nav atradis Džo piekrišanu. Es jau biju pietiekami vecs, lai kļūtu par Džo mācekli, un, kad viņš pēc paraduma sēdēja ar biguli rokās, domīgi urdīdams pelnus caur apakšējām restēm, tad māsa tik skaidri saskatīja šai nevainīgajā nodarbībā viņa protestu, ka mēdza klupt viņam klāt, sapurināt, izraut biguli no rokām un noliķt kaut kur tālāk. Šīs pārrunas allaž beidzās visai nepatīkami. Pēkšņi kādā brīdī bez sevišķa iemesla māsa aprāva žāvas un, it kā nule pamanījusi manu klātbūtni, metās man klāt saukdama: — Nu! Pietiek tev te rēgoties! Taisies, ka tiec gultā! Diezgan esam ar tevi šovakar mocījušies! — It ka es būtu viņus lūgšus lūdzis, lai viņi nospīdzina mani līdz nemaņai.

Tā tas turpinājās ilgu laiku un, likās, vēl ilgu laiku turpināsies, bet kādu dienu mūsu pastaigas brīdī mis Hevišema pēkšņi apstājās, atspiezdamās uz mana pleca, un teica ar zināmu nepatiku:

— Tu audz aizvien garāks, Fip!

Ar domīga skatiena starpniecību es liku manīt, ka augšanas iemesls ir apstākļi, par kuriem neesmu noteicējs.

Tobrīd viņa neko vairāk nesacīja, taču drīz vien atkal apstājās un paskatījās uz mani, pēc tam vēlreiz un pati sadrūma un saīga. Nākamajā dienā, kad parastā pastaiga

bija galā un es biju viņu novietojis pie tualetes galda, viņa aizturēja mani ar pirkstu nepacietīgo kustību:

—    Pasaki man vēlreiz, kā sauc tavu kalēju!

—    Džo Gārdžerijs, mem.

—    Tas ir meistars, pie kura tev jāiet par mācekli?

—   Jā, mis Hevišem.

—    Labāk būs, ja tas notiks bez kavēšanās. Vai Gārdžerijs būtu ar mieru atnākt pie manis kopā ar tevi un atnest jūsu līgumu?

Es apliecināju, ka viņš, bez šaubām, uzskatīs šādu aicinājumu par lielu godu.

—    Tad lai viņš atnāk.

—    Vai kādā noteiktā laikā, mis Hevišem?

—    Miers, miers! Es neko nezinu par laiku. Lai nāk labi drīz un paņem tevi līdzi.

Kad tovakar pārnācu mājās un nodevu šo vēsti Džo, māsa «sagāja lielajā» tik traki kā vēl nekad. Viņa uzbrēca man un Džo, vai mēs uzskatot viņu par kāju pameslu, ka drīkstot tā pret viņu izturēties, un kādai sabiedrībai mēs viņu žēlīgi pieskaitot? Kad tamlīdzīgu jautājumu straume beidzot izsīka, viņa svieda Džo ar svečturi, sāka skaļi vaimanāt, paķēra gružu liekšķerīti — kas allaž bija slikta zīme —, aizsējās rupjo priekšautu un sāka nešpetnā kārtā tirīt māju. Viņai nepietika ar tīrīšanu sausā veidā, viņa pakampa spaini un grīdas beržamo suku un izdzina mūs no mājas, tā ka mēs dabūjām ilgi drebināties aizsētē. Tikai ap pulksten desmitiem mēs iedrīkstējāmies ielavīties iekšā, un tad viņa uzprasīja Džo, kāpēc viņš jau no sākta gala neesot apprecējis kādu melnādainu verdzeni. Džo, nabadziņš, neko neatbildēja, tikai pluinīja vaigubārdu un nomākts lūkojās manī, it kā prātodams, vai patiešām tas nebūtu bijis labāks pasākums.

trīspadsmitā nodaļa

Nolūkoties, kā Džo nākamā dienā sāpošās svētku drēbēs, lai nāktu man līdzi pie mis Hevišemas, bija īsta mocība, bet, tā kā viņš uzskatīja šo parādes tērpu par nepieciešamu šādam gadījumam, tad man nebija dūšas pateikt, ka viņam labāk piestāv darba drēbes, turklāt es zināju, ka viņš cieš šīs ārkārtīgās neērtības vienīgi

manis dē] un tikai manis dēļ uzvelk krekla apkakli aizmugurē tik augstu, ka mati saceļas stāvus kā spalvu pušķis uz cepures.

Pie brokastgalda māsa paziņoja savu apņemšanos iet mums līdzi uz pilsētu un palikt pie tēvoča Pamblčuka, kur mums jāiegriežas, «kad izdarīsieties ar savām smalkajām lēdijām». Šķita, ka Džo gaida no šā viņas plāna pašu ļaunāko. Kalvi aizslēdza uz visu dienu, un Džo uzrakstīja ar kritu uz durvīm (kā paradis tais ārkārtīgi retajos gadījumos, kad nebija darbā) īso vārdiņu PRO, kam pievienoja uzzīmētu bultu, kura norādīja virzienu, kādā viņš aizgājis.

Mes devāmies uz pilsētu, pie kam masa gāja pa priekšu, uzlikusi milzīgu tūbas cepuri, nesdama rokā no salmiem pītu grozu kā lielo Anglijas valsts zīmogu, koka tupeles, vēl vienu lieku lakatu un lietussargu, lai gan diena bija skaidra un saulaina. Neesmu īsti skaidrībā, vai šie priekšmeti tika nesti līdzi kā labpratīgi uzņemts grēku nožēlnieka sods vai aiz dižošanās; taču man drīzāk šķiet, ka viņa gribēja izrādīt savu mantu, tāpat kā Kleopatrai vai citai lielajā sagājušai valdošai lēdijai gribas apžilbināt ar savu bagatibu citiem acis kādos svētkos vai svinīgā gājienā.

Nonākot pie Pamblčuka mītnes, māsa iešāvās iekšā un pameta mūs. Tā kā bija jau pēcpusdiena, mēs ar Džo devāmies taisnā ceļā uz mis Hevišemas namu. Kā parasts, vārtus atvēra Estella, un Džo, līdzko ieraudzīja viņu, tā noņēma cepuri un, turēdams abām rokām to aiz malas, svārstīja, it kā viņam būtu sevišķs iemesls baidīties, ka nenosver kaut par aslotdaļunci vairāk.

Estella, nelikdamās ne zinis par mums, vadīja mūs pa labi pazīstamo ceļu. Es sekoju viņai, bet Džo nāca aiz manis. Kad es garajā gaitenī atskatījos uz Džo, viņš joprojām svēra platmali ar vislielāko rūpību un sekoja mums lieliem soļiem uz pirkstgaliem.

Estella pateica, lai abi ejam iekšā, tāpēc es satvēru Džo aiz svārku aproces un pievedu pie mis Hevišemas. Viņa sēdēja pie tualetes galda un tūliņ pagrieza galvu uz mūsu pusi.

— O! Vai jūs esat šā zēna māsas vīrs? — viņa uzrunāja Džo.

Es nekādi nebiju domājis, ka mans mīļais Džo var būt tik svešāds un drīzāk izskatīties pēc kāda ērmīga putna, nevis pēc sevis. Viņš stāvēja kā bez valodas, ar izslējušos cekulu un pavērtu muti, it kā gaidītu tārpiņu.

—    Vai jūs esat šā zēna māsas vīrs? — mis Hevišema atkārtoja.

Tas bija mokoši, bet Džo visā sarunas laikā stūrgalvīgi uzrunāja mani, nevis mis Hevišemu.

—    Es tā gribētu teikt, Fip, — Džo iesāka, un viņa balsī izpaudās gan mierīga nosvērtība, gan vaļsirdīga paļāvība, gan izcila pieklājībā, — kad es ņēmos un noprecēju tavu māsu, tad līdz tam laikam es biju tas, ko varētu saukt, ja tev būtu uz to patika, par neprecētu vīrieti.

—    Labi, — teica mis Hevišema. — Un jūs uzaudzinājāt šo zēnu ar nodomu ņemt viņu par savu mācekli, vai ne, mister Gārdžerij?

—    Tu zini, Fip, — Džo atbildēja, — tā kā mēs allažiņ esam bijuši draugi un pastāvīgi runājuši par šiteno prieku, kad būsim abi kopā. Bet to gan, Fip, ja tev būtu kas ko iebilst pret to darbu, sak, ka tas ir dikti netīrs un sodrējains vai ko citu, tad neviens tev to nedomā uzspiest, vai ne?

—   Vai zēns kādreiz cēlis iebildumus? — mis Hevišema jautāja. — Vai viņam patīk šis darbs?

—    Kas tev pavisam labi zināms pašam, Fip, — Džo atbildēja, vēl pastiprinādams savu iepriekšējo nosvērtību, paļāvību un pieklājību, — ka tā ir bijusi tava paša sirds vēlēšanās. (Pirms viņš turpināja, es jau nopratu, ka viņam pēkšņi ienācis prātā izmantot pašsacerēto epitāfiju.) Tev iebildumu nebij, Fip, vai dzirdi, un šitā vēlēšanās bija tavā sirdī.

Es veltīgi pūlējos likt viņam saprast, ka vajag runāt ar mis Hevišemu. Jo vairāk es vaibstījos un žestikulēju, jo sirsnīgāk, nosvērtāk un pieklājīgāk viņš uzrunāja mani.

—    Vai jūs paņēmāt līdzi zēna papīrus? — mis Hevišema prasīja.

—    Tu taču pats zini, Fip, — Džo sacīja tā, it kā uzskatītu šo jautājumu par lieku, — pats redzēji, ka es ieliku tos savā cepurē, un kur citur tie var būt. — To teicis, viņš izņēma papīrus un pasniedza man, nevis mis Hevišemai. Baidos, ka tobrīd man sametās kauns par šo mīļo, labo cilvēku, — es zinu, ka man sametās kauns, kad ieraudzīju Estellu stāvam aiz mis Hevišemas krēsla, un viņas acis draiski smējās. Es izņēmu papīrus viņam no rokām un pasniedzu mis Hevišemai.

—    Vai neesat paredzējis saņemt atlīdzību par zēna apmācīšanu? — mis Hevišema jautāja.

—    Džo! — es pārmetoši iesaucos, jo viņš neteica ne vārda. — Kāpēc tu neatbildi…

—    Fip! — viņš mani strupi pārtrauca it kā aizvainots. — Te es teikšu, ka tāds jautājums starp mums abiem ir pavisam nevietā, un tu labi zini, ka es varu atbildēt tikai ar skaidru Nē. Tu zini, ka tas būs Nē, — un tad kāpēc lai es par to vēl runāju?

Mis Hevišema paskatījās uz Džo tā, it kā saprastu viņu daudz labāk, nekā es to varēju uzskatīt par iespējamu, redzot, kā viņš izturas, un paņēma no galda mazu maisiņu.

—    Fips ir sapelnījis šeit savu apmācības naudu, — viņa sacīja, — un te tā ir. Sai maisiņā ir divdesmit piecas ginejas. Dod tos savam saimniekam, Fip.

Bet Džo, it kā galīgi zaudējis saprašanu šai ērmīgajā istabā un tās ērmīgās iemītnieces dēļ, arī vēl tagad stūrgalvīgi uzrunāja tikai mani:

—    Dikti devīgi no tavas puses, Fip, un par to lai tev tiek viens liels paldies, bet es nekad to neesmu gaidījis un prātā man nav nācis ko tādu saņemt. Bet nu, vecozēn, — viņš turpināja, un man aiz pārbīļa kļuva te auksts, te karsts, jo man šķita, ka šī familiarā uzruna domāta mis Hevišemai, — bet nu, veco zēn, stāsimies pie darba! Pildīsim abi savus pienākumus gan viens pret otru, gan pret tiem, kuri tavu dāsno velti… nodevuši… par gandarījumu man .. . tiem… kuri nekad … — Te Džo, acīm redzot, juta, ka iekļuvis baismīgās grūtībās, tomēr izkūlās no tam, uzvaroši nosakot: — Bet man lai tas nenāk prātā! — Šis teikums viņam likās tik gluds un pārliecinošs, ka viņš to atkārtoja vēlreiz.

—    Ardievu, Fip! — mis Hevišema sacīja. — Estella, izvadi viņus ārā.

—    Vai man vēl jānāk, mis Hevišem? — es jautāju.

—    Nē. Tagad tavs saimnieks ir Gārdžerijs. Gārdžerij, uz vienu vārdu!

Džo palika, un es, ejot ārā, dzirdēju mis Hevišemu sakām noteiktā un uzsvērtā balsī:

—    Zēns ir labi uzvedies šeit, un tā ir atlīdzība viņam. Esmu pārliecināta, ka jūs kā godīgs cilvēks neko citu un neko vairāk negaidīsiet.

Ka Džo izkļuva no istabas, tas man vēl līdz šim nav

skaidrs, zinu tikai to, ka, iznācis kāpņu laukumā, viņš par visu varu gribēja doties augšup, nevis lejup un palika kurls pret visiem aizrādījumiem, tā ka man vajadzēja vilkt viņu aiz piedurknes līdzi. Nākamajā mirkli mēs jau atradāmies aiz vārtiem, kurus Estella aizslēdza un nozuda. Kad mēs abi atkal atradāmies dienas gaismā, Džo atspiedās pret žogu un sacīja man: — Brīnums! — Viņš tā stāvēja tik ilgi un tik bieži atkārtoja: — Brīnums! — ka es sāku bažīties, vai viņš vispār nāks pie pilna prāta. Beidzot viņš pagarināja šo teikumu: — Fip, es tev saku, tas tik ir brī-nu-ms! — pēc tam pamazām atguva runas spējas, un mēs devāmies tālāk.

Man ir iemesls domāt, ka šis pārdzīvojums noskaidroja Džo saprātu, tāpēc ceļā pie Pamblčuka viņš paspēja izstrādāt smalku un slīpētu plānu. Manas domas apstiprināja tas, kas notika mistera Pamblčuka viesistabā, kur, mums ierodoties, māsa runājās ar neciešamo sēklu tirgotāju.

—    Ahā! — māsa izsaucās, uzrunādama mūs abus reizē. — Ko nu jūs abi esat piedzīvojuši? Un jūs vēl pagodināt ar savu sabiedrību tādus nožēlojamus ļautiņus kā mūs, es nudien to nemaz negaidīju!

—    Mis Hevišema, — iesāka Džo, cieši lūkodamies manī, it kā pūlēdamies ko atcerēties, — lika mums dikti pie sirds, ka mums jānodod viņas labasdienas vai cieņas apliecināšana — kā tas bija, Fip?

—    Labasdienas, — es teicu.

—    Tā jau man ari bija prātā, — Džo uztvēra, — viņas labasdienas Dž. Gārdžerija laulātai draudzenei…

—    Liela man vajadzība pēc tām! — māsa atsaucās, bet toņiēr jutās glaimota.

—    … un jāizsaka nožēla, — Džo turpināja, joprojām cieši lūkodamies manī, it kā atkal pūlēdamies ko atcerēties, — ka viņas veselība ir tik vāja, ka viņa nevar — atļauties, Fip?

—    Atļaut sev to prieku, — es pateicu priekšā.

—   … pieņemt lēdiju apciemojumus, — Džo nobeidza. Un dziļi atvilka elpu.

—    Ak šitā! — māsa izsaucās, uzmezdama atmaigušu skatienu misteram Pamblčukam. — Viņa gan varēja būt tik pieklājīga un pateikt to agrāk, taču labāk vēlu nekā nekad. Un ko viņa iedeva šim palaidnim?

—    Viņam neiedeva neko, — Džo atbildēja.

Misis Džo jau grasījās iedegties dusmās, bet Džo nelaida viņu pie vārda.

—         Ko viņa deva, — Džo turpināja, — to deva viņa draugiem. «Un draugiem,» viņa teica, «es domāju — viņa māsai, Dž. Gārdžerija laulātai draudzenei, taisni rokās.» Tā viņa skaidri teica: «Dž. Gārdžerija laulātai draudzenei.» Viņa jau īsti nezināja, — Džo domīgi piebilda, — vai esmu Džo vai Džordžs.

Māsa paskatījās uz Pamblčuku, kas paberzēja ar elkoņiem koka atzveltnes krēsla paroceņus un pameta ar galvu māsai un ugunij, it kā būtu to visu jau iepriekš zinājis.

—        Un cik tad tu dabūji? — māsa prasīja smiedamās. Nudien smiedamās!

—        Ko godātie klātesošie teiktu par desmit mārciņām? — Džo noprasīja.

—        Viņi teiktu, — māsa pastrupi atbildēja, — tā nekas. Daudz jau nav, bet iztikt var.

—    Bet mums ir vairāk, — Džo sacīja.

Baismīgais liekulis Pamblčuks tūliņ pamāja un noteica, berzēdams krēsla paroceņus:

—   Vairāk gan, mem.

—    Kā, jūs gribat teikt… — māsa iesāka.

—        Jā gan, mem, — Pamblčuks pārtrauca, — bet pagaidiet mazliet. Turpini, Džozef! Tu esi vīrs uz goda. Turpini!

—        Ko godātie klātesošie teiktu par divdesmit mārciņām? — Džo turpināja.

—    Teiktu, ka tīri brangi, — māsa atbildēja.

—        Jā, bet mums ir vairāk par divdesmit mārciņām, —• Džo sacīja.

Pretīgais liekulis Pamblčuks atkal pamāja un apstiprināja, aizbildnīgi pasmiedamies:

—        Vairāk par divdesmit mārciņām, mem. Labi sacīts! Runā tālāk, Džozef!

—        Lai nevilktu garumā, — Džo noteica un, priekā starodams, pasniedza maisiņu māsai, — te ir divdesmit piecas mārciņas.

—        Divdesmit piecas mārciņas, mem, — atkārtoja Pamblčuks, šis nekrietnākais no visiem krāpniekiem, un piecēlās spiest viņai roku. — To jūs esat pelnījusi ar savu cildenumu (kā jau reiz sacīju, kad tika jautāts pēc manām domām), un vēlu jums piedzīvot daudz prieka no šis naudas!

Ja tam nelietim būtu ar to gana, ir tad viņa neģēlība būtu kliedzoša, bet viņš padarīja savu noziegumu vēl melnāku, tūliņ ņemdams mani savā uzraudzībā, un viņa aizbildnīgais tonis pārspēja visas līdzšinējās nejau-

clbas.

—    Uzklausiet mani, Džozef un Džozefa sieva, — sacīja misters Pamblčuks, satvēris mani aiz rokas virspus elkoņa, — es esmu tāds cilvēks, kas noved līdz galam visu, ko reiz iesācis. Šis zēns tūliņ jāiejūdz darbā. Tā es to mēdzu darīt. Iejūgt darbā.

—    Dievs to redz, tēvoci Pamblčuk, — māsa atbildēja (cieši turēdama rokā naudu), — cik dziļi pateicīgi mēs jums esam.

—    Ko niekus, mem, — atbildēja sasodītais labības tirgotājs. — Kam gan nepatīk sagādāt otram prieku. Bet, ja runa par zēnu, tad viņš ir jāiejūdz darbā. Es teicu, ka parūpēšos par to, un tā ir patiesība.

Tiesas iestāde atradās rātsnamā, pavisam tuvu, un mēs tūliņ devāmies uz turieni, lai tiesneša klātbūtnē mani nodotu Džo par mācekli. Es teicu gan, mēs devāmies, bet īstenībā Pamblčuks stūma mani pa priekšu, it kā nupat pieķēris mani pie kādas kabatas iztukšošanas vai uguns pielaišanas siena stirpai; nudien, vispārējais iespaids tiesā bija tāds, ka es ticis pieķerts nozieguma vietā, jo, kad Pamblčuks stūma mani cauri pūlim, es dzirdēju dažus prasām: — Ko viņš nodarījis? — bet dažus spriežam: — Jauns gan vēl ir, bet īsts blēdis no paskata. Viens lēnprātīgs un lādzīgs vīrs pat iespieda man rokā grāmatiņu, kura saucās Lasīšanai kamerā un kuras vāku rotāja gravīra, kas attēloja ļaunprātīgu jaunu vīrieti, apkārtu ar važām kā ar cīsiņu virtenēm.

Rātsnams bija ērmīgs iestādījums, manuprāt, ar augstākām luklām nekā baznīcā, no tām lūkojās lejup skatītāji, bet visuvarenie tiesneši (viens ar pūderētu parūku) sēdēja, atgāzušies krēslos, sakrustojuši rokas, šņaukdami tabaku, laizdamies snaudā, kaut ko rakstīdami vai lasīdami avīzes; pie sienām karājās daži spīdīgi melni portreti, kuri manai neizglītotajai acij likās darināti no karamelēm un plākstera. Te kādā kaktā mani papīri tika pienācīgi apzīmogoti un parakstīti, un es biju «iejūgts»; misters Pamblčuks visu laiku turēja mani pie rokas, it kā mēs būtu šeit iegriezušies tikai nokārtot dažus sīkumus, lai dotos taisnā ceļā uz karātavām.

Kad iznācām ārā un tikām vaļā no puikām, kuri lielā sajūsmā gaidīja, ka mani tūliņ publiski sodīs, un bija ļoti sarūgtināti, atklādami, ka atrodos draugu ielenkumā, mēs atgriezāmies Pamblčuka namā. Un tad mana māsa, pacilāta no saņemtajām divdesmit piecām ginejām, paziņoja, ka mums šī negaidītā laime jānosvētī ar pusdienām Zilajā Kuilī un misteram Pamblčukam tūliņ jāaizbrauc pēc Habliem un mistera Vopsla.

Tā arī nolēma, un šī diena beidzās man vislielākajā grūtsirdībā. Vispirms bija nepārprotami redzams, ka visa kompānija uzskata mani par traucēkli savās dzīrēs. Un pats ļaunākais — kad paši aiz gara laika vairs nezināja, kur likties, viņi tirdīja mani, kāpēc es nepriecājoties. Un ko citu es varēju atbildēt, ja ne to, ka loti priecājos — kaut gan man prieki nebija ne prātā.

Jā, viņi bija pieauguši, viņiem bija savas priekšrocības, un tās viņi izmantoja, kā prata. Blēža gabals Pamblčuks, pacilāti tēlodams aplaimotāja lomu, tūliņ nosēdās galda galā kā namatēvs un, atgādinot klātesošiem, ka nu es esmu iejūgts darbā, ļaunā priekā apsveica viņus ar to, ka mani var ieslodzīt cietumā, ja es spēlēšu kārtis, žūpošu, nākšu vēlu mājās, pavadīšu vakarus sliktā sabiedrībā vai nodošos citiem netikumiem, kuri manā līgumā bija uzskaitīti kā kaut kas neizbēgams; viņš pat nostādīja mani uz krēsla sev blakus kā dzīvu ilustrāciju saviem piemēriem.

Ko vēl atceros no šīm lepnajām dzīrēm? To, ka man neļāva iemigt un, līdzko pamanīja mani iesnaužamies, tā modināja augšā un pavēlēja priecāties. Ka misters Vopsls vēlu vakarā deklamēja Kolinsa «Odu» un meta savu asiņaino zobenu zemē ar tādu dārdoņu, ka viesmīlis iesteidzās un sacija: — Viesi no apakšējās zāles liek sveicināt un aizrādīt, ka te nav cirka izrādes. — Ka, mājup ejot, visi bija pacilātā omā un dziedāja «Mana daiļava». Misters Vopsls dziedāja basā un apgalvoja drausmīgi dunošā balsī (par atbildi uzmācīgajam dziesmas sācējam, kuram šai dziesmā katrā ziņā vajadzēja izspiest no ikviena viņa dziļākos noslēpumus), ka tieši viņš esot tas, kam gaišās cirtas vējā plīv, ka prieks, un ka, patiesību sakot, viņš esot tas jaunais svētceļnieks.

Beidzot, atceros, ka, iegājis savā kambarītī, jutos dziļi nelaimīgs un pārliecināts, ka nekad neiemīlēšu Džo darbu. Kādreiz tas man patika, bet tagad vairs ne.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Kaunēties pašam no savām mājām ir ārkārtīgi mokoši. Laikam šis sajūtas pamatā ir melna nepateicība un sods par to ir pilnīgi pelnīts, bet, ka tas ir mokoši, to varu apliecināt.

Manas mājas nekad man nebija sevišķi patīkamas — tam par iemeslu bija māsas nešpetnais raksturs. Taču Džo klātbūtne padarīja svētu mājas pavardu, un tāpēc es tam ticēju. Es ticēju, ka mūsu parādes durvis ir noslēpumaini vārti uz svinīgu templi un to atvēršanas rituāls saistās ar ceptu vistu ziedošanu; es ticēju, ka mūsu virtuve, ja arī nav nekāds grezns apartaments, tad tomēr pieklājīga telpa; es ticēju, ka Džo kalve ir mirdzošs ceļš uz neatkarību un vīrieša cienīgu dzīvi. Viena gada laikā tas viss bija pārmainījies. Tagad viss man likās rupjš un ikdienišķs, un es neparko nebūtu gribējis, lai to redz mis Hevišema un Estella.

Cik lielā mērā pats esmu vainīgs pie šīm necienīgajām domām, cik mis Hevišema, cik mana māsa, tas tagad nav svarīgi ne man, ne citiem. Es biju pārvērties, tas bija noticis. Labi vai slikti, piedodami vai nepiedodami, bet tas bija noticis.

Kādreiz man šķita, ka jutīšos lepns un laimīgs, kad, atrotījis piedurknes, ieiešu Džo kalvē kā viņa māceklis. Tagad, kad tā bija īstenība, es tikai jutu, ka esmu noputējis ar smalkiem ogļu putekļiem un ka diendienā mani spiež atmiņu slogs, pret kuru lakta ir viegla kā spalviņa. Arī vēlāk manā dzīvē ir bijuši gadījumi (kā varbūt daudziem), kad esmu jutis, it kā smags aizkars aizsedz visu interesanto un pievilcīgo un manā pusē paliek vienīgi trulas sāpes. Nekad šis aizkars nebija tik smags un biezs kā toreiz, kad es kā Džo māceklis nostājos uz sava jaunā dzīves ceļa — taisna un vienmuļa.

Atceros, ka vēlāk savā mācekļa laikā mēdzu svētdienas vakaros, tumsai biezējot, kavēties kapsētā, salīdzinādams savu nākotni ar vēju izjoņoto tīreli un atrazdams abos zināmu vienādību: abi vienmuļi un bēdīgi, abiem kaut kur tālumā nezināms ceļš, bieza migla un jūra. Tikpat nomākts kā pirmajā dienā es biju arī vēlākos mācekļa gados, varu tikai ar prieku apzināties, ka nekad neesmu izdvesis nekādas žēlabas, Džo dzirdot. Tas ir gandrīz vienīgais, ko atceros ar prieku, pieminot to laiku. Jo, kaut arī tas, ko gribu piemetināt, skar mani, tomēr tas nav mans, bet Džo nopelns. Ne tāpēc, ka es biju uzticīgs, bet tāpēc, ka Džo bija uzticīgs, es neaizbēgu no šejienes un nekļuvu par zaldātu vai jūrnieku. Ne tāpēc, ka man būtu stipra darba mīlestība, bet tāpēc, ka Džo bija stipra darba mīlestība, es strādāju kaut ar nepatiku, bet pietiekami cītīgi. Nav iespējams pateikt, cik tālu sniedzas krietna, godīga, pienākumam uzticīga cilvēka ietekme, bet pilnīgi iespējams just, kā tā sasilda otra līdzcilvēka dvēseli, un es noteikti zinu, ka viss labais manos mācekļa gados nāca no nenogurstošā, nosvērtā Džo, nevis no.nemiera apsēstā, mūžam neapmierinātā palīga.

Kas pateiks, kā man trūka? Ko es pats varu pateikt, ja es to nezināju? Es baidījos tikai no viena, proti, ka vienā nelabā brīdī, strādādams visrupjāko un netīrāko darbu, pēkšņi pacelšu acis un ieraudzīšu Estellu ielūkojamies gar kalves loga koka ietvaru. Mani vajāja bailes, ka agri vai vēlu viņa mani pārsteigs tādā izskatā — melna seja un rokas — un ņirgāsies par mani, un nicinās mani. Bieži tumšos vakaros, kad minu plēšas un mēs dziedājām «Veco Klemu» un kad atcerējos, kā to mēdzām dziedāt pie mis Hevišemas, man liesmas vīdēja Estellas seja, viņas plīvojošie mati un augstprātīgais skatiens — un tad es bieži vēros pa vaļējo logu četrstūriem melnajā naktī un iztēlē redzēju nupat aizvēršamies viņas seju un man gribējās ticēt, ka beidzot viņa ir ieradusies.

Un pēc tam, kad gājām ēst vakariņas, gan virtuve, gan ēdiens man likās vēl nožēlojamāki nekā citkārt, un savas nepateicīgās sirds dziļumos es vēl vairāk kaunējos no savas dzimtās mājas.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

kā es biju kļuvis jau par lielu Vopsla vectantes istabiņai, tad manas mācības pie šī nelādzīgā sievieša izbeidzās. Taču pirms tam es biju arī apguvis visu, ko zināja Bidija, no mazā cenrāža līdz komiskai dziesmiņai, kuru viņa kādreiz bija nopirkusi par puspensu. Šai literārajā ražojumā gan tikai sākuma rindas bija kaut cik saprotamas:

Kad Londonā ierasties gadījās man,

Tūrol lūrol, tūrol lūrol, Tad kabatas iztīrīja man gan,

Tūrol lurol, tūrol lurol, —

bet es tomēr, alkdams pēc gudribas, ar vislielāko nopietnību iemācījos šo sacerējumu no galvas un, cik atceros, neapšaubīju tā vērtību, vienīgi domāju (tāpat kā šodien), ka visi tie «tūrol» tur aizņem pārāk daudz vietas salīdzinājumā ar dzeju. Zinību slāpju mocīts, es lūdzu misteru Vopslu piešķirt man kādas drupatas no savam gara bagātībām, un viņš žēlīgi piekrita. Kad tomēr izrādījās, ka esmu viņam vajadzīgs vienīgi kā statists, ko var uzrunāt un apkampt, aplaistīt asarām, buksnīt, žņaugt, durstīt ar kinžalu un notriekt no kajas ar visādiem paņēmieniem, es drīz atteicos no šādas apmācības, bet misters Vopsls savā dzejiskajā iekarsumā bija tomēr paspējis nodarīt man vienu otru nopietnu miesas bojājumu.

Visās savās jauniegūtajās zināšanās es tūliņ dalījos ar Džo. Šis apgalvojums skan tik cildeni, ka sirdsapziņa spiež mani to paskaidrot. Es gribēju apgaismot un izglītot Džo, lai viņš būtu manas sabiedrības cienīgs un mazāk izpelnītos Estellas pārmetumus.

Vecā baterija tīrelī bija mūsu klase un mācību piederumi — salauzta tāfele un grifeles gabaliņš; Džo tiem vēl pievienoja savu pīpi. Nebija tādas reizes, kad Džo būtu ko paturējis prātā no iepriekšējā svētdienā mācītā vai iegaumējis kaut kādas zināšanu druskas, ko ieguvis manā vadībā. Toties savu pīpi viņš kūpināja baterijā ar vē! cienīgāku seju nekā jebkur citur — kā īsts mācīts vīrs —, it kā apzinātos, ka iet milzu soliem uz priekšu. Ceru, ka viņš tiešām to apzinājās, mī|ais Džo.

Te bija patīkami un klusu, buras aiz uzbēruma lēni slīdēja pa upi, un dažkārt bēguma laikā šķita, ka tās pieder nogrimušiem kuģiem, kuri joprojām sazin kur peld pa upes gultni. Kad vien vēroju kuģus jūrā ar izplestām baltām burām, es tūliņ atcerējos mis Hevišemu un Estellu, un, kad saules stars skāra mākoni, buru, zaļu pakalnu vai ūdens klaju, — mis Hevišema un Estella, viņu dīvainais nams un dīvainā dzīve likās saistīta ar visu, kas pasaulē skaists.

Kādā svētdienā, kad Džo, ar baudu pakšķinādams pīpi, tā lielījās ar savu «taisni briesmīgi grūto galvu», ka man vajadzēja mest mieru mācībām, es, gulēdams uz vaļņa, atspiedis zodu roka, tikmēr meklēju mis Hevišemas un Estellas miglainos apveidus visā apkārtnē, debesīs un ūdenī, kamēr saņēmos, lai izsacītu to, kas man sen nedeva mieru.

—        Džo, — es iesāku, — kā tu domā, vai man nevajadzētu apciemot mis Hevišemu?

—    Ak tā, Fip, — domīgi novilka Džo. — Un kāpēc?

—    Kāpēc, Džo? Nu, kāpēc tad vispār iet ciemos?

—        Ir jau arī tā, Fip, — Džo atbildēja, — ka dažreiz tas nemaz nav zināms. Bet es runāju par mis Hevišemu. Viņa var iedomāties, ka tev no viņas kaut ko vajag — ka tu kaut ko gaidi.

—        Vai tad es nevaru pateikt, ka nekā tamlīdzīga nav, Džo?

—        Vari, veco zēn, — Džo piekrita. — Un viņa var tev noticēt. Bet tikpat labi var nenoticēt.

Džo, tāpat kā es, juta, ka trāpījis naglai uz galvas, un dūšīgi pakšķināja pīpi, lai ar atkārtojumu nenovājinātu savu iebildumu.

—        Redzi, Fip, — viņš turpināja, kad šīs briesmas bija aiz muguras, — mis Hevišema izturējās pret tevi dikti smuki. Un, kad viņa tā smuki bija izturējusies, tad pasauca mani un teica, ka tas, sak, ir viss.

—   Jā, Džo. Es to dzirdēju.

—    Viss, — Džo sevišķi uzsvērti atkārtoja.

—    Jā, Džo. Es jau teicu, ka dzirdēju.

—        Es to tāpēc saku, Fip, ka varbūt viņa to saprata tā: strīpa pāri! Diezgan! Man pa labi, tev pa kreisi! Miers un dievs!

Es pats tā biju domājis, un mani nemaz neiepriecināja tas, ka arī Džo bijis tanīs domās, tas tikai padarīja visu ticamāku.

—    Bet paklau, Džo.

—   Jā, veco zēn.

—        Nu jau gandrīz gads, kopš esmu tavs palīgs un kopš noslēdzām līgumu, bet es neesmu ne pateicies mis Hevišemai, ne apvaicājies par viņas veselību, ne arī kaut kā parādījis, ka atceros viņu.

—        Tas ir tiesa, Fip, tikai, ja tu arī aiznestu viņai veselus četrus pakavus, tad man jāsaka gan, kur viņai tāda dāvana derēs — veseli četri pakavi, kad tur no zirgiem nav ne miņas …

—        Es nedomāju tādā veidā viņu atcerēties, Džo; dāvanas man nebija ne prātā.

Taču Džo galva bija iesēdusies šī doma par dāvanām, un viņš gribēja to izsmelt līdz galam.

—    Ja nu es arī palīdzētu tev izkalt jaunu ķēdi parādes

durvīm vai, teiksim, kādu grosu kokskrūvju vispārējai lietošanai vai kādu sīkumu saimniecībā, teiksim, dakšiņu, ar ko maizītes apgrozīt, vai restes, uz kā zivtiņu uzcept…

—    Es nedomāju it neko dāvināt, Džo, — es pārtraucu.

—    Tad redzi, — Džo turpināja, joprojām izvērsdams šo domu, it kā es būtu to viņam uztiepis, — tavā vietā es to nedarītu, Fip. Nē, es to nedarītu. Kur viņa liks durvju ķēdi, ja durvis jau tā vienmēr cieti? Un ar tām kokskrūvēm tur vēl var rasties pārpratumi. Nu, un dakšiņai vajadzīgs varš, bet tas tev vēl nav pa spēkam. Un pat visizcilākais meistars neko izcilu neiztaisīs, kaldams restes, jo restes ir restes, vairāk nekas, — Džo runāja pacietīgi un iespaidīgi, it kā cenzdamies ar visu varu atpestīt mani no iesīkstējušiem maldiem, — un tu vari darīt, ko gribi, bet restes vien tur iznāks, vai tev tas patīk vai nepatīk, un neko tur nevar līdzēt…

—   Dārgais Džo! — es iesaucos izmisumā, satverdams viņu aiz svārkiem. — Nerunā taču par tādām lietām. Es nekad neesmu domājis kaut ko dāvināt mis Hevišemai.

—   Pareizi, Fip, — Džo piebalsoja, it kā to vien centies panākt, — un tas, ko es tev saku, tas ir, ka tev taisnība.

—    Jā, Džo, bet re, ko es tev gribēju sacīt: mēs neesam patlaban diezin kā apkrauti ar darbiem, un vai tu mani neatlaistu rīt pēcpusdienā, lai es varētu aiziet uz pilsētu un apciemot mis Est… Hevišemu.

—   Tikai viņu gan nesauc Estevišema, Fip, — Džo visā nopietnībā piezīmēja, — ja vien viņa nav pārsaukusies citā vārdā.

—   Es zinu, Džo, zinu. Es tikai pārteicos. Bet kā tu domā, Džo?

īsi sakot, Džo domāja, ka tas ir labi, ja es to uzskatu par labu. Tomēr viņš sevišķi uzsvēra, ka tanī gadījumā, ja mani laipni neuzņems un nelūgs atkārtot apciemojumu, kuram nav bijis nekādu slēptu nolūku, vienīgi pateicība par parādīto labvēlību, šim izmēģinājuma solim uzturēt pazīšanos jāpaliek arī pēdējam. Šo noteikumu es apsolījos ievērot.

Džo turēja algādzi, kam maksāja ik nedējas. Viņu sauca Orliku, un viņš apgalvoja, ka šā kristīts vārds esot Doldžs, kas nepavisam nebija iespējams, taču, spriežot pēc Orlika ietiepīgā rakstura, likās, ka viņš arī pats nelolo nekādas ilūzijas šai ziņā, drīzāk tīšuprāt izdomājis šādu vārdu, lai pazobotos par ciemata vientiešiem. Viņš bija plecīgs, melnūksnējs vīrs, ļoti stiprs, bet gauss un lempīgs tiklab gaitā, kā izdarībās. Pat uz darbu viņš nāca it kā bez sevišķa nolūka, it kā tikai gadījuma dēļ atsteberējis, un, kad devās uz Jautrajiem Matrožiem pusdienās vai vakarā gāja uz mājām, tad vilkās kā Kains vai Mūžīgais Zīds, it kā nezinādams, uz kurieni dodas un vai maz atnāks atpakaļViņš mājoja tīrelī pie slūžu sarga un darbdienās steberēja šurp no savas mītnes, rokas sabāzis kabatās, bet sainītī iesietas brokastis pakāris kaklā tā, ka sainītis lēkāt lēkāja pa muguru. Svētdienās viņš parasti gulšņāja no rīta līdz vakaram uz slūžu dambja vai stāvēja, atslējies pret kādu siena stirpu vai šķūni. Pa ceļu viņš slāja mehāniski, acis nodūris zemē, un, ja viņu uzrunāja vai ka citādi piespieda pacelt acis, viņš palūkojās augšup tik saīdzis un samulsis, it kā viņa vienīgās raizes būtu par to, cik ērmīgi un netaisni, ka viņam nav ne par ko jādomā.

Šis īgnais algādzis nejuta nekādu patiku pret mani. Kad biju vēl pavisam mazs un no visa kā bijos, viņš man iestāstīja, ka tumšajā kalves kaktā mājojot velns, ar kuru viņš esot draugos, un ka ik pa septiņiem gadiem ēzē jāatjauno uguns, sadedzinot dzīvu puiku, un ka es varot noteikti uzskatīt sevi par iekuriem. Kad es kļuvu Džo māceklis, Orlikā šķietami pamodās stipras aizdomas, ka ar laiku es ieņemšu viņa vietu; šā vai tā, bet tagad viņš mani neieredzēja ne acu galā. Ne jau tā, ka viņš būtu ko teicis vai darījis, atklāti izrādot savu naidīgumu; es tikai ievēroju, ka viņš allaž rīkojās ar veseri tā, ka dzirkstis skrēja uz manu pusi, un, līdzko es uzsāku «Veco Klemu», tā viņš tūliņ nebalsi vilka līdzi.

Kad es otrā diena atgādināju Džo par apsolīto brīvo pēcpusdienu, Doldžs Orliks bija turpat klāt. Tobrīd viņš neko nesacīja, jo abi ar Džo kala dzelzs stieni un es minu plēšas, taču vēlāk viņš ierunājās, atbalstījies uz vesera:

—    Kā tas būs, saimniek, vai jūs tikai vienam vien gribat izrādīt savu laipnību? Ja jaunajam Fipam pēcpusdiena brīva, tad vecajam Orlikam arī vajag. — Manuprāt, viņam bija kādi divdesmit pieci gadi, bet viņš allaž runāja par sevi ka par galīgi sačākstējušu sirmgalvi.

—    Ko tu darīsi ar brīvu pēcpusdienu? — Džo jautāja.

—   Ko es darīšu? Un ko viņš darīs? Ja viņš zinās, ko darīt, tad es arī.

—    Fips ies uz pilsētu, — Džo paskaidroja.

—    Labi, vecais Orliks arī ies uz pilsētu, — šī cienījamā

persona atbildēja. — Katrs var iet uz pilsētu. It kā viņš viens drīkstētu iet uz pilsētu!

—   Savaldies, — Džo sacīja.

—   Valdīšos, ja gribēšu, — Orliks norūca. — Ko neteiksi, pilsētas gājēji! Nu, saimniek, kā būs? Te nav nekāda mīluļu būšana. Te jāspriež godīgi.

Tā kā saimnieks atteicās apspriest šo jautājumu, kamēr algādzim neuzlabosies oma, Orliks metās pie ēzes, izķēra sarkani nokaitētu dzelzs stieni, notēmēja, it kā grasitos izdurt to man cauri, pavicināja to man ap galvu, nometa * uz laktas, saplacināja, it kā tas būtu es — tā man ienāca prātā — un dzirkstis būtu manas asinis, un, kad pats bija nokalies gluži karsts un dzelzs atdzisusi auksta, tad atkal atbalstījās uz vesera:

—   Nu, saimniek!

—   Vai nu tu esi nomierinājies? — Džo prasīja.

—    Esmu jau, esmu, — vecais Orliks atburkšķēja.

—   Tā kā tu darbā neesi sliktāks par citiem, lai tad mums visiem šoreiz tiek brīva pēcpusdiena, — Džo izlēma.

Tikmēr māsa, kura bija klusu stāvējusi pagalmā, — viņa mēdza izspiegot un noklausīties bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem — tūliņ iebāza galvu pa logu kalvē.

—    Ak tu stulbenis! —viņa uzsauca Džo. — Dot brīvdienu šitādam slinkam slaistam! Nudien, būsi iedzīvojies lielā naudā, ka tā vari šķiesties ar algām! Būtu es viņa saimnieks, tad viņš gan redzētu!

—    Jūs jau katram uzmestos par saimnieku, — Orliks atrūca, ļauni pasmīnēdams.

(— Liec viņu mierā! — Džo apsauca.)

—    Es gan tiktu galā ar visiem dumiķiem un ar visiem neliešiem! — māsa sauca, pati sevi satracinādama. — Un, ja es ķertos pie dumiķiem, tad vispirms jau pie tava saimnieka — šitā tukšgalvja, kurš ir visu dumiķu dumiķis. Un, ja es ķertos pie neliešiem, tad vispirms jau pie tevis, jo lielāka ķēma un nelieša nav ne šeit, ne viņpus jūras. Tā tas ir!

—   Jūs esat īsta spertavnīca, Gārdžerija māt, — algādzis noburkšķēja. — Nav brīnums, ka jums tik labas zināšanas par neliešiem.

(— Vai liksi viņu mierā! — Džo uzsauca.)

—    Ko tu teici? — māsa laida vaļā spiedzienu. — Ko tu teici? Ko šis Orliks teica man, Fip? Ka viņš mani nosaukāja, manam vīram dzirdot? O! O! O! — Katrs šāds

izsauciens bija spalgs spiedziens; te jāpiezīmē, ka mana māsa, tāpat arī visas ķildīgas sievietes, kādas esmu redzējis, nebūt nav attaisnojamas aiz nevaldāmā rakstura, jo tas nav noliedzams, ka viņām nevis uzbrūk dusmu lēkme, bet viņas pašas apzinīgi un tīšuprāt, pie tam ar lielām pūlēm noved sevi šādā stāvoklī pakāpeniski, kamēr iesveļ sevi aklā niknumā. — Kādā vārdā viņš mani nosaukāja, dzirdot šim zemiskajam vīram, kurš devis zvērestu mani aizstāvēt un pasargāt? O! Turiet mani! O!

—   Ek! — algādzis caur zobiem izgrūda. — Es tevi gan turētu, bijusi tu mana sieva! Pabāztu tevi zem sūkņa, tad tev viss dullums izskrietu laukā!

(— Es tev teicu, liec viņu mierā! — Džo atgādināja.)

—    O! Paklausieties vien! — māsa brēca, sasizdama rokas, — tā bija nākošā pakāpe. — Paklausieties vien, kā viņš mani nosaukā, šis Orliks! Manā mājā! Mani, precētu sievu! Un vīram stāvot klāt! O! O! — Te māsa, vēl dažas reizes iebrēkusies un sasitusi rokas, sāka dauzīt krūtis un ceļgalus, norāva galvsegu un izjauca matus — tā bija pēdējā pakāpe ceļa uz neprātu. Panākusi pilnīgu līdzību izskatā ar fūriju un tā sasniegusi savu mērķi, viņa grasījās drāzties iekša pa durvīm, kuras es, par laimi, biju aizslēdzis.

Ko varēja darīt nelaimīgais Džo, kad viņa brīdinājumi iekavās izrādījās veltīgi, ja ne griezties pie sava algādža un apvaicāties, kā tas iedrīkstējies stāties starp viņu un misis Džo un vai viņam ir dūša rīkoties kā vīram? Vecais Orliks aptvēra, ka šai situācijā nekas cits neatliek, un tūliņ nostājās aizsargāšanās pozīcijā; tāpēc, pat nenometuši netīrās un apsvilušās skoteles, abi sāka lauzties kā divi milži. Taču, ja ari mūsu apkaimē bija kāds vīrs, kas spējīgs ilgi izturēt Džo uzbrukumu, tad es tādu neesmu redzējis. Drīz vien Orliks, it kā viņam tik vien butu speķa kā bālajam jaunajam džentlmenim, atradās pelnu kaudzē un nemaz nesteidzās tikt uz kājām. Tad Džo atslēdza durvis un paņēma uz rokām manu māsu, kura gulēja bez samaņas zem loga (manuprāt, vispirms noskatījusies, ar ko cīņa beidzas), ienesa istabā, noguldīja un lūdza atjēgties, bet viņa nešpetni spirinājās un plūca Džo aiz matiem. Tad iestājās tas īpašais klusums un miers, kas seko katram negaisam, un es devos augšā pārģērbties, nevarēdams atbrīvoties no tās neskaidrās izjūtas, kas mani vienmēr pārņēma šādos norimas brīžos, — proti, ka šodien ir svētdiena un kāds ir miris.

Kad es atkal nonācu lejā, Džo un Orliks slaucīja kalvi un nekādas sadursmes pēdas vairs nebija redzamas, tikai Orlikam viena nāss bija pārsista, kas viņa seju nepadarīja ne izteiksmīgāku, ne glītāku. No Jautrajiem Matrožiem bija atnesta krūze alus, un Džo ar Orliku pa kārtai mierīgā garā iebaudīja no tās. Džo, kuru norima bija noskaņojusi miermīlīgi un filozofiski, izvadīja mani ceļā, izteikdams šādu novērojumu, kas, viņaprāt, varēja nākt man par labu:

—   Trakums uznāk, Fip, un trakums pāriet — tā tas dzīvē notiek!

Kādas aplamas jūtas mani mocīja (jo mēs uzskatām, ka tās jūtas, kas vīrietī ir nopietnas, zēnā ir smieklīgas), kad atkal tuvojos mis Hevišemas namam, nav vērts pieminet. Tāpat par to, ka ilgi staigāju šurpu turpu gar vārtiem, iekams iedrošinājos piezvanīt. Un kā prātoju, vai neiet atpakaļ nepiezvanījušam, ko es arī būtu izdarījis, ja man butu bijis iespējams ierasties citreiz.

Pie vārtiem iznāca mis Sara Pokita. Nevis Estella.

—    Kā, atkal jau klāt? — mis Pokita noprasīja. — Kādā vajadzībā?

Kad atbildēju, ka esmu ieradies tikai apvaicāties, kā mis Hevišemai klājas, tad Sara, acīm redzot, bija neziņā, vai drīkst man teikt, lai eju savu ceju tālāk. Neriskēdama uzņemties šādu atbildību, viņa ielaida mani pagalmā un drīz vien atgriezās ar lakonisko vēsti, lai eju «augšā».

Nekas tur nebija mainījies, un mis Hevišema sēdēja viena.

—    Nu? — viņa prasīja, ieurbdamās manī ar skatienu. — Ceru, ka tev nekas nav vajadzīgs? Tu neko nedabūsi.

—    Tad nē jel, mis Hevišem! Es tikai gribēju jums pateikt, ka centīgi strādāju un vienmēr esmu jums pateicīgs.

—    Tā, tā! — Pirksti atkal nepacietīgi sakustējās. — Vari šad tad iegriezties; atnāc savā dzimšanas dienā … Ahā! — viņa pēkšņi izsaucās, pavērsdamās ar visu krēslu pret mani. — Tu skaties pēc Estellas? Jā?

Es patiešām lūkojos apkārt pēc Estellas un stostīgā balsī izsacīju cerību, ka viņai klājas labi.

—        Ārzemēs, — mis Hevišema noteica. — Nesasniedzama, saņem lēdijai pienācīgu izglītību, skaistāka nekā jebkad, visi par viņu jūsmo. Vai tu jūti, ka esi pazaudējis viņu?

Viņas pēdējos vārdos skanēja tāds Jauns prieks un viņa sāka tik nejauki smieties, ka es apjucis nezināju, ko teikt. Viņa man ietaupīja pūles meklēt atbildi, jo tūliņ pat raidīja mani projām. Kad brūnsejīgā Sara aizvēra aiz manis vārtus, es jutu, ka mani vēl vairāk nomāc manas mājas, mans darbs un viss parējais; tas bija vienīgais, ko mantoju no savas iedomas īstenošanas.

Kad es slāju pa Lielo ielu, nīgri vērdamies veikalu skatlogos un prātodams, ko es pirktu, ja būtu džentlmenis, no grāmatu veikala iznāca — ko jūs domājat? — misters Vopsls. Rokā viņš turēja satriecošo traģēdiju «Džordžs Bārnvels» ', par ko nupat bija samaksājis seši pensi un ko tūliņ grasījās liet ausīs misteram Pamblčukam, pie kura devās dzert tēju. Līdzko viņš mani pamanīja, tā, redzams, tūliņ nosprieda, ka pati debess sūta viņam vēl vienu klausītāju kalēja mācekļa personā, un uzstājīgi aicināja līdzi pie Pamblčuka. Tā kā es labi zināju, cik bēdīgi būs mājās, cik vakari tumši un ceļš vienmuļš un ka jebkurš ceļabiedrs ir apsveicams, tad daudz nepretojos, un, kad ielās un veikalu logos sāka iedegties ugunis, mēs jau iegriezāmies Pamblčuka namā.

Tā kā man nekad nav gadījies redzēt «Džordžu Bārnvelu» uz skatuves, tad nezinu, cik stundas parasti ilgst izrāde, taču zinu ļoti labi, ka tovakar tā ilga līdz pusdesmitiem, un, kad misters Vopsls nokļuva līdz Ņūgeitas cietumam, es nemaz vairs necerēju ieraudzīt viņu pie karātavām, jo šis viņa necienīgās dzīves posms ārkārtīgi stiepās garumā. Man pat šķita mazliet pārspīlēta viņa gaušanās, ka šis ejot bojā ziedu gados, jo visu savu mūžu viņš nekā cita nebija darījis, vienīgi kaltis lapu pa lapai. Taču tas drīzāk bija izturības un pacietības jautājums. Mani vairāk kaitināja abu klātesošo tieksme attiecināt visu šo afēru uz manu neaizsargāto personu. Kad Bārnvels sāka noklīst neceļos, misters Pamblčuks pievērsa man tik sašutušu skatienu, ka es jutos gluži apkaunots. Arī Vopsls visādi

1 Džordža Lillo (1693—1739) — angļu pilsoniskās drāmas pamatlicēja luga. Lugas varoni savaldzina bezsirdigā avantūriste Milvuda, kuras ietekmēts viņš nonāvē savu saimnieku, pēc tam bagātu tēvoci un beidz mūžu pie karātavām.

centās parādīt mani iespējami sliktā gaismā. Raudulīgi deklamēdams, es mežonīgā kārtā nonāvēju savu tēvoci, un nekas nevarēja mīkstināt manu noziegumu; pret Milvudas pierādījumiem man nebija ne vārdiņa, ko iebilst; maigās jūtas, kuras mana saimnieka meita loloja pret mani, varēja izskaidrot tikai ar plānprātību, un, kad es tai liktenīgajā rītā tā stostījos un trīcēju, to varēja izskaidrot vienīgi ar mana rakstura vispārējo gļēvumu. Pat tad, kad es biju laimīgi pakārts un misters Vopsls aizvēra grāmatu, Pamblčuks joprojām blenza manī, grozīja galvu un daudzināja: — Iegaumē to, zēn, iegaumē! — it kā visiem būtu labi zināms, ka esmu nolēmis nogalināt kādu tuvu radinieku, ja vien viņš aiz rakstura vājibas iedomāsies uzmesties man par labvēli.

Bija jau stipri tumšs, kad tas viss beidzās un mēs ar misteru Vopslu devāmies mājup. Aiz pilsētas mūs apņēma blīva migla, tā bija drēgna un bieza. Aizkārtnes lukturis likās izvirzījies no parastās vietas un kļuvis par izplūdušu plankumu, bet tā stari šķita miglai uzvilktas svītras. Mēs to ievērojām un spriedām, ka migla pacelsies augšup, līdzko vējš sāks pūst no tīreļa zināma stūra, un, tā runājot, gandrīz vai uzgrūdāmies virsū vīram, kas bija atbalstījies pret aizkārtnes sarga mājiņas sienu.

—    O, tas tak ir Orliks! — mēs noteicām apstādamies.

—   Jā, — viņš atbildēja, izsteberēdams uz ceļa. — Piestāju uz brītiņu, gaidīdams, vai kāds neies uz manu pusi.

—    Tu vēlu nāc mājās, — es piezīmēju.

—    Kā, tu tāpat,: — viņš pilnīgi loģiski atteica.

—   Mēs, mister Orlik, — sacīja misters Vopsls vēl aizvien pacilātā garā, — šovakar baudījām garīgus priekus.

Orliks tikai nokrekšķinājās, it kā uz tādiem vārdiem nekas nebūtu atbildams, un mēs trijatā devāmies tālāk. Es apvaicājos, vai viņš visu brīvo laiku pavadījis pilsētā.

—   Jā gan, — viņš atbildēja. — Es gāju tūliņ tev pakaļ. Es tevi neredzēju, bet droši vien gāju tev pa pēdām. Pie reizes, šodien atkal šauj ar lielgabaliem.

—    No baržas? — es apvaicājos.

—   Nu jā. Atkal kāds putniņš izsprucis no krātiņa. Līdzko satumsa, tā sāka šaut. Gan jau pats dzirdēsi.

Un patiešām — mēs nebijām paspēruši ne pāris soļu, kad izdzirdējām man labi pazīstamos miglas apslāpētos dārdus, kas smagi aizvēlās pa piekrastes zemieni, it kā vajājot un biedējot bēgļus.

—    Nakts taisni kā izredzēta bēgšanai, — Orliks sacīja. — Būs liela galvas lauzīšana, kā šādā miglā tādus putniņus dabūt rokā.

Šie vārdi pamodināja manī daudzas atmiņas, un es iegrimu domās. Misters Vopsls, iejuties šāvakara traģēdijā minētā neatriebtā tēvoča lomā, skaļi deklamēja Kembervelas dārza izraisītās pārdomas. Orliks, sabāzis rokas kabatās, smagi lāčoja man blakus. Ceļš bija ļoti tumšs, ļoti slapjš, ļoti dubļains, un mēs lēni bridām uz priekšu, Laiku pa laikam miglā ielauzās signāllielgabala dārdi un atkal drūmi atbalsojās upes virzienā. Es biju dziļi iegrimis domās. Misters Vopsls padevīgi izlaida garu Kembervelā, krita kaujā Bosvortas klajā un mira briesmīgās mokās Glastonberijā. Orliks vairākkārt pusbalsī uzvilka: «Sit, ko māk, sit, ko māk, — Vecais Klem! Lai dārd lakta varenāk, — Vecais Klem!» Es domāju, ka viņš iereibis, bet viņš nebija dzēris.

Tā mēs sasniedzām ciematu. Ceļš veda garām Trim Jautrajiem Matrožiem, un mēs bijām pārsteigti, ka tur vienpadsmitos naktī tāda kņada, durvis līdz galam vaļā un apkārt izmētāti steigā paķerti un atkal nomesti lukturi. Misters Vopsls iegāja uzzināt, kas noticis (domādams, ka notverts izbēdzis cietumnieks), bet skriešus izskrēja ārā.

—    Jums mājās kāda nelaime, Fip, — viņš teica neapstādamies. — Skrienam!

—    Kas ir? — es prasīju, mezdamies viņam pakal. Orliks turējās man blakus.

—    Es lāgā nesapratu. Laikam kāds ielauzies, kad Džo Gārdžerija nav bijis mājās. Jādomā, katordznieki. Kādam uzbrukuši un ievainojuši.

Mēs joņojām tik ātri, ka parunāt vairs nevarēja, un apstājāmies tikai tad, kad iedrāzāmies virtuvē. Tā bija ļaužu pilna, viss ciemats drūzmējās gan tanī, gan pagalmā, virtuves vidū stāvēja pieliekušies ārsts, Džo un dažas sievietes. Mani ieraugot, nelūgtie skatītāji pašķīrās, un es ieraudzīju savu māsu — viņa gulēja nesamaņā uz kailajiem grīdas dēļiem, notriekta zemē no nezināmas rokas ar drausmīgu sitienu pa pakausi, kamēr viņa bija stāvējusi ar seju pret pavardu; nu vairs nekad viņai nebija lemts «saiet lielajā», kamēr vien viņa bija Džo sieva.

sešpadsmitā nodaļa

Tā kā man galva bija vēl pilna ar Džordžu Bārnvelu, tad pirmajā mirkli biju gatavs noticēt, ka pats esmu pacēlis roku pret savu māsu vai vismaz Jaužu aizdomas krīt uz mani kā uz viņas tuvāko radinieku, kas turklāt viņai tādu pateicību parādā. Taču nākamajā rītā es jau skaidrāk varēju aptvert notikušo un, noklausījies, ko runā apkārtējie, spriest par.visu saprātīgāk.

Tovakar Džo bija sācis smēķēt savu pīpi pie Trim Jautrajiem Matrožiem ceturksni uz deviņiem un beidzis bez ceturkšņa desmitos. Viņa prombūtnē mana māsa bija redzēta stāvam virtuves durvīs un pārmijam labvakaru ar kādu garāmejošu fermas algādzi. Šis vīrs nevarēja skaidri pateikt, kad īsti gājis garām mūsu mājai (viņš galīgi apjuka, kad viņam to prasīja), bet domāja, ka tas noticis ap pulksten deviņiem. Kad Džo pārradās piecas minūtes pirms desmitiem, viņš atrada sievu uz grīdas un tūliņ sauca pēc palīdzības. Uguns pavardā vēl kurējās diezgan gaiši, un arī sveces dakts nebija diez cik gara; svece gan bija jau nopūsta.

Nekāda zuduma mājā nemanīja. Arī virtuvē viss bija kārtībā, vienīgi svece, kura stāvēja uz galda starp durvīm un māsu un bija viņai uzbrukuma mirklī aiz muguras, bija nopūsta un māsa pati krizdama ar asinīm notriepusi grīdu. Taču nozieguma vietā bija palicis ievērības cienīgs pierādījums. Māsai bija sists ar ko trulu un smagu pa galvu un muguru un, kad viņa pakritusi gar zemi ar seju uz grīdas, tad mests ar kaut ko smagu. Un, kad Džo pacēla viņu, uz grīdas viņai blakus atradās pārvīlēta dzelzs važa, ko katordzniekiem apliek ap kāju.

Uzmetis važai rūdītu kalēja skatienu, Džo secināja, ka tā pārvīlēta krietni sen. Sakarā ar cietumnieku izbēgšanu ieradās Jaudis no baržas un apstiprināja Džo domas. Viņi neņēmās pateikt, kad šie dzelži īsti nozuduši, jo tas neapšaubāmi bija cietuma īpašums, bet bija pilnīgi pārliecināti, ka tie nepieder nevienam no iepriekšējā vakarā izbēgušajiem. Turklāt viens bija jau notverts, un viņam važa bija ap kāju.

Zinot to, ko nezināja neviens cits, es nācu pie patstāvīga slēdziena. Nospriedu, ka šīs ir mana arestanta važas, kuras viņš toreiz pārvīlēja tīrelī, bet man gan prātā nenāca apvainot viņu šai noziegumā. Manuprāt, divas citas personas varēja piesavināties šo priekšmetu un izmantot nekrietnajam uzbrukumam: vai nu Orliks, vai tas svešinieks, kas bija rādījis man vīli.

Taču Orliks bija atstājis kalvi tūliņ pēc manis, pavadījis pēcpusdienu pilsētā dažādos traktieros un ar dažādiem pudeles brāļiem, mēs paši viņu satikām pie sarga mājas, un viņš pārnāca ciematā kopā ar mani un misteru Vopslu. Nekas uz viņu nemeta ēnu, vienīgi tā rīta ķilda, taču mana māsa ķildojās tiklab ar viņu, kā ar visiem pārējiem vai katru mīļu dienu. Un, ja svešinieks būtu ieradies pēc savas naudas, tad pārpratumi bija izslēgti, jo māsa katrā laikā būtu to atdevusi. Par vārdu maiņu vispār nevarēja būt runas: uzbrucējs bija ienācis tik klusu un negaidīti, ka viņa bija notriekta zemē, nepaguvusi ne atskatīties.

Bija briesmīgi domāt, ka es, kaut netīšām, esmu devis slepkavam rokā tādu ieroci, bet tikt vaļā no šīm domām es nevarēju. Es cietu neizsakāmas mokas, atkal un atkal apsvērdams, vai nevajadzētu atklāt kopš bērnības glabāto noslēpumu un izstāstīt visu Džo. Mēnešiem ilgi es ik dienas izlēmu šo jautājumu noliedzošā nozīmē, un ik rītu strīds pašam ar sevi atsākās no jauna. Mani kavēja tas, ka šis noslēpums bija tik sens, tā saaudzis ar mani un kļuvis daļa no manis paša, ka es to nevarēju izraut no sirds. Bez tam baidījos, ka, jau tā nodarījis tik daudz aplamību, es ar savu atzīšanos atstumšu no sevis Džo, ja viņš man noticēs; vēl vairāk baidījos, ka viņš man neticēs un uzskatīs visu par tādām pašām murgainām izdomām kā zināmos suņus un teļa gaļas kotletes. Protams, galu galā es izšķīros par kompromisu — jo vai tad es nesvārstījos starp labo un ļauno, kā parasti tādos gadījumos? — un nolēmu atklāt visu tad, ja ar to radīsies jauna izdevība vai iespēja atklāt uzbrucēju.

Vairākas nedēļas ap mūsu māju uzkrītoši grozījās vietējie policisti un Londonas detektīvi no Boustrītas [3] — tas notika tais dienās, kad policisti vēl staigāja sarkanās vestēs, — un darīja daudz ko tādu, ko, spriežot pēc nostāstiem un grāmatām, šie likuma pārstāvji dara visur. Viņi aizturēja vairākus pilnīgi nevainīgus cilvēkus, visai cītīgi nodarbojas ar visai fantastiskām teorijām un visai neatlaidīgi centās pielāgot faktus savām teorijām, nevis otlādi. Viņi arī stundām ilgi stāvēja pie Jautro Matrožu durvīm ar noslēpumainām un viszinīgām sejām, kuras iedvesa apbrīnu visai apkaimei; arī pēc vīna glāzes viņi tvēra tik pašpārliecināti, ka likās — viņiem nieks vien :r notvert jebkuru noziedznieku. Taču tas bija apmāns, |0 nekāda noziedznieka viņi neatrada.

Vēl ilgi pēc tam, kad šie varas pārstāvji bija aizvākušies, mana māsa nespēja celties no gultas. Redze viņai bija bojāta, priekšmeti acu priekšā dubultojās, un viņa vienā laidā tvarstīja iedomātās tējas tasītes un vīna glāzes īsto vietā, arī dzirde un atmiņa bija cietusi un valoda tapusi nesaprotama. Kad beidzot viņu varēja novest apakšstāvā, viņai blakus vajadzēja nolikt manu šīfera tāfeli, lai viņa uzrakstītu to, ko neprata pateikt. Tā kā viņa, nemaz nerunājot par slikto rokrakstu, vispār neko lāgā neprata rakstīt un Džo neko neprata lasīt, tad viņiem pastāvīgi radās neiedomājami pārpratumi, kurus man nācās atrisinat. Kad es pilienu vietā pasniedzu pēli, izlasīju Tēja, kad viņa gribēja rakstīt Džo, un uguni sajaucu ar ūdeni, tad tās vēl bija manas nevainīgākās kļūdas.

Tomēr viņas raksturs bija mainījies uz labo pusi, un viņa kļuvusi pacietīga. Locekļi viņai pastāvīgi trīcēja, kustības bija nedrošas, un ik pa diviem trim mēnešiem viņa sāka spiest rokas pie galvas, un tad uz kādu nedēļu viņai iestājās prāta aptumsums. Mēs veltīgi lauzījām galvu, kur sameklēt viņai kādu kopēju, bet tad mums nāca palīgā laimīgs gadījums. Mistera Vopsla vectante beidzot bija uzveikusi iesīkstējušo parašu uz dzīvošanu, un Bidija tapa par mūsu ģimenes locekli.

Apmēram mēnesi pēc tam, kad māsu sāka vest lejā virtuvē, Bidija ieradās pie mums ar plankumainu somiņ;i, kurā glabājās visas viņas pasaulīgās bagātības, un kļuva par mūsu nama svētību. Sevišķi svētīgi viņas ierašanās atsaucās uz Džo, jo nabaga lāga vīru ārkārtīgi nomāca pastāvīgā noraudzīšanās uz sakropļoto sievu, un vakaros, apkopdams viņu, viņš mēdza pievērst man laiku pa laikam asaru pilnās zilās acis, sacīdams: — Un cik izskatīga sieviete viņa bija, Fip! — Bidija tūliņ uzņēmās slimnieces kopšanu un darīja to tik veikli, it kā pazītu māsu kopš bērnības, un Džo guva iespēju novērtēt viņa dzīvē iestājušos mieru un klusumu, kā arī iespēju šad tad pārmaiņas pēc aizsoļot līdz Trim Jautrajiem Matrožiem, kas viņam nāca tikai par labu. Policijas pārstāvjiem bija raksturīgi tas, ka viņi visi lielākā vai mazākā mērā turēja Džo aizdomās (par laimi, viņš to nezināja) un vienprātīgi uzskatīja viņu par visslīpētāko nelieti, kāds jebkad gadījies viņiem ceļā.

Pirmā Bidijas uzvara jaunajā darbā bija kāds mīklas atrisinājums, ar ko es veltīgi mocījos. Biju gan visādi izmēģinājies, bet nekādi netiku galā. Tas bija tā.

Atkal un atkal māsa vilka uz tāfeles kādu ērmīgu zīmi, kas atgādināja burtu T, un tad ar lielu nepacietību pievērsa tam mūsu uzmanību it kā kādam sevišķi kārotam priekšmetam. Es piedāvāju viņai bez panākumiem visu, kas sākās ar šo burtu, — gan trumuli, gan tēju, gan toveri. Beidzot man ienāca prātā, ka zīme atgādina veseri, un, kad es iekliedzu šo vārdu māsai ausī, viņa sāka dauzīt ar roku pa galdu un it kā izpaust prieku. Tad es pa kārtai nesu viņai visus mūsu veserus, bet veltīgi. Pēc tam man ienāca prātā, ka viņai vajag ķeģa, jo zīmējums kaut ko tādu atgadināja, un es, palūdzis to kādam ciemā, cēlu māsai priekšā, gandrīz pārliecināts, ka atminēts pareizi. Taču viņa tik sirdīgi purināja galvu, ka mēs nobijāmies, kaut tikai viņa, būdama tik vārga un slima, nenošķiebj kaklu uz vienu pusi.

Kad māsa ievēroja, ka Bīdīja ļoti ātri saprot viņu, uz tāfeles atkal parādījās noslēpumainā zīme. Bidija domīgi aplūkoja to, noklausījās manus paskaidrojumus, domīgi paskatījās uz manu māsu, domīgi pavēroja Džo (kurš uz tāfeles vienmēr tika atzīmēts ar sava vārda pirmo burtu) un skrēja uz kalvi, bet mēs ar Džo viņai nopakaļ.

— Nu, protams! — Bidija sauca starodama. — Kā tad jūs nesaprotat? Tas taču ir viņš!

Orliks, kā tad! Māsa bija aizmirsusi viņa vārdu un varēja apzīmēt viņu tikai ar veseri. Mēs paskaidrojām Orlikam, kāpēc aicinām viņu uz virtuvi, un viņš gausi nolika veseri, noslaucīja pieri piedurknē un pēc tam vēlreiz skotelē un steberēja mums līdzi, pēc iesīkstējuša ieraduma slinki zvālodamies saliektajos ceļgalos.

Jāatzīstas, es biju gaidījis, ka māsa tūliņ norādīs uz viņu kā uz vainīgo, un jutos vīlies, redzēdams pavisam ko citu. Viņa izrādīja vislielāko vēlēšanos būt draugos ar Orliku, bija ļoti iepriecināta, ka viņš beidzot atvests, un ar zīmēm rādīja, lai viņam dod ko iedzert. Māsa vērīgi pētīja Orlika seju, it kā alkdama pārliecināties, ka viņš apmierināts ar uzņemšanu un cienastu, visādi pūlējās izdabāt viņam, un visa viņas izturēšanās pauda pazemīgu iztapību, kāda vērojama bērnam pret bargu skolotāju. Pēc. šās reizes viņa vai ik dienas zīmēja veseri uz tāfeles, Orliks atsteberēja uz virtuvi un stāvēja kā stabs māsas priekšā, it kā tikpat maz kā mēs saprastu, ko tas nozīmē.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Un atkal vilkās vienmuļas mācekļa darba dienas ciemata un tīreļa robežās, un tikai viens ievērības cienīgs gadījums pārtrauca šo vienmuļību — mana dzimšanas diena un došanās pie mis Hevišemas. Sara Pokita atkal ielaida mani pa vārtiem, mis Hevišema sēdēja parastajā vietā un runāja par Estellu tai pašā garā un gandrīz ar tiem pašiem vārdiem. Saruna ilga tikai dažas minūtes, atvadoties viņa pasniedza man gineju un pieteica ierasties manā nākamajā dzimšanas dienā. Pie reizes piezīmēšu, ka pēc tam es to darīju katru gadu. Pirmajā reizē es gribēju atteikties no ginejas, bet nepanācu neko citu, vienīgi visai piktu jautājumu, vai es gaidot ko vairāk. Tad es jutos spiests dāvanu pieņemt.

Tik nemainīgs bija šis drūmais vecais nams, dzeltenā gaisma krēslainajā istabā, izbalējušais rēgs atzveltnes krēslā pie tualetes galda spoguļa, ka man šķita, it kā reizē ar pulksteņu apstāšanos ari pats Laiks ir apstājies šai dīvainajā mājokli un palicis uz vietas, kamēr ārpus šīm sienām gan es, gan viss pārējais kļūst vecāks. Dienas gaisma nekad neiespīdēja šai namā, tāpat kā manās domās un atmiņās par to. Tas mani mulsināja un ietekmēja tā, ka es no sirds nīdu savu darbu un kaunējos no savām mājām.

Toties kopš zināma laika es sāku ievērot, ka Bidija pārvērtusies. Kurpes viņai stingri turējās kājās, gludi sasukātie mati bija spoži, rokas allaž tīras. Viņa nebija skaista — parasts lauku skuķis nevarēja sacensties ar Estellu —, bet glīta, veselīga un laipna. Viņa bija nodzīvojusi pie mums mazliet vairāk par gadu (atceros, viņa tikko bija novilkusi sēru tērpu, kad šī pārmaiņa mani pārsteidza), un es pamanīju kādu vakaru, ka viņai ir neparasti domīgas un vērīgas acis, ļoti jaukas un ļoti labsirdīgas.

Es to pamanīju, paceldams savas acis no darba, gar kuru pūlējos — izrakstīju interesantas vietas no grāmatas, tādējādi papildinādamies vienlaicīgi gan lasīšanā, gan

rakstīšanā, — un ieraudzīdams, ka Bidija mani novēro. Es noliku spalvu pie malas, un Bidija pārstāja šūt, bet šuvekli nenolika.

—        Bīdij, — es teicu, — kā tas tev izdodas? Vai nu es esmu ļoti liels mujķis, vai tu esi ļoti gudra.

—        Kas tad man tā izdodas? Es gan nezinu, — Bidija atbildēja smaidot.

Viņai izdevās vienai tikt galā ar visu mūsu saimniecību, turklāt teicami, bet par to es nedomāju, kaut gan tas, ko es domāju, aiz šā iemesla bija vēl jo pārsteidzošāk.

—        Kā tev tas izdodas, Bidij, — es turpināju, — ka tu iemācies visu, ko mācos es, un nekur neatpaliec no manis?

Es jau sāku kļūt tīri lepns uz savām zināšanām, jo izdevu to iegūšanai dzimšanas dienās saņemtās ginejas un lielāko daļu kabatas naudas, taču tagad nemaz nešaubos, ka par savām trūcīgajām zināšanām esmu maksājis pārāk augstu cenu.

—    Tikpat labi es varētu jautāt tev, — Bidija atbildēja,

—   kā tev tas izdodas?

—        Nē, jo, kad es vakarā ienāku no kalves, tad visiem redzams, ka es stājos pie mācīšanās, bet tu to nekad nedari, Bidij.

—        Laikam tas viss man gluži vienkārši pielīp — tāpat kā klepus, — Bidija mierīgi sacīja un sāka atkal šūt.

Es vērpu tālāk savu domu, atlaidies pret koka krēsla atzveltni, vērodams, kā Bidija, galvu pieliekusi, šuj, un nācu pie slēdziena, ka viņa ir neparasta meitene. Jo nu es atcerējos arī to, ka viņa tikpat labi pārzina mūsu amatu, zina visus dažādos kalēja darbus un visādus instrumentu nosaukumus. īsi sakot, Bidija zināja visu, ko es zināju. Teorijā viņa bija tikpat labs kalējs kā es, ja ne vēl labāks.

—    Tu piederi pie tiem cilvēkiem, Bidij, — es teicu,

—   kūri mācās katrā izdevīgā gadījumā. Tev nebija izdevības, iekams tu ieradies šeit, toties cik tālu tu tagad esi tikusi!

Bidija uzmeta man skatienu un pievērsās šuveklim.

—        Es taču biju tava pirmā skolotāja, vai ne? — viņa šūdama sacīja.

—    Bidij! — es pārsteigts izsaucos. — Tu taču raudi!

—        Ej nu ej! — Bidija pacēla galvu un iesmējās. — Kas tev ienācis prātā?

Kā man tas būtu varējis ienākt prātā, ja uz viņas šuvekļa nebūtu vizēdama nobirusi asariņa? Es klusēju, atcerēdamies, kā viņu nodzina darbā mistera Vopsla vectante, kamēr uzveica nelāgo paradumu dzīvot, no kura dažam labam būtu ieteicams atbrīvoties. Es atcerējos bezcerīgo ikdienu bēdīgajā bodītē, nožēlojamo trokšņaino vakara skolu, nožēlojamo stulbo veceni, kura bija vienmēr stumdāma un balstāma. Es prātoju, ka jau tanīs grūtajos laikos Bidijā bija snauduši tie garigie spēki, kas tagad attīstījušies, jo ne par velti es biju lūdzis viņai palīdzību, kad pirmo reizi jutos neskaidru bažu pilns un nemierā ar dzīvi. Bidija mierīgi šuva un vairs neraudāja, un man, lūkojoties viņā un apsverot visu, ienaca prātā doma, ka laikam neesmu bijis pietiekami pateicīgs Bidijai. Varbūt esmu bijis pārāk noslēgts un neesmu viņu apveltījis (tieši šo vārdu es savās pārdomās gan nelietoju) ar savu uzticību.

—   Jā, Bidij, — es sacīju, apdomājis to visu, — tu biji mana pirmā skolotāja, un toreiz gan mēs neparedzējām, ka sēdēsim kopa šai virtuvē.

—   Ak, nabadzīte! — Bidija nopūtās. Viņa savā pašaizliedzībā tūliņ attiecināja manu piezīmi uz misis Džo, piecēlās, piegāja pie viņas un iekārtoja slimo ērtāk. — Jā, tā ir bēdīga patiesība!

—   Mums vajadzētu biežāk aprunāties, kā mēs to kādreiz darījām, — es sacīju, — un man biežāk jāapspriežas ar tevi kā agrāk. Iesim pastaigāties pa tīreli nākamo svētdien, Bidij, un izrunāsimies no sirds.

Māsu nekad neatstāja vienu, bet svētdienas pēcpusdienā Džo labprāt apņēmās pasēdēt pie viņas un mēs ar Bidij u varējām iet. Bija vasara un jauks laiks. Kad ciemats, baznīca • un kapsēta palika aiz muguras un mēs iznācām tīrelī, pa upi slīdošo kuģu buras man, kā parasti, sāka saistīties ar mis Hevišemu un Estellu. Sasnieguši upi, mēs apsēdāmies krastā, un ūdens čalas pie mūsu kājām likās padarām klusumu vēl dziļāku un šo brīdi un vietu vēl piemērotāku, lai es atklātu Bidijai savus dziļākos noslēpumus.

—   Bidij, — es iesāku, vispirms nozvērinājis viņu glabāt šo noslēpumu, — es gribu kļūt par džentlmeni.

—   O, es tavā vietā gan to negribētu, — viņa atbildēja. — Manuprāt, tas tev neatbilst.

—    Bidij, — es teicu jau mazliet stingrāk, — man ir sevišķi iemesli, kāpēc es gribu kļūt par džentlmeni.

—   Tev tas labāk jāzina, Fip, bet vai tev nešķiet, ka tu būsi laimīgāks, ja viss paliks tā kā tagad?

—    Bidij, — es nepacietīgi iesaucos, — es tagad nemaz neesmu laimīgs. Man derdzas mans amats un visa mana dzīve. To vien esmu jutis, kopš kļuvu par mācekli. Nerunā muļķības.

—    Vai es runāju muļķības? — Bidija atsaucās, mazliet savilkdama uzacis. — Man ļoti žēl, es to negribēju. Man tikai gribas, lai tev būtu labi un tu justos apmierināts.

—    Nu, tad zini vienreiz par visām reizēm, ka man nevar būt labi, bet tikai ļoti slikti — saproti, Bidij? — ja es nekad nevarēšu dzīvot citādi nekā līdz šim.

—    Ļoti bēdīgi! — Bidija sacīja, skumji pašūpodama galvu.

Es arī pats bieži biju domājis, cik tas ir bēdīgi, un, noguris nebeidzamajā strīdā pats ar sevi, gandrīz vai apraudājos aiz satraukuma un sāpēm, kad Bidija izteica vārdos savas un manas izjūtas. Es sacīju, ka viņai pilnīga taisnība un es pats zinu, cik nožēlojams šāds stāvoklis, tikai tur neko nevar līdzēt.

—    Ja es varētu iedzīvoties, — es turpināju, raudams ārā īso zāli, tāpat kā viendien reizē ar matiem rāvu ārā savas aizvainotās jūtas un dzinu ar kāju tās iekšā alus darītavas mūrī, — ja es varētu iedzīvoties un mīlēt kalvi kaut pustik stipri, kā mīlēju bērnībā, tad, zināms, es justos daudz labāk. Tad mums ar tevi un Džo neko vairs nevajadzētu vēlēties, un, kad es izmācītos, Džo varbūt pieņemtu mani par kompanjonu, un varbūt arī es būtu labs dzīves biedrs tev un tad mēs kādā jaukā svētdienā sēdētu šai krastmalā kā gluži citi cilvēki. Es taču būtu tev pietiekami labs, Bidij, vai ne?

Bidija nopūtās, lūkodamās uz garām slīdošajiem kuģiem, un par atbildi noteica:

—   Jā, es jau neesmu pārāk izvēlīga.

Tas skanēja ne visai glaimojoši, bet es zināju, ka viņa nedomā nekā ļauna.

—    Bet tu redzi, — es runāju tālāk, plūkādams zāli un kodelēdams stiebriņus, — kas ar mani notiek. Es esmu neapmierināts, sliktā omā, bet es daudz nebēdātu, ka esmu rupjš un parasts, ja man neviens nebūtu to teicis.

Bidija strauji pagriezās pret mani un ielūkojās manā sejā daudz vērīgāk, nekā bija lūkojusies garām slīdošajos kuģos.

—       Tas nav tiesa, un turklāt ir nepieklājīgi tā sacīt, — viņa piezīmēja, atkal pievērsdama skatienu kuģiem. — Kas tev tā teica?

Es samulsu, jo šie vārdi bija man izlauzušies, nepadomājot, kur tāda saruna var novest. Tomēr atkāpties bija par vēlu, un es atbildēju:

—    Skaistā jaunā lēdija, kas dzīvoja pie mis Hevišemas, — viņa ir skaistāka par visu pasaulē, es viņu nekad nespēšu aizmirst, un es gribu kļūt par džentlmeni viņas dēļ.

Ticis galā ar šo neprātīgo atzīšanos, es sāku mest izrautos zāles cerus upē, it kā arī pats būtu nodomājis tiem sekot.

—    Vai tu gribi kļūt par džentlmeni viņai par spīti vai lai viņu iekarotu? — Bidija pēc brītiņa mierīgi apvaicājās.

—    Pats nezinu, — es nīgri atbildēju.

—    Ja tu gribi viņai spītēt, — Bidija turpinaja, — tad, es domāju, — kaut gan tev tas jāzina labāk, — prāts un pašcieņa liktu tev nepievērst uzmanību viņas vārdiem. Un, ja tu gribi viņu iekarot, tad, es domāju, — bet tev tas jāzina labāk, — viņa nav tā vērts.

Tieši to es pats tiku domājis neskaitāmas reizes. Tieši tas man arī pašreiz bija pilnīgi skaidrs. Bet kā es, nabaga apmāts lauku zēns, varēju atbrīvoties no tās apbrīnojamas pretrunas, kuras valgos diendienā krīt paši krietnākie un gudrākie vīri?

—    Tas viss tā var būt, — es atbildēju Bidijai, — bet es nevaru viņu nekādi aizmirst.

To teicis, es pakritu kņūpus, ar abām rokām ieķēros matos un krietni vien parāvu tos. Es ļoti labi sapratu, cik aplama un neprātīga ir mana muļķā sirds, un apzinājos, ka tas manai galvai nāktu tikai par labu, ja es to paceltu aiz matiem un triektu pret krastmalas oļiem par sodu, ka tā piederējusi tādam idiotam.

Bidija bija pati gudrākā meitene pasaulē un nemēģināja vairs mani pierunāt. Ar savu roku, kas bija ļoti maiga, lai arī darbā kļuvusi raupja, viņa izvilka manas rokas vienu pēc otras no maniem matiem. Tad viņa mierinot liegi glāstīja manu plecu, kamēr es apraudājos, iespiedis seju piedurknē — taisni tāpat kā alus darītavas pagalmā —, neskaidri juzdams, ka man kāds vai arī visi nodarījuši lielu pārestību.

—        Es priecājos par vienu, — Bidija sacīja, — proti, par

to, ka tu man uzticējies, Fip. Un es priecājos arī par ko citu, proti, par to, ka tu zini, ka vari paļauties uz mani, jo es tavu noslēpumu glabāšu un uzticību attaisnošu. Ja tava pirmā skolotāja (ak dievs, tik nožēlojama, kurai pašai tā vajag mācīties!) būtu tava skolotāja arī pašreiz, viņa zinātu, kāda mācība tev šobrīd vajadzīga. Bet tā būtu grūta mācība, un tu savu skolotāju jau tā esi apsteidzis, tāpēc par to nav ko runāt. — Un, apveltījusi mani ar klusu nopūtu, Bidija piecēlās un ierunājās pavisam citā — svaigā un skanīgā balsī: — Pastaigāsim vēl kādu laiciņu vai iesim uz mājām?

—    Bidij! — es iesaucos, pielēcis kājās, apskāvu viņu un noskūpstīju. — Es tev vienmēr visu ko stāstīšu.

—    Kamēr nekļūsi par džentlmeni, — viņa piezīmēja.

—    Tu zini, ka es nekad tas nekļūšu, tāpēc tā būs vienmēr. Īstenībā man nav nekādas vajadzības tev kaut ko teikt, jo tu zini visu to, ko zinu es, kā jau tev viņvakar mājās teicu.

—    Jā! — noteica Bidija gandriz čukstus, sekodama ar skatienu kuģiem. Un tad atkārtoja savā pirmītējā patīkami pārmainītajā balsī: — Iesim vēl kādu gabaliņu tālāk vai uz mājām?

Es atbildēju, ka varam iet gabaliņu tālāk, un tā arī darījām, kamēr vasaras pēcpusdiena pārvērtās vasaras vakarā, kas arī bija ļoti jauks. Es jau sāku prātot, vai tikai galu galā nebūtu pareizāk un veselīgāk dzīvot tā kā pašlaik nekā sveču gaismā spēlēt nabagus istabā, kur pulksteņi apturēti un kur Estella mani nicina. Es domāju, cik loti labi būtu, ja es varētu izmest viņu no galvas reizē ar visām pārējam atmiņām un iedomām, varētu strādāt un pieķerties darbam ar visu sirdi, un gūt tanī apmierinājumu. Es jautāju sev, vai tas nav skaidri zināms, ka Estella,* ja viņa būtu šobrid pie manis Bidijas vietā, padarītu mani nelaimīgu? Es biju spiests atzīt, ka tā tas patiešām būtu, un sacīju sev: «Fip, kāds tu gan esi muļķis!»

Mēs daudz runājām staigādami, un viss, ko Bidija sacīja, likās pareizs. Bidija nekad necentās aizvainot, nekad neniķojās, nebija šodien tāda un rīt citāda, mani sāpināt viņai nesāgādātu ne mazāko prieku, viņa drīzāk ievainotu savu sirdi nekā manējo. Kāpēc tad no viņām abām es devu priekšroku Estellai?

—    Bidij, — es sacīju, kad mēs devāmies uz mājām, — man tā gribētos, kaut tu varētu mani izdziedināt!

—   Jā, kaut es varētu! — Bidija atsaucās.

—    Ja vien man izdotos tevī iemīlēties, — tu taču neņem ļaunā, ka es tik vaļsirdīgi runāju ar tādu vecu draugu kā tu?

—    Ak dievs, nebūt neļ — Bidija atteica. — Neraizējies par mani.

—   Ja vien tas man izdotos, tad viss būtu kārtībā.

—    Bet tas tev nekad neizdosies, to tu zini, — Bidija noteica.

Tovakar man tas nelikās tik neticami, kā tas būtu licies, ja mēs par to būtu sprieduši pirms dažām stundām. Tāpēc es sacīju, ka neesmu par to pilnīgi pārliecināts. Taču Bidija atbildēja, ka viņa esot pārliecināta, un pateica to ļoti noteikti. Sirds dziļumos es atzinu, ka viņai taisnība, taču mani sāpināja tas, ka viņa šai jautājumā nepieļauj nekādas šaubas.

. Kapsētas tuvumā mums vajadzēja šķērsot dambi un tikt pāri aizžogojumam pie slūžām. Un tad vai nu no slūžu aizvara, vai no meldriem, vai no dūņām (kas labi atbilstu viņa purva velna raksturam) iznira Vecais Orliks.

—    Ehē! — viņš noburkšķēja. — Kur tad jūs abi tā iedami?

—   Kur tad citur, ja ne uz mājām?

—    Nu, lai tad jupis mani nokacē, ja es nepavadu jūs uz mājam!

Piesaukt pār sevi šādu sodību viņam bija iemīļots paradums. Cik sapratu — viņš nepiešķīra vārdam «kacēt» nekādu noteiktu nozīmi, bet lietoja to, tāpat kā savu izdomāto kristīto vārdu, lai kaut kā saspītētu cilvēkiem un liktu tiem sajust kaut kādus baigus draudus. Kad es biju bērns, man šķita, ka viņš, ja vien iedomāsies kacēt mani, tad darīs to ar asu un atskabargainu āķi.

Bidija nemaz neilgojās pēc viņa pavadonības un pačukstēja man:

—    Lai viņš nenāk, es viņu neciešu.

Tā kā es pats arī viņu necietu, tad atļāvos paskaidrot, ka esam viņam ļoti pateicīgi, bet pavadoņi mums nav vajadzīgi. So manu paziņojumu viņš uzņēma ar spalgiem smiekliem un vairs neuzmācās, bet pēc tam steberēja mums gabaliņu nopakaļ.

Man uzmācās ziņkāre, vai tikai Bidija nedomā, ka Orliks piedalījies necilvēciskajā uzbrukumā manai māsai, par ko nabadzīte nebija spējīga kaut ko pavēstīt, un es apvaicājos Bidijai, kāpēc viņa Orliku necieš.

—    O! — Viņa atskatījās pār plecu uz nopakaļ zvāļojošos stāvu. — Tāpēc, ka man šķiet — es viņam patīku.

—    Vai viņš tev to kādreiz teicis? — es sašutis prasīju.

—    Nē, — Bidija atbildēja, atkal atskatīdamās, — teicis viņš to nekad nav, bet viņš dīžāties dīžājas, līdzko es pagados tuvumā.

Lai cik neparasta un savdabīga bija šāda maigu jūtu izpausme, es tomēr nešaubījos, ka tā iztulkota pareizi. Mani tas ļoti nokaitināja, ka Vecais Orliks iedrīkstējies jūsmot par Bidiju, — tā nokaitināja, it kā tas būtu apvainojums man pašam.

—    Bet tevi taču tas neskar, — Bidija rāmi piezīmēja.

—   Jā, Bidij, mani tas neskar, tikai man tas nepatīk, es šādu rīcību neatzīstu.

—   Es arī ne, — Bidija piekrita. — Kaut gan arī tas tevi neskar.

—   Pilnīgi pareizi, — es apstiprināju, — tomēr jāsaka, Bidij, ka es būtu par tevi ne visai labās domās, ja viņš dižātos tavā priekšā ar tavu piekrišanu.

Pēc šā vakara es uzmanīju Orliku un, līdzko viņam radās izdevība padīžāties Bidijas priekšā, tā tūliņ iejaucos, lai noslēptu viņai šo ainu. Es būtu centies pierunāt Džo atlaist viņu, bet aiz manas māsas nesaprotamās pieķeršanās Orlikam viņa stāvoklis kalvē bija nostiprinājies. Orliks pilnīgi izprata un pareizi novērtēja manus labos nodomus, par ko vēlāk dabūju pārliecināties.

Un tad, it kā nepietiktu ar to jucekli, kas līdz šim valdīja manā galvā, es sarežģīju to tūkstoškārt vairāk, jo bija tādi mirkļi un brīži, kad es skaidri redzēju, ka Bidija ir nesalīdzināmi labāka par Estellu un ka man pielemtā vienkāršā, godīgā darba cilvēka dzīve nav nekas apkaunojošs, bet spēj sniegt man pietiekamā mērā gan pašcieņu, gan laimi. Šādos brīžos es biju stingri pārliecināts, ka mana netīksme pret mīļo lāga Džo un kalvi ir izgaisusi, ka mīlu savu darbu un ar laiku kļūšu par Džo kompanjonu un apprecēšu Bidiju, bet pēkšņi kādas nelūgtas atmiņas par mis Hevišemas namā pavadītajām dienām ķēra mani kā nāvi nesošs šāviņš un mani labie nodomi izkaisījās vējā. Savākt izkaisītus nodomus nav ne viegls, ne ātri veicams darbs, un bieži vien es nebiju paspējis tos ne lāgā savākt kopā, kad tos atkal izklīdināja uz visām pusēm viena aplama doma: varbūt tomēr mis Hevišema nodomājusi sniegt man palidzigu roku, kad beigsies mans mācekļa laiks.

Ja arī šis laiks būtu beidzies, es, manuprāt, mocītos tādā pašā neziņā. Bet šo laiku pārtrauca negaidītā kārtā, pirms tas bija beidzies, un par to tiks stāstīts nākamajā nodajā.

astoņpadsmitā nodaļa

Tas notika manā ceturtajā mācekļa gadā un sestdienas vakarā. Vairāki cilvēki bija salasījušies pie kamīna Trijos Jautrajos Matrožos un klausījās misterā Vopslā, kurš skaļi lasīja avīzi. Es ari biju tur.

Avīze rakstīja par kādu izdaudzinātu slepkavību, un misters Vopsls bija notriepies ar asinīm līdz acīm. Viņš no sirds izbaudīja katru trāpīgu apzīmētāju aprakstā un iejutās pa kārtai visos, kas nopratināšanā sniedza liecību. Viņš vārgi dvesa: «Es esmu pagalam,» — attēlodams upuri, un mežonīgi rēca: «Es tev rādīšu,» — iejuzdamies slepkavas lomā. Viņš sniedza medicīnisko slēdzienu, uzsvērti atdarinādams mūsu vietējo dziednieku, un tā činkstēja un drebēja, tēlodams veco aizkārtnes sargu, kurš bija dzirdējis sitienus, ka radās šaubas, vai iespējams ticēt šāda, acīm redzot, plānprātīga paralītiķa apgalvojumiem. Tiesnesi misters Vopsls pārvērta par Timonu no Atēnām, tiesas izpildītāju — par Koriolānu Misters Vopsls jutās aizgrābts un pacilāts, tāpat mēs arī, un visi jutāmies ļoti omulīgi. Un šādā svētvakarīgā jutoņā mēs pieņēmām lēmumu, ka slepkavība izdarīta ar iepriekšēju nodomu.

Tad — un ne agrāk — es pamanīju nepazīstamu džentlmeni, kurš stāvēja man iepretim, atbalstījies pret sēdekļa atzveltni. Viņa seja pauda nicināšanu, un viņš kodelēja resno rādītāja pirkstu, vērodams mūs visus pēc kārtas.

—   Tā! — svešais uzrunāja misteru Vopslu, kad tas bija pabeidzis lasīšanu. — Jūs, acīm redzot, to visu izlēmāt sev par lielu patikšanu?

Visi sarāvās un pacēla galvas, it kā pats slepkava būtu parādījies. Svešais lūkojās visos salti un ironiski.

—    Vainīgs, vai ne? — viņš noprasīja. — Runājiet! Nu!

1 Šekspīra lugu varoņi.

—    Ser, — atbildēja misters Vopsls, — kaut man nav tas gods būt ar jums pazīstamam, es tomēr saku: vainīgs. — Tad ari mēs sadūšojāmies un vienbalsīgi nomurminājām kaut ko apstiprinošu.

—    Es zinu, ka jūs tā domājat, — džentlmenis sacīja. — Es to jau paredzēju. Es to jums teicu. Bet nu es jums kaut ko jautāšu. Vai jūs zināt vai nezināt, ka pēc Anglijas likumiem ikviens cilvēks ir nevainīgs, kamēr nav pierādīta, saprotiet, pierādīta viņa vaina?

—    Ser, — misters Vopsls iesāka, — es pats, būdams anglis …

—    Pag, — svešinieks partrauca, kodelēdams pirkstu un lūkodamies misterā Vopslā, — neizvairieties no jautājuma. Vai nu jūs to zināt, vai nezināt. Par ko jūs izšķirsieties?

Piešķiebis galvu un pats saliecies uz vienu pusi kā baiga jautājuma zīme, viņš notēmēja ar pirkstu uz misteru Vopslu, it kā gribēdams pienaglot viņu pie vietas, un tad atkal sāka kodelēt pirksta galu.

—   Nu? — viņš noprasīja. — Vai jūs to zināt vai nezināt?

—    Protams, ka zinu, — misters Vopsls atbildēja.

—    Protams, ka zināt. Tad kāpēc jūs to tūliņ neteicāt? Tagad es jums jautāšu ko citu. — Viņš pilnīgi paņēma misteru Vopslu savā varā, it kā viņam uz to būtu sevišķas tiesības. — Vai jūs zināt, ka aizstāvis nevienu liecinieku vel nav nopratinājis?

Misters Vopsls tikko sāka: — Es tikai varu sacīt… — kad svešinieks viņu pārtrauca:

—    Ko? Jūs atsakāties atbildēt uz jautājumu ar «jā» vai «nē»? Es jums jautašu vēlreiz. — Viņš atkal notēmēja ar pirkstu uz misteru Vopslu. — Uzklausiet mani. Vai jūs zināt vai nezināt, ka aizstāvis nav vēl nopratinājis nevienu liecinieku? Man vajag dzirdēt tikai vienu vārdu. Jā vai nē?

Misters Vopsls vilcinājās, un mums visiem sāka rasties ne visai glaimojošs uzskats par viņu.

—    Labi, — svešinieks noteica. — Es jums palīdzēšu. Pelnījis jūs to neesat, bet es jums palīdzēšu. Paskatieties uz to papīru, ko jūs turat rokā! Kas tas ir?

—    Kas tas ir? — misters Vopsls atkārtoja, nesaprašanā blenzdams uz to.

—       Vai tā ir tā pati avīze, ko jūs nupat lasījāt? — svešinieks tincinaja tai pašā dzelīgaja un aizdomu pilnajā balsī.

—   Neapšaubāmi.

—    Neapšaubāmi. Tad ieskatieties šai avīzē un pasakiet — vai tur nav melns uz balta rakstīts, ka apsūdzētais, sekojot savu advokātu padomam, uzsvērti atsakās no aizstāvēšanās līdz tiesas sēdei? [4]

—   Es to nule kā izlasīju, — misters Vopsls taisnojās.

—    Nav svarīgi, ko jūs nule kā izlasījāt, ser, es neprasu, ko jūs nule lasījāt. Manis pēc jūs varat lasīt kaut tēvreizi no otra gala — un varbūt to kādreiz esat arī darījis. Atgriezīsimies pie avīzes. Nē, nē, nē, mans draugs, nevis pie raksta sākuma, jūs pats labi zināt, ka tas meklējams beigās, pašās beigās. (Mums visiem radās aizdomas, ka misters Vopsls par visu varu grib izvairīties.) Nu? Vai atradāt?

—    Tepat tas ir, — misters Vopsls noteica.

—    Tagad izlasiet ar savām acīm šo vietu un sakiet man — vai tur nav melns uz balta rakstīts, ka apsūdzētais īpaši uzsvēris savu advokātu ieteikumu pilnīgi atturēties no aizstāvēšanās? Nu? Vai tā tur ir?

—    Tieši tādos vārdos gan ne, — misters Vopsls atbildēja.

—    Tieši tādos vārdos ne! — džentlmenis nievīgi atkārtoja. — Bet tieši tāda jēga tur ir?

—    Jā, — misters Vopsls atzina.

—    Jā, — atkārtoja svešinieks, pārlaizdams skatienu klātesošajiem un ar izstiepto labo roku norādīdams uz liecinieku Vopslu. — Un nu es jums jautāju — ko jūs sakāt par tā vīra sirdsapziņu, kurš ar šo rindkopu acu priekšā var mierīgi vakarā nolikt galvu uz spilvena pēc tam, kad atzinis savu tuvāko par vainīgu, pat viņā nenoklausījies?

Mums visiem radās aizdomas, ka misters Vopsls nav tas vīrs, par kādu mēs viņu turējām, un ka viņa īstā seja drīz atklāsies.

—    Un neaizmirstiet, ka šo pašu vīru, — džentlmenis turpinaja, iespaidīgi norādīdams ar pirkstu uz misteru Vopslu, — šo pašu vīru var iecelt par zvērināto šai pašā prāvā un viņš, tik dziļi sakompromitējies, var atgriezties savas ģimenes klēpi un mierīgi nolikt galvu uz spilvena pēc tam, kad iepriekš nodevis neapdomātu zvērestu, ka izspriedis šo lietu starp mūsu visuaugstāko valdnieku karali un apsūdzēto pēc visas tiesas un taisnības un, pamatojoties uz pierādījumiem, sniegs taisnīgu lēmumu, uz ko lai dievs viņam palīdz!

Mēs visi bijām dziļi pārliecināti, ka nelaimīgais Vopsls aizgājis pārāk tālu un viņam labāk būtu apstāties savā pārsteidzīgajā karjerā, kamēr nav par vēlu.

Svešais džentlmenis, kurš izturējās tik neapstrīdami valdonīgi un rādīja tādu seju, it kā viņam par katru no mums būtu zināms kāds noslēpums un viņš varētu viegli pazudināt katru, kura noslēpumu iedomātos atklāt, atlaida sēdekļa atzveltni un nostājās spraugā starp diviem soliem kamīna priekšā, iebāzdams kreiso roku kabatā un kodelēdams labās rokas pirkstu.

—    Pēc saņemtajām ziņām, — viņš sacīja, pārlaizdams skatienu mūsu baiļu pilnajām sejām, — man ir iemesls domāt, ka jūsu vidū atrodas kalējs ar vārdu Džozefs jeb Džo Gārdžerijs. Kurš no jums viņš ir?

—    Es tas esmu! — Džo atsaucās.

Svešais džentlmenis pamāja, lai viņš panāk tuvāk, un Džo paklausīja.

—    Jums ir māceklis, ko dēvē par Fipu, — svešinieks turpināja. — Vai viņš ir šeit?

—   Jā, esmu! — es izsaucos

Svešinieks mani nepazina, bet es atcerējos, ka esmu sastapis šo džentlmeni uz kāpnēm, kad otrreiz ierados pie mis Hevišemas. Es viņu pazinu, līdzko ieraudzīju, un tagad, kad viņš stāvēja manā priekšā, uzlicis roku man uz pleca, es atkal skaidri, atcerējos viņa lielo galvu, melnūksnējo seju, acis dziļos iedobumos, cerainās melnās uzacis, • resno pulksteņķēdi, uzkrītošos melnos punktus bārdas un ūsu vietā un pat smaržīgo ziepju aromātu, kas plūda no viņa prāvās rokas.

—    Man jāaprunājas ar jums abiem bez lieciniekiem, — viņš sacīja, bez steigas nomērījis mani ar skatienu. — Daudz laika tas neprasīs. Varbūt labāk būs, ja to nokārtosim jūsu dzīves vietā. Šeit es nedomāju sniegt kādas ziņas; vēlāk jūs varēsiet pateikt saviem draugiem, cik un ko vēlēsieties, gar to man nav nekādas daļas.

Pārsteiguma pilnā klusumā mēs trijatā izgājām no Jaut

rajiem Matrožiem un pārsteiguma pilnā klusumā devāmies mājup. Ejot svešais džentlmenis šad tad paskatījās uz mani un šad tad pakodelēja pirkstu. Kad jau bijām pie mājām, Džo, miglaini nojauzdams, ka šis gadījums ir neparasts un svinīgs, pasteidzās uz priekšu, lai atvērtu parādes durvis. Mūsu apspriede notika parādes viesistabā, kuru vārgi apgaismoja viena svece.

Vispirms svešais džentlmenis atsēdās pie galda, pievilka sveci tuvāk un ieskatījās kādās piezīmēs savā kabatas grāmatiņā. Tad viņš nolika to un pabīdīja sveci sānis, iepriekš labi aplūkojis krēslainajā istabā mani un Džo, lai izšķirtu, kurš kurais ir.

—   Mani sauc Džegersu, — viņš sacīja, — es esmu pilnvarnieks un dzīvoju Londonā. Tur mani diezgan labi pazīst. Man jākārto ar jums visai neparastas darīšanas, un es gribu sākt ar paskaidrojumu, ka es tās neesmu izdomājis. Ja būtu prasīts padoms man, tad manis šeit nebūtu. Tas man nav prasīts, un es esmu šeit. To, kas man darāms, es daru kā citas personas pilnvarotais. Ne vairāk, ne mazāk.

Pārliecinājies, ka sēdēdams nevar mūs labi saskatīt, viņš piecēlās, pārmeta vienu kāju pār krēsla atzveltni un saliecās uz priekšu; tādā stāvoklī viņš arī palika — viena kaja uz sēdekļa, otra uz grīdas.

—    Džozef Gārdžerij, man ir uzdots atbrīvot jūs no šā jaunā cilvēka — jūsu mācekļa. Vai jums nav iebildumu lauzt ar viņu noslēgto līgumu pēc viņa lūguma un viņa labā? Vai jūs neprasītu kādu atlīdzību par to?

—    Dievs pasarg, ka es kaut ko prasītu par to, lai nestājos Fipam ceļā, — Džo atbildēja, izbrīnā iepletis acis.

—    Dievs pasarg — tas ir gan dievbijīgi, bet ne būtiski, — misters Džegerss pamācīja. — Jautājums ir tāds: vai jūs neprasītu kādu atlīdzību? Vai jūs prasāt kaut ko?

—    Atbilde ir — nē! — Džo skarbi atcirta.

Manuprāt, skatiens, ko misters Džegerss uzmeta Džo, liecināja, ka viņš novērtē Džo nesavtību kā lielu muļķību. Taču es biju pārāk apjucis aiz ārkārtīgās ziņkāres un pārsteiguma, lai varētu to noteikti apgalvot.

—   Ļoti labi, — misters Džegerss noteica. — Paturiet prātā savu apņemšanos un nemēģiniet no tās atkāpties.

—    Kas tad mēģina atkāpties? — Džo aizsvilās.

—    Es neteicu, ka jau kāds mēģina. Vai jums ir suns?

—    Jā, man ir suns.

—    Tad paturiet prātā, ka suns, kas vankšķ, varbūt ir labs, bet, kas tur muti, — nesalīdzināmi labāks. Paturiet to prātā — saprotat? — misters Džegerss atkārtoja, pievērdams acis un palocīdams galvu pret Džo, it ka piedodams viņam kaut ko. — Tagad es griezīšos pie šā jaunā cilvēka. Man viņam jāpavēsta, ka nākotnē viņam ir Lielas Cerības.

Mums ar Džo aizrāvās elpa, un mēs paskatījāmies viens uz otru.

—   Man ir uzdots pavēstīt viņam, — misters Džegerss turpināja, pamezdams ar pirkstu uz manu pusi, — ka viņš saņems glītu mantojumu. Šā mantojuma pašreizējais īpašnieks vēlas, lai viņš tūdaj pamet savu līdzšinējo darbu un dzīves vielu un tiek audzināts kā džentlmenis — vārdu sakot, kā jauns cilvēks ar Lielam Cerībām.

Mans sapnis bija piepildījies, īstenība pārspēja vispārdrošākās izdomas; mis Hevišema bija nolēmusi sagādāt man spožu nākotni.

—    Tagad, mister Fip, — pilnvarnieks turpināja, — es griežos pie jums ar sava uzdevuma pēdējo daļu. Pirmkārt, jums jāzina, ka persona, kuras uzdevumā rīkojos, vēlas, lai jūs vienmēr paturētu uzvārdu Fips. Domāju gan, ka jums nebūs iebildumu, ja jūsu lielās cerības ir saistītas ar šo viegli izpildāmo noteikumu. Taču, ja jums ir iebildumi, tad patlaban ir īstais laiks nākt ar tiem klajā.

Man sirds sita tik strauji un ausīs tā zvanīja, ka es tik tikko jaudāju izšļupstēt, ka man nekādu iebildumu nav.

—    Es arī tā domāju! Tālāk jums jāsaprot, mister Fip, ka, otrkārt, jūsu augstsirdīga labvēļa vārds paliek dziļā noslēpuma tīts, kamēr viņam pašam labpatīk to atklāt. Es esmu pilnvarots paziņot, ka viņš pats to atklās, jums personiski satiekoties. Kad un kur šis nodoms tiks īstenots, to es nevaru pateikt un neviens to nevar pateikt. Līdz tam var paiet daudz gadu. Jums labi jāiegaumē, ka jums visai stingri aizliegts iespējamā saskarē ar mani sākt kādus iztaujājumus, mēģināt norādīt vai minēt kaut pusvārdā kādu cilvēku kā šo attiecīgo personu. Ja jums klusībā būs radušās kādas aizdomas, paturiet tās pie sevis. Nav svarīgi, kādi ir šā aizlieguma iemesli, tie var būt visai nopietni un nozīmīgi, bet tikpat labi arī tukšs untums. Par tiem jums nav ko taujāt. Noteikumus jūs dzirdējāt. Jūsu apsolīšanās tos pieņemt un nelokāmi izpildīt -n tā ir vienīgā atlikusī prasība, ko man uzstādīja tā persona, kura

mani pilnvarojusi, bet par kuras pārējo rīcību es neatbildu. Ar šo personu ir saistītas jūsu cerības, un šo noslēpumu svēti glabā tiklab šī persona, kā arī es. Atkal jāsaka, tas nav visai grūts noteikums, kas pavada jūsu spožās nākotnes izredzes, bet, ja jums ir kādi iebildumi, tad patlaban ir īstais laiks nākt ar tiem klajā. Runājiet.

Es atkal ar pūlēm izšļupstēju, ka nekādu iebildumu man nav.

—    Es arī tā domāju! Nu, mister Fip, ar noteikumiem nu mēs būtu galā. — Kaut viņš arī godāja mani par misteru Fipu un sāka izturēties pret mani ar zināmu cieņu, viņš tomēr nevarēja atbrīvoties no zināmas stingrības un neuzticības un arī tagad šad un tad runādams aizvēra acis un rādīja uz mani ar pirkstu, it kā likdams saprast, ka zina par mani daudz ko sliktu, tikai pašlaik negrib to pieminēt.

—   Tagad mums jānorunā sīkāk viss turpmākais. Jums jazina: lai gan es vairakkārt lietoju vārdu «cerības», jums jau šobrīd pieder kaut kas vairāk par cerībām vien. Manā rīcībā nodota summa, ar ko pilnīgi pietiks jūsu iztikai un piemērotai izglītībai. Es lūgšu uzskatīt mani par jūsu aizbildni. O nē! — jo es grasījos viņam pateikties. — Vēlreiz atkārtoju: man maksā par maniem pakalpojumiem, pretējā gadījumā es tos nesniegtu. Jūsu labdaris domā, ka sakara ar jaunajiem dzīves apstak)iem jums nepieciešama laba izglītība un ka jūs sapratīsiet, cik svarīgi un nepieciešami tūliņ izmantot šīs iespējas.

Es sacīju, ka vienmēr esmu pēc tā ilgojies.

—    Nav svarīgi, pēc kā jūs esat vienmēr ilgojies, mister Fip, — viņš aizrādīja, — turēsimies pie lietas. Pietiek ar to, ka jūs ilgojaties pēc tā patlaban. Vai varu uzskatīt, ka esat ar mieru tūliņ stāties pie mācīšanās piemērota audzinātājā vadībā? Vai tā ir?

Es nošļupstēju, ka tā patiešām ir.

—    Labi. Tagad man jāapvaicājas par jūsu tieksmēm. Ņemiet vērā, es nedomāju, ka tas ir prātīgi, bet man tā uzdots. Vai esat dzirdējis par kādu audzinātāju, kuram ]ūs izvēles gadījumā dotu priekšroku?

Tā kā es nekad nebiju dzirdējis par kādiem citiem audzinātājiem bez Bidijas un mistera Vopsla vectantes, tad atbildēju noliedzoši.

—    Esmu šo to dzirdējis par kādu audzinātāju, kurš, manuprāt, varētu jums noderēt, — sacīja misters Džegerss.

—     Es viņu neieteicu, iegaumējiet to, es vispār neko neieteicu. Džentlmenis, ko piemineju, ir kads misters Metjū Pokits.

A! — es tūliņ atcerējos šo vārdu. Mis Hevišemas radinieks. Tas Metjū, par ko runāja misters un misis Kamilla. Metjū, kura vieta būs mis Hevišemas galvgali, kad viņa gulēs mirusi līgavas tērpā uz kāzu galda.

—   Jums pazīstams šis vārds? — jautāja misters Džegerss, uzmezdams man pētīgu skatienu un tad aizvērdams acis, gaidot atbildi.

Mana atbilde skanēja, ka esmu šo vārdu dzirdējis.

—    O! — viņš noteica. — Jūs esat dzirdējis šo vārdu! Tagad ir jautājums — ko jūs par to teiksiet?

Es sacīju vai vismaz mēģināju izsacīt, ka esmu pateicīgs viņam par ieteikumu …

—    Nē, mans jaunais draugs! — viņš pārtrauca, visai lēni grozīdams lielo galvu. — Atcerieties, ko jums teicu.

Nespēdams neko atcerēties, es atkal atsāku, ka esmu pateicīgs par viņa ieteikumu …

—    Nē, mans jaunais draugs, — viņš atkal pārtrauca, šūpodams galvu un reizē raukdams pieri un smaidīdams, — nē, nē, nē; Joti labi sacīts, bet tas neder; jūs esat pārāk jauns, lai apvestu mani ap stūri. Ieteikums nav īstais vārds, mister Fip. Pamēģiniet atrast citu.

Es izlaboju savu kļūdu tādējādi, ka pateicos viņam par mistera Metjū Pokita vārda pieminēšanu .. .

—    Tas jau ir labāk! — misters Džegerss izsaucās.

—    Un, — es piemetināju, — ar prieku mācīšos šā džentlmeņa vadībā.

—    Labi. Vislabāk būs, ja mācīsieties viņa paša mājās. Viņam tiks paziņots, bet vispirms jūs iepazīsieties ar viņa dēlu, kurš uzturas Londonā. Kad jūs varat doties uz Londonu?

Es atbildēju (palūkojies uz Džo, kurš stāvēja nekustēdamies), ka varu doties kaut tūliņ.

—    Vispirms, — misters Džegerss aizrādīja, — jums jāiegādājas jaunas drēbes, un tās nedrīkst būt darba drēbes. Teiksim, pēc nedēļas. Jums vajadzēs naudas. Kā būtu, ja es atstātu jums divdesmit ginejas?

Vislielākā aukstasinībā viņš izvilka garu maku, noskaitīja naudu uz galda un pabīdīja uz manu pusi. Tikai tagad viņš nocēla kāju no krēsla. Pastūmis man naudu, viņš apsēdās jāteniski uz krēsla, šūpoja maku rokā un blenza uz Džo.

—    Nu, Džozef Gārdžerij? Jūs izskatāties ļoti pārsteigts?

—    Un esmu arī! — Džo visai uzsvērti atbildēja.

—    Bija tāda noruna, ka jūs sev neko neprasāt, atceraties?

—    Tāda noruna bija, — Džo atbildēja. — Tāda noruna ir un tāda ari vienmēr paliks.

—    Bet, — misters Džegerss turpināja, šūpodams maku,

— ja nu man ir norādīts pasniegt jums kādu dāvanu kā atlīdzību?

— Kādu atlīdzību? — Džo uzprasīja.

—    Atlīdzību par to, ka jūs zaudējat strādnieku.

Džo maigi kā sieviete uzlika roku man uz pleca. Vienmēr vēlāk, domādams par to, kā viņā savienojies spēks ar maigumu, es viņu salīdzināju ar tvaikāmuru, kurš var sadragāt cilvēku un viegli pieskarties olas čaumalai.

—    Es no sirds novēlu Fipam, lai viņam nav vairs jāstrādā, — Džo sacīja, — un lai viņš dzīvo iekš godības un labklajības, man pat vārdu trūkst to izteikt. Bet, ja jūs domājat, ka nauda var man aizstāt to bērnu… kas šitik mazs ienāca kalvē … un — mēs allažiņ bijām tie labākie draugi…

Ak, mīļais, labais Džo, ko es, nepateicīgais, tā traucos pamest, es atkal redzu, kā tu aizsedz acis ar muskuļaino kalēja roku, kā tavas krūtis smagi cilājas un balss neklausa. Ak, mīļais, labais, uzticamais, maigais Džo, es vēl šobaltdien jūtu, ka tava roka trīc uz mana pleca kā eņģeļa spārna pieskāriens!

Bet tobrīd es centos nomierināt Džo. Es biju aizmaldījies savas nākamās labklājības labirintos un netiku atpakaļ uz tām takām, pa kurām bijām rokrokā staigājuši. Es lūdzu Džo nomierināties, jo (kā viņš bija sacījis) mēs allaž esam bijuši labākie draugi un (kā es sacīju) būsim tādi arī turpmāk. Džo ar brīvās rokas dūri izberzēja acis, it kā nolēmis tās pavisam izspiest no pieres, bet nebilda ne vārda.

Misters Džegerss nolūkojās uz mums tā, it kā uzskatītu Džo par ciemata plānprātiņu un mani par viņa sargu. Kad satraukums bija aiz muguras, viņš atsāka, šoreiz nešūpodams maku, bet svārstīdams to saujā.

—    Nu, Džozef Gārdžerij, brīdinu, ka šī ir jūsu pēdējā izdevība. Vai nu vienādi, vai otrādi. Ja esat ar mieru pieņemt dāvanu, kuru man lika jums nodot, tad runājiet, un jūs to saņemsiet. Ja turpretī jūs uzskatāt… — Te misters Džegerss lielā izbrīnā bija spiests apklust, jo Džo pēkšņi spēra soli uz viņa pusi nepārprotamā boksēšanās nolūkā.

—    Es šito uzskatu, — Džo sauca, — ka, ja tu ienāc manā mājā un bāzies man virsū, un ķizini mani, tad panāc šur! Es šito uzskatu, ka, ja tu esi tik ražens vīrs, tad stājies pretī! Es šito uzskatu, ka lai tur lūst vai plīst, bet es palieku pie ta, ko reiz esmu teicis!

Es atvilku Džo atpakaļ, un viņš tūliņ nomierinājās, tikai paziņoja man visai laipni kā pieklājīgu brīdinājumu visiem, kurus tas varētu interesēt, ka viņa paša mājā neviens lai neiedrošinās bāzties viņam virsū un viņu ķizināt. Misters Džegerss bija piecēlies kājās, kad Džo grasījās uzbrukt, un atkāpies līdz durvīm. Neizrādīdams ne-, kādu tieksmi atgriezties pie galda, viņš izsacīja savas atvadu piezīmes pie durvīm. Tās skanēja šādi:

—   Nu, mister Fip, manuprāt, jo ātrāk aizbrauksiet no šejienes — ja jau jums jākļūst par džentlmeni —, jo labāk. Lai paliek, kā norunāts, — pēc nedēļas, tikmēr jūs saņemsiet manu adresi. Londonas pasta kantorī varat nolīgt ormani un braukt taisnā ceļā pie manis. Iegaumējiet, es neizsaku savas domas ne par, ne pret aizbildnību, ko uzņēmos. Man par to maksā, tāpēc es to uzņēmos. Iegaumējiet to reizi par visām reizēm! Iegaumējiet!

Viņš pakratīja pirkstu pret mums abiem un laikam būtu vēl turpinājis, bet, redzams, juta bailes no Džo un atstāja mūs.

Man ienāca prātā kāda doma, un es metos viņam pakaļ uz Jautrajiem Matrožiem, kur viņu gaidīja īrēta kariete.

—    Atvainojiet, mister Džegers!

—    Na nu, — viņš noteica atskatīdamies. — Kas ir?

—   Es gribu visu darīt pareizi, mister Džegers, un sekot jūsu norādījumiem, tāpēc domāju, ka labāk apvaicaties. Vai ir kādi iebildumi pret to, ka atvados no saviem paziņām, pirms dodos projām?

Nē, — viņš atbildēja, rādīdams tādu seju, it kā lāgā nesaprastu mani.

—   Es nedomāju par ciematu vien, bet arī par pilsētu.

—    Nē, — viņš atkārtoja. — Iebildumu nav.

Es pateicos un skrēju uz mājām, kur atklāju, ka Džo jau aizslēdzis parādes durvis, pametis viesistabu un sēž virtuvē pie pavarda, noguldījis rokas uz ceļgaliem, un cieši lūkojas degošajās oglēs. Es arī apsēdos pie uguns un skatījos oglēs, un ilgu laiku neviens neteica ne vārda.

Māsa, spilveniem aplikta, sēdēja kaktā savā atzveltnī, Bidija ar šuvekli sēdēja pie uguns, Džo sēdēja blakus Bidijai un es blakus Džo, iepretī māsai. Jo ilgāk es lūkojos ogļu gailē, jo grūtāk man bija pacelt acis uz Džo, un, jo vairāk ieilga klusums, jo grūtāk man bija sākt sarunu.

Beidzot es ievaicājos:

—    Džo, tu jau pateici Bidijai?

—    Nē, Fip, — Džo atbildēja, joprojām vērdamies ugunī un turēdams ceļgalus tik cieši, it kā saņēmis slepenu ziņu, ka tie grasās bēgt projām, — šito es atstāju tev pašam, Fip.

—    Labāk pasaki tu, Džo.

—    Fips nu ir bagāts džentlmenis, — Džo sacīja, — un lai dievs viņu svētī!

Bidija nometa šuvekli zemē un vērās manī. Džo turēja apskautus ceļgalus un vērās manī. Es vēros viņos abos. Tad viņi abi mani no sirds apsveica, bet viņu apsveikumiem skanēja cauri tādas kā skumjas, un tas mani aizskāra.

Es uzskatīju par pienākumu iegalvot Bidijai (un līdz ar to arī Džo), cik ārkārtīgi svarīgi, lai viņi, mani draugi, neko nezinātu un neko nerunātu par manu labdari. Es piebildu, ka ar laiku viss noskaidrosies, bet pagaidām neko nedrīkst stāstīt, vienīgi, to, ka man radušās lielas cerības, pateicoties kādam noslēpumainam labvēlim. Bidija domīgi palocīja galvu pret uguni un, atsākdama darbu, sacīja, ka būšot ļoti piesardzīga, un Džo, aizvien vēl valdīdams ceļgalus, piebilda: — Jā, jā, Fip, es arīdzan būšu dikti piesardzīgs. — Un tad viņi apsveica mani atkal un varen brīnījās, ka no manis iznācis džentlmenis, tā ka es jutos gluži neomulīgi.

Bidija ļoti nopūlējās sniegt kādu nojausmu manai māsai par visu notikušo. Cik varēju spriest, pūles palika bez jebkādiem panākumiem. Māsa smējās, neskaitāmas reizes locīja galvu un pat sauca pakaļ Bidijai vārdus «Fips» un «bagātība», bet, manuprāt, piešķīra tiem tikpat mazu nozīmi ka mēs aģitatoru klaigām pirms vēlēšanām — spilgtāk es nevaru attēlot viņas aptumšotā saprāta stāvokli.

Es nekad tam iepriekš nebūtu ticējis, taču tā tas bija — kad Džo un Bidija sāka atgūt ierasto nosvērtību un omulību, es sadrūmu. Protams, es nevarēju būt nemierā ar savām nākotnes izredzēm, bet iespējams, ka es gluži neapzināti biju nemierā pats ar sevi.

Tā nu es sēdēju, atspiedis elkoni pret ceļgalu un vaigu iespiedis plaukstā, lūkodamies ugunī, kamēr tie abi runāja par manu aizbraukšanu, par to, ko darīs bez manis, un tā joprojām. Un ikreiz, kad uztvēru viņu skatienus, tik laipnus kā reti kad (un viņi bieži skatījās manī, it sevišķi Bidija), es jutos aizvainots, it kā viņu acis paustu neuzticēšanos man. Tik tiešām gan, viņi to neizteica ne ar vārdiem, ne ar zīmēm.

Šādos mirkļos es cēlos augšā un piegāju pie durvīm, jo virtuves durvis vērās .tieši uz ielu un vasaras vakaros stāvēja vaļā, lai ieplūstu dzestrums. Pat zvaigznes, uz kurām pacēlu acis, man diemžēl likās niecīgas un nožēlojamas, jo spīdēja par šo nabaga ciematu, kura biju pavadījis savu dzīvi.

—    Sestdienas vakars, — es noteicu, kad apsēdāmies pie galda, lai iebaudītu vakariņās maizi, sieru un alu. — Vēl piecas dienas, un aizbraukšanas priekšvakars klāt. Laiks paies ātri.

—    Jā, Fip, — apstiprināja Džo, kura balss dobji noskanēja alus krūzē. — Laiks paies ātri.

—    Atri, ļoti ātri, — Bidija piebalsoja.

—    Es domāju, Džo, ka pirmdien, kad iešu uz pilsētu pasūtīt uzvalku, tad pateikšu drēbniekam, ka uzģērbšu to pie viņa, vai likšu aizsūtīt pie mistera Pamblčuka. Te visi blenzīs uz mani, un tas būs ļoti nepatīkami.

—    Misters un misis Habli gan labprāt gribētu redzēt, kāds tu izskatīsies, kad būsi uzcirties, Fip, — Džo sacīja, izveicīgi griezdams gabaliņos maizi un sieru uz kreisās rokas plaukstas un mezdams acis uz manām neaiztiktajām vakariņām, it kā atcerēdamies tos laikus, kad sacentāmies ēšanā. — Tāpat Vopsls. Un Jautrajiem Matrožiem tu arī varētu parādīt to laipnību.

—    Tieši to es negribu, Džo. Viņi iztaisīs no tā īstu teātri — rupju un nepieklājīgu —, ka es nezināšu, kur dēties.

—   Tad jau nu gan, Fip! — Džo piekrita. — Ja tu nezināsi, kur dēties …

Tad iejaucas Bidija, kura bija atsēdusies pie masas ar šķīvi rokā.

—    Bet vai tu esi padomājis, kad tu parādīsies misteram Gārdžerijam, savai māsai un man? Mums taču tu gribēsi parādīties, vai ne?

—    Bidij, — es atbildēju, mazliet sapīcis, — tu esi tik ātra, ka tev grūti turēties līdzi.

(— Tāda viņa vienmēr bijusi, — Džo piezīmēja.)

—    Ja tu būtu pagaidījusi kaut minūti, Bidij, tad būtu dzirdējusi, ka es kādu vakaru atnesīšu uzvalku sainītī uz šejieni — vislabāk tai vakarā pirms aizbraukšanas.

Bidija neko vairāk neteica. Augstsirdīgi piedevis viņai, es drīz vien sirsnīgi novēlēju viņai un Džo labu nakti un devos pie miera. Uzgājis mazajā istabiņā, es apsēdos un ilgi nolūkojos uz šo nožēlojamo kambarīti, no kura driz šķiršos un kuru pametīšu uz visiem laikiem. Bet tanī mita arī tīras bērnu dienu atmiņas, un pat šobrīd mans satrauktais prāts, nespēdams izšķirties, likās svaidāmies starp šo kambarīti un nākamo lepno mājokli, tāpat kā līdz šim starp kalvi un mis Hevišemas namu, starp Bidiju un Estellu.

Saule visu dienu bija spoži apspīdējusi bēniņu jumtu un telpa sasilusi. Kad atvēru logu un izliecies palūkojos ārā, tad ieraudzīju lejā Džo lēni iznākam pa tumšajām durvīm un pāris reižu nostaigājam gar tām, pēc tam iznāca Bidija un iznesa viņam pīpi un uguni aizsmēķēšanai. Parasti Džo nekad tik vēlu nesmēķēja, un es nopratu, ka aiz kaut kādiem iemesliem viņam vajag mierinājuma.

Nu viņš stāvēja pie durvīm tieši zem manis smēķēdams, un Bidija stāvēja blakus, klusu runādama ar viņu; es sapratu, ka viņi runā par mani, jo vairākkārt, dzirdēju, ka viņi ar mīlestību min manu vārdu. Es nebūtu klausījies ilgāk, pat ja būtu dzirdējis vairāk; atkāpos no loga un apsēdos uz vienīgā krēsla pie gultas, domādams, cik bēdīgi un dīvaini, ka šī pirmā nakts, pēc tam kad man pavērusies spoža nākotne, ir arī visvientulīgākā visā manā mūžā.

Pamezdams acis uz vaļējo logu, es manīju paceļamies vieglus dūmu mutulīšus no Džo pīpes un iedomājos, ka tā ir viņa svētība — neuzmācīga, bez ārišķības, sapludusi kopā ar gaisu, ko abi tikām elpojuši. Izdzēsu sveci un apgūlos, bet gulta tagad šķita neērta, un ierastais cietais miegs mani tanī nekad vairs neapmeklēja.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Rīts lika man raudzīties ar citām acīm uz pasauli, un tā staroja spoža līdz nepazīšanai. Mani nomāca vienīgi doma, ka no aizbraukšanas brīža mani šķir veselas sešas dienas, un es nevarēju atbrīvoties no bažām, ka tikmēr var kaut kas notikt ar Londonu un, kad es tur ieradīšos, tā būs k|uvusi mazvērtīgāka vai pavisam nozudusi no zemes virsas.

Džo un Bidija bija ļoti sirsnīgi un mīļi, kad runāju par drīzo šķiršanos, bet paši to nepieminēja. Pēc brokastīm Džo izņēma parādes viesistabā no kumodes mūsu līgumu, to mēs iemetām ugunī, un es sajutu, ka esmu brīvs. Šis neparastās brīvības apziņas pārņemts, es aizgāju kopā ar Džo uz baznīcu un domāju, ka diezin vai mācītājs būtu runājis par bagāto vīru un debesu valstību, ja būtu zinājis visu.

Mēs agri paēdam pusdienas, un es izgāju staigāt viens, nolēmis atvadīties no tīreļa, lai tanī vairs neatgrieztos. Ejot garām baznīcai, es izjutu (tāpat kā dievkalpojuma laikā) cildenu līdzcietību pret tiem nelaimīgajiem radījumiem, kuriem lemts nākt uz šejieni katru svētdienu līdz mūža galam un beidzot pazust bez miņas apakš zemajiem, zaļajiem pauguriņiem. Es nosolījos sev, ka drīzumā kaut ko darīšu viņu labā, un domās jau kalu plānus, kā ikviens mūsu ciemata iemītnieks saņems no manis pusdienās rostbifu, plūmju pudiņu, pinti ela un veselu galonu [5] labvēlības.

Ja es agrāk bieži jutu kaut ko līdzīgu kaunam, domādams par iepazīšanos ar izbēgušo katordznieku, kurš kādreiz klubureja starp šīm kapu kopām, — kādas bija manas domas šosvētdien, kad kapsēta atsauca atmiņā nožēlojamo, noskrandušo un pārsalušo vīru, apzīmogotu ar cietumnieka dzelžiem! Es sevi mierināju, ka tas noticis tik sen, ka viņš droši vien aizvests tālu jo tālu, ka man viņš miris un varbūt patiešām nav vairs starp dzīvajiem.

Pietiek man ar šo slapjo zemieni, pietiek dambju un slūžu, pietiek šo govju ganībās — kaut šie trulie lopi likās lūkojamies ar lielāku cieņu uz mani un pagriežam galvas, lai iespējami ilgāk vērotu šo lielo cerību īpašnieku, — ardievu, manas bērnības vienmuļie paziņas, es vairs nepiederu jums un kalēja darbam, es piederu Londonai un slavai! Šādā jūsmīgā noskaņojumā es aizgāju līdz vecajai baterijai, atgūlos zālē, lai izlemtu jautājumu, vai mis Hevišema izraudzījusies mani Estellai par vīru, un iemigu.

Pamodies biju ļoti pārsteigts, ieraugot, ka Džo sēž man blakus un kūpina pīpi. Viņš apsveica mani ar līksmu smaidu, kad atvēru acis, un sacīja:

—    Kad nu šī ir pēdējā reize, Fip, tad domāju — iešu viņam pakaļ.

—    Man liels prieks, ka tu atnāci, Džo.

—    Paldies tev, Fip.

—    Vari man ticēt, dārgais Džo, — es turpināju, pēc tam kad bijām cieši spieduši viens otram roku, — ka es tevi nekad neaizmirsīšu.

—    Nē, nē, Fip, — Džo atsaucās, it kā mani mierinādams, — tas man ir skaidrs. To es zinu, veco zēn. Kad to visu tā labi apdomā, tad tur nav nekādu šaubu. Bet tā apdomāšana man prasīja laiku, jo dikti pēkšņi tas viss pārmainījās, vai ne?

Nezin kāpēc man tas nemaz īsti nepatika, ka Džo tik stipri paļaujas uz mani. Man labāk būtu paticis, ja viņš justos aizkustināts vai sacītu: «Tas tev dara godu, Fip,» — vai ko tamlīdzīgu. Tāpēc es nekādi neatsaucos uz viņa runas pirmo daļu, bet uz otro atbildēju, ka šī ziņa patiešām pienāca pēkšņi, bet ka es vienmēr esmu gribējis kļūt par džentlmeni un bieži jo bieži pārdomājis, ko es tādā gadījumā darītu.

—    Nudien domājis? — Džo noteica. — Brīnums gan!

—    Man pašreiz tikai žēl, Džo, — es sacīju, — ka tu neko daudz vis nepaguvi iemācīties, vai ne?

—    Laikam gan, — Džo atbildēja. — Uz mācīšanos man grūta galva. Savā darbā — tur es esmu meistars. Man jau vienmēr bijis žēl, ka man tik trakoti grūta galva, žēl arī tagad, bet ne vairāk kā . .. kā, teiksim, pirms gada.

Es biju domājis, ka tad, kad tikšu pie mantas un varēšu ko darīt Džo labā, man būtu daudz izdevīgāk, ja viņš izrādītos manas labvēlības cienīgāks. Taču viņš nepavisam nesaprata, ko vēlējos teikt, tāpēc nolēmu izklāstīt to visu Bidijai.

Kad pārnācām mājās un padzērām tēju, es pasaucu Bidiju dārziņā pie ceļa un, uzmundrināšanai sākdams ar apgalvojumu, ka nekad viņu neaizmirsīšu, sacīju, ka griezīšos pie viņas ar lūgumu.

—        Un tas ir šāds, Bidij, — es sacīju, — lai tu nepalaid garām nevienu izdevību, ja vari palīdzēt Džo tikt uz priekšu.

—        Kā tikt uz priekšu? — Bidija pārjautāja, cieši lūkodamās manī.

—        Nu redzi, Bidij, Džo ir ļoti labs cilvēks, manuprāt, labākais, kāds jebkad dzīvojis pasaulē, bet dažā ziņā viņš ir atpalicis. Piemēram, ja runājam par viņa mācīšanos un manierēm.

Lai gan es runājot skatījos uz Bidiju un lai gan viņa jo plati iepleta acis, kad beidzu, viņa tomēr mani neuzlūkoja.

—        Ak manieres! Tātad viņa manieres nav labas? — Bidija jautāja, noplūkdama upenāju lapu.

—    Mana dārgā Bidij, šeit tās ir pietiekami labas …

—        Ak tā, šeit tās ir pietiekami labas, — Bidija pārtrauca, vērodama lapu, ko turēja pirkstos.

—         Uzklausies līdz galam: ja man izdosies ievest Džo augstākās aprindās — un es ceru to izdarīt, kad būšu pilnīgs noteicējs par savu īpašumu, — tad tās viņam godu vis nedarīs.

—    Un tu domā, ka viņš to nezina?

Tas bija tik aizvainojošs jautājums (jo man nekas tamlīdzīgs nebija ne prātā nācis), ka es aizskarts noprasīju:

—    Ko tu gribi ar to teikt, Bidij?

Bidija, saberzusi upenāju lapu rokās, — un kopš tā laika upenāju smarža man vienmēr atsauc atmiņā to vakaru dārziņā pie ceļa, — jautāja:

—        Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka viņš varbūt ir lepns?

—    Lepns? — es atkārtoju uzsvērtā nievīgumā.

—        O, lepnums ir dažāds, — Bidija attrauca, lūkodamās man tieši sejā un šūpodama galvu, — lepnums nebūt nav visiem vienāds …

—    Nu? Kāpēc tu apklusi? — es prasīju.

—        Tas nebūt nav visiem vienāds, — Bidija atkārtoja. — Viņam varbūt lepnums neatļaus, lai kads viņu izceļ no tās vietas, kas ir viņējā, kur viņš labi veic savu darbu un bauda cieņu. Patiesību sakot, es domāju, ka tā arī būs, lai gan no manas puses ir diezgan pārdroši tā izteikties, jo tev taču viņš jāpazīst labāk nekā man.

—        Nu, Bidij, — es teicu, — mani ļoti apbēdina, ka tu esi tāda. To es nebiju no tevis gaidījis. Tu esi skaudīga,

Bidij, un nenovīdīga. Tev nepatīk, ka man sāk iet uz labo pusi, un tu neproti to noslēpt.

—   Ja tev sirdsapziņa ļauj tā domāt, — Bidija atbildēja,

—   tad runā vien. Atkārto to, cik vien gribi, ja tev sirdsapziņa to pie]auj.

—    Tu gribēji teikt: ja tev sirdsapziņa pieļauj tā visu uztvert, Bidij, — es aizrādīju pamācošā un augstprātīgā tonī. — Neuzkrauj man savu vainu. Man ļoti sāpīgi to redzēt, jo tā… tā ir slikta rakstura īpašība. Es gribēju lūgt, lai pēc manas aizbraukšanas tu, cik iespējams, palīdzi mūsu mījajam Džo tikt uz priekšu, bet nu es tev neko nelūdzu. Tu mani ārkārtīgi apbēdināji, Bidij, — es atkārtoju. — Tā ir… tā ir slikta rakstura īpašība.

—    Vai tu mani nopel vai uzteic, — nabaga Bidija sacīja, — tu vari būt pilnīgi mierīgs, ka es šeit vienmēr darišu visu, kas manos spēkos. Un tevi es atcerēšos vienmēr ar labu, lai ko tu domā par mani. Tomēr džentlmenim gan neklājas būt netaisnam, — Bidija piemetināja un novērsās.

Es atkal dedzīgi atkārtoju, ka tā ir slikta rakstura īpašība (un vēlāk pārliecinājos, ka man šai ziņā taisnība, tikai adresāts bija nepareizi izvēlēts), un nogriezos pa taciņu uz vārtiem, kamēr Bidija iegāja iekšā; es izgāju no dārziņa un vientuļš klaiņoju līdz vakariņām, atkal prātodams, cik tas ir bēdīgi un ērmīgi, ka šai otrā spožo cerību pilnajā vakarā es jūtos tikpat pamests un sarūgtināts kā pirmajā.

Tomēr no rīta man atkal atgriezās labā oma, es augstsirdīgi piedevu Bidijai un neatsāku vakarējo sarunu. Uzvilcis labākās drēbes, es devos uz pilsētu, lai būtu tur, līdzko veikalus atvērs, un ierados pie mistera Treba — drēbnieka, kurš patlaban brokastoja istabā aiz veikala un neturēja par vajadzīgu iznākt pie manis, bet iesauca mani pie sevis.

—    Nu, — viņš mani uzrunāja piekāpīgi labvēlīgā tonī,

—   kā jums klājas, un ar ko varu pakalpot?

Misters Trebs nupat kā bija izveidojis no karstās bulciņas trīs pēlīšus, guldīja uz tiem sviestu un tad sakļāva visus kopā. Viņš bija turīgs vecpuisis, turība lūkojās iekšā pa vaļējo logu no viņa augļu un sakņu dārza, turību apliecināja sienā blakus kamīnam ielaists dzelzs seifs, kur, bez šaubām, glabājās veseli maisi viņa bagātības.

—       Mister Treb, — es iesāku, — man gan nav patīkami to pieminēt, jo tas izklausās pēc lielīšanās, bet es esmu ticis pie mantas.

Misters Trebs pārvērtās. Viņš aizmirsa pēļos ieguldīto sviestu, piecēlās no gultas malas un noslaucīja pirkstus galdautā, izsaukdamies:

—    Žēlīgais dievs!

—    Man jābrauc uz Londonu pie mana aizbildņa, — es sacīju, nevērīgi izvilkdams no kabatas dažas ginejas un uzmezdams tām skatienu, — un man vajag ceļam pēc modes šūta uzvalka. Es maksāšu uz priekšu, — es piemetināju, jo baidījos, ka citādi viņš tikai apsolīs, bet neko nedarīs.

—    Dārgais ser, — sacīja misters Trebs, godbijīgi saliecās līkumā, atpleta rokas un atļāvās uz mirkli satvert mani aiz elkoņiem, — neapvainojiet mani, pieminēdami maksu. Vai drīkstu jūs apsveikt? Vai jūs būtu tik laipns un ienāktu veikalā?

Mistera Treba māceklis bija pats palaidnīgākais zēns visā apkaimē. Man ienākot, viņš slaucīja veikalu un, izklaidēdamies sūrajā darbā, uzmēza man gružus uz kājām. Kad mēs ar misteru Trebu atkal ienācām veikalā, viņš joprojām nodarbojās ar slaucīšanu un tīšuprāt aizķēra ar slotu visus iespējamos kaktus un priekšmetus, lai parādītu (tā es viņu sapratu), ka viņš nav sliktāks par jebkuru kalēju, dzīvu vai mirušu.

—    Rimsties, — misters Trebs uzsauca viņam sevišķi skarbi, — ka nenorauju tev galvu! Esiet tik laipni un apsēdieties, ser. Lūk, šī, — un misters Trebs noņēma no plaukta vadmalas baķi un ar līganu kustību izklāja uz letes, pabāzdams zem baķa roku, lai parādītu auduma spožumu, — ir ļoti jauka prece. To es varu sevišķi ieteikt jūsu vajadzībai, ser, jo tā patiešām ir augstākā labuma. Taču jums jāapskatās arī citi paraugi. Pasniedz ceturto numuru, ei, tu! (Šie vārdi reizē ar baismīgi draudīgu skatienu bija domāti māceklim — aiz bažām, ka šis izdzimtenis var mest man ar baķi pa galvu vai atļauties kādu citu vaļību.)

Misters Trebs nenolaida bargās acis no zēna, kamēr tas nolika ceturto numuru uz letes un atkāpās drošā atstatumā. Tad viņš pavēlēja zēnam atnest piekto un astoto numuru. — Un tā kā tu nedzītu nekādus dumjus jokus, — misters Trebs nobrīdināja, — citādi dabūsi to nožēlot līdz mūža galam, nelieša gabals!

Tad misters Trebs noliecas pār ceturto numuru un pazemīgi konfidenciālā tonī ieteica to man kā vieglu materiāla vasaras uzvalkam, materiālu, kas lielā cieņā pie aristokrātiem un muižniekiem, materiālu, kurā viņam būs liels gods ietērpt savu dižciltīgo savieti (ja vien viņš drīkst mani uzskatīt par savieti).

—    Vai tu beidzot atnesīsi piekto un astoto numuru, lu slīmest, — misters Trebs uzsauca māceklim, — jeb vai man vajadzēs tevi izmest no veikala un iet tiem pakaļ pašam?

Paļaudamies uz mistera Treba spriedumu, es izvēlējos drēbi uzvalkam un atgriezos istabā, lai man noņemtu mēru. Lai gan misteram Trebam mans mērs sen bija zināms un tas līdz šim viņu pilnīgi apmierināja, viņš atvainojoties sacīja, ka «pašreizējos apstākļos tas neder, ser, nepavisam neder». Tāpēc misters Trebs mērīja un aprēķināja mani savā istabā, it kā es būtu zemes gabals un viņš visizveicīgākais mērnieks, un tas viņam sagādāja tādas milzu pūles, ka es jutu — nekāda atmaksa nevar viņam tās atlīdzināt. Kad viņš beidzot bija ar visu galā un mēs norunājām, ka uzvalku viņš ceturtdienas vakarā nosūtīs uz mistera Pamblčuka mājām, viņš, jau uzlicis roku uz durvju roktura, sacīja:

—    Es zinu, ser, ka no Londonas džentlmeņiem nevar prasīt, lai viņi atbalstītu vietējos drēbniekus, taču, ja jums jau kā galvaspilsētas iemītniekam ienāktu prāta kādreiz parādīt man godu, es patiešām prastu to pienācīgi novērtēt. Ar labu rītu, ser, esmu jums ļoti pateicīgs . .. Durvis!

Pēdējais vārds tika pamests māceklim, kuram nebija ne jausmas, ko tas nozīmē. Taču es redzēju viņu galigi apstulbstam, kad saimnieks, berzēdams rokas, vadīja mani ārā, un jāsaka — mana pirmā iepazīšanās ar naudas satriecošo varu sākās ar to mirkli, kad tā padarīja Treba mācekli melnu un maziņu.

Pēc šī ievērības cienīgā notikuma es iegriezos pie cepurnieka, pēc tam pie kurpnieka un veļas tirgotāja, juzdamies teju pat kā Habarda māmuļas [6] suns, kuru kopīgiem spēkiem uzposuši tik daudzi amata meistari. Aizgāju arī uz diližansu kantori un iegādājos biļeti uz pulksten septiņiem sestdienas rītā. Nebija jau nepieciešami visur pavēstīt, ka esmu ticis pie mantas, taču, līdzko to pieminēju, tā attiecīgais amata pārstāvis novērsās no loga, pa kuru bija veltījis uzmanību Lielajai ielai, un veltīja šo uzmanību vienīgi man. Kad biju pasūtījis visu, ko vēlējos, devos uz Pamblčuka veikalu un, tam tuvojoties, ieraudzīju šo džentlmeni stāvam durvīs.

Viņš gaidīja mani ar lielu nepacietību. Jau no rīta viņš ar saviem divričiem bija piebraucis pie kalves un uzzinājis jaunās vēstis. Viņš bija sagatavojis man cienastu viesistabā, kur tika deklamēts Bārnvels, un, kad mana svētā persona iesoļoja tanī, viņš pavēlēja savam komijam «nepīties pa kājām».

—    Mans dārgais draugs, — sacīja misters Pamblčuks, satverdams mani aiz abām rokām, kad viņš, es un cienasts palikām trijatā, — apsveicu jūs ar jūsu lielo laimi. Godam pelnīts, godam pelnīts!

Tas bija trāpīts kā naglai uz galvas, un.es uzskatīju to par prātīgu piezīmi.

—    Doma par to, — misters Pamblčuks turpināja, brītiņu ar apbrīnas pilnu tusnīšanu izpaudis savas jūtas pret mani, — ka mana pazemīgā persona zināmā mērā to visu veicinājusi, sagadā man visaugstāko atmaksu.

Es lūdzu misteru Pamblčuku atcerēties, ka šo tēmu nedrīkst pieminēt ne ar vārdiem, ne mājieniem.

—   Mans dārgais jaunais draugs, — misters Pamblčuks sacīja, — ja jūs atļaujat sevi tā dēvēt…

Es nomurmināju: — Protams, — un misters Pamblčuks satvēra mani atkal aiz abām rokām un izdarīja ar savu vesti dīvainu kustību, kurai vajadzēja izpaust jūtas, lai gan kustība notika krietni zemāk par sirds atrašanās vietu. — Mans dārgais jaunais draugs, paļaujieties uz to, ka jūsu prombūtnē es cik spēdams darīšu visu, lai turētu šo faktu Džozefa acu priekšā! Džozefs! — misters Pamblčuks izsaucās, it kā lūgdams un zvērinādams. — Džozefs!! Džozefs!!! — Te viņš nogrozīja galvu un piesita sev pie pieres, tā izpauzdams savas domas par Džozefa galveno trūkumu.

—    Bet, mans dārgais jaunais draugs, — misters Pamblčuks attapās, — jūs taču esat izsalcis, jūs esat zaudējis spēkus. Lūdzu, sēstieties. Te ir cepta vista, atnesta no Kuiļa, te ir mēle — arī no Kuiļa, te ir vēl šis tas no Kuiļa, ko, ceru, jūs neapsmādēsiet. Bet vai patiešām, — misters Pamblčuks, nule apsēdies, atkal uztrūkās kājās, — vai patiešām es redzu savā priekšā to, kura laimīgās bērnības rotaļās pats piedalījos? Vai man atļauts … atļauts? …

Šis «at|auts» nozīmēja, ka viņam gribas spiest man roku. Es atļāvu, viņš dedzīgi spieda to un atkal apsēdās.

—    Te ir vīns, — misters Pamblčuks sacīja. — Iedzersim! Pateiksimies liktenim, un lai tas vienmēr izraugās savus mīlu|us tikpat saprātīgi! Un tomēr es nevaru, — misters Pamblčuks teica, atkal pieceldamies, — skatīt savā priekšā To … un tāpat uzdzert Tam … lai neizpaustu vēlreiz . .. Vai man atļauts … atļauts? …

Es atjāvu, un viņš atkal spieda man roku, iztukšoja glāzi un apgāza to uz mutes. Es darīju to pašu, un, ja es pirms tam pats sevi būtu nostādījis ar kājām gaisā, arī tad vīns tā neiesistos man galvā.

Misters Pamblčuks uzlika man uz šķīvja vistas spārniņu un labāko mēles kumosiņu (tie laiki bija garām, kad es dabūju tikai cūkas cepeša nostūrus!) un salīdzinājumā ar mani tikpat kā nemaz nerūpējās par sevi.

—    Ak, putns, putns, — viņš uzrunāja cepto vistu, — tu gan, būdams niecīgs cālēns, nedomāji, kāds liktenis tev pielemts. Tu nedomāji, ka šai pazemīgajā pajumtē tevi cels galdā tam, kas … Sauciet to par vājību, ja gribat, — misters Pamblčuks noteica pieceldamies, — bet vai man atļauts? Vai atjauts? …

Redzams, nekādas īpašas atļaujas vairs nebija vajadzīgs, tāpēc viņš tūliņ īstenoja savu nodomu. Vēl līdz šim nezinu, kā viņam izdevās to tik bieži izdarīt un neuzdurties uz mana naža.

—    Un jūsu māsa, — viņš atsāka, brītiņu pamatīgi iestiprinājies, — kurai bija tas gods uzaudzināt jūs ar savām rokām! Tā ir bēdīga būšana, ka viņa vairs nespēj pilnā mērā izprast šo godu. Vai atļauts . ..

Es redzēju, ka viņš atkal grasās man tuvoties, un apturēju viņu.

—    Iedzersim uz viņas veselību, — es ierosināju.

—    Ak! — izsaucās misters Pamblčuks, atlaizdamies pret krēsla atzveltni, galīgi atmaidzis aiz sajūsmas. — No šādiem vārdiem viņus var pazīt, ser! (Kas bija šis sers, to nezinu, tikai es noteikti ne, lai arī bez mums abiem neviena cita te nebija.) No tiem var pazīt visus, kam cēlas sirdis, ser! Vienmēr gatavi piedot, vienmēr laipnības pilni! Parastam cilvēkam varētu likties, ka esmu uzmācīgs, — sacīja iztapīgais Pamblčuks, steigā pamezdams neaiztiktu glāzi un pieceldamies, — bet vai atļauts? …

To izdarījis, viņš atgriezās savā vietā un iedzēra uz manas māsas veselību.

— Nebūsim akli pret viņas rakstura trūkumiem, — viņš teica, — taču cerēsim, ka viņai bija vislabākie nodomi.

Ap šo laiku es sāku ievērot, ka viņa seja tumši pietvīkst, bet pats sev es likos viena vienīga ar vīnu piesātināta un nežēlīgi svilstoša seja.

Es minēju, ka esmu licis savu jauno uzvalku atsūtīt uz viņa mājām, un misters Pamblčuks nonāca ekstāzē par šādu pagodinājumu. Minēju iemeslus, kāpēc man negribas, lai ciematā blenž uz mani, un misters Pamblčuks cēla mani vai debesīs. Viņš lika man saprast, ka viņš vienīgais ir manas uzticības cienīgs, un — īsi sakot — vai atjauts? Tad viņš mīlīgi apvaicājās, vai atceros mūsu jaukās rotaļas ar aritmētiskiem uzdevumiem un kā mēs kopīgi gājām noslēgt līgumu par manu nodošanu apmācībā pie Džo, un it īpaši to, ka viņš allaž bijis mans sirdsdraugs un īstens sabiedrotais. Ari tad, ja es būtu izdzēris desmitreiz vairāk vīna, es apzinātos, ka nekā tamlīdzīga mūžam nav bijis, un sirds dziļumos noraidītu tādu iedomu. Un tomēr atceros — tobrīd biju pārliecināts, ka esmu Pamblčuku stipri vien pārpratis un viņš ir visgudrākais, vislabākais, visjaukākais cilvēks.

Pamazām viņam radās tāda paļāvība uz mani, ka viņš sāka prasīt man padomu savās tirdzniecības darīšanās. Viņš minēja, ka esot iespēja paplašināt viņa veikalu, uz tā pamata radīt lielu apvienību un monopolu labības un sēklu tirdzniecībai, kads nav redzēts ne mūsu, ne citā apvidū. Vienīgais, kas nepieciešams, lai iedzīvotos milzu bagātībā, esot tikai Lielāks Kapitāls. Divi mazi vārdiņi — Lielāks Kapitāls. Un viņam, Pamblčukam, liekoties, ja šo kapitālu ieguldītu pasākumā pasīvs partneris, ser, — un šim pasīvajam partnerim nebūtu nekāda cita darba, vienīgi jebkurā laikā personiski vai ar uzticības personas starpniecību pārbaudīt grāmatas un divreiz gadā iegriezties kantori, lai iebāztu kabatā peļņu, procentu piecdesmit, — viņam liekoties, ka tās būtu labas izredzes jaunam, saprātīgam un turīgam džentlmenim, par ko viņam būtu vērts padomāt. Ko es domājot par to? Viņam esot liela pajāvība uz manu spriedumu, un ko tad es domājot? Es izsacīju savas domas šādi: — Pagaidīsim mazdrusciņ! — Mana sprieduma plašums un noteiktība viņu tā satrieca,

ka viņš vairs neprasīja atjauju spiest man roku, bet izteicās, ka viņam tas jādara, — un izdarīja arī.

Mēs izdzērām visu vīnu, un misters Pamblčuks atkal un atkal solījās turēt Džozefu robežās (nav zināms, kādās) un cītīgi un pastāvīgi sniegt man pakalpojumus (nav zināms, kādus). Viņš arī pirmo reizi manā mūžā atklāja noslēpumu, kuru līdz tam bija patiešam apbrīnojami labi glabājis, proti, ka vienmēr esot izsacījies par mani: «Šis zēns nav nekāds ikdienišķais, un ievērojiet, ka arī viņa liktenis nebūs ikdienišķs.» Ar asarainu sīrfaidu viņš atzinās, ka tagad tas viss esot prātam neaptverams, un tur es viņam piekritu. Beidzot es tiku ārā uz ielas ar neskaidru nojautu, ka saule šodien visai dīvaini uzvedas, un pussnaudā nokluburēju līdz aizkārtnei, pat lāgā nesaskatījis ceļu.

Tur es atjēdzos no pussnaudas, jo misters Pamblčuks sauca mani. Viņš bija vēl otrā saules apspīdētās ielas gala un ar izteiksmīgām kustībām aicināja mani apstāties. Es paklausīju, un viņš piesteidzās aizelsies.

— Nē, mans dārgais draugs, — viņš teica, kad bija atguvis elpu. — Tur es neko nevaru darīt. Šis notikums nevar beigties bez šādas pēdējās laipnības no jūsu puses. Vai man atļauts kā vecam draugam un labvēlim? … Vai atļauts? .. .

Mēs vismaz simto reizi spiedām viens otram roku, un viņš vislielākajā sašutumā pavēlēja kādam jaunam smagajam ormanim dot man ceju. Tad viņš svētīja mani un stāvēja, mādams ar roku, kamēr es nozudu ceļa līkumā, kur nogriezos tīrumā un pamatīgi nosnaudos dzīvžoga paēna, pirms devos uz mājām.

Man bija trūcīga bagāža, ko ņemt līdzi uz Londonu, jo no man piederošā mazumiņa pavisam maz kas bija jaunajam stāvoklim piemērots. Taču es sāku kravāties tai pašā pēcpusdienā, lai nelaistu zudumā nevienu mirkli, un lielā steigā liku somā mantas, kuras man bija tepat vajadzīgas jau nākamajā rītā.

Tā pagāja otrdiena, trešdiena un ceturtdiena; piektdienas rītā es devos pie mistera Pamblčuka, lai, tērpies jaunā uzvalkā, ietu atvadīties no mis Hevišemas. Es pārģērbos paša mistera Pamblčuka guļamistabā, kura šim gadījumam par godu bija izrotāta ar tīriem dvieļiem. Protams, jaunais uzvalks lika man mazliet vilties. Laikam kopš pašas apģērbu ieviešanas ikviens jauns un nepacietīgi gaidīts tualetes piederums nav pilnā mērā attaisnojis valkātāja gaidas. Taču, kad biju kādu pusstundu iejuties jaunajā uzvalkā un visvisādi izlocījies, pūlēdamies ar mistera Pamblčuka visai aprobežoto rokas spoguli veltīgi saskatīt savu mugurpusi, man tas šķita jau piestāvam labāk. Jūdzes desmit attālajā kaimiņu pilsētiņā bija tirgus, un tāpēc mistera Pamblčuka nebija mājās. Es nebiju viftu brīdinājis, kad īsti braucu uz Londonu, un likās — varēšu iztikt bez atkartotiem rokas spiedieniem šķiroties. Viss bija tā, kā jābūt, un es izgāju uz ielas jaunajā ietērpā, baismīgi nokaunējies, ka jāiet garām komijam, un bažīdamies, vai neesmu tikpat neizskatīgs kā Džo savās svētdienas drēbēs.

Pie mis Hevišemas es gāju pa apkārtceļiem, mezdams līkumus, pie vārtiem piezvanīju ar grūtībām, jo traucēja cimdu stīvie, garie pirksti. Pie vārtiem iznāca Sara Pokita un, burtiski, atsprāga atpakaļ, ieraudzījusi mani tā pārvērtušos; viņas valriekstam līdzīgā seja no brūnas kļuva zaļi dzeltena.

—    Jūs? — viņa izsaucās. — Jūs? Žēlīgais dievs! Ko jums vajag?

— Es dodos uz Londonu, mis Pokit, — es atbildēju, — un ierados atvadīties no mis Hevišemas.

Es nebiju gaidīts, jo viņa atstāja mani pagalmā un pati aizgāja apvaicāties, vai mani pieņems. Viņa tomēr atgriezās ļoti ātri un veda mani augšā, joprojām blenzdama manī.

Mis Hevišema pastaigājās telpā, kur atradās garais apklātais galds, un balstījās uz ķeģa. Telpa bija vāji apgaismota kā agrāk, un, durvīm veroties, mis Hevišema apstājās un atskatījās. Viņa stāvēja tieši blakus sairušās kāzu tortes atliekām.

—    Palieciet, Sara, — viņa sacīja. — Nu, Fip?

—    Es rīt dodos uz Londonu, mis Hevišem, — es teicu, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, — un domāju — jūs varbūt neuzskatīsiet par pārdrošību to, ka nāku atvadīties no jums.

—    Tu labi izskaties, Fip, — viņa atzina, aplaizdama pusloku ar ķeģi ap mani kā labvēlīga feja, kura, pārvērtusi mani brīnišķīgā kārtā, apveltī vēl ar atvadu balvu.

—    Man gadījusies tāda laime, kopš pēdējo reizi redzējāmies, mis Hevišem, — es nomurmināju, — un es esmu tik pateicīgs par to, mis Hevišem!

—        Jā, jā, — viņa atteica, ar prieku lūkodamās uz samulsušo, skaudības mocīto Saru. — Es satiku misteru Džegersu. Es dzirdēju par to, Fip. Tātad rīt tu brauc projām?

—    Jā, mis Hevišem.

—   Un tevi adoptējis kāds bagāts cilvēks?

—    Jā, mis Hevišem.

—    Kurš nav atklājis savu vārdu?

—    Jā, mis Hevišem.

—    Un iecēlis misteru Džegersu par tavu aizbildni?

—    Jā, mis Hevišem.

Viņa taisni tīksminājās ap šiem jautājumiem un atbildēm, tādu baudu viņai sagādāja Saras Pokitas apjukums un nenovīdība.

—    Jā, — viņa turpināja, — tevi gaida daudzsološa nākotne. Esi godīgs, krietns un klausi mistera Džegersa norādījumiem. — Viņa vērīgi paskatījās uz mani, tad uz Saru, un Saras sejas izteiksme izraisīja viņai cietsirdīgu smīnu. — Ardievu, Fip! Tu zini, ka tev vienmēr paliks šis vārds.

— Jā, mis Hevišem.

—    Ardievu, Fip!

Viņa pastiepa roku, es nometos uz ceļa un piespiedu to pie lūpām. Es nebiju iepriekš izdomājis, kā atvadīšos no viņas; tas notika it kā pats no sevis. Uzvaras prieks pamirdzēja stingajā skatienā, ko viņa pievērsa Sarai Pokitai, un tā es pametu savu labvēlīgo feju, atspiedušos ar abām rokam uz ķeģa vāji apgaismotās telpas vidū, pie sadrupušās kāzu tortes, ko klāja zirnekļu tīkli.

Sara Pokita izvadīja mani ārā, it kā es būtu rēgs, no kura ātrāk jātiek vaļā. Viņa nekādi nevarēja aprast ar manu ārieni un bija galīgi apjukusi. Es sacīju: — Ardievu, mis Pokit, — bet viņa tikai blenza manī, it kā nemaz neaptvertu, ka esmu ar viņu runājis. Ticis ārā no šejienes, es steidzos uz mistera Pamblčuka mājām, novilku jauno uzvalku, ieliku sainī un devos mājup vecajās drēbēs un, patiesību sakot, jutos daudz labāk, lai arī nesu pasmagu saini.

Tā šīs sešas dienas, kurām es pat gala neparedzēju, bija tik ātri aizskrējušas un pagājušas, un rītdiena lūkojās man jau sejā, bet man vēl nebija drosmes pacelt acis. Kamēr seši vakari pakāpeniski pārvērtās piecos, tad četros, trijos un divos, es aizvien vairāk kavējos Džo un Bidijas sabiedrībā. Pēdējā vakarā es apvilku jaunās drēbes viņiem par prieku un sēdēju savā greznībā, kamēr pienāca gulētiešanas laiks. Šim gadījumam par godu mums bija siltas vakariņas ar neizbēgamo cepto vistu, un mēs noslēdzām tās ar punšu. Mēs bijām Joti bēdīgā omā, un tā neuzlabojās, lai kā pūlējāmies būt jautri un omulīgi.

Man vajadzēja iziet no ciemata puIksLen piecos no rīta ar mazu čemodānu rokā, un es biju jau piekodinājis Džo, ka gribu iet uz pilsētu viens. Baidos, pat ļoti baidos, vai aiz šās apņemšanās neslēpās doma, ka mēs ar Džo būsim pārāk lieli pretstati, ja parādīsimies diližansu kantorī abi kopā. Es mēģināju sev iegalvot, ka manai rīcībai nav nekā kopīga ar tamlīdzīgām domām, bet pēdējā vakarā, uzgājis kambarītī, jutos spiests atzīt, ka tas tomēr iespējams, un mani pārņēma vēlēšanās iet lejup un lūgt Džo rīt pavadīt mani. Taču es to neizdarīju.

Augu nakti saraustītos sapņos joņoja diližansi nevis uz Londonu, bet aizvien aplamos virzienos, un diližansos bija iejūgti gan suņi, gan kaķi, gan cūkas, pat cilvēki,, tikai ne zirgi. Dažādas fantastiskas ceļojuma likstas nedeva man miera, kamēr sāka svīst gaismiņa un putni vīterot. Es piecēlos, pa pusei apģērbos, atsēdos pie loga, lai pēdējo reizi mestu skatienu visapkārt, un tā sēdēdams iemigu.

Bidija bija tik agri kājās, lai pagatavotu man brokastis, ka, nenosnaudis ne stundu, es saodu virtuves dūmu smaržu un uztrūkos bailēs, ka ir jau pēcpusdiena. Taču es ilgi nevarēju saņemties un iet lejā, kaut gan sen jau dzirdēju tējas traukus šķindam un pats biju apģērbies. Es paliķu kambarītī, raisīju un slēdzu vaļā mazo čemodānu, slēdzu ciet un pārsēju no jauna, kamēr Bidija sauca, lai nenokavējos.

Es paēdu steigā, neapjauzdams, ko īsti ēdu. Piecēlies no galda, noteicu braši, it kā tas nule man ienācis prātā: — Nu gan man ir laiks, — noskūpstīju māsu, kura smējās, locīja un skurināja galvu ierastajā atzveltnī, noskūpstīju Bidiju un apskāvu Džo. Tad paķēru čemodānu un devos ārā pa durvīm. Gabaliņu pagājis, izdzirdēju kņadu un atskatījies ieraudzīju, ka Džo sviež man nopakaļ vecu kurpi un Bidija sviež otru. Es apstājos, lai pavēcinātu platmali, un mīļais vecais Džo, vēcinādams spēcīgo labo roku virs galvas, aizsmakušā balsī uzsauca: — Urā! — bet Bidija aizsedza seju ar priekšautu.

Es dūšīgi soļoju uz priekšu, prātodams, ka šķiršanās norisinājās vieglāk, nekā biju gaidījis, un ka būtu bijis pa

visam traki, ja, visai Lielajai ielai redzot, manam diližansam mestu pakaļ vecu tupeli. Es svilpoju, it kā nekas nebūtu noticis. Bet ciemats bija kluss un rāms, vieglā dūmaka svinīgi cēlās augšup, it kā atklādama man pasauli, kurā es pats kādreiz biju mazs un nevainīgs, un viss turpmākais šķita tik nezināms un neaptverams, ka pēkšņi raudas aizžņaudza man kaklu un acīs saskrēja asaras. Tas nolika ārpus ciemata pie robežstaba, un es pieskāros taru ar roku un sacīju:

— Ardievu, mans mīļais, labais draugs!

Tik tiešām mums nekad nevajadzētu kaunēties no savām asarām, jo tās kā lietus noskalo zemes putekļus, kas aptumšo redzi un nosedz mūsu sacietējušās sirdis. Izraudājies es jutos labāk — nožēlas pilns, skaidrāk izpratis savu nepateicību, atmaidzis. Bulu es raudājis agrāk, tad šobrīd Džo soļotu man blakus.

Mani tā bija aizkustinājušas paša asaras, kuras atkal un atkal spiedās acīs, soļojot pa vientuļo ceļu, ka vēlāk diližansā, izbraucis no pilsētas, es ar sāpošu sirdi apsvēru, vai nevajadzētu izkāpt, kad pārjūgs zirgus, doties atpakaļ, pavadīt vēl vienu vakaru pie savējiem un sirsnīgāk atvadīties. Zirgus pārjūdza,, bet es vēl nebiju izšķīries, ko darit, un joprojām mierināju sevi ar domu, ka varu izkāpt un iet atpakaļ arī no nākamās zirgu parjūgšanas vietas. Un, kamēr biju aizņemts ar šādām pārdomām, es vairākkārt vīlos, noturēdams kādu mums tuvojošos gājēju par Džo, un sirds man strauji iepukstējās… It kā viņš būtu varējis šeit gadīties!

Mēs pārjūdzām zirgus atkal un atkal, atgriezties bija par vēlu un atstatums par lielu, un es neatgriežos. Visa migla bija svinīgi pacēlusies augstienē, un pasaule gulēja manā priekšā kā uz delnas.

divdesmitā nodaļa

No mūsu pilsētas līdz metropolei bija apmēram piecu stundu brauciens. Bija mazliet jau pāri par pusdienu laiku, kad četrjūga diližanss, kurā es sēdēju, iejuka satiksmes burzmā un piestājās pie viesnīcas «Sakrustotās Atslēgas» Vudstrītā, Cīpsaidā, Londonā.

Ar to beidzas pirmais Fipa cerību posms.

Mēs, briti, tolaik uzskatījām par neapstrīdamu patiesību, ka mēs paši un viss, kas mums pieder, ir pats labākais pasaulē un, kas to apšauba, ir vainojams valsts nodevībā; citādi būtu iespējams, ka Londona, kas pārsteidza mani ar savu neaptveramību, modinātu manī nelielas šaubas, vai tās ielas nav pārāk neglītas, līkas, šauras un netīras.

Misters Džegerss bija atsūtījis savu adresi, kā norunāts, — Litlbritenas iela, — un ar roku pierakstījis uz vizītkartes: «Nenobraucot līdz Smisfīldai, pie paša diližansu kantora.» Tomēr ormanis, kura nospeķoto mēteli rotāja laikam tikpat daudz pelerīnes, cik viņam gadu, tik rūpīgi iesēdināja mani savā ekipāžā un aizbarikadēja ar grabošu noņemamu pakāpienu, it kā grasītos vest mani vismaz jūdzes piecdesmit. Daudz laika pagāja, kamēr viņš uztrausās uz bukas, kuru sedza vecs, izbalējis zaļgans pārklājs ar kožu saēstām bārkstīm. Tā bija ērmīga ekipāža ar sešiem kroņiem sānos, noskrandušām cilpām aizmugurē, pie kurām varēja turēties sazin cik sulaiņu, un ar naglu rindu zem tām, lai bezmaksas vizināšanās cienītāji nekristu kārdināšanā.

Es lāgā nepaspēju patīksmināties par ekipāžu un nospriest, vai tā vairāk atgādina šķūni vai veclietu veikalu, un nobrīnīties, kāpēc tanī jāuzglabā auzu tarbas, kad pamanīju, ka ormanis grasās trausties nost no bukas, it kā mēs jau būtu galā. Un patiešām mēs piestājāmies drūmā ielā pie kantora ar vaļējām durvīm, uz kurām bija uzraksts Misters Džegerss.

—    Cik jāmaksā? — es prasīju ormanim.

—    Šiliņš, — viņš atbildēja, — ja nevēlaties piemest ko klāt.

Es, protams, atbildēju, ka nevēlos.

—    Nu, tad lai paliek šiliņš, — ormanis noteica. — Negribas jau iedzīvoties nepatikšanās. Es viņu pazīstu! — Viņš īgni pameta ar aci uz mistera Džegersa uzvārdu un papurināja galvu.

Saņēmis šiliņu un beidzot atkal uztrausies uz bukas, viņš brauca projām (manuprāt, pacilātā omā), bet es ar savu čemodānu iegāju kantorī un apvaicājos, vai misters Džegerss mājās.

—    Viņa nav, — klerks atbildēja. — Viņš patlaban ir tiesā. Vai es runāju ar misteru Fipu?

Es apliecināju, ka viņš runā ar misteru Fipu.

—    Misters Džegerss lūdza, lai jūs pagaidot viņa kabinetā. Viņam darīšanas tiesā, un viņš nevarēja pateikt, cik ilgi tur būs. Taču skaidrs, ka viņš nekavēsies nevienu lieku mirkli, jo laiks viņam dārgs.

To teicis, klerks atvēra durvis un ieveda mani blakus istabā. Tanī sēdēja džentlmenis ar vienu aci, ģērbies velvetona vamzī un biksēs līdz ceļgaliem, mums ienākot, viņš pacēla galvu no avīzes un noslaucīja degunu piedurknē.

—   Ejiet un pagaidiet kantorī, Maik, — klerks sacīja.

Es jau sāku izteikt cerību, ka neesmu viņu iztraucējis,

bet klerks izstūma šo džentlmeni ārā bez jebkādām ceremonijām, izsvieda nopakaļ viņa kažokādas cepuri un atstāja mani vienu.

Mistera Džegersa kabinetu apgaismoja vienīgi stikla lūka griestos, un tas izskatījās visai drūms; stikls, ērmīgi salīmēts vairākās vietās kā sasista galva, izkropļoja apkārtējos namus, kuri likās visādi izlocījušies, lai varētu ieskatīties pa lūku uz mani. Kabinetā bija mazāk papīru, nekā es biju cerējis ieraudzīt, toties daži ērmīgi priekšmeti, kurus te necerēju ieraudzīt: veca, sarūsējusi pistole, makstī ielikts zobens, vairākas dīvainas kārbas un saiņi un uz plaukta divi baismīgi ģipša atlējumi, divas nejēdzīgi uzpūstas un krampjainā smīnā saviebtas sejas. Mistera Džegersa augstais rakstāmgalda krēsls bija apvilkts ar stīvu melnu drēbi un izrotāts ar rindā sadzītām misiņa naglām kā zārks; iztēlojos, kā viņš atspiežas pret augsto atzveltni un kodelē pirkstu, blenzdams klientos. Telpa bija maza un klienti, acīm redzot, paraduši spiesties pie sienas, jo viņu pleci bija to nobružājuši, it īpaši iepretī mistera Džegersa krēslam. Atcerējos, ka arī vienacis džentlmenis virzījās uz durvju pusi gar pašu sienu, kad es negribot biju viņu izdzinis no šejienes.

Es atsēdos klientiem domātajā krēslā iepretī mistera Džegersa sēdeklim un jutu, kā mani nomāc kabineta atmosfēra. Atmiņā atausa, ka arī klerkam, tāpat kā patronam, ir tāda sejas izteiksme, it kā viņš par katru zinātu ko nosodāmu. Prātoju, cik šādu klerku strādā augšstāvā un vai viņi visi pretendē uz tādu pašu postīgu varu pār saviem līdzcilvēkiem. Prātoju, kam agrāk piederējuši šeit savāktie dīvainie priekšmeti un kā tie nonākuši te. Prātoju, vai šīs abas uztūkušās sejas attēlo mistera Džegersa ģimenes locekļus un, ja dievs viņu piemeklējis ar diviem tik neglītiem radiniekiem, kāpēc viņš netur tos savās mājās, bet Jauj tiem stāvēt uz noputējušā, ar plankumiem un mušu traipiem nosētā plaukta. Protams, es nezināju, kāda ir Londona vasaras dienā, un mani nomāca karstais, saspiestais gaiss, kā ari putekļi un kvēpi, kas biezā slāni visu pārklāja. Tā es sēdēju šaurajā kabinetā, prātodams un gaidīdams misteru Džegersu, kamēr patiešām nespēju vairs izturēt lūkošanos abos ģipša nolējumos virs mistera Džegersa krēsla, piecēlos un izgāju kantorī.

Kad pasacīju klerkam, ka gribu mazliet pastaigāt svaigā gaisā, viņš ieteica pagriezties gar stūri, tad es nonākšot tieši Smisfīldā1 . Tā es nonācu Smisfīldā, un šis derdzīgais laukums likās aplraipām mani ar saviem dubļiem, taukiem, asinīm un putām. Nokratīju tā pīšļus, cik ātri vien varēju, iegriezdamies šķērsielā, kur ieraudzīju Sv. Pola katedrāles milzīgo melno jumolu rēgojamies pāri drūmai mūra ēkai, kuru kāds garāmgājējs nosauca par Ņūgeitas cietumu. Soļodams gar cietuma mūri, es redzēju, ka bruģis nosegts ar salmiem, lai apslāpētu ratu rīboņu; tas un liela ļaužu drūzma visapkārt, no kuras plūstin plūda degvīna un alus smaka, liecināja, ka iekšā notiek tiesas sēde.

Kamēr es lūkojos apkārt, kāds izcili netīrs un kārtīgi iestiprinājies taisnās tiesas darbinieks apvaicājās, vai es negribot ieiet un noklausīties tiesas sēdi; par puskronu viņš man pagādāšot vietu pašā priekšā, kur es skaidri varēšot redzēt lordu virstiesnesi ar tā parūku un mantiju; likās, ka šis baismīgais personāžs ir vaska lelle, kuru tās īpašnieks piedāvā apskatei, turklāt tūliņ pazeminādams cenu līdz astoņpadsmit pensiem. Kad tomēr noraidīju priekšlikumu, aizbildinādamies ar nevaļu, viņš bija tik laipns, ka ieveda mani pagalmā un parādīja, kur mēdz glabāt karātavas un kur notiek publiska pēršana; es redzēju arī Parādnieku Durvis, pa kurām izved notiesātos uz pakāršanu; gribēdams sakāpināt manu interesi par šo baigo vietu, viņš lika man saprast, ka «četrējus» parīt pulksten astoņos izvedīšot pa šīm durvīm, lai rindiņā pakārtu. Tas bija šausmīgi, un Londona man sāka riebties — un vēl jo vairāk tāpēc, ka šim lorda virstiesneša īpašniekam (sākot ar cepuri un beidzot ar zābakiem, ieskaitot arī kabatas lakatu) drēbes oda pēc pelējuma un sākotnēji nebija viņam piederējušas un, kā man ienāca prātā, viņš tās lēli nopircis no bendes. Es nolēmu, ka šādos apstākļos esmu ticis viegli cauri, pasniegdams viņam šiliņu.

Iegāju kantorī apvaicāties, vai misters Džegerss pārnācis, un, tā kā viņa vēl nebija, tad devos atkal ārā. Šoreiz pagāju gabaliņu pa Litlbritenas ielu un iegriezos Bartolomjū baznīcas apsētā, un te man kļuva skaidrs, ka ne vien es, bet arī daudzi citi gaida misteru Džegersu. Pa apsētu pastaigājās divi sazvērnieciska izskata vīri, prātīgi likdami kājas uz plākšņu spraugām; man garām ejot, viens teica otram: — Džegerss to izdarīs, ja tas vispār būs izdarāms. — Pie stūra stāvēja bariņā trīs vīrieši un divas sievietes, viena raudāja, slaucīdamās netīrā lakatā, bet otra, savilkdama savu lakatu ap pleciem, mierināja viņu:

—     Džegerss stāv viņa pusē, Milij, kas tev vēl vajadzīgs? — Apsētā man sekoja nīkulīgs ebrejs sarkanām acīm, kuru pavadīja otrs nīkulīgs ebrejs, bet pirmais viņu tūliņ aizsūtīja kādā uzdevumā; kad tas aizgāja, es ievēroju, ka palikušais ebrejs, ārkārtīgi nervozs, uztraukumā sāk lēkāt ap laternas stabu un kā neprātīgs daudzināt:

—   O, Džagarss visuvarīgs! Tie cits ir neizdarīgs, dod man to Džagarss vārīgs! — Šīs liecības par mana aizbildņa popularitāti māņi dziļi ietekmēja, un es apbrīnoju viņu un cienīju vēl vairāk.

Beidzot, palūkodamies pār Bartolomjū baznīcas apsētas dzelzs vārtiņiem uz Litlbritenu, es pamanīju misteru Džegersu nākam pāri ielai uz manu pusi. Ieraudzīja viņu ari visi pārējie un metās pretī. Misters Džegerss klusēdams uzlika roku man uz pleca, veda mani sev līdzi un tūliņ pa ceļam sāka aprunāties ar klientiem.

Vispirms viņš ņēma priekšā abus šķietamos sazvērniekus.

—   Ar jums man nav ko runāt, — viņš teica, tēmēdams uz viņiem ar pirkstu. — Man pietiek ar to, ko jau zinu. Par iznākumu galvot es nevaru. Es to jums jau pašā sākumā teicu. Vai Vemikam samaksājāt?

—   Mēs šorīt pat savācām naudu, ser, — padevīgi sacīja viens, kamēr otrs mēģināja kaut ko izlasīt mistera Džegersa sejā.

—   Es nevaicāju, kad jūs savācāt, kur savācāt un vai vispār savācāt. Vai Vemiks naudu saņēmis?

—    Jā, ser, — abi reizē atbildēja.

—   Ļoti labi, tad varat iet. Neko vairs negribu dzirdēt! — misters Džegerss uzsauca, mezdams ar roku, lai

viņi alkapjas. — Ja teiksiet vēl kaut vardu, es atsacišos no jūsu lietas.

—    Mēs domājām, mister Džegers … — iesāka viens, noņemdams cepuri.

—    Tieši to es jums noliedzu darīt, — misters Džegerss pārtrauca. — Jūs domājāt! Es domāju jūsu vietā; ar to pietiek. Ja man jūsu vajadzēs, es zinu, kur jūs meklēt, bet es negribu, ka jūs meklējat mani. Un nu man ir diezgan. Negribu vairs dzirdēt ne vārda.

Abi vīrieši saskatījās, bet, kad misters Džegerss atkal pameta ar roku, lai netuvojas, tie pazemīgi paklausīja un atkāpās.

—    Un tagad jūs! — misters Džegerss pēkšņi apstājās un pagriezās pret abām lakatos ietītajām sievietēm, jo visi trīs vīrieši bija bikli nogājuši pie malas. — O, tā ir Emīlija, vai ne?

—   Jā, mister Džegers.

—    Un vai jūs atceraties, — turpināja misters Džegerss, — ka jūsu šeit nebūtu un nevarētu būt, ja nebijis manis?

—    O jā, ser! — abas izsaucās reizē. — Lai dievs jūs apsvētī, ser, to mēs labi zinām!

—    Tad kāpēc jūs nākat uz šejieni? — misters Džegerss. noprasīja.

—    Bet mans Bils, ser! — raudošā sieviete gaudās.

—   Klausieties, ko jums teikšu! — misters Džegerss sacīja. — Lieciet to aiz auss. Ja jūs nezināt, ka jūsu Bils ir drošās rokās, tad es to zinu. Un, ja jūs joprojām māksieties man virsū ar savu Bilu, tad ne jums, ne Bilam tas nenāks par labu un es pametīšu viņu dieva ziņā. Vai Vemikam samaksājāt?

—   O jā, ser! Līdz pēdējam fārtingam.

—    Ļoti labi. Tad jūs esat izdarījušas visu, kas jums darāms. Bet, ja teiksiet vēl vienu vārdu — tikai vienu vārdu, tad Vemiks atdos jūsu naudu atpakaļ.

Sie briesmīgie draudi lika abām sievietēm tūliņ atkāpties. Palika vienīgi nervozais ebrejs, kurš jau vairākkārt bija tvarstījis mistera Džegersa svārku stērbeles un spiedis pie lūpām.

—    Es nepazīstu šo cilvēku, — misters Džegerss noteica ledainā balsī. — Ko šis cilvēks grib?

—    Bet dārgais mistar Džagars! Jūs nepazīst Ābrama Lazarusa brāli?

—    Kas viņš tāds ir? — misters Džegerss noprasīja.

—   Lieciet mierā manus svārkus!

Lūdzējs, vēlreiz noskūpstīdams svārku stērbeli, pirms to izlaļda no rokām, atbildēja:

—     Ābrams Lazaruss. Aizdomas, ka nozadzis galda sudrabu.

—    Jūs nākat par vēlu, es pārstāvu pretējo pusi, — misters Džegerss paskaidroja.

—     Svētais dievs, mistar Džagars! — mans nervozais paziņa nobālēdams iesaucās. — Nesakiet man, ka jūs ir pret Ābramu Lazarusu!

—    Esmu, un tas ir viss! — atcirta misters Džegerss.

—   Dodiet ceju.

—     Mistar Džagars! Vienu mirklīti! Mans paša brālēns šo pašu brīdi piedāvā mistaram Vemikam jebkurus noteikumus! Mistar Džagars! Pusminūti! Ja jums labpatiktu dot piekrišanu, lai jūs atpērk no pretējo pusi, tad par jebkuru cenu! Naudai nav nozīmes! Mistar Džagars! Mistar! . ..

Mans aizbildnis pilnīgā vienaldzībā pameta lūdzēju lēkājam uz ietves kā uz karstiem ķieģejiem un devās tālāk. Mēs bez traucējumiem nonācām kantorī, kur mūs gaidīja klerks un vīrs velvetona vamzi ar kažokādas cepuri.

—     Maiks ieradies, — sacīja klerks, pieceldamies un tuvodamies misteram Džegersam ka pašu cilvēks.

—     Tā? — noteica misters Džegerss, pagriezdamies pret vīru, kurš raustīja matu šķipsnu uz pieres kā vērsis zvana virvi tai dziesmiņā par kaņepju putniņu. — Jūsu draugam rinda pienāks šo pēcpusdien. Nu?

—     Reče, mister Džegers, — Maiks atbildēja tādā balsi, it kā slimotu ar mūžīgām iesnām, — ar lielu meklēšanu es sadzinu rokā vienu, ser, kas mums derētu.

—    Ko viņš var apzvērēt?

—     Reče, mister Džegers, — Maiks teica, šoreiz noslaucīdams degunu cepurē, — tā vispārini ņemot, kas vien vajadzīgs.

Misters Džegerss pēkšņi aizsvilās dusmās.

—     Es jūs jau iepriekš brīdināju, — viņš teica, tēmēdams ar pirkstu uz pārbijušos klientu, — ka jums plāni klāsies, ja jūs kādreiz atjausieties šeit tā izrunāties. Sasodīts kleists, kā jūs iedrīkstējāties man ko tādu teikt?

Klients bija nobiedēts, bet arī apjucis, jo laikam neaptvēra, ko tik nepiemērotu pateicis.

—        Tāpiņš! — nočukstēja klerks, iegrūzdams viņam dunku sānos. — Tukšpauris! Vai tādas lietas sakāmas acis!

—        Es jums prasu, apdauzītais stulbeni, — mans aizbildnis noteica visai bargā balsī, — prasu vēlreiz un pēdējo reizi — ko var apzvērēt tas vīrs, kuru jūs sameklējāt?

Maiks vērīgi lūkojas manā aizbildnī, it ka gribēdams izlasīt viņa sejā, kas būtu sakāms, un tad lēni atbildēja:

—        Vai nu to, ka cilvēks savu mūžu neko tādu nav dalījis, vai ka visu nakti bijis ar viņu kopā un nav atkāpies ne soli.

—    Nu, tagad uzmanieties. Kādas kārtas ir šis vīrs?

Maiks palūkojās uz savu cepuri, tad uz grīdu, uz griestiem, uz klerku un pat uz mani, pirms stomīdamies iesāka:

—    Mēs viņu saģērbām kā … — bet mans aizbildnis uzbrēca:

—   Ko? Atkal vecais meldiņš?

(— Tāpiņš! — piemetināja klerks, iegrūzdams viņam otru dunku sānos.)

Bezspēcīgi pačāpstinājis lūpas, Maiks atplauka un sāka citādi:

—        Viņš ir ģērbies pieklājīgi kā maiznieks. Vai pat konditors.

—    Vai viņš šeit? — mans aizbildnis apvaicājās.

—    Es viņu atstāju tepat netālu, — Maiks atbildēja.

—  Sēž uz lievenīša aiz stūra.

—    Noejiet abi gar to logu, lai es viņu dabūju redzēt.

Minētais logs atradās kantorī. Mēs piegājām pie tā trijatā un caur aizvilkto stiepju tīklu ieraudzījām pašpārliecināti aizsojojam klientu, kuram sekoja garš zvērīga izskata subjekts īsos balta audekla svārkos, papīra cepuri galvā. Šis godīgais konditors neapšaubāmi bija pilnā, zem viņa acs rēgojās aizkrasots zilums, kurš izveseļošanās stadijā metās zaļš.

—        Lai viņš tūliņ vāc projām šo liecinieku, — aizbildnis, derdzīgi saviebies, sacīja klerkam, — un pavaicājiet, ko viņš īsti domājis, atvilkdams uz šejieni tādu tipu!

Tad aizbildnis ieveda mani kabinetā un, tāpat kājās stāvot, uzkoda sviestmaizi un iedzēra pa malkam heresa no blašķes (šķita, viņš nobiedēja katru sviestmaizi, pirms tai ķērās klāt) un reizē pavēstīja, ko darījis manā labā. Man bija jādodas uz Barnarda Pajumti pie jaunā mistera Pokita, uz kurieni man jau aizsūtīta gulta; jāpaliek pie

jaunā mistera Pokita līdz pirmdienai; pirmdien jābrauc viņam līdzi pie viņa tēva un jāapskatās, kā man tur patiks. Man arī pateica, cik naudas man atļauts mēnesī izdot — tā bija prāva summa —, un izsniedza aizbildņa galdā noglabātas drēbnieku un citu amata meistaru adreses, ja man ievajadzēsies viņu pakalpojumu.

—    Jūs būsiet apmierināts ar atvēlēto kredītu, mister Fip, — teica aizbildnis, steigā stiprinādamies no pudeles, kura smaržoja kā vesela vīna muca, — bet es šādā kārtā sekošu jūsu izdevumiem un apturēšu jūs, ja jūs pārsniegsiet noteikto summu. Ka jūs tik un tā noiesiet neceļos, par to es nešaubos, bet tā nebūs mana vaina.

Mazliet apsvēris šo uzmundrinošo pareģojumu, es lūdzu atļauju aizsūtīt pēc karietes. Viņš atbildēja, ka nav vērts, jo minētā vieta pavisam tuvu; ja es vēloties, Vemiks mani aizvedīšot uz turieni.

Noskaidrojās, ka Vemiks ir tas pats klerks, kas sēdēja kantorī. No augšstāva nosauca lejā otru klerku, lai tas pagaidām aizstāj Vemiku, un es, iepriekš atvadījies no aizbildņa, sekoju Vemikam. Pie durvīm jau atkal drūzmējās ļaudis, bet Vemiks piespieda tos izklīst, pateikdams pusbalsī, bet kategoriski:

—   Es jums saku, tas ir veltīgi: šodien viņš ne ar vienu nerunās.

Tā mēs tikām no viņiem vaļā un soļojām viens otram līdzās tālāk.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Kad tad pamezdams acis uz misteru Vemiku, lai redzētu, kāds viņš izskatās dienas gaismā, es atklāju, ka viņš ir sausnējs, ne visai garš, ar četrstūrainu, kokainu seju, kuras vaibsti likās pavirši izgrebti ar trulu kaltu. Šur tur pavīdēja kaut kas tāds, kas mīkstākā materiālā un ar smalkāku instrumentu būtu izveidots par bedrītēm, bet tagad — par baku rētām. Kalts, sadomājis izrotāt viņa degunu, bija tur iegrebis trīs četras rētas, bet tad atmetis šo nodomu, nepapūlējies nolīdzināt tās. Pēc apspūrušās apkaklītes un manšetēm es spriedu, ka viņš ir vecpuisis un laikam cietis savā mūžā daudz zaudējumu, Jo pirkstus rotāja vismaz četri sēru gredzeni un svārkus spraude, kas

attēloja lēdiju un sēru vītolu pie kapa ar urnu. Ievēroju ari, ka vairāki gredzeni un breloki karājās pie viņa pulksteņķēdes, it kā viņš būtu pilnīgi apkrauts ar atgādinājumiem par mūžībā aizgājušiem draugiem. Viņam bija spožas acis — mazas, skadras un melnas — un prāva mute ar plānām lūpām. Cik varēju spriest, to visu viņš bija mantojis pirms gadiem četrdesmit vai piecdesmit.

—        Tātad jiis nekad agrāk neesat Londonā bijis? — misters Vemiks vaicāja man.

—    Nē, — es atteicu.

—        Kādreiz es ari biju jaunienācējs, — misters Vemiks sacīja. — Taisni jāsmejas atceroties!

—    Bet tagad jūs labi zināt Londonu?

—        Kā nu ne, — misters Vemiks atbildēja. — Zinu visu, kas un kā.

—        Te laikam gan daudz kas briesmīgs notiek? — es jautāju vairāk gan sarunas uzturēšanai nekā ziņu iegūšanai.

—         Londonā jūs var apšmaukt, apzagt un nogalināt. Taču arī citur ir diezgan daudz cilvēku, kas uz to spējīgi-

—        Ja viņiem ir dusmas uz kādu, — es piebildu, lai mazliet. mīkstinātu viņa vārdus.

—        Nezinu vis, vai tas notiek aiz dusmām, — misters Vemiks nepiekrita. — Dusmu cilvēkos nemaz tik daudz nav. Viņi to dara, ja no tā tiek kāds labums pašiem.

—   Tas ir vēl ļaunāk.

—        Jūs tā domājat? — misters Vemiks noprasīja. — Manuprāt, tas pats vien sanāk.

Viņš bija atstūmis platmali pakausi un, lūkodamies taisni uz priekšu, soļoja tik augstprātīgi, it kā uz ielas nebūtu nekā ievērības cienīga. Viņa mute atgādināja pasta kastītes spraugu, un tāpēc šķita, ka viņš pastāvīgi smaida. Mēs jau bijām Holbornhilā, kad es atklāju, ka tas ir apmans un viņš ij nedomā smaidīt.

—        Vai jūs zināt, kur dzīvo misters Metjū Pokits? — es jautāju misteram Vemikam.

—        Jā, — viņš atbildēja, pamādams uz to pusi. — Hemersmitā, uz rietumiem no Londonas.

—   Vai tas ir tālu?

—   Nu! Teiksim, piecas jūdzes.

—   Vai jūs viņu pazīstat?

—    Ahā, jūs mākat pratināt no visas tiesas! — misters

Vemiks noteica, atzinīgi uzlūkodams mani. — Jā, es viņu pazīstu. Es viņu pazīstu!

Viņa vārdos skanēja tā kā iecietība, tā kā nievas, un man sašļuka dūša; es joprojām šķielēju uz viņa kokaino seju, meklēdams nule dzirdētajam tekstam nomierinošu izskaidrojumu, kad viņš paziņoja, ka mēs jau atrodamies Barnarda Pajumtē. Šī vēsts mani nemaz neuzmundrināja, jo biju iztēlojies lielu viesnīcu, kuru vada miste'rs Barnards un pret kuru mūsu pilsētiņas Zilais Kuilis ir gluži vienkārši traktieris. Taču izrādījās, ka Barnards ir bezmiesīgs gars vai fikcija, bet viņa pajumte — netīru, galīgi noplukušu ēku sablīvējums, kas iespiests smirdīgā nostūri, kuru izraudzījušies savām sanāksmēm visas apkārtnes runči.

Mēs iekļuvām šai miera ostā pa maziem vārtiņiem, un eja izmeta mūs grūtsirdīgā pagalmiņā, kurš atgādināja kapsētu, tikai bez kapu kopiņām. Manuprāt, es vēl nekad nebiju redzējis tik bēdīgus kokus, tik bēdīgus zvirbuļus, lik bēdīgus kaķus un tik bēdīgus namus ap pagalmu (apmēram kādu pusduci). Logi šais dzīvokļos, kuros nami bija sadalīti, plaši iepazīstināja ar visāda veida nodriskātiem aizkariem, saplīsušiem puķu podiem, iesprāgušām rūtīm, putekļainām lupatām un nožēlojamām grabažām, bet no tukšām istabām blenza papīra strēmeles ar uzrakstiem: «Izdod. Izdod. Izdod,» — it kā jauni upuri būtu nozvērējušies nekad neievākties šeit, un atriebi alkstošā Barnarda dvēsele pamazām nomierinās, pašreizējiem iemītniekiem pakāpeniski izbeidzot dzīvi ar pašnāvību un novietojoties zem pagalma bruģa bez garīgas apstāvēšanas. Tērpusies kvēpu un dūmu veidotās sēru skrandās, šī Barnarda nelaimīgā radība kaisīja pelnus uz galvas un, novesta līdz atkritumu bedres līmenim, bez kurnēšanas nesa savu negoda nastu. Tā es uztvēru to ar acīm, kamēr sausi puvekļi, mitri puvekļi un viss, kas slepenībā pūst un trūd bēniņos un novārtā pamestos pagrabos, piedevām žurku, peļu, blakšu un tuvīno zirgu staļļu smirdoņa, kutināja man nāsis un gaudīgi lūdzās: — Paostiet Barnarda mikstūru!

Tik nežēlīgi tika pieviltas manas pirmās lielās cerības, ka es satrūcies atskatījos uz misteru Vemiku.

— Ahā, — viņš sacīja, pārpratis mani, — šis vientuļais kaktiņš atgādina jums laukus. Man arī.

Viņš ieveda mani pagalma stūrī un vadīja augšā pa kāpnēm, kuras šķita pakāpeniski pārvēršamies pīšļos, tā ka tuvākajās dienās augšstāva iemītniekiem varēja tikt pilnīgi atņemta iespēja nokļūt lejā; mēs apstājāmies pie durvju rindas pēdējā stāvā. Uz vienām bija uzraksts: «Mr. Pokits, Jun.» — un pie vēstuļu kastītes piesprausta zīmīte: «Būšu atpakaļ drīz.»

—    Viņš droši vien negaidīja, ka jūs tik ātri ieradīsieties, — misters Vemiks paskaidroja. — Vai es jums vairs neesmu vajadzīgs?

—   Nē, pateicos, — es atbildēju.

—    Tā kā es pārzinu kasi, — misters Vemiks piezīmēja, — tad mēs droši vien bieži redzēsimies. Ardievu.

—   Ardievu.

Es pastiepu roku, un misters Vemiks vispirms paskatījās uz to, it kā gudrodams, kas man īsti vajadzīgs. Tad viņš pacēla skatienu uz mani un, acīm redzot, sapratis sacīja:

—   Nu jā, protams! Jūs esat paradis sniegt roku?

Es biju tīri apmulsis, domādams, ka Londonā šāds paņēmiens nav vairs modē, tomēr atbildēju apstiprinoši.

—    Es esmu no ta atradinājies, — misters Vemiks atzinās, — ja nu vienīgi, atvadoties uz visiem laikiem. Man bija liels prieks ar jums iepazīties, nudien. Ardievu!

Kad mēs spiedām viens otram roku un viņš aizgāja, es pacēlu kāpņu loga augšdaļu un teju pat paliku bez galvas, jo virves bija satrunējušas un ietvars gāzās zemē kā giljotīnas nazis. Par laimi, tas notika tik ātri, ka es vēl nepaspēju izbāzt galvu ārā. Pēc šīs laimīgās izglābšanās es apmierinājos ar skumīgu lūkošanos uz miglaino Pajumti, cik to varēja saskatīt caur blīvo netīrumu kārtu uz rūtīm, un nospriedu, ka Londonu pārmērīgi sacildinājuši.

Mistera Pokita, jaunākā, uzskati par jēdzienu «drīz», acīm redzot, atšķīrās no manējiem, jo es zaudēju vai pacietību, kādu pusstundu blenzdams ārā un rakstīdams ar pirkstu savu vārdu uz katras netīrās rūts, līdz izdzirdēju soļus uz kāpnēm. Maz pamazām parādījās cepure, galva, kaklauts, veste, bikses un zābaki, kas piederēja kādam pilsonim aptuveni vienādā sabiedriskā stāvoklī ar mani. Viņam bija padusēs lieli papīra vīstokļi, vienā rokā groziņš ar zemenēm, un viņš bija pavisam aizelsies.

—   Misters Fips? — viņš jautāja.

—    Misters Pokits? — jautāju es.

—        Ak dievs! — viņš izsaucās. — Man šausmīgi jāatvainojās, bet, cik man zināms, no jūsu puses pienāk katls diližanss ap pusdienas laiku, un es gaidīju jūs atbraucam ar to. īstenībā es izgāju no mājām jūsu dēļ — kas gan nav nekāds attaisnojums —, jo domāju, ka jums kā lauciniekam gribēsies ieēst ogas pēc pusdienām, tāpēc aizskrēju uz Koventgārdenas tirgu — tur var dabūt labas.

Šķita, ka man acis izsprāgs no pieres, kad ielūkojos viņā ciešāk. Es nesakarīgi pateicos par uzmanību un nolēmu, ka tas ir tikai sapnis.

—    Ak dievs! — atkārtoja misters Pokits, jaunākais. — Durvis iestrēgušas!

Tā kā viņš sāka cīņu ar durvīm, saspiezdams ogas ķīselī, iežmiedzis vīstokļus padusēs, es piedāvājos tos paturēt. Viņš pasniedza tos ar mīļu smaidu un bruka virsū durvīm kā negantam zvēram. Tas padevās tik pēkšņi, ka viņš atsprāga atpakaļ pret mani, bet es pret durvīm otrā sienā, un mēs abi sākām smieties. Taču pirmītējā sajūta mani neatstāja, un es joprojām domāju, ka sapņoju.

—    Lūdzu, nāciet iekšā, — aicināja misters Pokits, jaunākais. — Atļaujiet man iet pirmajam. Te ir diezgan patukšs, bet ceru, ka līdz pirmdienai jūs izturēsiet. Mans tēvs uzskatīja, ka rītdienu jums būs patīkamāk pavadit kopā ar mani nekā ar viņu un varbūt jūs vēlēsieties apskatīt Londonu. To es jums izrādīšu ar lielāko prieku. Ceru, ka ar ēšanu jūs būsiet apmierināts, jo ēdienus mums piegādās no tuvākās ēdnīcas (turu par savu pienākumu paziņot., ka uz jūsu rēķina), tāds ir mistera Džegersa norādījums. Dzīvoklis, kā pats redzat, nekādi nav uzskatāms par lepnu, jo man pašam jāpelna maize, tēvam nav ko man dot, un es arī neņemtu, ja viņam kas būtu. Šī ir mūsu dzīvojamā istaba — krēsli, galdi, paklājs un pārējais, ko viņi varēja pieciest, nāk no manām mājām. Par galdautiem, karotēm un traukiem es neatbildu, tie atsūtīti no ēdnīcas sakarā ar jūsu atbraukšanu. Te ir mana guļamistabiņa, diezgan pamitra, bet pie Barnarda vispār mitrs. Te ir jūsu guļamistaba: mēbeles īrētas, bet, manuprāt., atbilst savam uzdevumam; ja jums vēl kas vajadzīgs, es pagādāšu. Istabas ir nošķirtas, mēs būsim šeit vieni un, jādomā, nekausimies. Bet, ak dievs, lūdzu piedošanu, jūs turat iepirkumus visu laiku rokās. Lūdzu, dodiet tos šurp! Man patiešām kauns.

Stāvēdams iepretī misteram Pokitam, jaunākajam, un sniegdams viņam vienu vīstokli pēc otra, es ieraudzīju viņa acis ataustam to pašu pārsteigumu, ar kādu es lūkojos viņā, un viņš sacīja atkāpdamies:

—   Žēlīgais dievs, jūs esat tas dārzā ieklidušais puika!

—        Un jūs, — es atbildēju, — tas bālais jaunais džentlmenis!

DIVDESMIT OTRā NODAĻA

B ālais jaunais džentlmenis un  es stāvējām labu brīdi Barnarda Pajumtē, vērodami viens otru, kamēr abiem izlauzās smiekli.

—    Un tad tas bijāt jūs! — viņš teica.

—    Un tas bijāt jūs!

Mēs no jauna aplūkojām viens otru un atkal sākām smieties.

—        Nu, kas bijis, tas izbijis, — sacīja bālais jaunais džentlmenis, sirsnīgi sniegdams man roku, — tā es ceru, un tas būs augstsirdīgi no jūsu puses, ja jūs man piedosiet, ka es jūs tik dūšīgi iekaustīju.

No šiem vārdiem es sapratu, ka misters Herberts Pokits (jo tā sauca jauno bālo džentlmeni) vēl līdz šim nav pratis atšķirt savu nodomu no tā īstenošanas. Taču es necentos noskaidrot patiesību, un mēs dedzīgi spiedām viens otram roku.

—        Tolaik jūs vēl neko nezinājāt, ka būsiet bagāts? — Herberts Pokits jautāja.

—    Nē.

-— Nē, — viņš atkārtoja, — kā dzirdēju, tas noticis pavisam nesen. Tolaik drīzāk man bija cerības uz to.

—    Patiešām?

—        Jā. Mis Hevišema ataicināja mani pie sevis, lai redzētu, vai es viņai neiepatikšos. Taču nekas neiznāca, es viņai nebiju-pa prātam.

Es uzskatīju, ka pieklājība prasa izpaust pārsteigumu par to.

—        Slikta gaume, — Herberts iesmējās, — taču tāds ir fakts. Jā, viņa ataicināja mani uz pārbaudes vizīti, un, ja es pārbaudi būtu izturējis, tad laikam mana nākotne būtu nodrošināta un varbūt pat mani būtu… nu, kā to lai saka … ar Estellu.

—    Ko? — es izsaucos, pēkšņi saausīdamies.

Mums sarunājoties, viņš krāva ogas šķīvjos; tas daļēji piesaistīja viņa uzmanību, un viņš ātrumā neatrada vajadzīgo vārdu.

—        Saderējuši, — viņš teica, joprojām noņemdamies ar ogām. — Saderinājuši. Sadevuši kopā. Tā sakot, kaut kas uz to pusi.

—    Kā jūs pārcietāt šo vilšanos? — es apvaicājos.

—        Eh, par to man sirds daudz nesāpēja. Viņa jau ir īsts tirāns.

—    Mis Hevišema?

—        Es negribētu to pavisam noliegt, taču šobrīd domāju par Estellu. Meitene ir cietsirdīga, uzpūtīga un untumaina bez sava gala, mis Hevišema viņu tādu izaudzinājusi, lai atriebtos visam vīriešu dzimumam.

—    Kāda rada viņa ir mis Hevišemai?

—    Nekāda. Tikai adoptēta.

—        Un kāpēc viņai jāatriebjas visam vīriešu dzimumam? Par ko jāatriebjas?

—        Žēlīgais dievs, mister Fip! — viņš izsaucās. — Vai tad jūs nezināt?

—   Nē, — es atteicu.

—        Pasaulīti Tas ir garš stāsts un jāpataupa līdz pusdienām. Bet tagad atjaujiet man ko pavaicāt. Kā jūs gadījāties tur tai dienā?

Es izstāstīju, viņš uzmanīgi noklausījās līdz beigām, tad atkal sāka skaļi smieties un apjautājās, vai man vēl ilgi sāpējuši viņa zvēlieni. Es nejautāju viņam to pašu, jo man šai ziņā jau bija izveidojies savs noteikts uzskats.

—        Cik saprotu, misters Džegerss ir jūsu aizbildnis? — viņš turpināja.

—    Jā.

—        Vai jūs zināt, ka viņš ir mis Hevišemas lietu kārtotājs un pilnvarnieks un bauda viņas uzticību vairāk nekā jebkurš cits?

Es jutu, ka mēs tuvojamies bīstamai tēmai. Tāpēc uzsvērti atturīgi atbildēju, ka esmu redzējis misteru Džegersu mis Hevišemas namā tikai vienu reizi — mūsu kautiņa dienā — un esmu pārliecināts, ka misters Džegerss mani nemaz neatceras.

—        Viņš bija tik laipns, ka ieteica jums manu tēvu par audzinātāju un pats ieradās aprunāties ar tēvu par to. Jādomā, ka viņš dzirdējis par tēvu no mis Hevišemas. Tēvs ir viņas brālēns, taču nekādus radnieciskus sakarus viņi neuztur, jo tēvs neprot pieglaimoties un nevēlas viņai izdabāt.

Herberta Pokita vaļsirdīgā un nemākslotā izturēšanās bija ļoti pievilcīga. Ne agrāk, ne vēlāk neesmu sastapis cilvēku, kurš manī gan ar skatienu, gan balsi radītu tik stipru pārliecību, ka viņš nav spējīgs rīkoties paslepšus un zemiski. Viņš bija tik apbrīnojami možs un cerību pilns, bet reizē es nemaldīgi nojautu, ka viņš nekad negūs lielus panākumus un neiedzīvosies bagātībā. Nezinu, kā tas gadījās, bet šāds iespaids nodibinājās man uzreiz, vēl pirms bijām sēdušies pie pusdienu galda, taču tā rašanos es izskaidrot nevaru.

Viņš vēl joprojām bija bāls jauns džentlmenis, un aiz viņa možuma un mundruma bija jaušams zināms vārgums, kas norādīja, ka veselība viņam nav sevišķi stipra. Seja viņam nebija skaista, toties ārkārtīgi pievilcīga un jautra, kas atsver jebkuru skaistumu. Augums mazliet neveikls kā tanīs dienās, kad manas dūres tik ātri tika ar viņu galā, toties šķita, ka tas vienmēr būs viegls un jauneklīgs. Vai mistera Treba provinciālais darinājums viņam piestāvētu labak nekā man, tas vēl bija jautājums, bet to gan zinu, ka viņa apnēsatais uzvalks piestāvēja viņam labāk nekā manas jaunās drēbes man.

Tā kā viņš bija tik runīgs, tad es sapratu, ka atturība no manas puses nebūtu īstā atmaksa un neatbilstu arī mūsu gadiem. Tāpēc es izstāstīju viņam savu īso dzīves stāstu, sevišķi uzsvērdams, ka nedrīkstu ievākt ziņas par savu labvēli. Vēl piebildu, ka esmu bijis kalēja māceklis, uzaudzis uz laukiem, neko nezinu par smalkām manierēm un tāpēc būtu ļoti laipni no viņa puses aizrādīt man, ja nezināšu, ko darīt, vai rīkošos aplami.

—    Ar prieku, — viņš atbildēja, — un uzdrīkstos apgalvot, ka jums vajadzēs ļoti maz aizrādījumu. Mēs droši Vien daudz laika pavadīsim kopā, tāpēc man gribētos atmest visādas liekas ceremonijas. Varbūt jūs būsiet tik laipns un sauksiet mani tūliņ manā kristītā vārdā —' par Herbertu?

Es pateicos un apsolījos to darīt, savukārt paskaidrodams, ka mani sauc kristītā vārdā par Filipu.

—    Man nepatik Filips, — viņš smaidot sacīja, — tas atgādina pamācīgās grāmatiņās minētu zēnu, kurš bijis tik laisks, ka ievēlies dīķī, vai aiz pārēšanās tā aptaukojies, ka pat acis nav varējis pavirināt, vai tik skops, ka glabājis tortes gabalu, kamēr pašu apēduši lāči, kuri, par laimi, mājojuši turpat tuvumā. Es jums ieteikšu ko citu. Mēs tik labi harmonējam, un jūs esat bijis kalējs… vai jums nebūs iebildumu?

—   Man nebūs nekādu iebildumu pret jūsu priekšlikumiem, — es atbildēju, — tikai man nekas nav saprotams.

—    Kā būtu, ja es sauktu jūs par Hendeli? Hendelim ir brīnišķīga kompozīcija, kas saucas «Harmoniskais kalējs».

—    Rūšu ļoti priecīgs.

—    Tad, mans dārgais Hendel, — viņš teica atskatīdamies, kad durvis atvērās, — pusdienas ir jau klāt, un, es lūdzu, sēsties galda galā, jo tu esi tas, kas mielo mani.

Par to es negribēju ne dzirdēt, tāpēc galda galā nosēdās viņš un es iepretī. Tās bija brīnišķīgas pusdienas — pēc manas toreizējās uztveres īstas lordmēra dzīres—, un sevišķu jaukumu tām piešķīra tas apstāklis, ka bijām pilnīgi neatkarīgi, bez vecāku ļaužu uzraudzības un ap mums bija Londona. Mūsu banketu padarīja līksmu arī tā tīri čigāniskais raksturs, jo, kaut arī misters Pamblčuks par mūsu mielastu būtu sacījis, ka mēs peldam pārpilnībā — lai gan viss līdz pēdējam sīkumam bija piegādāts no ēdnīcas —, tomēr galda apkaime bija diezgan tuksnesīga un trūcīga, un viesmīlim vajadzēja trauku vākus kraut uz grīdas (lai tūliņ kluptu par tiem), bļodiņu ar kausēto sviestu novietot atzveltnes krēsla, maizi nolikt uz grāmatu plaukta, sieru ogļu liekšķerē, bet cepto vistu blakus istabā manā gultā, kur, vakarā gulēt ejot, es atradu vēl diezgan daudz pētersīļu un sasaluša sviesta. Tas piešķīra dzīrēm jaukumu, un, kad beidzot viesmīlis bija projām un vairs neblenza uz mani, tad manu prieku nekas vairs neaptumšoja.

Kad bijām jau laiciņu ēduši, es atgādināju Herbertam viņa solījumu pastāstīt par mis Hevišemu.

—    Pareizi, — viņš atsaucās, — es tūliņ sākšu, bet ievadam pieminēšu, Hendel, ka Londonā nav parasts bāzt nazi mutē, jo var gadīties nelaime; šim nolūkam domāta dakšiņa, kuru arī neder bāzt dziļāk, nekā nepieciešams. Tas, protams, tīrais sīkums, bet tā nu reiz pieņemts rīkoties. Ari karoti labāk satvert ar pirkstiem no apakšas, nevis no augšas. Tam ir divas priekšrocības. Vieglāk to iedabūt mutē (un pēc tā jau mēs cenšamies), un, otrkārt, labās rokas elkonis neizvirzās uz priekšu, it kā tu nodarbotos ar austeru atvēršanu.

Sie draudzīgie aizrādījumi lika izsaciti tik rotaļīgi un jautri, ka mēs abi sākām smieties un es pat nenosarku.

—    Tagad parunāsim par mis Hevišemu, — Herberts turpināja. — Jāsaka, mis Hevišema bijusi izlutināta kopš mazatnes. Māte viņai nomirusi agrā bērnībā, un tēvs neko nav liedzis. Tēvam jūsu pusē piederējusi zeme un alus darītava. Es nezinu, kāpēc darīt alu uzskata par džentlmeņa cienīgu nodarbošanos, taču tas ir neapstrīdami, ka cept maizi džentlmenim neklājas, bet darīt alu — cik vien patīk. To var redzēt katru dienu.

—   Vai džentlmenis var turēt traktieri? — es jautāju.

—    Nekādā gadījumā, — Herberts atbildēja, — bet traktieris var uzturēt džentlmeni. Labi. Misters Hevišems bijis ļoti bagāts un ļoti lepns. Tāda pati bijusi arī viņa meita.

—   Vai mis Hevišema bijusi vienīgais bērns? — es nenocietos.

—    Pacieties, drīz uzzināsi. Nē, viņa nav bijusi vienīgais bērns, viņai bijis pusbrālis. Tēvs slepeni apprecējies otrreiz — manuprāt, ar savu virēju.

—    Es domāju, ka viņš bijis lepns.

—    Mans mīļais Hendel, tāds viņš arī bijis. Viņš apprecējis otro sievu slepeni, jo bijis lepns. Pēc kāda laika viņa nomirusi. Manuprāt, viņš tikai pēc sievas nāves pastāstījis meitai par visu un pieņēmis dēlu ģimenē, un viņi dzīvojuši tai pašā namā, kuru tu jau pazīsti. Dēls pieaugot izveidojies par izšķērdētāju, uzdzīvotāju, nepateicīgu radījumu — vārdu sakot, nekur nederīgu cilvēku. Beidzot tēvs izslēdzis viņu no mantojuma, taču mirstot apžēlojies un šo to viņam atstājis, lai arī ne tuvu tik daudz kā mis Hevišemai. Iedzer vēl vīnu un atjauj aizrādīt, ka sabiedrība nebūt neprasa tik uzskatāmus pierādījumus par vīna glāzes iztukšošanu; ka glāze tukša, tev noticēs arī tad, ja tu neapgāzīsi to sev uz deguna.

Es to biju izdarījis nevilšus, aizrautīgi klausīdamies viņa stāstā; es pateicos viņam un atvainojos. Viņš atbildēja: — Nekas, — un turpināja:

—    Mis Hevišema nu bijusi mantiniece, un skaidrs, ka viņu uzskatījuši par visai labu partiju. Arī pusbrālim bijis atkal rīcības kapitāls, bet, tā kā viņam bijuši parādi un viņš nav pārtraucis trakulīgo dzīvi, nauda drīz izputējusi. Viņam sākušās ķildas ar māsu, pat daudz asākas nekā savā laikā ar tēvu; domā, ka viņš slepenībā nīdis māsu no visas sirds, uzskatīdams, ka māsa noskaņojusi tēvu pret viņu. Un tagad es nonāku pie visbēdīgākā šai stāstā, tikai, starp citu, gribu piezīmēt, mans dārgais Hendel, ka visu salveti nav iespējams iebāzt glāzē.

Kāpēc es to gribēju ar savu salveti izdarīt, nudien nevaru pateikt. Zinu tikai, ka šķiedu daudz spēku, kas bija labāka uzdevuma vērti, lai iespiestu salveti glāzē. Es atkal pateicos Herbertam un atvainojos, un atkal viņš vislabsirdīgākajā balsī atbildēja: — Nekas, nekas! — un turpināja stāstu.

— Tad uz skatuves parādījies kāds vīrietis — vai nu viņi iepazinušies hipodromā, viesībās, vai kur citur —, kurš sācis lakstoties ap mis Hevišemu. Es nekad neesmu viņu redzējis (jo tas noticis pirms divdesmit pieciem gadiem, kad mūsu abu nebija pasaulē, Hendel), bet esmu dzirdējis tēvu izsakāmies, ka tas bijis visai izskatīgs un visādi piemērots vīrietis. Tikai par džentlmeni viņu gan varējuši saukt vienīgi aiz naivitātes vai objektivitātes trūkuma, to mans tēvs vienmēr stingri uzsvēra, jo viņš turas pie principa: ja cilvēks nav īsts džentlmenis sirdī, tad tāds viņš savu mūžu nebūs arī pēc uzvedības. Viņš saka: koka šķiedru nevar noslēpt ne ar kādu lakojumu; jo vairāk lakas liek virsū, jo skaidrāk redzama šķiedra. Nu labi. Sis vīrietis nav atkāpies no mis Hevišemas ne soli un zvērējis būt viņai uzticīgs. Līdz tam, manuprāt, viņas jūtas klusējušas, bet tad pēkšņi pamodušās un viņa kaislīgi iemīlējusies. Nav šaubu, ka viņa pat dievinājusi šo vīrieti. Viņš izmantojis mis Hevišemas pieķeršanos un izvīlis viņai lielas naudas summas, iestāstījis, lai par milzu atlīdzību izpērk brāļa daļu alus darītavā (ko tēvs aiz vājā rakstura bija dēlam novēlējis), aizrādīdams, ka grib visu turēt savās rokās, kad kļūs par viņas vīru. Tavs aizbildnis toreiz vēl,nav bijis mis Hevišemas pilnvarnieks, un viņa arī bijusi pārāk uzpūtīga un pārāk iemīlējusies, lai pieņemtu kāda padomu. Viņas radi bijuši trūcīgi un intriganti, vienīgi mans tēvs, kaut ari trūcīgs, tomēr nav ne pielīdējs, ne skauģis. Juzdamies neatkarīgs, viņš vienīgais brīdinājis mis Hevišemu, ka viņa pārāk daudz dara šā cilvēka labā un pilnīgi nokļūs viņa varā. Tad viņa sava līgavaiņa klātbūtnē dusmās izraidījusi manu tēvu no sava nama, un kopš tās reizes viņš tur nav vairs kāju spēris.

Es atcerējos mis Hevišemas vārdus: «Metjū atnāks pie manis tad, kad es gulēšu mirusi uz šā galda,» — un apvaicājos Herbertam, vai patiešām viņa tēvs tā noskaities uz mis Hevišemu.

—   Viņš nav noskaities, — Herberts atbildēja, — bet mis Hevišema sava iecerētā klātbūtnē apvainojusi tēvu, ka viņš cerējis kaut ko saņemt no viņas un nu dusmojas, ka šie plāni izjukuši; ja tēvs tagad apmeklētu mis Hevišemu, tad tiklab viņam, kā viņai šķistu, ka šādi plāni bijuši. Ret atgriezīsimies pie mis Hevišemas līgavaiņa, lai pabeigtu stāstu. Kazu diena bijusi norunāta, līgavas tērps nopirkts, kāzu ceļojums izplānots, kāzu viesi ielūgti. Pienākusi noliktā diena, bet līgavainis nav ieradies. Viņš atsūtījis vēstuli. . .

—    … kuru viņa saņēma, — es pārtraucu, — kad posās kāzām. Bez divdesmit minūtēm deviņos.

—    Un tai brīdī, — Herberts turpināja, pamājis ar galvu,

—    viņa apturējusi visus pulksteņus. Kas vēl bijis teikts šai vēstulē bez nežēlīgā paziņojuma, ka nekādu kāzu nebūs, to es nevaru pateikt, jo nezinu. Kad mis Hevišema pēc grūtas slimības atlabusi, tad atstājusi māju tādā stāvoklī, kādā tā tagad ir, un kopš tā laika nav rādījusies dienas gaismā.

—    Un tas ir viss? — es jautāju, brīdi klusējis.

—   Viss, ko es zinu, un to pašu esmu sastādījis no dažādiem dzirdētiem fragmentiem, jo tēvs izvairās par to runāt, un, kad mis Hevišema uzaicināja mani pie sevis, viņš pastāstīja man tikai pašu nepieciešamāko. Bet es kaut ko piemirsu. Ļaudis domā, ka vīrietis, kam viņa tik pārsteidzīgi uzticējusies, rīkojies saziņā ar viņas pusbrāli un ka šie sazvērnieki dalījušies saņemtajā naudā.

—   Savadi, ka viņš neapprecēja mis Hevišemu un nepievāca visu viņas bagātību, — es sacīju.

—    Varbūt viņš bijis jau precējies un šo nežēlīgo apvainojumu izdomājis viņas pusbrālis, — Herberts atteica.

—   Taču par to es neko skaidri nezinu.

—   Kas notika ar tiem abiem vīriešiem? — es vaicāju, atkal brītiņu padomājis.

—   Viņi piedzīvoja aizvien lielāku kaunu un negodu — ja vien tas iespējams — un galīgi pagrima.

—   Vai viņi dzīvi?

—    Nezinu.

—   Tu nupat sacīji, ka Estella nav mis Hevišemai rad-i, bet adoptēta. Kad tas notika?

Herberts paraustīja plecus.

—    Cik vien esmu dzirdējis par mis Hevišemu, tad Estella ari tur jau bijusi. Vairāk neko nezinu. Un nu, Hendel, — viņš noteica, it kā aizmēzdams visu pie malas,

—    tagad mēs pilnīgi saprotamies. Visu, ko es zinu par mis Hevišemu, zini tu arī.

—   Un visu, ko zinu es, zini arī tu, — es atbildēju.

—    To es ticu. Tāpēc starp mums nebūs nekādas sacensības vai pārpratumu. Un par to noteikumu, kas saistās ar tavu nākotni, — proti, ka tu nedrīksti taujāt un prātot, kam esi pateicību parādā, — tu vari būt pilnīgi drošs, ka ne es, ne manējie nekad to nepieminēsim ne ar pušplēstu vārdu.

Viņa vārdos bija tik daudz smalkjūtības, ka es sapratu: pat ja dzīvošu gadiem ilgi zem viņa tēva jumta, šis jautājums netiks skarts. Un viņa vārdi skanēja tik nozīmīgi, ka es sapratu arī to: viņš, tāpat kā es, ir pilnīgi pārliecināts, ka mana labdare ir mis Hevišema.

Pirms tam man nebija ienācis prātā, ka viņš tīšuprāt ievadījis sarunu tādā virzienā, lai starp mums nebūtu nekādas neskaidrības; to es aptvēru tikai vēlāk, kad jutu, cik viegli un labi mums nu kļuva. Mēs jautri smējāmies un tērzējam, un es sarunas gaitā ievaicājos, ar ko viņš nodarbojas.

—    Es esmu kapitālists, — viņš atbildēja, — kuģu apdrošinātājs. — Un, laikam redzēdams, ka meklēju telpā kādas kuģošanas vai kapitāla pazīmes, piemetināja:

—   Sitijā.

Kuģu apdrošinātāji Sitijā man šķita bagāti un iespaidīgi vīri, un es ar bijību apsvēru, ka esmu savā laikā notriecis jauno apdrošinātāju no kājas, padarījis zilu viņa vērtējošo aci un pārsitis viņa uzņēmīgo galvu. Taču mani tūliņ atvieglināja tā neizskaidrojamā nojauta, ka Herberts Pokits nekad nebūs ne izcili veiksmīgs, ne bagāts.

—    Es nedomāju ieguldīt visu kapitālu kuģu apdrošināšanā, ar to man nepietiek. Es iegādāšos kādas drošas dzīvības apdrošināšanas biedrības akcijas un tikšu valdē. Šo to es ieguldīšu arī kalnrūpniecībā. Tas viss mani netraucēs nofraktēt pāris tūkstoš tonnu uz sava rēķina. Es domāju tirgoties, — viņš turpināja, atlaidies krēslā, — ar Austrumindiju — zīds, šalles, garšvielas, indigo, medikamenti, dārgas koku šķirnes. Tā ir interesanta profesija.

—   Vai peļņa liela? — es apvaicājos.

—   Milzīga! — viņš atbildēja.

Es atkal kļuvu svārstīgs un nodomāju, ka viņa cerības daudz lielākas par manējām.

—        Es domāju, — viņš sacīja, iebāzis īkšķus vestes kabatās, — ka tirgošos arī ar Rietumindiju, — cukurs, tabaka, rums. Arī ar Ceilonu, sevišķi ziloņkaula dēļ.

—    Tev vajadzēs krietni daudz kuģu, — es teicu.

—    Veselu floti, — viņš piekrita.

Šo tirdzniecisko operāciju milzīgā vēriena nomākts, es tikai apvaicajos, ar kadam zemēm tirgojas tie kuģi, kurus viņš patlaban apdrošina.

—        Es vēl neesmu sācis apdrošināšanu, — viņš atbildēja, — pagaidām es tikai vēroju.

Nezin kāpēc man šķita, ka šī nodarbošanās vairāk atbilst Barnarda Pajumtei, un noteicu (apmierinātā toni):

—    Ahā!

—   Jā. Es strādāju kantori un vēroju.

—    Vai kantoris ir izdevīga vieta? — es prasīju.

—        Tu domā, tiem jauniesācējiem, kas tur strādā? — viņš atbildēja ar jautājumu.

—    Nu jā, tev.

—        N-nē, man ne. — Viņš to sacīja tādā tonī, it kā vispirms būtu rūpīgi apsvēris visus «par» un «pret». — Nekāda tieša labuma tur nav. Tas ir, man neko nemaksā, un man pašam jāgādā par sevi.

Te patiešām bija grūti saskatīt kādu labumu, un es nogrozīju galvu par zīmi, ka ar šādiem ienākumiem būs diezgan grūti tikt pie kapitāla.

—        Taču galvenais ir, — Herberts Pokits aizrādīja, — ka es vēroju. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Cilvēks, saproti, sēž kantorī un vēro.

Mani pārsteidza šis īpašais norādījums, ka, saproti, ja cilvēks nesēž kantorī, tad viņš neko nevar novērot, bet es paļāvos uz viņa pieredzi un klusēju.

—        Un tad pienāk laiks, — Herberts turpināja, — kad tev paveras spožas iespējas. Tu ķeries klāt, meties iekšā, iedzīvojies kapitālā, un viss kārtībā! Un, kad esi iedzīvojies kapitālā, tad nekas cits nav jādara, vienīgi jālaiž tas apgrozībā.

Tas stipri atgādināja viņa izturēšanos kautiņa laikā dārzā. Savu nabadzību viņš uzņēma tāpat kā toreiz savu sakāvi. Man šķita, ka viņš visus dzīves triecienus un grūdienus panes tikpat drosmīgi kā toreiz manējos. Bija redzams, ka šeit viņam pieder tikai pats nepieciešamākais, jo viss, kam pievērsu uzmanību, bija atsūtīts no ēdnīcas vai citurienes uz mana rēķina.

Tomēr, kaut arī Herberts savā iztēlē jau bija iedzīvojies bagātībā, viņš nelepojās ar to, un es biju viņam no sirds pateicīgs, ka viņš nav kļuvis uzpūtīgs. Viņa vienkāršība bija patīkama piedeva pārējām patīkamajām īpašībām, un mēs ļoti labi sapratāmies. Vakarā mēs izstaigājāmies pa ielām un par puscenu iegājām teātrī; otrā dienā apmeklējām baznīcu Vestminsteras abatijā un pēcpusdienā klaiņojām pa parkiem, un es, raudzīdamies daudzajos zirgos, prātoju, kas tos visus apkaļ, un nožēloju, ka to nedara Džo.

Pēc pašiem pieticīgākajiem aprēķiniem, to svētdien man šķita, ka pagājuši daudzi mēneši, kopš šķīros no Džo un Bidijas. Šo iespaidu radīja lielais atstatums starp mani un viņiem, un mūsu tīrelis likās bezgala tāls. Ka esmu vēl viņsvētdien bijis mūsu vecajā baznīcā savās vecajās svētdienas drēbēs, likās pilnīgi neiespējami gan no ģeogrāfiskā un sabiedriskā, gan gluži cilvēciskā viedokļa. Un tomēr ļaužu pilnajās un novakara krēslā tik spoži apgaismotajās Londonas ielās mani šad tad piemeklēja pārmetumi, kāpēc esmu tik vieglu prātu pametis mūsu nabaga veco virtuvi, un pusnakts stundā, kad slaists naktssargs slāja pa Barnarda Pajumti, izlikdamies to apsargājam, viņa soļi dobji atbalsojās manā sirdī.

Pirmdienas rītā ceturksni pirms deviņiem Herberts devās uz kantori parādīties un laikam arī pavērot, un es viņu pavadīju. Mēs norunājām, ka es pagaidīšu viņu pāris stundu un tad brauksim abi uz Hemersmitu. Šķita, ka olas, no kurām izperinās jaunie apdrošinātāji, bijušas ieraktas karstos putekļos ka strausu olas, — tā varēja spriest pēc tās vietas, kur šie nākamie milži ieradās pirmdienas rītā. Arī pats kantoris, kurā Herberts darbojās, manās acīs nebija nekāds labais novērošanas punkts, jo atradās trešajā stāvā pagalma pusē un pa tā netīrajiem logiem pat pagalmu nevarēja lāgā redzēt, tad jau drīzāk varēja ieskatīties pretējā nama trešā stāva logos.

Es nogaidīju līdz pusdienas laikam un tikmēr apskatīju biržu, kur zem tvaikoņu sabiedrību ziņojumiem sēdēja visādi neskuvušies vīri, kurus es noturēju par svarīgiem tirgotajiem, un tikai nobrīnījos, kāpēc viņi visi tik nošļukuši. Kad Herberts ieradās, mēs devāmies pusdienot izdaudzinātā restorānā, kurš todien modināja manī dziļu bijību, bet kuru tagad uzskatu par visnekrietnāko krāpšanas iestādi visā Eiropā un kur jau toreiz paguvu ievērot, ka daudz vairāk mērces redzēja uz galdautiem, nažiem un viesmīļu drēbēm nekā attiecīgajā traukā, ko pasniedza reizē ar cepeti. Paēduši par mērenām cenām (ja ievēro, ka par netīrību sevišķu atlīdzību neprasīja), mēs atgriezāmies Barnarda Pajumtē, kur es paņēmu savu čemodāniņu, un tad braucām uz 1 lemersmitu. Tur mēs ieradāmies ap pulksten trim pēcpusdienā un kājām nogājām mazo gabaliņu līdz mistera Pokita mājai. Atvēruši vārtus, mēs taisnā ceļā nokļuvām nelielā dārzā uz upes krasta. Dārzā rotaļājās mistera Pokita bērni; tā kā neesmu šai jautājumā ieinteresētā puse, tad nācu pie slēdziena — cerams, pareiza —, ka mistera un misis Pokitu bērni nevis auga vai tika audzināti, bet tikai kūleņoja.

Misis Pokita sēdēja dārza krēslā zem koka un lasīja, uzcēlusi kājas uz otra krēsla, kamēr divas bērnaukles slaistījās pa dārzu, šad tad uzmetot acis bērniem.

—    Mamiņ, — sacīja Herberts, — šis ir jaunais misters Fips. — Un pēc šiem vārdiem misis Pokita apsvejca mani ar cieņu un laipnību.

—    Māster Alik un mis Džein! — viena aukle uzsauca bērniem. — Ja jūs līdīsiet tur tanīs krūmos, tad iekritīsiet upē un noslīksiet — un ko tad teiks jūsu tētis?

Tad šī pati aukle pacēla no zemes misis Pokitas kabatas lakatu un noteica:

—    Nu jau kādu sesto reizi jūs to nomētāt, mem!

Misis Pokita pasmējās un, noteikusi: — Paldies, Flop-

son, — atsēdās ērtāk, šoreiz izmantodama tikai vienu krēslu, un atsāka lasīt. Viņas sejā tūliņ parādījās savrupa un sasprindzināta izteiksme, it kā lasītāja nebūtu atrāvusies no grāmatas vismaz nedēļu, t^ču, izlasījusi piecas sešas rindiņas, viņa pacēla acis uz mani un apvaicājās:

—    Ceru, ka jūsu māmiņa labi jutas? — Šis negaidītais jautājums mani tik stipri samulsināja, ka es sāku melst galīgas aplamības — sak, ja man būtu māmiņa, viņa, protams, justos ļoti labi un būtu pateicīga par apvaicāšanos, un būtu likusi nodot sveicienus, bet, par laimi, tā pati aukle mani paglāba.

—    Še tev! — viņa izsaucās, paceldama kabatas lakatu.

—    Kā likts jau septīto reizi! Kas ar jums šodien notiek, mem!

Misis Pokita saņēma savu mantu vispirms neizsakāmā izbrīnā, it kā redzētu to pirmo reizi, tad pazinusi iesmējās, pateica: — Paldies, Flopson! — aizmirsa mani un ķērās atkal pie lasīšanas.

Tā kā nu man bija laiks, es saskaitīju mazos Pokitus un pārliecinājos, ka to ir vesels pusducis dažādās kiileņošanas stadijās. Nebiju lāgā pabeidzis skaitīšanu, kad kaut kur it kā no mākoņiem atskanēja septītā žēlabainās raudas.

—    Laikam gan mazulis! — Flopsona noteica, nezin kāpēc visai izbrīnījusies. — Steidzieties nu aši augšā, Millers!

Millersa, otrā aukle, iesteidzās namā, un žēlās raudas pakāpeniski apklusa un pārstāja, it kā jaunajam vēderrunātājam būtu aizbāzta mute. Misis Pokita lasīja tālāk vienā mierā, un es kļuvu ziņkārs, ko viņa lasa.

Likās, mēs gaidām, lai misters Pokits iznāk pie mums; šā vai tā, bet mēs gaidījām, un man bija izdevība novērot dīvainu parādību šai ģimenē: līdzko kāds bērns rotaļājoties gadījās tuvāk misis Pokitai, tā vienmēr paklupa un apvēlās — viņā tas izraisīja acumirklīgu izbrīnu, bērniem daudz ilgāku brēkšanu. Es nekādi nevarēju izskaidrot šo dīvaino sagadīšanos un vēl joprojām lauzīju galvu par to, kad Millersa nonāca lejā ar mazuli, ko pasniedza Flopsonai, kura grasījās to pasniegt misis Pokitai, bet pati paklupa un būtu apvēlusies ar visu bērnu, ja mēs ar Herbertu nebūtu viņu saķēruši.

—    Žēlīgais dievs, Flopson! — noteica misis Pokita, uz mirkli paceldama acis no grāmatas. — Visi klūp!

—    Lai dievs žēlīgs jums, mem, — Flopsona, tumši sasarkusi, atbildēja, — kas tad jums te ir?

—    Man, Flopson? — brīnījās misis Pokita.

—    Nu, vai tad tas nav jūsu kājsoliņš, mem? — izsaucās Flopsona. — Kā lai neklūp, ja tas atrodas zem jūsu svārkiem? Ņemiet mazo, mem, un dodiet man grāmatu.

Misis Pokita paklausīja un sāka neprasmīgi ucināt mazuli uz ceļgala, kamēr pārējie bērni rotaļājās apkārt. Taču jau pēc īsa brītiņa misis Pokita izrīkoja, lai bērnus ved iekšā pēcpusdienas snaudai. Tas bija mans otrais šodienas atklājums, proti, ka mazo Pokitu audzināšana sastāvēja no kūieņošanas un gulēšanas.

Kad Flopsona un Millersa sadzina bērnus iekšā kā jēru bariņu un misters Pokits iznāca ārā iepazīties ar mani, es

nemaz nebrīnījos, ka šim džentlmenim ir izjukuši, visai sirmi mati un noraizējusies seja, it kā viņš nevar un nevar saprast, kā šeit nodibināt kaut kādu kārtību.

DIVDESMIT trešā NODAĻA

Misters Pokits sacīja, ka priecājoties ar mani iepazīties un cerot, ka ari es nenožēlošot iepazīšanos ar viņu.

— Jo es jau neesmu nekāds biedēklis, — viņš piebilda, pasmaidot tieši tāpat kā viņa dēls. Viņš izskatījās jauns, par spīti raižu pilnajai sejai un sirmajai galvai, un viņa izturēšanās bija pilnīgi dabiska. Es lietoju šo vārdu tādā nozīmē, ka viņš izturējās nemāksloti, viņa mulsais izskats likās mazliet smieklīgs un varētu modināt pavisam nelādzīgu iespaidu, ja viņš pats neapzinātos, kāds izskatās. Pārmijis dažus vārdus ar mani, viņš, nemierīgi savilcis melnās, skaistās uzacis, apvaicājās misis Pokitai: — Belinda, es ceru, ka tu jau esi apsveikusi misteru Fipu? — Viņa pacēla acis no grāmatas un atbildēja: — Jā. — Tad viņa izklaidīgi uzsmaidīja man un iejautājās, vai man garšojot apelsīnu limonāde. Tā kā šim jautājumam nebija nekāda tieša vai netieša sakara ne ar iepriekšējo, ne pašreizējo tēmu, tad es nospriedu, ka viņa to izsacījusi, tāpat kā iepriekšējās piezīmes, tikai tāpēc, lai uzturētu sarunu.

Pēc dažām stundām es jau uzzināju — un varu pastāstīt to tūliņ —, ka misis Pokita bijusi vienīgā meita kādam nelaiķa džentlmenim, kurš pilnīgi nejauši iecelts muižniekos un ieņēmis prāta, ka viņa nelaiķa tēvs būtu ieguvis baroneta titulu, ja kāds nebūtu cēlis iebildumus aiz personiskiem iemesliem — neatceros, vai tas bijis karalis, premjerministrs, lords kanclers vai Kenlerberijas arhibīskaps —, un uz šā pilnīgi izdomātā fakta pamata pieskaitījis sevi pie pašiem dižciltīgākajiem ļaudīm zemes virsū. Cik sapratu, viņš ticis muižnieku kārtā, uzbrukuma ieņemdams angļu gramatiku ar spalvas palīdzību un uzrakstīdams uz velinpapīra pavalstniecisku adresi sakaia ar pamatu likšanu kādai celtnei, kur viņš pasniedzis kādam karaļnama loceklim ķelli vai trauku ar javu. Lai nu kā, bet viņš pavēlējis, lai nākamo misis Pokitu kopš šūpuļa audzina kā personu, kurai pats liktenis nolēmis titu-

lētu vīru, un tāpēc viņa stingri sargājama no plebejisKam mājturības zināšanām.

Saprātīgais tēvs guvis tādus panākumus, audzinot un lolojot jauno lēdiju, ka viņa izaugusi par krāšņu mājas rotu, bet reizē par pilnīgi nespējīgu uņ nekam nederīgu būtni. Tik lieliski izaudzināta, viņa savā pirmajā jaunības plaukumā sastapusies ar misteru Pokitu, kurš ari bijis pirmajā jaunības plaukumā un vēl nebijis īsti skaidrībā, vai kļūt par lordu palātas priekšsēdētāju vai rotāt galvu ar bīskapa mitru. Tā kā jebkura mērķa sasniegšana šķitusies atkarīga tikai no laika, viņš un misis Pokita nolēmuši nešķiest laiku veltīgi (kurš, spriežot pēc tā garuma, noteikti prasās pēc saīsināšanas) un apprecējušies bez saprātīgā tēva ziņas. Saprātīgais tēvs, kurš nav varējis viņiem neko ne dotf ne atņemt, ja nu vienīgi savu svētību, pēc īsas cīņas ar sevi piešķīris jaunajam pārim šo velti, paziņodams misteram Pokitam, ka viņa jaunlaulātā sieva esot «prinča cienīgs dārgums». Misters Pokits laidis šo prinča dārgumu apgrozībā praktiskajā dzīvē, bet saņēmis no tā gaužām trūcīgus procentus. Taču vēl līdz šim misis Pokita bija savdabīgas godbijīgas līdzcietības objekts, tāpēc ka apprecējusi vīru bez titula, kamēr misters Pokits bija savdabīgas piekāpīgas nosodīšanas objekts, tāpēc ka nebija papūlējies tikt pie titula.

Misters Pokits ieveda mani namā un parādīja manu istabu; tā bija ļoti jauka un tā iekārtota, ka to ērti varēja lietot arī par dzīvojamo telpu. Tad viņš pieklauvēja pie divu līdzīgu istabu durvīm un iepazīstināja mani ar to iemītniekiem — Dramlu un Stārtopu. Dramls, vecīgsnēja izskata jauneklis ar smagu miesas būvi, staigāja un svilpoja. Stārtops, jaunāks gados un izskatā, lasīja, turēdams galvu rokās, it kā baidīdamies, ka tā, pārmērīgi pielādēta ar zināšanām, var eksplodēt.

Man no pirmā acu uzmetiena bija skaidrs, ka tiklab misters, kā misis Pokita nav noteicēji savās mājās, un es lauzīju galvu, kas īsti valda pār māju un atļauj viņiem te dzīvot, kamēr atklāju, ka šie nezināmie noteicēji ir kalpotāji. Varbūt tas nebija slikti, jo Pokitiem tika aiztaupītas daudzas rūpes, bet šķita, ka tas izmaksā dārgi, jo kalpotāji, būdami nomodā par savu godu, uzskatīja par pienākumu ēst un dzert tikpat labi kā viņu saimnieki un pieņemt savās pagrabtelpas iespējami vairāk viesu. Ēdieni, ko sniedza misteram un misis Pokitiem, bija labi, bet man vienmēr šķita, ka vislabākais mielasts tiek pasniegts virtuvē — protams, ja mielasta dalībnieks prot iedvest pret sevi cieņu, jo pirmajā nedēļā, ko šeit pavadīju, kāda kaimiņiene, kuru Pokiti pat nepazina, atrakstīja viņiem vēstuli, ka Millersa pļaukājot mazuli. Tas ārkārtīgi uztrauca misis Pokitu, kura, saņēmusi šo vēstuli, pārplūda asarās un izteicās, cik briesmīgi tas esot, ja kaimiņi jaucoties iekšā citu darīšanas.

Pamazām es uzzināju — galvenokārt no Herberta —, ka misters Pokits izglītojies Herovā un Kembridžā, kur uzrādījis izcilas sekmes, bet, kad viņam uzsmaidījusi laime agrā jaunībā apprecēt misis Pokitu, viņš sabojājis savu karjeru un kļuvis par trulu prātu slīpētāju. Noslīpējis vairākus desmitus šādu trulu asmeņu — pie kam to iespaidīgie vecāki vienmēr solījuši viņam savu protekciju un pilnīgi aizmirsuši solīto, līdzko trulie prāti tikuši ārā no slīpētavas, — viņš, nomocījies šai nožēlojamajā darbā, pārcēlies uz Londonu. Kad pamazām sabrukuši viņa cildenie plāni, viņš sācis apmācīt jauniešus, kuriem trūcis izdevības mācīties vai kuri palaiduši to garām, palīdzējis atsvaidzina! zināšanas speciālām vajadzībām, stājies pie literāram kompilācijām un svešu rakstu labošanas un ar šādiem līdzekļiem, kas papildināja viņa visāi trūcīgos ienākumus, uzturēja māju un ģimeni.

Misteram un misis Pokitiem bija kāda podlaiža kaimiņiene, atraitne, lēdija ar tik apbrīnojami mīkstu sirdi, ka piekrita visiem, piesauca dieva svētību pār visiem, apveltīja ar smaidiem vai asarām visus atkarīgi no vajadzības. Šo lēdiju sauca par misis Koileru, un man piekrita gods vest viņu pie pusdienu gaida manas ierašanās dienā. Jau uz kāpnēm viņa lika man saprast, kāds trieciens tas ir dārgajai misis Pokitai, ka dārgais misters Pokits spiests mācīt jaunus džentlmeņus. Tas, protams, neattiecoties uz mani, viņa piemetināja pēkšņas uzticēšanās un simpātiju lēkmē (mūs iepazīstināja pirms piecām minūtēm); ja visi būtu līdzīgi man, tad stāvoklis būtu pavisam citāds.

—    Bet dārgajai misis Pokitai, — stāstīja misis Koilera, — pēc agrā jaunībā pārdzīvotās vilšanās (protams, dārgais misters Pokits nav tur vainojams) nepieciešams tāds komforts un tāda greznība …

—   Jā, mem, — es teicu, lai apturētu viņu, jo baidījos, ka viņa sāks raudāt.

—    Un viņai ir tik aristokrātiskas tendences …

—   Jā, mem, — es atkal pārtraucu aiz tā paša iemesla.

—    Tāpēc tas ir briesmīgi, ka dārgais misters Pokits nevar veltīt visu savu laiku un uzmanību dārgajai misis Pokitai.

Man neviļus ienāca prātā, ka būtu daudz briesmīgāk, ja dārgajai misis Pokitai neveltītu ne laika, ne uzmanības, teiksim, miesnieks, bet es neko neteicu, jo man bija pietiekami daudz pūļu, lai uzmanītos un nepārkāptu smalkā toņa noteikumus.

Pamazām es ieklausījos sarunā starp misis Pokitu un Dramlu, lai gan biju ļoti aizņemts ar nazi, dakšiņu, karoti, glāzi un citiem pašsiepkavības rīkiem, un nopratu, ka Dramls, kristītā vārdā Bentlijs, cer tuvinieka miršanas gadījumā mantot baroneta titulu. Tālāk izrādījās, ka grāmatā, ko misis Pokita lasīja dārzā, ir runa par tituliem un ka viņa skaidri zina, kad viņas vectēvs būtu varējis iekļūt šai grāmatā, ja vispār būtu tanī iekļuvis. Dramls nerunāja daudz, bet ar nedaudziem vārdiem lika saprast (viņš vispār bija nīgra rakstura), ka uzskata sevi par piederīgu pie izredzētajiem un atzīst misis Pokitu par savu aprindu locekli. Vienīgi podlaiža kaimiņiene, misis Koilera, izrādīja interesi par šo viņu sarunas daļu, bet Herbertam, kā man šķita, tā bija nepatīkama, taču tā likās ievelkamies garumā; te pēkšņi ēdamistabā ienāca kalpotājs zēns un pavēstīja par negadījumu mājturībā. Izridījās, virēja bija nezin kur nolikusi gaļu. Sev par neizsakāmu izbrīnu es pirmo reizi ieraudzīju, kā misters Pokits atvieglo savu sirdi ar dīvainu procedūru, kura mani ārkārtīgi pārsteidza, bet pārējos atstāja vienaldzīgus un pie kuras ari es vēlāk pieradu. Viņš nolika sānis gaļas nazi un dakšiņu, jo patlaban grasījās sagriezt cepeti, ieķērās abām rokām izjukušajos matos un mēģināja ar pārcilvēciskām pūlēm pacelt sevi aiz tiem gaisā. Izdarījis šo mēģinājumu un nepacēlis sevi nē par mata tiesu augstāk, viņš mierīgi turpināja pārtraukto darbu.

Misis Koilera pārmainīja sarunas tēmu un sāka man glaimot. Kādu brītiņu man tas patika, taču viņas glaimi bija tik rupji, ka prieks drīz vien bija vējā. Viņas paņēmienos pielīst man, liekuļojot ārkārtīgu interesi par tuviniekiem un vidi, no kuras esmu šķīries, bija kaut kas tik čūskuligs, ka es garā redzēju šķelto mēli, un, kad viņa laiku pa laikam taisīja izlēcienu pret Stārtopu (kurš runāja ar viņu ļoti maz) vai pret Dramlu (kurš runāja vēl mazāk), tad es apskaudu abus, ka tie sēž galda otrā pusē.

Pēc pusdienām istabā ieveda bērnus, un misis Koilera sāka jūsmot par viņu acīm, deguniem un kājām — lielisks audzināšanas paņēmiens. Meitenes bija četras, zēni — divi, bez tam vēl mazulis, kurš varēja būt gan zēns, gan meitene, un viņa pēctecis, kurš vēl nebija ne šis, ne tas. Viņus ieveda Flopsona un Millersa it kā divi apakšvirsnieki, kas izsūtīti vervēt bērnus un atveduši partiju jauniesaukto, bet misis Pokita lūkojās uz šiem nākamajiem jaunajiem dižcilšiem, it kā jau reiz pieredzējusi prieku viņus inspicēt un nu skaidri nezina, kā pret viņiem izturēties.

—    Dodiet man savu dakšiņu, mem, un paņemiet mazuli, — Flopsona izrīkoja. — Nē, tā neņemiet, tad viņam galviņa būs zem galda.

Tā pamācīta, misis Pokita paņēma mazuli citādi, un viņa galviņa atsitās pret galdu, ko visi klātesošie uzzināja pēc skaļa klaudziena.

—    Dieviņ tētīt, dodiet man viņu atpakaļ, mem! — iesaucās Flopsona. — Un jūs, mis Džein, nāciet padejot mazulim priekšā!

Viena no meitenītēm, vēl gluži sīkaliņa, acīm redzot, priekšlaicīgi uzņēmusies gādību par pārējiem, tūliņ piecēlās no sēdekļa blakus man un tikmēr lēkāja mazulim priekšā, kamēr tas pārstāja raudāt un sāka smieties. Smējās ari pārējie bērni un misters Pokits (kurš tikmēr bija divreiz mēģinājis pacelt sevi gaisā aiz matiem), smējāmies arī mēs citi un bijām priecīgi.

Flopsonai, pārliecot mazuli vidū uz pusēm kā lelli, laimīgi izdevās iesēdināt viņu misis Pokitai klēpī; viņa iedeva tam riekstu knaibles, ar ko parotaļāties, ieteikdama misis Pokitai uzmanīt, lai mazulis nepamaitā ar šo instrumentu acis, un stingri piekodinādama mis Džeinai to pašu. Tad abas aukles izgāja no ēdamistabas un uz kāpnēm sāka skaļi ķīvēties ar mazgadīgo sulaini, kas bija mūs apkalpojis pusdienu laikā, — izlaidīgu puiku, kas noteikti bija pusi pogu pazaudējis pie kāda spēļu galda.

Es kļuvu bažīgs, kad misis Pokita, aizrāvusies strīdā ar Dramlu par kaut kādiem baronetu tituliem, mielodamās ar cukurotām apelsīnu šķēlītēm vīnā, likās pilnīgi aizmirsusi bērnu savā klēpi, kurš visai pārdroši rīkojās ar riekstu knaiblēm. Beidzot mazā Džeina, aptvērusi, ka mazuļa galviņai draud briesmas, klusiņām piecēlās, piegāja pie viņa un ar visādiem mijiem trikiem izvilināja bērnam bīstamo ieroci. Misis Pokitai, kura patlaban beidza ēst apelsīnu kompotu, tas nepatika, un viņa uzsauca Džeinai:

—    Ko tu iedrīksties, palaidnīgais bērns? E] tūliņ uz savu vietu!

—    Māmiņ, — meitenīte nošļupstēja, — viņš būtu izdūris actiņas!

—    Kā tu iedrīksties tā ar mani runāt! — misis Pokita uzbārās. — Ej un tūliņ apsēdies savā vietā!

Misis Pokitas sašutums bija tik cildens, ka es jutos galīgi nokaunējies, it kā pats būtu aizdevis viņai dusmas.

—    Belinda, — pārmetoši ierunājās misters Pokits viņā galda galā, — kā nu var tik nesaprātīgi runāt? Džeina taču iejaucās mazuļa labā.

—    Es nevienam nejaušu iejaukties, — misis Pokita paziņoja. — Es brīnos, Metjū, ka tu vari mani apvainot skaidri redzamas iejaukšanās dēj.

—    Lai dievs žēlīgs! — misters Pokits izsaucās sāpīga izmisuma lēkmē. — Vai patiešām neviens nedrīkst paglābt mazuli, kam draud nāve no riekstu knaiblēm?

—    Es necietīšu, ka Džeina jaucas iekšā, — misis Pokita atbildēja, uzmezdama majestātisku skatienu nevainīgajai likumpārkāpējai. — Es gan labi atceros, kas bija mans nelaiķa vectētiņš! Džeina — tā tik vēl trūka!

Misters Pokits atkal ieķērās ar abām rokam matos, un šoreiz patiešām viņam izdevās pacelt sevi pāris collu virs krēsla.

—    Nu, ko jūs teiksiet! — viņš bezpalīdzīgi izsaucās, vērdamies tukšumā. — Mazuļiem ļauj nobendēties ar riekstu knaiblēm kaut kādu nabaga vectētiņu dēļ! — Tad viņš atslīga atpakaļ krēslā un apklusa.

Sai vārdu mijas laikā mēs neomulīgi blenzām galdautā. Pēc nelielas pauzes krietnais un neiebiedējamais mazulis lēkādams un dūdodams tiecās uz mazās Džeinas pusi, laikam atzīdams viņu par vienīgo ģimenes locekli (neskaitot kalpotājus), kas viņam tuvs.

—    Mister Draml, — misis Pokita teica, — lūdzu, piezvaniet, lai nāk Flopsona. Džein, tu nepaklausīgā meitene, ej liecies gulēt! Nāc pie māmiņas, manu mīlulīt!

Mazulis bija goda dvēsele un protestēja, cik jaudas. Viņš gandrīz vai izvēlās misis Pokitai no rokām, parādīdams mums sava maigā ģīmīša vietā adītus zābaciņus un apaļās kājiņas, un viņu iznesa no istabas galīgi sadumpojušos. Viņš tomēr panāca savu, jo pēc dažiem mirkļiem es pa logu ieraudzīju, ka viņš atrodas mazās Džeinas rokās.

Pārējie pieci bērni palika pie pusdienu galda, jo Flopsonai, acīm redzot, bija kādas personiskas darīšanas un cits neviens par bērniem nelikās zinis. Man nu radās iespēja gūt. zināmu priekšstatu par viņu un mistera Pokita attieksmēm, kas izpaudās šādi: misters Pokits, vēl vairāk noraizējies un izbužinājis matus, nolūkojās viņos kādu brīdi, it kā pūlēdamies izprast, kāpēc viņi mājo šai namā un ēd pie ši galda un kāpēc Daba nav ierādījusi viņiem mājvietu kaut kur citur. Tad viņš pilnīgi abstraktā, pamācošā tonī uzdeva viņiem dažus jautājumus, piemēram, kāpēc mazajam Džo caurums aprocē, un saņēma atbildi: — Flopsona to aizlāpīs, tēt, kad viņai atliks laika, — un kāpēc mazajai Fanijai samilzis pirkstiņš, un atbilde skanēja: — Millersa gribēja tam uzlikt kompresi, tēt, bet aizmirsa. — Tad pēkšņa tēvišķa maiguma uzplūdos viņš pasniedza katram pa šiliņam un lika iet rotaļāties, un, kad bērni izgāja, viņš vēlreiz visai enerģiski mēģināja pacelt sevi aiz matiem un tad, acīm redzot, atmeta domas par šo bezcerīgo pasākumu.

Vakaru mēs pavadījām uz upes. Dramlam un Stārtopam bija katram sava laiva, un es arī nolēmu iegādāties sev laivu un pārspēt viņus airēšanā. Es biju pietiekami izveicīgs visādos lauku jauniešiem pieejamos fiziskos vingrinājumos, taču apzinājos, ka Temzai, nerunājot par citiem ūdeņiem, mans airēšanas stils nav pietiekami elegants, un tūliņ norunāju iet mācībā pie kāda airēšanas čempiona, kurš bija novietojies pie mūsu piestātnes un ar kuru jaunie paziņas mani iepazīstināja. Ši atzītā autoritāte mani stipri samulsināja, izsakoties, ka man īsta kalēja rokas. Ja viņš būtu nojautis, ka šā komplimenta dēļ gandrīz vai zaudēja skolnieku, tad noteikti būtu atturējies no tā.

Kad mēs tumsā atgriezāmies mājās, mums pasniedza aukstas vakariņas, un viss būtu beidzies ļoti jauki, ja nebūtu gadījies nepatīkams notikums mājas dzīvē. Misters Pokits bija labā omā, kad ienāca istabene un sacīja:

—   Lūdzu piedošanu, ser, man vajag ar jums parunāt.

—    Parunāt ar saimnieku? — jautāja misis Pokita, kura atkal jutās aizskarta savā cieņā. — Kas jums ienācis prāta? Ejiet un runājiet ar Flopsonu. Vai ar mani… tikai pašreiz ne.

—    Lūdzu piedošanu, mein, — atbildēja istabene, — bet man jārunā tūliņ un jārunā ar saimnieku.

Tad misters Pokits izgāja no istabas, un mēs pacentāmies kaut kā iztikt bez viņa.

—    Tas nu gan ir lieliski, Belinda! — misters Pokits sacīja atgriezies, un viņa seja pauda ciešanas un izmisumu. — Virēja, galīgi piedzērusies, guj virtuvē uz grīdas, bet bufetē sagatavots pārdošanai liels gabals svaiga sviesta!

Misis Pokita tūliņ izrādīja lielu satraukumu un teica:

—    Pie visa vainīga tā nejaukā Sofija, vairāk nekas!

—    Kā tad tā, Belinda? — misters Pokits brīnījās.

—    Sofija tev to pateica, — misis Pokita paskaidroja. — Vai tad es neredzēju to pati ar savām acīm un nedzirdēju pati ar savām ausīm, ka viņa ienāca te un teica, ka grib runāt ar tevi?

—    Bet vai viņa nenoveda mani lejā, Belinda, — misters Pokits atbildēja, — un neparādīja man virēju un sagatavoto saini?

—    Un tu viņu aizstāvi, Metjū, par to, ka viņa taisa mums nepatikšanas? — misis Pokita noprasīja.

Misteram Pokitam izlauzās žēls vaids.

—    Un es, sava vectēva mazmeita, neko nenozīmēju šai namā? — misis Pokita izsaucās. — Turklāt virēja vienmēr bijusi ļoti pieklājīga un kārtīga sieviete un, kad viņa ieradās sarunāt darbu, tad skaidri un gaiši pateica, ka es esmu dzimusi, lai būtu hercogiene.

Aiz mistera Pokita atradās kušete, un viņš atslīga uz tās mirstoša gladiatora pozā un, nemainīdams to, sacīja man dobjā balsi: — Ar labu nakti, mister Fip, — kad arī es jau biju nolēmis, ka prātīgāk pamest viņu un doties pie miera.

divdesmit CETURTĀ nodaļa

Pēc divām trim dienām, kad biju jau iekārtojies savā istabā, vairākas reizes apmeklējis Londonu un pasūtījis visu vajadzīgo no saviem piegādātājiem, mums ar misteru Pokitu bija ilga saruna. Viņš zināja vairāk par manu nākotni nekā es, jo bija apspriedies ar misteru Džegersu, kurš izteicies, ka mani nevajagot gatavot kādai noteiktai profesijai un pietikšot ar to, ja es būšot pieliekami izglītots, lai «nedarītu sev kaunu» citu nodrošinātu jaunu ļaužu sabiedrībā. Protams, es piekritu visam, jo cita priekšlikuma man nebija.

Misters Pokits norādīja man uz vairākām skolām Londonā, kur es varētu apgūt nepieciešamo zināšanu pamatus, un pats uzņēmās mācību vadītāja un konsultanta pienākumus. Viņš izsacīja cerību, ka ar saprātīgu palīdzību man mācībās nebūs sevišķu grūtību un ka drīz vien es varēšu iztikt vienīgi ar viņa norādījumiem. Veids, kā viņš pateica to un vēl daudz ko citu līdzīgā nolūkā, apbrīnojamā kārtā izraisīja manī neierobežotu uzticību viņam, un man gribas tūliņ atzīmēt, ka viņš vienmēr tik pašaizliedzīgi un godīgi pildīja savus pienākumus pret mani, ka piespieda mani tikpat pašaizliedzīgi un godīgi pildīt manus pienākumus pret viņu. Ja viņš kā skolotājs būtu izrādījis vienaldzību, es kā skolnieks būtu atmaksājis viņam ar to pašu, taču viņš nedeva man tāda iemesla, un mēs abi cienījām viens otru. Un nekad viņš savā audzinātāja lomā nelikās man smieklīgs, bet tikai nopietns, godīgs un krietns.

Kad tas viss tika norunāts un tiktāl nokārtots, ka es nopietni ķēros pie mācībām, man ienāca prātā paturēt istabu Barnarda Pajumtē, jo tad manā dzīvē rastos patīkama dažādība un Herberta sabiedrība nenāktu par ļaunu manām manierēm. Misters Pokits neiebilda pret šo priekšlikumu, tikai noteikti pastāvēja uz to, ka man jāapspriežas ar misteru Džegersu, pirms speru tamlīdzīgus soļus. Es jutu, ka viņš tā rīkojas aiz smalkjūtības, jo mans plāns mazliet samazinātu Herberta izdevumus, tāpēc es devos uz Litlbritenu un izsacīju savu vēlēšanos misteram Džegersam.

—   Ja es nopirktu tās mēbeles, kas man izīrētas, un vēl šādus tādus sīkumus, — es sacīju, — tad justos tur kā mājās.

—   Lai notiek! — misters Džegerss atteica, īsi iesmiedamies. — Es jau sacīju, ka jūs drīz izvērsīsieties. Nu? Cik jums vajadzīgs?

Es atbildēju, ka to gan nezinu.

—   Na nu! — misters Džegerss noteica. — Cik? Piecdesmit mārciņu?

—    Nē, kur nu tik daudz!

—    Piecas mārciņas?

Tas bija tik liels lēciens, ka es apjucis nomurmināju:

—    Ak nē, vairāk gan.

—    Vairāk gan, ko? — atkārtoja misters Džegerss, sabāzis rokas kabatās, piešķiebis galvu, vērdamies sienā aiz manas muguras, it kā uzglūnēdams man. — Par cik vairāk?

—    Man grūti nosaukt noteiktu summu, — es vilcinādamies teicu.

—    Nieki! — atcirta misters Džegerss. — Ķersimies klāt. Divreiz pieci — pietiks? Trīsreiz pieci — pietiks? Četrreiz pieci — pietiks?

Es atbildēju, ka, manuprāt, pilnīgi pietiks.

—    Ar četrreiz pieci pilnīgi pietiks, jā? — prasīja misters Džegerss, savilcis uzacis. — Cik, pēc jūsu domām, ir četrreiz pieci?

—    Pēc manām domām?

—    Nu jā, cik īsti?

—    Es domāju, ka — pēc jūsu domām — divdesmit mārciņas, — es smaidīdams atbildēju.

—   Nerunāsim par to, cik tas būs pēc manām domām, mans draugs, — misters Džegerss teica, papurinājis galvu ar viszinīgu un stūrgalvīgu sejas izteiksmi, — es gribu zināt, cik tas būs pēc jūsu domām.

—    Divdesmit mārciņas, protams.

—    Vemik! — misters Džegerss uzsauca, atvēris durvis uz kantori. — Pieņemiet no mistera Fipa rakstisku pieprasījumu un izsniedziet viņam divdesmit mārciņas.

Tāds stingri noteikts lietu kārtošanas veids ietekmēja mani tikpat stingri, lai gan neteikšu, ka ietekmēja patīkami. Misters Džegerss nekad nesmējās, bet viņam bija lieli, spoži, čīkstoši zābaki, un, kad viņš, šūpodamies pirkstgalos, piešķiebis prāvo galvu un savilcis uzacis, gaidīja atbildi, viņš dažreiz lika zābakiem čīkstēt, un tad šķita, ka tie smej dzedrus un aizdomu pilnus smieklus. Tā kā Džegerss tūliņ kaut kur izgāja un Vemiks likās šodien mundrs un runīgs, es sacīju viņam, ka man pilnīgi nesaprotama mistera Džegersa izturēšanās.

—    Pasakiet to viņam, viņš to uzņems kā komplimentu, — Vemiks atbildēja, — viņš ari nemaz nevēlas, lai jūs ko saprastu. Tas nav nekas personisks, — viņš piebilda, redzēdams manu izbrinu, — tā ir profesionāla maniere, tikai profesionāla.

Vemiks brokastoja, sēdēdams aiz savas pults, lauzdams gabalos sausu, cietu cepumu un mezdams ik pa brīdim šos gabalus mutes spraugā kā vēstuļu kastē.

—    Man vienmēr liekas, — Vemiks turpināja, — ka viņš uzstādījis cilvēkiem slazdus un nogaida. Te uzreiz — kliks! — un slazds cieti!

Es klusībā nodomāju, ka slazdi cilvēku ķeršanai nepadara dzīvi jaukāku, un piezīmēju, ka misters Džegerss laikam ļoti gudrs.

—    Milzīgi, — Vemiks piekrita. — Pārējiem tālu līdz viņam — kā līdz Austrālijai. — Viņš norādīja ar spalvu uz kantora grīdu, tā paskaidrodams savu domu, ka Austrālija atrodas globusa otrā pusē. — Ja vien kaut kas nav vēl tālāk, — viņš piebilda, nolikdams spalvu uz papīra.

Tad es sacīju, ka, manuprāt, misteram Džegersam labi veicas, uz ko Vemiks atbildēja: — Lieliski! — Pēc tam es apvaicājos, cik kantorī klerku, un viņš sacīja:

—    Mums nav vajadzības turēt daudz klerku, jo misters Džegerss ir tikai viens, un ar starpniekiem neviens negrib ielaisties. Mums ir tikai četri. Vai gribat viņus redzēt? Jūs jau, jasaka, esat kā pašu cilvēks.

Es pieņēmu piedāvājumu. Kad misters Vemiks bija iemetis pastkastītē visus cepumus un izmaksājis man naudu no tērauda lādītes seifā, kura atslēgu viņš turēja sev kaut kur uz muguras un vilka gar apkakli ārā kā dzelzs biželi, mēs devāmies augšup. Nams bija tumšs un nodzīvots; nospeķotie pleci, kas bija atstājuši savas pēdas arī mistera Džegersa kabinetā, šķita gadiem ilgi berzušies gar sienām, ejot augšup un lejup pa kāpnēm. Otrā stāvā ielas pusē kāds klerks — prāva auguma, bāls, uztūkušu seju, īsts traktiernieka un žurku ķērāja mistrojums — noņēmās ar trim četriem noplukušiem apmeklētajiem, pret kuriem izturējās bez kādām ceremonijām, kā šeit laikam mēdza izturēties pret visiem, kas ieguldīja savu kontribūciju mistera Džegersa lādēs. — Viņš vāc liecības Beilijai— noteica misters Vemiks, kad gājām ārā. Nākamajā stāvā nīkulīgs klerks, kurš atgādināja nopinkojušos terjeru, ko cirpuši tikai kucēna dienās, tāpat noņēmās ar pusaklu apmeklētāju, par kuru misters Ve■ miks izsacījās, ka tas esot kausētājs un katls tam vienmēr darbojoties, tā ka tur varot izkausēt visu, kas vien pasaulē atrodas, bet patlaban šis apmeklētājs peldēja

1 Old Bailey (angl.) — Londonas centrālā krimināltiesa.

vienos sviedros, it kā nupat pielietojis savu mākslu pats pie sevis. Pagalma pusē vīrs ar uzrautiem pleciem un ar netiru flaneļa lupatu apsietu vaigu, novalkātās melnās drēbēs, kas spīdēja kā novaskotas, pārrakstīja tīrā abu iepriekšējo klerku piezīmes mistera Džegersa vajadzībām.

Tas bija viss kantora personāls. Kad nonācām lejā, Vemiks ieveda mani aizbildņa kabinetā un teica:

—   Te jau jūs esat bijis.

—    Sakiet, lūdzami, — kas tās par personām? — es jautāju, kad man atkal patrāpījās acīs abi pretīgie ģipša nolējumi ar ņirdzīgajiem smīniem.

—    Tās? — Vemiks pārjautāja, pakāpies uz krēsla un nopūtis putekļus pretīgajām galvām, pirms nocēla tās no plaukta. — Tās ir slavenības. Divi izdaudzināti klienti, kas padarīja slavenus arī mūs. Sitas dēlietis (vai tu, vecais blēdi, šonakt esi nokāpis no plaukta un bāzis degunu tintnīcā, ka notriepies ar tinti!) nonāvēja savu saimnieku un tik veikli to visu nostrādāja, ka pat līķi nekur neizdevās uziet!

—    Vai viņš tāds arī izskatījās? — es prasīju, neviļus atvirzīdamies tālāk, kamēr Vemiks uzspļāva slepkavam uz pieres un noberza to ar piedurkni.

—    Viņš? Tad viņš jau te taisni kā dzīvs. Nolējumu iztaisīja Ņūgeitā, līdzko viņu izņēma no cilpas. Es tev laikam dikti iepatikos, vecais viltniek? — sacīja Vemiks un, izskaidrodams šo izjusto uzrunu, norādīja uz savu spraudi ar lēdiju un sēru vītolu pie urnas, un piemetināja: — Viņš to ekstrā pasūtīja man!

—   Kas tā par lēdiju? — es painteresējos.

—    Nekas, — Vemiks atbildēja. — Tikai viņa iedoma. (Tev patika šo to izdomāt, vai ne?) Nē, mister Fip, no lēdijām te nebija ne smakas, ja nerunājam par vienu, bet tā nebija no šādu smalku lēdiju sugas un ne aci nemestu uz tādu urnu, ja tanī nebūtu kaut kas stiprāks, ko iedzert. — Pievērsis uzmanību spraudei, Vemiks atlika nolējumu plauktā un sāka spodrināt spraudi ar kabatas lakatu.

—   Vai tas otrais pieredzēja tādu pašu galu? — es iejautājos. — Viņš izskatās taisni tāds pats.

—    Jums taisnība, — Vemiks sacīja, — tas viņam pavisam dabisks izskats. It kā aiz vienas nāss būtu aizķēruši ar makšķeres āķi un tad pievilkuši auklu. Jā, viņš ņēma to pašu galu, un tas ir pavisam dabiski, varat man ticēt. Viņš viltoja testamentus, šis resgalis, un laikam arī saīsināja mūžu iecerētajiem testamentu rakstītājiem. Bet tev taču bija džentlmeņa manieres, drauģeli (misters Vemiks atkal pievērsās bijušajam paziņam), un tu lielījies, ka māki rakstīt grieķiski! Ak tu plātausi! Kāds tu biji melkulis! Savu mūžu nebiju sastapis tādu melkuli kā tevi! — Misters Vemiks pieskārās pie prāvākā sēru gredzena, pirms novietoja nelaiķa draugu atpakaļ plauktā, un teica: — Viņš lika to nopirkt dienu pirms savas nāves un nodot man.

Kamēr viņš novietoja otro nolējumu plauktā un nokāpa no krēsla, man ienāca prātā, ka laikam visas viņa rotas lietas nākušas no līdzīgiem avotiem. Tā kā viņš neizrādīja nekādu noslēpumainību šai ziņā, es iedrošinājos apvaicāties par to, kad viņš atkal atradās uz grīdas un slaucīja putekļainās rokas.

—    O jā, — viņš atbildēja, — tās visas ir šāda veida dāvanas. Viena pievelk otru, tā tas mēdz notikt. Es tās vienmēr pieņemu. Tie ir suvenīri. Un reizē arī īpašums. Tām var arī nebūt nekādas lielās vērtības, bet tas tomēr ir īpašums, turklāt kustams. Jums ar jūsu spožajām nākotnes izredzēm tas ir sīkums, bet es allaž esmu vadījies no principa: «Iegādājies kustamo īpašumu.»

Kad es izsacījos atzinīgi par šādu principu, viņš turpināja gluži draudzīgi:

—    Ja kādā brīvā brīdi jums nekas labāks neiekrīt prātā, jūs varētu apmeklēt mani Volvortā; varu piedāvāt jums naktsmājas un uzskatīšu jūsu apmeklējumu par pagodinājumu. Nekā sevišķa, ko parādīt jums, man nav, taču divas trīs lietiņas būs interesantas, un man ir arī dārziņš un lapene, kur patīkami uzturēties.

Es sacīju, ka ar prieku izmantošu viņa viesmīlību.

—    Pateicos, — viņš atbildēja, — un to mēs norunāsim tad, kad jums tas būs izdevīgi. Vai misters Džegerss jūs jau aicinājis uz pusdienām?

—    Nē.

—    Viņš jūs mielos ar vīnu, turklāt ar labu vīnu. Es jūs mielošu ar punšu, un tas nebūs slikts punšs. Un tagad es jums kaut ko pateikšu. Kad būsiet pie mistera Džegersa, uzmetiet aci viņa saimniecei.

—    Kaut kas neparasts?

—    Jā gan, — Vemiks atbildēja, — jūs redzēsiet piejaucētu zvēru. Jūs teiksiet, ka tas nav nekas neparasts, bet es atbildēšu, ka viss atkarīgs no tā, cik mežonīgs bijis šis zvērs un cik ilgu laiku prasījusi piejaucēšana. Tas nekādā ziņā nemazinās jūsu cieņu pret mistera Džegersa spējām. Tātad turiet acis vaļā.

Es apsolījos to darīt, jo viņa vārdi iesvēla manu ziņkāri. Kad grasījos atvadīties, viņš ievaicājās, vai negribu veltīt piecas minūtes, lai redzētu misteru Džegersu «darbā».

Aiz dažādiem iemesliem un vispirms tāpēc, ka lāgā nesapratu, kur misters Džegerss redzams «darbā», es izsacīju piekrišanu. Mēs ienirām Sitijā un iznirām ļaužu pārpildītā policijas tiesas zālē, kur nelaiķa, dīvaino spraužu cienītāja asinsradinieks (slepkavošanas nozīmē) stāvēja tiesas priekšā, kaut ko drūmi gremodams, kamēr mans aizbildnis pratināja vai pārpratināja — lāgā nezinu — kādu sievieti, likdams bijībā drebēt ir viņai, ir tiesnešiem, ir visiem klātesošajiem. Ja kāds, vienalga, kas, pateica kādu vārdu, kurš viņam nebija pa prātam, viņš tūliņ lika to «rakstīt iekšā». Ja kāds negribēja atzīties, viņš teica: — Es to no jums izdabūšu! — un, ja kāds atzinās, viņš noteica: — Nu jūs esat man rokā! — Vajadzēja viņam tikai iekost savā pirkstā, kad tiesnešiem pārskrēja trīsas. Zagļi un zagļu ķērāji kā apmāti tvēra katru viņa vārdu un sarāvās ikreiz, kad mistera Džegersa savilktās uzacis pavērsās uz viņu pusi. Kuru pusi viņš aizstāvēja, par to es netiku skaidrībā, jo, manuprāt, viņš visus no vietas samala miltos; es tikai zinu, ka tobrīd, kad uz pirkstgaliem lavījos ārā, viņš nebija tiesas pusē, jo priekšsēdētāja krēslā sēdošā vecā džentlmeņa kājas krampjaini raustījās pagaldē, kad misters Džegerss meta viņam acīs apvainojumu, ka viņa šodienas rīcība ir Britānijas likuma un taisnās tiesas pārstāvja necienīga.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Bentlijs Dramls, kurš bija tāds īgņa, ka pat ikvienu grāmatu uzlūkoja tā, it kā tās autors viņu nāvīgi apvainojis, neizturējās laipnāk arī pret jauniem paziņām. Smagnējs augumā, tūļīgs kustībās un uztverē, ar smagnējiem vaibstiem un stīvu mēli, kas tikpat gausi kustējās viņa mutē kā viņš pats savā istabā, viņš turklāt bija laisks, uzpūtīgs, skops, noslēdzies sevī un aizdomu pilns. Viņa vecāki, bagāti ļaudis Samersetšīrā, bija tik ilgi lolojuši šo radības

kroni, kamēr atģidušies, ka viņš ir jau pilngadīgs un galīgs stulbenis. Tā Bentlijs Dramls nokļuva pie mistera Pokita, būdams par galvas tiesu garāks par šo džentlmeni un par pusduci galvu trulāks nekā vairums džentlmeņu.

Stārtopu bija izlutinājusi vāja rakstura māte, turēdama viņu pie sevis, kad viņam vajadzēja būt skolā, bet viņš bija dedzīgi pieķēries mātei un jūsmoja par viņu bez mēra. Stārtopam bija sievietes smalkie sejas vaibsti, un, kā Herberts man teica, «tūliņ redzams, ka viņš izskatās pēc savas mātes, kaut es viņu ne reizi neesmu redzējis». Pilnīgi dabiski, ka viņš mani daudz vairāk pievilka nekā Dramls, un mēs jau kopš pirmajiem uz upes pavadītajiem vakariem sākām reizē atgriezties krastā, sarunādamies airējot, kamēr Bentlijs Dramls sekoja mums vienatā caur meldriem, turēdamies tuvāk krastu nokārēm. Viņš allaž spiedās pie krasta it kā pretīgs abinieks pat tad, kad paisums būtu to izdarījis viņa vietā, un es vienmēr atceros, kā viņš lavās mums nopakaļ tumsā vai pa visādiem līčiem, kamēr mūsu abas laivas šķeļ upes vidū rieta atspulgu vai mēness staru taku.

Herberts bija mans vistuvākais biedrs un draugs. Es piešķiru viņam pusi savas laivas, tāpēc viņš bieži ieradās Hemersmitā; un, tā kā man piederēja puse no viņa dzīvokļa, tad es bieži ierados Londonā. Mēs mēdzām nostaigāt kājām ceļu starp abām mūsu mītnēm, vienalga, diena vai nakts. Vēl tagad es pret šo ceļu (lai gan tas nav vairs tik jauks kā toreiz) jūtu maigumu, kas radies nepieredzējušas jaunības un cerību ietekmē.

Kad biju pavadījis mistera Pokita ģimenē jau pāris mēnešu, viņu apciemoja misters un misis Kamillas. Kamilla bija mistera Pokita māsa. Ieradās ari Džordžiāna, ko biju redzējis tai pašā reizē pie mis Hevišemas. Viņa bija māsīca — ar gremošanas kaitēm slimojoša vecava, kura savu klīrību uzskatīja par reliģiju un savu aknu kaiti par tuvākmīlestību. Sie ļaudis nīda mani ar alkatigu un cerības vīlušos cilvēku naidu. Protams, zinādami par manu laimi, viņi luncinājās ap mani taisni verdziskā zemiskumā. Misteru Pokitu viņi uzskatīja par bērnu, kas nemāk rūpēties par savām interesēm, un izturējās pret viņu ar man jau pazīstamo pašapmierināto iecietību. Misis Pokitai viņu acis nebija nekādas vērtības, tomēr viņi pieļāva, ka nabadzīte dzīvē rūgti vīlusies, jo šāda teorija meta savu atblāzmu arī uz viņiem.

Šāda bija apkārtne, kurā dzīvoju un nodevos mācībām. Es drīz vien pieradu šķiesties ar naudu un dažos mēnešos paspēju izdot tādas summas, kuras agrāk būtu uzskatījis par pasakainām, taču nekādos apstākļos nepametu mācīšanos. To nevar man piedēvēt par kādu nopelnu, es tikai sapratu, ka manas zināšanas ir visai trūcīgas. Ar mistera Pokita un Herberta atbalstu es guvu labus panākumus, un, tā kā tiklab viens, kā otrs bija allaž manā tuvumā, lai sniegtu norādījumus vai novērstu šķēršļus no mana ceļa, tad patiešām vajadzēja būt tikpat lielam stulbenim kā Dramlam, lai netiktu uz priekšu.

Vairākas nedēļas nebiju sastapies ar misteru Vemiku, tāpēc nolēmu aizrakstīt viņam un norādīt vakaru, kad vēlētoš viņu apciemot. Viņš atbildēja, ka ļoti priecājoties un gaidīšot mani kantorī pulksten sešos. Es tur ierados, pulkstenim sitot norunāto stundu, un atradu viņu, aizlaižot seifa atslēgu aiz apkakles.

—    Vai vēlaties iet līdz Volvortai kājām? — viņš apjautājās.

—    Protams, — es atbildēju, — ja jūs tam piekrītat.

—    Un kā vēl, — skanēja Vemika atbilde, — jo manas kājas visu dienu bijušas saliektas zem pults un es labprāt tās izlocītu. Un nu es jums pastāstīšu, kas mums būs vakariņās, mister Fip. Man ir mājās gatavota sautēta vērša gaļa un no veikala ņemta auksta cepta vista. Domāju, ka vistai jābūt mīkstai, jo veikala īpašnieks nesen bija pie mums par piesēdētāju un mēs viņu daudz nemocījām. Es viņam to atgādināju, pirkdams vistu, un sacīju: «Dodiet nu vienu labu putnu, vecais brit, jo mēs būtu varējuši jūs vēl divas trīs dienas noturēt tiesā, ja vien būtu gribējuši.» Tad viņš sacīja: «Atļaujiet, ka uzdāvāju jums vislabāko vistu visa veikalā.» Es, protams, atļāvu. Šā vai tā, bet tas ir īpašums, turklāt kustams. Vai jums nav iebildumu pret tiem, kas jau krietni gados?

Es patiešām domāju, ka viņš joprojām runā par vistu, bet tad viņš piebilda:

—    Redziet, man mājās ir tēvs krietni gados.

Es atbildēju to, ko pieklājība tādās reizēs prasa.

—   Tātad jūs vēl neesat ēduši pusdienas pie mistera Džegersa? — Vemiks atsāka sarunu, kad devāmies ceļā.

—    Vēl ne.

—   Viņš man tā arī sacīja šodien, kad ^uzzināja, ka jūs apciemosiet mani. Jādomā, ka rīt jūs saņemsiet uzaicinajumu. Viņš grasas ielūgt arī jusu draugus. Trīs gabalus, vai ne?

Lai gan es nebūt neuzskatīju Dramlu par savu draugu, tomēr atbildēju:

—    Jā.

—    Nu jā, viņš grasās ielūgt visu varzu (šis vārds man diezin kā neglaimoja), un, lai ar ko viņš jūs mielos, viss būs teicams. Sevišķu dažādibu negaidiet, toties viss būs augstaka labuma. Un vēl viena dīvainība ir viņa mājās, — Vemiks turpināja, mirkli klusējis, it kā būtu pats par sevi saprotams, ka viņam kā pirmā dīvainība bija ienākusi prātā saimniece, — naktīs viņš nekad nenoslēdz ne durvis, ne logus.

—    Vai viņu nekad nav aplaupījuši?

—    Skaidrs, ka ne! — Vemiks atteica. — Viņš visiem atklāti saka: «Es gribētu redzēt to, kas iedrīkstētos aplaupīt mani!» Ak tu dievs, es esmu ne vienu, bet simtiem reižu dzirdējis, ka viņš saka īstiem kramplaužiem mūsu kantorī: «Jūs zināt, kur es dzīvoju; nekas man nav aiz atslēgas; kāpēc jūs neizmēģināt roku pie manis? Kas ir, vai es jūs nekādi nevaru iekārdināt?» Bet neviens, ser, neiedrikstēsies to darīt ne par kādu naudu pasaulē.

—    No viņa tik ļoti bīstas? — es jautāju.

—    Bīstas? — Vemiks atkārtoja. — Un kā vēl bīstas. Bet viņš tomēr ir slīpēts, kaut arī nicina kramplaužus. Nekādu sudrablietu, ser. Viss melhiora — līdz pēdējai karotei.

—    Tad jau viņi neko lielu negūtu, — es teicu, — pat ja viņi. ..

—    Ahā! Toties misters Džegerss gūtu daudz, — Vemiks mani aši pārtrauca, — un viņi to zina. Viņš dabūtu viņu galvas — un desmitiem galvu turklāt. Viņam kristu viss, ko vien viņš mācētu paņemt. Un, ko visu viņš prot paņemt, ja vien grib, tas nav izstāstāms.

Es biju iegrimis pārdomās par sava aizbildņa visvarenību, kad Vemiks atsāka:

—    Ka viņam nav sudraba, tā ir atkal viņa iedzimtā gudrība. Upēm ir savs dziļums, un viņa gudrībai tāpat. Paskatieties uz viņa pulksteņa ķēdi. Tā ir īsta zelta.

—    Turklāt ļoti masīva, — es piebildu.

—    Masiva? — Vemiks atkartoja. — Domāju gan. Viņam ir ari zelta pulkstenis ar repetīciju, simt mārciņu vērts, ne penija mazāk. Londonā ir kādi septiņi simti

zagļu, kas zina par šo pulksteni, mister Fip, un viņi visi — vīrieši, sievietes un bērni — pazīst katru ķēdes posmiņu un atsprāgtu no tās kā no karstas dzelzs, ja gadītos tai pieskarties.

Iesākuši ar šo tēmu un vēlāk pievērsušies vispārējiem jautājumiem, mēs ar misteru Vemiku īsinājām laiku un ceļu, kamēr viņš lika man saprast, ka esam ieradušies Volvortas iecirknī.

Volvorta izrādījās šauru ieliņu, grāvju un dārziņu jūklis — acīm redzot, klusa un vienmuļa vieta. Vemika māja — mazs koka namiņš — atradās dārza vidū; namiņa fasāde augšā bija izrobota un izkrāsota kā artilēristu baterija.

—    Mana paša darbs, — Vemiks sacīja. — Glīti, vai ne?

Es neskopojos ar uzslavām. Liekas, tas bija pats mazākais namiņš, ko biju redzējis, paši dīvainākie gotiskie lodziņi (lielākoties neīsti) un pašas mazākās gotiskās durvis, pa kurām tikko varēja tikt iekšā.

. — Redziet, tur ir īsta karoga kārts, — Vemiks rādīja, — un svētdienās es uzvelku tanī īstu karogu. Un paskatieties šeit. Pārgājis tiltam pāri, es paceļu to, un satiksme slēgta.

Tilts bija laipa, pārmesta pār četras pēdas platu un divas pēdas dziļu grāvi. Taču bija ļoti patīkami noskatīties, ar kādu lepnumu Vemiks pacēla šo tillu un nostiprināja, smaidīdams šoreiz no visas sirds, nevis mehāniski.

—    Katru vakaru pulksten deviņos pēc Grīnvičas laika šauj lielgabals, — Vemiks stāstīja. — Tur tas ir, paskatieties! Un, kad jūs dzirdēsiet, kā tas šauj, tad noteikti sacīsiet, ka tas ir īsts grandonis.

Minētais lielgabals bija uzstādīts uz īpaša no latiņām izveidota cietokšņa. No lietus to sargāja asprātīgi izdomāts brezenta pārsegs lietussarga veidā.

—    Aiz mājas, — Vemiks turpināja, — prom no acīm, lai neizjauc nocietinājumu kopiespaidu, jo es turos pie principa: ja tev ir ideja, tad īsteno to un uzsver to, — nezinu gan, vai jūs arī esat tādās domās …

Es apgalvoju, ka noteikti esmu.

—    Aiz mājas es turu cūku, mājputnus un trušus; esmu arī ierīkojis mazu lecekti un audzēju gurķus; vakariņas ēdot, varēsiet pats spriest, cik labus salātus es protu izaudzēt. Tā, ser, — Vemiks sacīja un atkal pasmaidīja, bet tūliņ nopietni palocīja galvu, — jūs varat ticēt, ka tad, ja manu mazumiņu kādreiz ielenktu, pārtikas ziņā mēs varētu noturēties velns zina cik ilgi.

Tad viņš aizveda mani pie lapenītes, līdz kurai taisnā cejā bija jardu desmit, bet taka meta tik asprātīgus likumus, ka iznāca labs gabaliņš, ko iet, un lapenē mūs gaidīja glāzes. Punšs bija dzesināšanas nolūkos iegremdēts dekoratīvā ezeriņā, kura mala atradās lapene. Ezeriņš bija apaļš, ar salu vidū (ko sākumā noturēju par vakariņām paredzētajiem salātiem), un tanī bija strūklaka; vajadzēja tikai iedarbināt nelielas dzirnaviņas un izvilkt aizbazni no caurules, lai uzšautos tik spēcīga strūkla, ka plauksta uzreiz kļuva mikla.

—    Savās mājās es esmu gan mehāniķis, gan namdaris, gan kanalizators, gan dārznieks un meistars visās lietās, — Vemiks sacīja, atbildēdams uz maniem komplimentiem.

-      Un ziniet — tas ir ļoti labi. Te es atbrīvojos no visiem Ņūgeitas zirnekļtīkliem, un Vecvīram arī tiek savs prieks. Vai varu jūs tūliņ iepazīstināt ar Vecvīru? Tas jūs neapgrūtinās?

Es no sirds apgalvoju, ka ne, un mēs iegājām Pilī. Pie kamīna sēdēja ļoti vecs vīrs flaneļa vamzī, tīrīgs, omulīgs, apmierināts, labi apkopts, bet pilnīgi kurls.

—   Nu, Vecvīrs, kā tev klajas? — apsveica viņu Vemiks, sirsnīgi un izjusti kratīdams viņam roku.

—   Viss kārtībā, Džon, viss kārtībā! — vecais atbildēja.

—    Tas ir misters Fips, Vecvīrs, un es tā gribētu, lai tu sadzirdi viņa vārdu. Pamājiet viņam, mister Fip, tas viņam patīk. Mājiet vien viņam, lūdzami, un labi bieži!

—    Manam dēlam te ir jauka vieta, ser, — vecais skaļi sauca, kamēr es māju viņam ar galvu, cik jaudāju.

—    Skaists dārzs, ko prieks redzēt, ser. Pēc mana dēla nāves valstij vajadzētu atpirkt šo namu un skaistos iekārtojumus dārzā, lai cilvēkiem būtu par ko papriecāties.

—   Un tu esi tik lepns uz to, ka bail, vai ne, Vecvīrs? — Vemiks jautāja, tīksminādamies par sirmgalvi, un viņa skarbā seja patiešām atmaiga. — Lai notiek, es tev vēl pamāšu. — Un viņš nešpetni pakratīja galvu. — Un pamāšu vēlreiz. — Tas bija vēl nešpetnāks mājiens. — Tev tas patīk, vai ne? Ja neesat noguris, mister Fip, — es jau zinu, ka nepieradušam tas grūti, — tad pametiet viņam ar galvu vēl kādu reizi. Jūs nevarat iedomāties, kā tas viņam patik.

Es pametu viņam ar galvu vairākas reizes, un viņš bija slāvā sajūsmā. Mēs atstājām viņu barojot mājputnus un paši atgriezāmies pie punša lapenē, kur Vemiks, smēķēdams pīpi, pastāstīja, ka gruntsgabala pilnīga iekārtošana prasījusi viņam ne mazums gadu.

—    Vai tas pieder jums personiski, mister Vemik?

—    O jā, — Vemiks atbildēja, — es to iegādājos pakāpeniski, pa gabaliņam. Tagad esmu zemes īpašnieks, velns parāvis!

—    Lieliski! Ceru, ka misteram Džegersam arī patīk jūsu

nams?

—    Viņš nekad to nav redzējis, — Vemiks sacīja. — Nekad nav dzirdējis par to. Arī Vecvīru nekad nav redzējis. Un nav arī dzirdējis par viņu. Nē, kantoris ir kantoris, bet personiskā dzīve — kas cits. Kad eju uz kantori, tad aizmirstu par savu Pili, kad ierodos Pilī, tad aizmirstu kantori. Ja tas jūs pārāk neapgrūtina, tad būšu ļoti pateicīgs, ja jūs rīkosieties tāpat. Man negribētos, lai kantori runā par manu māju.

Protams, es labprāt apsolījos izpildīt viņa lūgumu. Tā kā punšs bija ļoti labs, mēs nosēdējām pie tā tērzēdami gandrīz līdz deviņiem.

—    Tuvojas salūta laiks, — Vemiks teica, nolikdams pīpi pie malas, — Vecvīram tas sagādā lielu prieku.

Mēs atkal iegājām Pilī, kur Vecvīrs, acīm gaidās mirdzot, karsēja biguli — šis darbs bija prologs svinīgajai ikvakara ceremonijai. Vemiks stāvēja ar pulksteni rokā, kamēr pienāca laiks paņemt no Vecvīra rokām sarkani zvērojošo biguli un doties uz bateriju. Viņš paņēma biguli, izgāja ārā, un tūliņ Grandonis taisīja tādu blīkšķi, ka mazais namiņš salīgojās, it kā grasītos sašķīst gabalos, un visas glāzes un tējas tasītes nošķindēja. Vecvīrs, kurš, manuprāt, būtu kā lidot izlidojis no sava atzveltnes krēsla, ja nebūtu turējies pie tā paroceņiem, sajūsmā izsaucās: — Izšāva! Es dzirdēju! — un es sāku mest ar galvu vecajam džentlmenim tik sparīgi, ka bez pārspīlējuma jāsaka — es absolūti neko vairs neredzēju acu priekšā.

Laika sprīdī, kas vēl atlika līdz vakariņām, Vemiks izrādīja man savu suvenīru kolekciju. Lielākoties šie suvenīri bija krimināla rakstura: spalva, ar ko uzrakstīts izdaudzināts viltots testaments, pāris ievērības cienīgu bārdasnažu, dažas matu šķipsnas un dažas atzīšanās rokrakstā pirms došanās uz karātavām — šos dokumentus misters Vemiks cienīja sevišķi augsti tāpēc, ka, lietojot viņa paša vārdus, «tur ir vieni vienīgi salti meli, ser». Visas šīs mantas bija gaumīgi izvietotas starp porcelāna un stikla nieciņiem, dažādiem glītiem muzeja īpašnieka izstrādājumiem un Vecvīra izdrāztiem puļķīšiem tabakas iespiešanai pīpē. Kolekcija atradās tai Pils telpā, kurā mani ieveda vispirms un kura kalpoja ne vien par viesistabu, bet ari par virtuvi, kā varēja spriest pēc sutināma katliņa kamīna plauktā un bronzas kāša virs uguns, kas, acīm redzot, bija domāts iesma uzkāršanai.

Istabā parādījās tīrīga kalponīte, kura pieskatīja Vecvīru pa dienu. Kad viņa bija uzklājusi galdu vakariņām, tiltu nolaida, lai dotu viņai iespēju tikt pāri, un viņa devās pārnakšņot uz savām mājām. Vakariņas bija lieliskas, un, lai gan Pils sienās jaudās sausā puve un ēdieniem tāpēc bija iebojātu riekstu garša, un arī cūka varēja būt novietota tālāk no dzīvojamās ēkas, es tomēr biju no sirds apmierināts ar šo vakaru. Arī par manu guļamkambarīti torņaugšā nevarēja sūdzēties, lai gan griesti, kas šķira mani no karoga kārts, bija ārkārtīgi plāni, un, kad es izstiepos uz muguras gultā, man šķita, ka visu nakti vajadzēs turēt šo kārti līdzsvarā uz pieres.

Vemiks uzcēlās jau rīta agrumā, un — kauns atzīties — dzirdēju, ka viņš tīrī manus zābakus. Pēc tam viņš izgāja dārzā, un es pa gotisko lodziņu vēroju, kā viņš strādā, izlikdamies, ka izmanto Vecvīra palīdzību, un pauzdams savu dēla mīlestību ar neskaitāmiem galvas mājieniem. Brokastis bija tikpat labas kā vakariņas, un tieši pusastoņos mēs devāmies atpakaļ uz Litlbritenu. Vemiks ejot pakāpeniski kļuva aizvien dzedrāks un noslēgtāks, un viņa mute aizvien vairak sāka līdzināties pastkastītes spraugai. Beidzot, kad mēs iegājām Vemika darba vietā un viņš izvilka kaut kur aiz apkakles noglabāto seifa atslēgu, — tad nekas viņā vairs neatgādināja Volvortas īpašnieku, it kā Pils, uzvelkamais tilts, lapene, ezeriņš, strūklaka un Vecvīrs būtu ar pēdējo Grandoņa šāvienu aizrauti nezināmās tālēs.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Viss notika tā, kā Vemiks bija sacījis, un man drīz radās izdevība salīdzināt mana aizbildņa un viņa kasiera un klerka mājokļus. Aizbildnis bija kabinetā, mazgādams rokas ar smaržīgajām ziepēm; kad es, atgriezies no Volvortas, ienācu kantorī, viņš iesauca mani pie sevis un ielūdza mani ar biedriem uz pusdienām, kā jau Vemiks bija pareģojis.

— Bez ceremonijām, — tāds bija viņa noteikums, — nekādas pārģērbšanās uz pusdienām, un norunāsim to uz rītdienu.

Es apvaicājos, kur lai ierodamies (jo man nebija ne jausmas, kur viņš dzīvo), un viņš atbildēja — manuprāt, tāpēc, ka vispār ne par ko nemēdza izsacīties skaidri un noteikti: — Ierodieties šeit, tad iesim kopā. — Pie reizes jāpiezīmē, ka viņš mazgāja rokas pēc katra klienta, it kā būtu hirurgs vai zobārsts. Kabinetā bija nodalīts īpašs kambarītis šim nolūkam, kur smaržoja pēc ziepēm kā parfimērijas veikalā. Durvju iekšpusē uz rullīša karājās neparasti garš dvielis, un, nomazgājis rokas, viņš ilgi slaucīja un berza tās šai dvielī, līdzko pārnāca no policijas tiesas vai izlaida kārtējo klientu no kabineta. Kad mēs otrā dienā ieradāmies pie viņa pulksten sešos, viņš laikam bija nodarbojies ar kādu netīrāku lietu nekā parasti, jo, iebāzis galvu kambarītī, mazgāja ne vien rokas, bet arī seju un skaloja rīkli. Izdarījis to un pieslaucījis visu dvieli slapju, viņš ar spalvu nazīti iztīrīja lietas paliekas no nagiem un tikai tad apvilka svārkus.

Kad mēs izgājām uz ielas, ap kantora durvīm, kā parasti, grozījās vairāki cilvēki, kuri, acīm redzot, ļoti vēlējās parunāt ar misteru Džegersu, taču šodien neiedrošinājās viņam tuvoties, jo smaržīgo ziepju aromāts, kas apņēma viņu kā oreols, liecināja, ka darbi galā. Mēs gājām rietumu virzienā, ļaužu drūzmā šad tad gadījās kāds, kas pazina misteru Džegersu, un, kad tas atgadījās, viņš sāka skaļāk runāt ar mani; tikai tā viņš izrādīja, ka pazīst kādu vai ievērojis, ka viņu kāds pazīst.

Misters Džegerss atveda mūs uz Džerardstrītu Soho iecirknī, kur ielas dienvidu pusē atradās nams — citādi diezgan iespaidīgs, bet ar galīgi noplukušu fasādi un netīriem logiem. Viņš izvilka atslēgu, atslēdza durvis, un mēs iegājām tukšā, drūmā un maz lietotā uzgaidāmā telpā ar mūra sienām. Pa tumšbrūnām kāpnēm mēs uzkāpām otrā stāvā, kur mūs gaidīja trīs caurstaigājamas ar tumšbrūniem paneļiem apšūtas istabas. Paneļus rotāja iegrebtas vītnes, un, kad misters Džegerss to fonā apsveica mūs kā namatēvs, es zināju, kādas cilpas tās man atgādināja.

Pusdienas pasniedza labākajā istabā; otra bija viņa garderobe, trešā guļamistaba. Viņš pastāstīja, ka aizņemot visu namu, bet pārējās telpas reti kad lietojot. Galds bija bagātīgi klāts, — protams, sudraba neredzēja, — un blakus namatēva krēslam atradās prāvs grozāms plaukts ar dažādām pudelēm un karafēm un četrām vāzēm ar augļiem desertam. Es ievēroju, ka namatēvam patīk, lai viss pie rokas, un viņš pats pasniedz vajadzīgo viesiem.

Istabā bija arī grāmatu skapis; no uzrakstiem uz grāmatu mugurām redzēju, ka tās ir noziedznieku biogrāfijas, krimināllikumi, traktāti par liecību sniegšanu, tiesu sēžu atreferējumi, parlamenta akti un tamlīdzīgas gudrības. Mēbeles bija ļoti solīdas un masīvas — kā mistera Džegersa pulksteņa ķēde. Visam tomēr bija ļoti oficiāls izskats — neviena priekšmeta, kas rotātu telpu. Kaktā stāvēja neliels birojs un lampa ar abažūru; arī šai ziņā misters Džegerss šķita atnesis sev līdzi kantori uz mājām un vakaros, izripinājis biroju no kakta, varēja nodoties darbam.

Ta kā viņš vēl nebija paguvis aplūkot manus biedrus, jo visu ceļu mēs abi gājām kopā pa priekšu, tad tagad, nostājies uz paklāja pie kamīna un piezvanījis, viņš nesteigdamies apskatīja tos. Man par brīnumu viņš šķita galvenokārt, ja ne vienīgi, ieinteresējies par Dramlu.

—    Fip, es tos divus nepazīstu. Kas ir tas Zirneklis? — viņš jautāja, uzlicis savu prāvo roku man uz pleca un pievedis mani pie loga.

—   Zirneklis? — es brīnījos.

—    Tas pūtainais, neveiklais, uzpūtīgais.

—   Tas ir Bentlijs Dramls, — es atbildēju, — tas otrais ai glīto seju ir Stārtops.

Nepievērsdams ne mazākās uzmanības tam «ar glīto seju», viņš noteica:

—    Tātad viņu sauc Bentliju Dramlu? Man patīk viņa izskats.

Viņš tūliņ uzsāka sarunu ar Dramlu un, kad tas atbildēja gausi un negribīgi, nemaz neapmulsa, bet, gluži otrādi, it kā vēl vairāk ieinteresējās. Es vēroju viņus abus, liet tad starp mani un viņiem nostājās saimniecības vadītāja, kura ienesa ēdienu.

Viņai bija, manuprāt, gadu četrdesmit, bet iespējams, ka es maldījos un viņa bija vecāka, — gara auguma, slaida, ašām kustībām, ārkārtīgi bālu seju, lielām, apdzisušām acīm un Joti kupliem matiem. Nezinu, varbūt viņai bija slima sirds un trūka elpas, bet lūpas viņai bija pusviru un seja pauda bailes un bažas; tā kā es pirms dažām dienām biju noskatījies teātrī «Makbetu», tad man šķita, ka šis sievietes seju ietver dūmainas liesmas tāpat kā tās sejas, kuras iznira no raganu katla.

Viņa nolika trauku uz galda, klusu pieskārās manam aizbildnim ar pirkstu pie elkoņa par zīmi, ka ēdiens ienests, un nozuda. Mēs sasēdāmies ap apaļo galdu, mans aizbildnis nosēdināja Dramlu sev vienā pusē un Stārtopu otrā. Kā pirmo ēdienu saimniecības vadītāja bija uzlikusi galdā lieliskas zivis, tām sekoja tikpat lielisks jēra cepetis un pēc tam cepti meža putni. Mērces, vīnu un visas nepieciešamās piedevas namatēvs pasniedza no savi plaukta, un, kad tās bija apmetušas loku ap galdu, viņš pievāca tās atpakaļ. Tāpat viņš pasniedza mums katram ēdienam tīrus šķīvjus, nažus un dakšiņas, bet izlietotos salika divos grozos, kas atradās blakus viņa krēslam. Bez saimniecības vadītājas neviens cits apkalpotājs nerādījās. Viņa nesa iekšā vienu ēdienu pēc otra, un es katrreiz vēroju šo it kā no raganu katla iznirušo seju. Pēc daudziem gadiem es redzēju kaut ko baigi līdzīgu, kad tumšā telpā aizdedzināja punša trauku citas sievietes priekšā, kura atgādināja šo tikai ar kuplajiem matiem.

Tā kā es pievērsu saimniecības vadītājai īpašu interesi viņas neparastās ārienes un Vemika aizrādījumu dēļ, tad pamanīju, ka viņa, līdzko ienākusi ēdamistabā, nenovērš pētīgo skatienu no mana aizbildņa un katru trauku liek viņa priekšā vilcinādamās, it. kā baidītos, ka tiks saukta atpakaļ," un vēlēdamās, lai viņš, ja ir kas sakāms, pasaka to, kamēr viņa tepat tuvumā. Man šķita, ka viņš to ļoti labi apzinās un tīšuprāt tur sievieti pastāvīgā satraukuma.

Pusdienas aizritēja jautri, un, lai gan mans aizbildnis likās nevis ievirzām sliedēs sarunu, bet tikai piebalsojam tai, es jutu, ka viņš spiež mūs izrādīt mūsu sliktās rakstura īpašības. Es, līdzko pavēru muti, tā sāku lielīties ar tieksmi uz izšķērdību, aizgādnieka tonī runāt par Herbertu un plātīties ar savām lielajām nākotnes izredzēm. Tā mes izturējāmies visi, bet it sevišķi Dramls, kura dziņa paslepšus un it kā negribot, toties visai ļauni ņirgāties par citiem izpaudās pilnā spēkā jau tad, kad mēs vēl nebijām tikuši galā ar zivi.

Vēlāk, kad bijām jau nonākuši pie siera, saruna novērsās uz airēšanu un mēs sākām ķircināt Dramlu, kurš allaž spiežas pie krasta kā sazin kāds gauss abinieks. Dramls savukārt izteicās mūsu namatēvam, ka viņš dodot priekšroku tukšai istabai, nevis mūsu sabiedrībai, ka veiklībā viņš pārspējot visus un, ja runa par spēku, tad viņš varot izsvaidīt mūs kā skaidas uz visām pusēm. Pilnīgi nemanāmi mans aizbildnis izmantoja šo tukšo stridu un iekarsēja Dramlu vai līdz neprātam. Dramls nometa svārkus un savilka roku, lai parādītu muskuļus, un mēs pārējie gluži smieklīgā kārtā sākām darīt to pašu.

Tikmēr saimniecības vadītāja novāca galdu; aizbildnis, nelikdamies viņu redzam, pagriezies profilā, bija atlaidies krēslā, kodelēja rādītāja pirkstu un vēroja Dramlu ar man pilnīgi nesaprotamu interesi. Pēkšņi, kad saimniecības vadītāja pastiepa pari galdam roku, viņš to notvēra kā slazdā ar savu prāvo plaukstu. Viņš izdarīja to tik negaidīti un veikli, ka mēs uzreiz pārtraucām savu stulbo sacenšanos.

—    Ja jau runājam par spēku, — misters Džegerss sacīja, — tad jūs tūliņ kaut ko redzēsiet. Mollij, parādiet viņiem savu roku.

Viņas notvertā roka atradās uz galda, bet otru viņa bija paslēpusi aiz muguras.

—    Saimniek, — viņa teica klusā balsī, pievērsusi viņam vērīgu un lūdzošu skatienu, — nevajag.

—    Jūs tūlīt kaut ko redzēsiet, — misters Džegerss atkārtoja nelokāmā apņēmībā. — Mollij, parādiet viņiem savu roku.

—    Saimniek, — viņa atkal nomurmināja, — nevajag, lūdzu!

—    Mollij, — noteica misters Džegerss, nelikdamies viņu redzam un stūrgalvīgi vērdamies pretējā sienā, — parādiet viņiem abas rokas. Parādiet. Nu!

Misters Džegerss palaida vaļā viņas roku, un tā palika guļam uz galda. Parādījās arī noslēptā otrā roka un nogulās uz galda pirmajai līdzās. Otrā bija stipri sakropļota — dziļas rētas vagoja 1o no vienas vietas. Sieviete, uzlikusi rokas uz galda novērsās no mistera Džegersa un vērīgi noskatīja mūs visus pa kartai.

—    Re, kur ir spēks, — misters Džegerss sacīja, aukstasinīgi vilkdams ar rādītāja pirkstu pa cīpslām. — Retam vīlietim būs tāds spēks rokās kā šai sievietei. Taisni apbrīnojami, kas par tvērienu šīm rokām. Man gadījies redzēt daudzas rokas, bet stiprākas par šīm neesmu redzējis ne vīrietim, ne sievietei.

Kamēr viņš nesteidzīgi un it kā apsverot runāja, sieviete atkal un atkal laida apkārt skatienu. Kad misters Džegerss apklusa, sieviete uzmeta viņam acis.

—    Tas ir viss, Mollij, — misters Džegerss noteica, viegli pamādams ar galvu. — Par jums patīksminājās, nu jūs varat iet.

Viņa noņēma rokas no galda un izgāja, bet misters Džegerss, paņēmis karafi no plaukta, piepildīja savu glāzi un laida vīnu apkārt.

—    Pusdesmitos mums jābeidz, džentlmeņi, — viņš sacīja. — Lūdzu, nezaudēsim dārgo laiku. Man bija prieks ar jums iepazīties. Mister Draml, uz jūsu veselību!

Ja misteram Džegersam bija nolūks, šādā veidā izceļot Dramlu, likt viņam jo vairāk izrādīt savu ļaunprātību, tad tas pilnīgi izdevās. Dramls, nīgri svinot uzvaru, izrādīja mums savu īgno nicināšanu aizvien jo nekautrīgāk, kamēr kļuva galīgi neizturams. Misters Džegerss sekoja šīm izpausmes stadijām ar to pašu dīvaino interesi. Dramls viņam laikam noderēja kā nepieciešama piedeva vīnam.

Aiz puiciskas nesavaldības mēs droši vien dzērām pārāk daudz, un skaidrs, ka runājām arī pāri par mēru. Mūs iesvēla dusmās Dramla rupjā ņirgāšanās, ka mēs izšķērdīgi rīkojoties ar naudu. Par atbildi es visai dedzīgi, kaut arī ne visai taktiski piezīmēju, ka viņam gan nevajadzētu par to runāt, jo pirms kādas nedēļas viņš manā klātbūtnē aizņēmies naudu no Stārtopa.

—    Nu, un tad? — atcirta Dramls. — Es viņam to atdošu.

—    Es nesaku, ka neatdosiet, — es atbildēju, — bet, manuprāt, jums tāpēc vajadzēja pievaldīt mēli un nerunāt par mums un mūsu naudu.

—    Jūsuprāt! — izsaucās Dramls. — Ak kungs!

—    Un es domāju, — es turpināju, cenzdamies runāt visai stingri, — ka jūs nevienam no mums neaizdotu naudu, ja mums tās vajadzētu.

—    Pilnīgi pareizi, — Dramls atteica. — Jums es neaizdotu ne sešus pensus. Es nevienam neko neaizdotu.

—    Ja tā, tad, manuprāt, nav glīti naudu aizņemties.

—    Jūsuprāt, — Dramls atkārtoja. — Ak kungs!

Tas bija ļoti aizvainojoši, it sevišķi tāpēc, ka es nekādi nespēju iedragāt viņa ļauno trulumu, un, atvairījis Herbertu, kurš gribēja mani apvaldīt, es teicu:

—    Zināt, mister Draml, ja reiz esam sākuši par to runāt, tad es pateikšu, ko mēs ar Herbertu nodomājām, kad jūs aizņēmāties naudu.

—    Kas man par daļu, ko jūs ar Herbertu nodomājāt, — norēca Dramls. Man likās, viņš zem deguna noburkšķēja, lai mēs lasāmies pie velna.

—    Es tomēr pateikšu, vai nu jūs gribat to dzirdēt vai ne. Mēs nospriedām, ka jūs bijāt varen priecīgs, iebāzdams naudu kabatā, un klusībā nosmējāties par Stārtopu, ka viņš neprata jūs noraidīt,

Dramls laida smieklus vaļā; sabāzis rokas kabatās, izriezis apaļos plecus, viņš smējās mums acīs, atklāti atzīdams, ka tā ir patiesība un ka viņš nicina mūs kā pēdīgos stulbeņus.

Tad strīdā iejaucās Stārtops, izrādīdams daudz vairāk saprāta par mani, un centās pierunāt Dramlu izturēties pieklājīgāk. Bet, tā kā Stārtops bija možs un jautrs jauneklis, bet Dramls — pilnīgs pretstats, tad pēdējais vienmēr bija noskaņots saklausīt Stārtopa vārdos personīgu apvainojumu. Dramls atbildēja ar rupjībām, un Stārtops, lai ievirzītu sarunu citās sliedēs, izsacīja kādu nevainīgu joku, par ko mēs sākām smieties. Dramls, kuru satracināja pat šis mazais pretinieka panākums, bez kāda brīdinājuma izrāva rokas no kabatām, izrieza apaļos plecus, izgrūda lāstu, paķēra prāvu glāzi un būtu metis ar to Stārtopam pa galvu, ja mūsu namatēvs nebūtu izveicīgi notvēris viņa roku tai pašā mirklī, kad viņš atvēzējās sviedienam.

—    Džentlmeņi, — sacīja misters Džegerss, aukstasinīgi nolikdams glāzi uz galda un izvilkdams savu zelta pulksteni ar masīvo ķēdi, — man ļoti žēl, bet patlaban ir tieši pusdesmit.

Pēc šā mājiena mēs cēlāmies no galda un atvadījāmies. Mēs vēl nebijām nokāpuši lejā, kad Stārtops jautrā tonī jau sauca Dramlu par «veco zēnu», it kā nekas nebūtu noticis. Taču vecais zēns neatsaucās un pat negribēja doties uz Hemersmitu pa to pašu ielas pusi, un mēs ar Herbertu, nolēmuši palikt pa nakti pilsētā, noskatījāmies, kā

viņi aizgāja katrs pa sava ietvi, Stārtops mazliet pa priekšu un Dramls, slapstīdamies namu ēnā, taisni tāpat kā laivā uz upes.

Tā kā ārdurvis vēl nebija aizslēgtas, es lūdzu Herbertu pagaidīt mazu brītiņu un uzskrēju augšā pateikt dažus vārdus aizbildnim. Es atradu viņu garderobē starp neskaitāmiem apavu pāriem, kur viņš cītīgi berza rokas, mazgādams nost mūsu apciemojumu.

Es teicu, ka esmu atgriezieSj lai izteiktu nožēlu par nepatīkamo starpgadījumu, un ceru,-ka viņš pārāk neļaunosies uz mani.

—        Fū-ū! — viņš izdvesa caur ūdens šļakatām, mazgādams seju. — Tie ir nieki, Fip. Tas Zirneklis man tomēr patīk.

Viņš pavērsās pret mani, skurinādams galvu, sprāuslodams un berzdams seju dvielī.

—    Man prieks, ka jums viņš patīk, ser, — es teicu,

—   bet man gan ne.

—        Pareizi, pareizi, — aizbildnis apstiprināja, — jums labāk ar viņu neielaisties. Turieties, cik vien tālu no viņa varat. Bet man viņš patīk, Fip, viņš ir viengabalains tips. Ja es nodarbotos ar nākotnes pareģošanu …

Palūkojies ārā no dvieļa, viņš uztvēra manu skatienu.

—        Bet es nenodarbojos ar nākotnes pareģošanu, — viņš turpināja, iespiedis atkal galvu dvielī, slaucīdams ausis.

—   Jūs zināt, ar ko es nodarbojos, vai ne? Ar labu nakti, Fip.

—    Ar labu nakti, ser.

Apmēram pēc mēneša Zirnekļa uzturēšanās laiks mistera Pokita mītnē izbeidzās, un visiem par lielu atvieglojumu (atskaitot misis Pokitu) viņš atkal ielida sava dzimtā nama spraugā.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Dārgais mister Fip, es rakstu šo vēstuli pēc mistera Gārdžerija lūguma, lai paziņotu Jums, ka viņš brauc uz Londonu kopā ar misteru Vopslu un priecātos Jūs redzēt, ja Jums bulu uz lo vēlēšanās. Viņš ieradīsies Barnarda viesnīcā otrdien pulksten deviņos no rīta, bet, ja tas nav vēlams, lūdzu paziņot. Jūsu nabaga māsa ir joprojām lai pašā stāvoklī.

Katru vakaru virtuvē mēs pieminam Jūs un gudrojam, ko Jūs pašulaik runājat vai darāt. Ja Jūs to tagad uzskatāt par pārdrošību, tad piedodiet to aiz mīlestības uz senām, tālām dienām. Un vairāk, dārgais mister Fip, Jūs netraucēs

Jūsu vienmēr pateicīgā un uzticamā Bidija.

PS. Viņš lūdz, lai es katrā ziņā pierakstu «šiteno prieku», jo Jūs to sapratīšot. Es ceru un nešaubos, ka Jums, lai gan Jūs tagad esat džentlmenis, būs patīkami sastapties ar viņu, jo Jums ir laba sirds un viņš ir dikti labs cilvēks. Es izlasīju viņam visu, tikai pēdējo teikumu ne, un viņš lūdz, lai es katrā ziņā vēlreiz uzrakstu «š i t e n o p r i ek u».

Es saņēmu šo vēstuli pa pastu pirmdienas rītā, tātad dienu pirms Džo ierašanās. Labāk atklāti atzīšos, ar kādām jūtām gaidīju Džo apciemojumu.

Ne ar prieku, kaut gan mūs saistīja tik daudz saišu, nē; ar stipru nemieru, zināmu īgnumu un skaudru apzināšanos, ka šī sastapšanās ir nelaikā. Ja es būtu varējis atpirkties no tās ar naudu, es noteikti būtu to darījis. Mani mierināja vienīgi tas, ka Džo ieradīsies Barnarda Pajumtē, nevis Hemersmitā un tātad nepatrāpīsies acis Bentlijam Dramlam. Man nebija iebildumu, ka viņu redz Herberts vai Herberta tēvs, cilvēki, kurus es cienīju, bet man tirpas skrēja pār kauliem, iedomājoties, ka viņu varētu sastapt Dramls, kuru es nicināju. Tā visu mūžu tie cilvēki, ko mēs visvairāk nievājam, ierosina mūs uz visgļēvāko un viszemiskāko rīcību.

Es biju pasācis izpušķot mūsu mājokli ar visādiem pilnīgi nevajadzīgiem un nepiemērotiem priekšmetiem, un šī sacensība ar Barnardu izmaksāja ļoti dārgi. Tolaik telpas jau stipri atšķīrās no tām, kādas es tās biju atradis, un man bija gods aizņemt vairākas lappuses tuvīnā tapsētāja rēķinu grāmatā. Biju pat nogājis tiktāl, ka iegādājies pakalpojumiem zēnu — un vēl kādu! — un vadīju savas dienas, viņam vergojot un pakļaujoties. Kopš biju radījis šo briesmoni (no manas veļas mazgātājas ģimenes paliekām), izrotājis viņu ar ziliem svārkiem, dzeltenu vesti, baltu kaklautu, kremkrāsas bikšelēm un gariem zābakiem, man pastāvīgi vajadzēja gādāt viņam kaut mazliet darba un krietni daudz ēdamā, un ar abām šīm neatliekamajām prasībam viņš vajāja mani neapnicis.

Šim atriebīgajam rēgam bija pavēlēts ierasties darba otrdien pulksten astoņos no rīta un atrasties priekštelpā (četras kvadrātpēdas lielā, kā noskaidrojās, pērkot grīdsegu), kamēr Herberts uzņēmās pagādāt šo to brokastīm, kas, pēc viņa domām, varētu būt Džo pa prātam. Biju no sirds pateicīgs Herbertam par tādu uzmanību un pretimnākšanu, kaut man radās tādas gluži nelādzīgas aizdomas, ka Herberts nebūtu tik ļoti pūlējies, ja Džo ierastos apciemot viņu.

Es tomēr ierados pilsētā jau pirmdienas vakarā, no rīta agri uzcēlos un parūpējos, lai mūsu viesistaba un uzklātais brokastgalds atstātu uz Džo īsti svētdienīgu iespaidu. Par nelaimi, rīts bija lietains, un pat eņģelis nebūtu varējis noslēpt to, ka Barnards kā raudulīgs milzis skursteņslauķis birdina aiz loga,kvēpainas asaras.

Noliktajai stundai tuvojoties, es aizvien vairāk ilgojos bēgt projām, taču priekštelpā pēc mana rīkojuma dežurēja Atriebējs, un tūliņ arī kļuva dzirdami Džo soļi uz kāpnēm. Es zināju, ka tas ir Džo pēc viņa šļūcošajiem soļiem — parādes zābaki viņam aizvien bija pārāk lieli — un pēc tā, cik ilgi viņš katrā stāvā pētīja mītnieku vārdus uz dzīvokļu durvīm. Kad viņš beidzot apstājās pie mūsu durvīm, es varēju dzirdēt, kā viņš velk ar pirkstu ap mana uzvārda burtiem, kas bija uzkrāsoti uz durvīm, un pēc tam skaidri dzirdēju viņa elpu atslēgas caurumā. Beidzot viņš klusiņām piesita pie durvīm, un Pepers — tik izteiksmīgi sauca Atriebēju — pieteica: — Misters Gārdžerijs! — Es jau domāju, ka Džo nekad nebeigs slaucīt kājas un man pašam vajadzēs vilkšus vilkt viņu nost no kājslauķa, taču beidzot viņš ienāca istabā.

—    Labrīt, Džo, kā tev klājas, Džo?

—    Labrīt, Fip, un kā tad tev klājas, Fip?

Viņa godīgā, vaļsirdīgā seja starot staroja, kad viņš, nolicis platmali uz grīdas starp mums, satvēra mani aiz abām rokām un šūpoja tās augšup un lejup, it kā es būtu kāds nule patentēts sūknis.

—    Man prieks tevi redzēt, Džo. Dod šurp savu cepuri.

Bet Džo, paņēmis to uzmanīgi abās rokās, it kā tā būtu

ar olām pilna putnu ligzda, negribēja ne dzirdēt par šķiršanos no šī dārguma un joprojām runāja, neveikli turēdams to sev priekšā.

—    Kā tu esi audzis, — Džo turpināja, — kā apvelies un kāds smalkļaudīgs izskaties! — Te Džo mazliet padomāja, kamēr atrada šādu vārdu. — Nudie, tu dari godu savam karalim un tēvu zemei.

—    Ari tu izskaties lieliski, Džo.

—    Paldies dievam, — Džo atbildēja, — man iet pavisam labi. Arī tavai māsai nav sliktāk. Nu, un Bidija, tā jau vienmēr turas braši. Tāpat arī visiem draugiem — ja neiet uz augšu, tad uz leju jau ne tik. Vienīgi Vopsls — tas gan nošāva buku.

Visu šo laiku Džo (joprojām ar abām rokām sargādams savu putnu ligzdu) te laida acis apkārt istabai, te blenza uz manu puķoto halātu.

—    Nošāva buku, Džo?

—   Nu jā, — Džo pazemināja balsi, — viņš pameta baznīcu un iestājās aktieros. Aiz šitās pašas aktieru būšanas viņš atbrauca uz Londonu kopā ar mani. Un viņa vēlēšanās bija tāda, — te Džo uz mirkli pieturēja savu putnu ligzdu ar kreiso' roku, kamēr ar labo taustījās tur pēc olas, — lai jums to nodod, ja jūs to neņemat ļaunā.

Es paņēmu Džo pasniegto papīra lapiņu, saburzītu maza Londonas teātra afišu, kura ziņoja, ka šonedēļ pirmo reizi uzstāsies «izdaudzināts provinces aktieris amatieris, jauns Roscijs kura vienreizējais galvenās lomas atveidojums mūsu Nacionālā Barda visutraģiskākajā lugā ir radījis ļoti lielu sensāciju vietējās teātra cienītāju aprindās».

—    Vai tu jau redzēji šo izrādi, Džo? — es apvaicājos.

—   Es redzēju, — Džo atbildēja uzsvērti un svinīgi.

—    Vai tā patiešām bija sensācija?

—    Jāsaka, apelsīnu mizu jau gan bija milzums, — Džo atbildēja. — It īpaši, kad viņš ieraudzīja to garu. Bet padomājiet paši, ser, vai cilvēks var no visas sirds darīt savu darbu, kad visi vienā gabalā jaucas iekšā, brēc «Amen!» un nelaiž viņam ar garu sarunāties. Ka viņš bijis ķesteris — tāda nelaime jau var gadīties ar kuru katru, — Džo klusāk un izjusti turpināja, — vai tad nu tāpēc citiem jākrīt viņam virsū šitādā reizē. Es tā domāju, ser, ja cilvēks nedrīkst mierīgi aprunāties pats ar sava tēva garu, ko tad viņš īsti drīkst? Un, ja viņa sēru cepure ir nelaimīgā kārtā uztaisīta tik maza, ka melnās spalvas vilktin velk to uz sāniem, lai tad kāds pamēģina vien to noturēt galvā.

Te Džo sejā parādījās tāda izteiksme, it kā viņš pats

1 Roscijs (miris 62. gadā pirms mūsu ēras) — komisku lomu tēlotājs sanajā Romā.

būtu ieraudzījis garu, un es sapratu, ka istabā ienācis Herberts. Es iepazīstināju abus, un Herberts pastiepa roku, bet Džo atkāpās, cieši ieķēries savā ligzdā.

—    Gatavs jums pakalpot, ser, — Džo sacīja, — ceru, ka jūs un Fips, — te viņa acis krita uz Atriebēju, kurš patlaban lika uz galda grauzdētu maizi, un Džo skatiens tik skaidri pauda nodomu pieskaitīt ari šo jauno džentlmeni pie mūsu ģimenes, ka es brīdinoši saraucu uzacis un galīgi samulsināju Džo, — es gribēju teikt, jūs — abi džentlmeņi, ceru, ka esat pie labas veselības, cik tas nu iespējams tādā būcenī. Var jau būt, ka Londonā šitāda viesnīca skaitās pavisam laba, — Džo vientiesīgi piebilda, — un gribu ticēt, ka viņa tāda patiesi ir, tikai es te gan ij cūku neturētu — tas ir, ja es gribētu to labi nobarot un lai gaļai būtu godīga garša.

Tik glaimojoši novērtējis mūsu mājokļa labās puses un reizē izpaudis tieksmi godāt mani par seru, Džo, aicināts pie galda, pārlaida skatienu visapkārt, meklēdams piemērotu vietu savai cepurei — it kā visā pasaulē būtu tikai nedaudzi reti priekšmeti, uz kuriem tā varētu atdusēties, — un beidzot novietoja to uz kamīna dzegas paša galējā stūra, no kura tā laiku pa laikam vēlās zemē.

—    Ko jūs vēlaties, mister Gārdžerij, tēju vai kafiju? — jautāja Herberts, kurš allaž rītos tēloja namatēvu.

—    Paldies, ser, — Džo atbildēja un sēdēja tik stīvi kā sasalis, — kas jums pašiem pa prātam, to man arī.

—    Ko tad jūs teiktu par kafiju?

—    Paldies, ser, — atkārtoja Džo, acīm redzami apbēdināts, — ja nu jūs akurāt izraudzījāties kafiju, es jau pretī neko neiebildīšu. Bet vai jums nerādās, ka tā dažu reizi drusku par daudz sakarsē?

—    Nu, tad labāk tēju, — Herberts sacīja, pieliedams viņam tasīti.

Te Džo cepure novēlās no dzegas, Džo pietrūkās kājās, pacēla to un novietoja tieši tai pašā vietā. Tā vien šķita, it kā, viņaprāt, tas pieder pie labas audzināšanas, ja dod cepurei izdevību velties atkal zemē.

—   Kad jūs iebraucāt Londonā, mister Gārdžerij?

—    Vai tas bija vakar pēcpusdienā? — Džo prātoja, aizlicis roku mutei priekšā un nokāsējies, it kā būtu jau paspējis saķert Londonā garo kāsu. — Nē, laikam ne. Nē, tomēr. Tas bija vakar pēc pusdienas (pie kam viņa balsi bija jaušama dzija gudrība, atvieglinājums un stingra turēšanās pie patiesības).

—    Vai paguvāt jau kaut ko apskatīt Londonā?

—    Kā nu ne, ser, — Džo atteica, — mēs ar Vopslu tūdaj gājām apskatīt zābakziedes fabriku. Taču izrādījās, ka tā nemaz nav tāda kā uz tām sarkanajām sludinājumu lapām pie veikalu durvīm; es gribu sacīt, — Džo piemetināja kā paskaidrojumu, — ka tur tā ir zīmēta dikti arķitekturirāli.

Es biju pārliecināts, ka Džo padarīs šo vārdu par īstu piedziedājumu (kaut, manuprāt, šis vārds varen labi apzīmēja zināmus arhitektūras paraugus), bet, par laimi, viņa uzmanību atkal piesaistīja cepure, kas grasījās velties zemē. Cepure prasīja pastāvīgu vērību, skadru aci un veiklu roku kā kroketa spēlē. Sai neparastajā spēlē ar cepuri Džo izrādīja apskaužamu izveicību: te metās tai ceļā un notvēra to teju pat pie pašas grīdas, te panāca to pusceļā, pasita augšup un, piesizdams tai ar plaukstu, trenkādams no vienas vietas uz otru un uzskriedams te šur, te tur virsū sienai, beidzot saņēmās, lai ķertos tai no tiesas klāt; galu galā tā plīkšķēdama iekrita skalojamā traukā, no kurienes es atļāvos to izvilkt ārā.

Tiklab Džo krekla, kā svārku apkakle mani galīgi samulsināja un likās neatrisināma mīkla. Kāpēc cilvēkam, lai uzskatītu, ka viņš pilnīgi apģērbts, tā jānoberž kakls? Kāpēc viņam šķiet, ka, uzvelkot svētdienas drēbes, nepieciešams šķīstīties ar ciešanām? Tikmēr Džo sāka iegrimt tik dziļās pārdomās un blenzt tik nepiemērotā virzienā, ka viņa dakšiņa bieži palika pusceļā starp šķīvi un muti; viņam tik bieži uzmācās kāsa lēkmes, viņš sēdēja tik tālu no galda, ka vairāk nometa zemē nekā apēda, turklāt izlikās, it kā neko nav nometis, un es nopriecājos no visas sirds, kad Herberts aizgāja uz savu kantori Sitijā.

Man nepietika ne prāta, ne smalkjūtības, lai saprastu, ka visā esmu vainojams pats un, ja pats būtu vienkāršāk izturējies pret Džo, tad viņš būtu vienkāršāk izturējies pret mani. Es biju noskaities uz viņu un sapīcis, bet viņš man atmaksāja, uzkrādams karstas ogles uz manas galvas.

—    Kad nu mēs esam vieni, ser… — Džo iesāka.

—    Džo, — es ērcīgi pārtraucu, — kā tu vari saukt mani par seru?

Džo uzmeta man tikai īsu skatienu, bet tanī pavīdēja kaut kas pārmetumam līdzīgs* Par spīti nejēdzīgajam kaklautam un apkaklītei, es pamanīju šinī skatienā arī tādu kā savdabīgu cieņu.

—    Kad nu mēs esam vieni, — Džo atsaka, — un man nav nedz nodoma, nedz arī iespēšanas uzturēties te ilgāk, tad es pabeigšu, pareizāk sakot, sākšu runāt par to, kā tas gadījās, ka man tika šis gods. Jo, ja nebijis tā, — te Džo it kā grasījās pāriet uz ierasto pamatīgo skaidrošanu, — ka mana vienīgā vēlēšanās ir izdarīt jums kādu pakalpojumu, tad man nebūtu kritis tas gods iebaudīt brokastis džentlmeņu sabiedrībā un džentlmeņu mājoklī.

Man tā negribējās atkal sastapties ar viņa skatienu, ka es neko neiebildu pret viņa toni.

—    Jā, ser, — Džo turpināja, — tas bija tā. Es vienu vakaru sēdēju pie Matrožiem, Fip (kad jūtas ņēma pārsvaru, viņš sauca mani par Fipu, bet, līdzko virsroku guva pieklājība, tā viņš atgriezās pie sera), kad piebrauc savā orē Pamblčuks. Un šitas pats ļaužs, — Džo teica, aizraudamies ar jaunu tēmu, — cik reižu viņš nav apšķebinājis man dūšu, pietaurēdams visu pilsētu, ka viņš ar tevi bijis draugos kopš šūpuļa un tu viņu turot par savu bērnības rotaļu biedru.

—   Muļķības. Ne viņu, bet tevi, Džo.

—    Ko es arī uzskatu par pilnīgi pareizu, Fip, — Džo sacīja, noskurinādams galvu, — kauču tas tagad bijis nebijis, ser. Labi, Fip, tad nu šis pats ļaužs, izlielīgs pēc savas dabas, pienāk pie manis Matrožos (par ko tad strādnieka cilvēkam nepasēdēt tur pie pintes alus un neuzvilkt labu dūmu, ser, ja viņš necērt pār strīpu) un saka man šādus vārdus: «Džozef, mis Hevišema grib ar tevi .runāt.»

—    Mis Hevišema, Džo?

—    «Viņa grib,» tā Pamblčuks teica, «runāt ar tevi.» — Džo atsēdās un pievērsa acis griestiem.

—    Jā, Džo? Turpini, lūdzams.

—   Nākamā dienā, ser, — Džo atsāka, raudzīdamies uz mani it kā no liela tāluma, — es saposos un gāju pie mis He.

—    Mis He, Džo? Pie mis Hevišemas?

—    Kā jau teicu, ser, — Džo turpināja oficiālā tonī, it kā diktēdams testamentu, — pie mis He vai — citiem vārdiem — Hevišemas. Viņa tad izsacījās šitādā kārtā: «Mister Gārdžerij, vai jūs sarakstāties ar misteru Fipu?» Tā kā es biju saņēmis vienu vēstuli no jums, tad drīkstēju atbildēt: «Sarakstos.» (Kad es laulājos ar jūsu māsu, ser, tad atbildēju: «Apsolos,» — un, kad atbildēju tavai labdarei, Fip, tad sacīju: «Sarakstos.») «Tad, lūdzu, pasakiet viņam,» — tie ir viņas vārdi, — «ka Estella atgriezusies mājās un labprāt gribētu viņu satikt.»

Es jutu, ka mana seja dega kā ugunīs, kad paskatījos uz Džo. Daļēji tas varbūt bija aiz apziņas, ka es būtu gan sirsnīgāk uzņēmis Džo, ja zinājis, ar kādu vēsti viņš ieradies.

—    Kad pārnācu mājās uņ lūdzu, lai Bidija tev par to aizraksta, — Džo stāstīja tālāk, — viņa sāka tā kā raustīties. Tad viņa teica: «Viņam būs lielāks prieks dzirdēt to vārdu pa vārdam; tagad ir svētku laiks, jums gribas viņu redzēt, brauciet!» Nu es esmu visu pabeidzis, ser, — Džo sacīja pieceldamies, — un novēlu tev, Fip, lai tu būtu vesels un tev klātos aizvien un aizvienām jo labāk.

—   Tu taču neiesi tūliņ projām, Džo?

—    lešu gan, — Džo atbildēja.

—   Bet tu taču atnāksi uz pusdienām, Džo?

—    Nē, neatnākšu, — Džo atteica.

Mūsu acis sastapās, un visi «seri» aizmirsās viņa cēlajai sirdij, kad viņš sniedza man roku.

—    Fip, mīļo veco zēn, tā jau tas dzīvē ir, ka vienmēr jāšķiras, un cits ir kalējs, cits malējs — un cik nu augstu dievs katram ļāvis kāpt. Taču jāšķiras vien ir, un tas jāuzņem vienā mierā. Ja šodien kauč kas nebija īsti tā, kā vajadzēja, tad tā ir tikai mana vaina. Londona nav tā vieta, kur mēs abi saderam kopā, cita liela mājas — tur es esmu starp savējiem, tur viss zināms un saprotams. Nedomā, ka esmu lepns, es tikai gribu justies savā ādā, un tu mani vairs nekad neredzēsi šinīs drēbēs. Es tanīs neesmu es pats. Tāds es esmu tikai savā kalvē, savā virtuvē vai ari tīrelī. Un es tev būšu daudz vairāk pa prātam, ja tu mani atcerēsies manās darba drēbēs, ar veseri rokā vai pat ar pīpi. Es tev būšu daudz vairāk pa prātam, ja tu kādreiz iedomāsies mani apmeklēt, atbrauksi, ielūkosies pa kalves lodziņu un redzēsi kalēju Džo pie vecās laktas vecā apsvilušā skotelē darām to pašu veco darbu. Man ir traki grūta galva, taču ceru, ka beigās pateicu to, ko gribēju. Un nu lai dievs tevi svētī, dārgo Fip, manu mīļo veco zēn, lai dievs tevi svētī!

Es nebiju maldījies — Džo vienkāršībā slēpās daudz nemākslotas cieņas. Viņa aplamais apģērbs tagad tikpat

maz traucēja man to sajust, cik maz tas traucētu paradīzē. Viņš vieglītēm pieskārās man pie pieres un izgāja pa durvīm. Līdzko mazliet attapos, tā izskrēju ārā un paskatījos vienas un otras ielas virzienā, bet viņš bija jau nozudis.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Bija skaidrs, ka man jādodas uz mūsu pilsētu nākamā dienā, un pirmajos nožēlas uzplūdos man bija tikpat skaidrs, ka naktsmājas jāmeklē pie Džo. Taču, pasūtījis vietu uz bukas rītdienas diližansā, aizbraucis brīdināt misteru Pokitu un atgriezies, es nebūt vairs nebiju pārliecināts par pēdējās apņemšanās pareizību un sāku meklēt iemeslus un attaisnojumus, lai varētu apmesties Zilajā Kuilī. Es sagādāšu Džo neērtības, mani tur negaidīs un nepaspēs sagatavot guļvietu, es būšu pārāk tālu no mis Hevišemas, viņai tādas augstas prasības, viņai tas nepatiks. Neviena krāpšana zemes virsū nevar pārspēt pašapkrāpšanos, un ar šīm atrunām es krāpu pats sevi. Patiešām dīvaini! Nebūtu nekāds brīnums, ja es aiz nezināšanas pieņemtu no kāda viltotu puskronu, bet kā es varēju uzskatīt par pilnvērtīgu naudu to, ko pats kalu? Pakalpīgs svešinieks, piesolīdamies drošības labad ciešāk ietīt manas kredītbiļetes, nozog tās un pasniedz man riekstu čaumalas, bet vai viņa roku veiklību var salīdzināt ar manējo, ja es pats ietinu papīrā riekstu čaumalas un pasniedzu sev kā kredītbiļetes?

Nolēmis apmesties Zilajā Kuilī, es sāku lauzīt galvu — ņemt vai neņemt līdzi Atriebēju. Mani kārdināja iztēlotā aina, kā šis algotnis, kas man tik dārgi izmaksā, publiski izrādīs savus zābakus Zilā Kuiļa iebraucamās sētas vārtos, un vai elpa aizrāvās, iedomājoties, ka es varu taču it kā neviļus iegriezties drēbnieka Treba darbnīcā un satriekt Treba mācekļa necieņas pilno dvēseli. No otras puses, Treba māceklis var Atriebējam pielišķēties un sastāstīt nezin ko vai padarīt mani par apsmieklu visai Lielajai ielai, jo no tāda nešpetna pārgalvja un palaidņa viss kas gaidāms. Valodas var noiet līdz manai labdarei, un viņa var ņemt to ļaunā. Galu galā es nolēmu atstāt Atriebēju Londonā.

Tā kā es braucu ar pēcpusdienas diližansu un ziema jau bija klāt, tad zināju, ka galā nokļūšu divas vai trīs stundas pēc tumsas iestāšanās. Mums vajadzēja izbraukt no Sakrustotajām Atslēgām pulksten divos. Ierados tur stundas ceturksni iepriekš sava kalpotāja pavadībā — ja tā var nosaukt cilvēku, kurš nekad necentās man pakalpot, ja vien kaut kā varēja no tā izvairīties.

Tolaik bija paradums pasta karietēs pārvadāt katordzniekus uz peldošajiem cietumiem. Tā kā bieži biju dzirdējis, ka viņus vedot augšējās sēdvietās, un vairākkārt redzējis, karietei braucot pa šoseju, kā viņi nokāruši važās iekaltās kājas no diližansa jumta, tad nebrīnījos, ka Herberts, atnācis mani pavadīt, pavēstīja, ka reizē ar mani braucot divi katordznieki. Taču man bija iemesls, turklāt jau sens iemesls nodrebēt pie visām miesām, līdzko dzirdēju pieminam katordzniekus.

—    Vai tev tas nebūs nepatīkami, Hendel? — Herberts apvaicājās.

—    O nē!

—    Man tā šķita, ka tev viņi nav sevišķi pa prātam.

—    Man viņi patiešām nav pa prātam, un es domāju, ka tev tāpat. Bet man vienalga, lai viņi brauc.

—    Paskat, tur jau viņi nāk ārā no dzertuves, — Herberts teica. — Cik nožēlojams un atbaidlgs skats!

Viņus pavadīja uzraugs, kuru viņi laikam bija pacienājuši, jo visi trīs nāca ārā, slaucīdami mutes ar delnas virspusi. Katordznieku rokas bija sakaltas kopā, un ap kājām viņiem bija dzelzs važas — važas, kuras es pēc izskata labi pazinu. Arī viņu apģērbs bija man labi pazīstams. Uzraugam bija divas pistoles un resna, zaraina runga padusē, taču viņš labi sapratās ar saviem uzraugāmajiem un, stāvēdams tiem blakus, kamēr jūdza zirgus, rādija tādu seju, it kā katordznieki būtu interesanti, kādai vēl oficiāli neatklātai izstādei domāti eksponāti un viņš šīs izstādes rīkotājs. Viens katordznieks bija garāka auguma un platākiem pleciem, un pēc neizskaidrojamiem likumiem, kuri spēkā tiklab brīvībā, kā cietumā, viņam bija pagadījušās mazāka izmēra drēbes. Viņa rokas un kājas kā vāles līda ārā no arestanta drēbēm, kuras pārvērta viņu līdz nepazīšanai, taču viņa piemiegto aci es pazinu uzreiz. Tas bija virs, kurš tai sestdienas vakarā bija sēdējis uz sola Trīs Jautrajos Matrožos un tēmējis uz mani ar neredzamu bisi)

Bija pilnīgi skaidrs, kr. vismaz pagaidām viņš neatceras, vai būtu mani kādreiz mūžā redzējis. Viņš palūkojās uz mani, ar skatienu novērtēdams manu pulksteņa ķēdi, tad nospļāvās un pateica kaut ko otram, pēc tam abi nosmējās, apgriezās, kopējām važām nošķindot, un sāka skatīties uz pretējo pusi. Uz viņu mugurām kā uz namu durvīm uzkrāsotie prāvie numuri, pretīgās rupjās kreveles uz rokām un sejām it kā kašķainiem suņiem, dzelžos iekaltās kājas, kaunīgi aptītas ar kabatas lakatiem, klātesošo derdzīgā izturēšanās — viss kopā, kā Herberts sacīja, bija nožēlojams un atbaidīgs skats.

Tas tomēr nebija pats ļaunākais. Izrādījās, ka visas augšējās vietas aizņēmusi kāda ģimene, kura sazin kurp dodas no Londonas, un katordznieki jāsēdina uz priekšējā sola aiz braucēja. Kāds karstas dabas džentlmenis, kuram bija jāsēž ceturtajā vietā uz šā sola, aizsvilās negantās dusmās un brēca, ka tas esot pārkāpums — sēdināt viņu blakus šādiem neliešiem, tas esot riebīgi, kaitīgi, kauns, negods un sazin kas vēl. Tikmēr zirgi bija iejūgti, kučieris tapis. nepacietīgs, mēs visi gatavi kāpt augšā, un katordznieki stāv pie diližansa kopā ar uzraugu, izplatīdami ap sevi to īpašo sasutušas maizes, rupjas vadmalas, kaņepāju un kaļķu smaku, kas raksturīga cietumniekiem.

—    Neņemiet to tik dikti pie sirds, ser, — uzraugs centās pierunāt noskaitušos pasažieri. — Es pats sēdēšu jums blakus. Viņus es nosēdināšu pašā sola galā. Viņi jūs netraucēs, ser. Jūs brauksiet tā, it kā viņu te nemaz nebūtu.

—    Nesakiet tur manu vainu, — noburkšķēja katordznieks, kuru es pazinu. — Man nemaz negribas braukt. Es labprāt paliktu tepat. Manis dēļ, kas grib, lai ieņem manu vietu.

—    Manu tāpat, — aizsmacis noteica otrs. — Es neviena no jums neapgrūtinātu, ja man būtu te noteikšana.

Abi sāka smieties, knakšķināt riekstus un spļaudit. čaumalas uz visām pusēm. Droši vien es būtu tāpat rīkojies, ja atrastos viņu vietā un tiktu tā nicināts.

Galu galā noskaidrojās, ka sirdīgajam džentlmenim cits nekas neatliek kā vai nu braukt kopa ar šo nejaušo sabiedrību, vai nebraukt nemaz. Viņš, joprojām šķendēdamies, ieņēma savu vietu, uzraugs apsēdās viņam blakus, abi katordznieki uztrausās augšā, kā nu varēja, bet mans pazīstamais katordznieks novietojās man aiz muguras, un es jutu uz pakauša viņa elpu.

—    Laimīgu ceļu, Hendel! — Herberts sauca nopakaļ, kad mēs sākām kustēties, un es nodomāju — kāda gan tā laime, ka viņš izgudrojis man šo jauno vārdu un nenosauca mani par Fipu.

Nav iespējams izteikt, cik skaudri es izjutu katordznieka elpu ne vien uz pakauša, bet uz visas muguras. Man šķita, ka dzīslās ieplūst dzēlīga, kodīga skābe, no kuras pat zobi smeldz. Likās, viņš elpo daudz biežāk nekā otrs arestants, turklāt daudz skaļāk, un es jutu, ka esmu pavisam sašķiebies uz vienu pusi, bikli pūlēdamies kaut kā aizvirzīties no viņa tālāk.

Laiks bija salts un vējains, un abi katordznieki lādēt lādēja aukstumu. Drīz vien mēs visi teju pat sastingām, un, kad bijām pabraukuši garām traktierim, kas liecināja, ka pusceļš aiz muguras, tad visi sarāvušies klusībā drebinājāmies ērmīgā pussnaudā. Es arī iesnaudos, neatrisinājis jautājumu, atdot vai neatdot abas mārciņas sterliņu tam nožēlojamajam radījumam, pirms viņš pazūd man no acīm, un kā to vislabāk izdarīt. Kad es pārbīlī pamodos, jo biju tā saliecies uz priekšu, it kā nolēmis izpeldēties starp zirgu mugurām, šis jautājums atkal sāka mani nodarbināt.

Laikam biju gulējis ilgāk, nekā domāju, jo, kaut ari neko nevarēju saskatīt tumsā un laternu mirgainajā gaismā un ēnās, tomēr saltajā, valgajā vējā varēja nojaust tīreļa tuvumu. Katordznieki, saliekušies uz priekšu, lai paslēptos no vēja aiz manas muguras, bija man tagad pavisam tuvu. Pirmie vārdi, kurus viņi pārmija, man atmostoties, likās manu domu turpinājums: «Divas mārciņas sterliņu, pa vienai mārciņai.»

—    Kā viņš bija ticis pie tām? — vaicāja man nepazīstamais katordznieks.

—    Kā lai es to zinu? — otrs atbildēja. — Laikam kaut kur bija nobāzis. Varbūt draugi iedevuši.

—    Man arī nekas nebūtu pretī, — izgrūda pirmais, sirdīgi nolādējis auksto laiku.

—    Pret divām mārciņām vai draugiem?

—    Pret divām mārciņām. Draugus, kas man kādreiz bijuši, es pārdotu par vienu mārciņu — ir tad būtu labi pelnījis. Nu? Tā viņš teica?

—        Tā viņš teica, — turpināja otrais, — to visu mēs norunājām viens un divi turpat piestātnē aiz baļķu grēdas. «Tu, sak, rit būsi uz brīvām kājām.» Nu jā, tas bija taisnība. Vai es uzmeklēšot to puiku, kas viņu paēdinājis un nav nodevis, un iedošot viņam šīs divas mārciņas? Jā, uzmeklēšu. Un es to izdarīju arī.

—    Tad ta stulbenis, — pirmais noburkšķēja. — Es to naudu labāk pats būtu noēdis un nodzēris. Viņš laikam bija kāds iesācējs. Tu saki — viņš par tevi neko nezināja?

—    Ne tik, cik melns aiz naga. Dažādas partijas, dažādi kuģi. Viņu tiesāja par otrreizēju bēgšanu un piesprieda uz mūžu.

—    Un tā bija — velns, to aukstumu! — vienīgā reize, kad tu rīkojies pa šo pusi?

—    Vienīgā.

—    Un ko tu saki par šejieni?

—    Sliktāku vietu grūti atrast. Dūņu sēkļi, migla, dūksnājs un darbs; darbs, dūksnājs, migla un dūņu sēkļi.

Abi nosvētīja tīreli ar visai spēcīgiem lāstiem un, izlādējušies pēc patikas, pamazām apklusa.

Noklausījies šo sarunu, es teju pat gribēju izlēkt uz ceļa un palikt viens pats tumsā uz šosejas, bet mani atturēja pārliecība, ka šim cilvēkam nav ne jausmas, kas es esmu. Patiešām, es biju ne vien pārvērties, gadiem paejot, bet arī manas pilsētnieka drēbes un izturēšanās nedeva viņam ne mazāko iespēju pazīt mani bez nejauša norādījuma. Taču tas, ka mēs abi tā satrāpījāmies kopā uz diližansa jumta, bija pietiekami dīvaini un iedvesa man bailes, kaut tikai aiz tamlīdzīgas sagadīšanās kāds, viņam dzirdot, nenosauc manu vārdu. Tāpēc es nolēmu kāpt ārā no diližansa jau pie pilsētas robežām, lai būtu tālāk no viņa. Tas man ari laimīgi izdevās. Mans mazais čemodāns atradās bagāžas kastē pie manām kājām; man tikai vajadzēja pieliekties, lai to paņemtu; es izmetu to papriekš un tad izlēcu pats pie pirmās laternas uz pirmajiem pilsētas bruģa akmeņiem. Katordznieki brauca tālāk, un es zināju, kurā vietā tos izsēdinās un vedīs projām uz upi. Iztēlē es redzēju laivu ar arestantiem airētājiem, kuri gaidīja jaunatvestos pie noglumējušajiem piestātnes pakāpieniem, dzirdēju rupjo uzbrēcienu kā suņiem — «Kustieties, nu!» —, atkal redzēju šo nolādēto Noasa šķirstu guļam uz melnajiem ūdeņiem.

Pats nezinu, no kā es baidījos, jo manas bailes bija nenoteiktas un neskaidras, bet man bija ļoti baigi. Ceļā uz viesnīcu es drebēju aiz šausmām, kuras nevarēja izskaidrot tikai ar mokošo vai nepatīkamo domu, ka mani var pazīt. Esmu pārliecināts, ka šais juceklīgajās jūtās uz bridi atdzima manas bērnības baismas.

Zilā Kuiļa ēdamtelpa bija tukša, un es ne tikai biju pasūtījis pusdienas, bet jau apsēdies pie galda, iekams viesmīlis pazina mani. Atvainojies par savu vājo atmiņu, viņš tūliņ apvaicājās, vai neaizsūtīt puiku pēc mistera Pamblčuka.

— Nekādā ziņā, — es atteicu.

Viesmīlis (tas pats, kas bija mums darījis zināmu atbraucēju sūdzību todien, kad mani ierakstīja mācekļos) izrādījās pārsteigts un pie pirmās izdevības nolika man tik tuvu uz galda vecu, notrieptu vietējās avīzes numuru, ka es paņēmu to un izlasīju šādu rakstu:

«Sakarā ar neseno romantisko likteņa pavērsienu, ar kuru kādam jaunam šejienes iemītniekam, dzelzs lietu meistaram, pavērusies spoža nākotne (pie reizes — kāda tēma līdz šim vēl ne visu atzītajam mūsu līdzpilsonim Tūbijam, kura maģiskās spalvas dzejoļi rotājuši mūsu slejas!), mūsu lasītājiem droši vien būs interesanti uzzināt, ka minētā jaunekļa pirmais labvēlis, biedrs un draugs ir kāda augsti cienījama persona, kura zināmā mērā saistīta ar labības un sēklu tirdzniecību un kuras visai izdevīgi novietotais un ietilpīgais komerciālais uzņēmums atrodas ne pārāk tālu no Lielās ielas. Neteiksim, ka mēs nejustu gandarījumu, apsveicot viņu kā mūsu jaunā Tele-maha mentoru, jo ir patīkami apzināties, ka tieši mūsu pilsētā mīt tas, kas licis pamatus jaunekļa laimei. Un, kad lasām uz vietējā Gudrā dompilnās pieres un vietējās Daiļavas mirdzošajās acis jautājumu, kas ir šis jauneklis, tad mēs atbildam: cik mums zināms, Kventins Maseiss 1 ir bijis Antverpenes kalējs. Verb. Sap.2»

Balstoties uz savu bagāto pieredzi, es apgalvoju: ja šinī manā ziedu laikā es būtu nokļuvis ziemeļpolā, tad ari tur būtu sastapis kādu — vienalga, klejojošu eskimosu vai civilizētu džentlmeni —, kurš man būtu pavēstījis, ka mans pirmais labvēlis un manas laimes pamatu licējs ir bijis Pamblčuks.

divdesmit devita NODAĻA

jau laikus no rīta es biju kājās un pametu viesnīcu. Iet pie mis Hevišemas bija par agru, tāpēc es devos pastaigāties ārpus pilsētas, tai pusē, kur atradās viņas nams, un tālāk no Džo — viņu es varēju apmeklēt rit — un domāju par savu labdari un spožo nākotni, ko viņa man iecerējusi.

Viņa adoptējusi Estellu, pēc būtības adoptējusi ari mani, un skaidrs, ka viņas nodoms ir mūs savienot. Viņa paredzējusi man uzdevumu — atdzīvināt snaudošo namu, ielaist sauli tumšajās telpās, likt pulksteņiem atkal skaitīt stundas un ugunij sprēgāt vecajos kamīnos, noslaucīt zirnekļu tīklus, izmēzt visus mūdžus, īsi sakot, — veikt visus pasaku prinča teiksmainos varoņdarbus un apprecēt princesi. Garām ejot, es piestājos, lai palūkotos uz namu, un tā apsūbējušās -sarkano ķieģeļu sienas, aizmūrētie logi, sakuplojušās zaļās efejas, kuru zari un stīgas it kā cīpslainas sirmgalvju rokas bija apvijušas pat skursteņus, — viss saplūda krāšņā, vilinošā teiksmā, kur galvenais varonis biju es. Un šīs teiksmas iedvesmotāja, tās dvēsele, protams, bija Estella. Bet, kaut arī es biju viņai tik stipri pakļāvies, kaut mani sapņi un cerības tik cieši saistījās ar viņu, kaut viņa jau bērnībā bija tik spēcīgi ietekmējusi manu dzīvi un raksturu, es pat šai romantiskajā rītā nemēģināju apveltīt viņu ar īpašībām, kas viņai nepiemita. Es pieminu to šeit ar nolūku, jo tas ir vienīgais pavediens, kas palīdz izsekot man pa manu posta labirintu. Zinu pēc pieredzes, ka parastais priekšstats par iemīlējušos cilvēku ne katrreiz ir pareizs. Patiesība ir tā: kad es iemīlēju Estellu ar vīrieša mīlestību, tad iemīlēju tāpēc, ka viņas daiļums bija neatvairāms. Teikšu tikai vienu: bieži un varbūt pat vienmēr es ar sāpēm apzinājos, ka mīlu viņu, par spīti saprātam, bez izredzēm, bez cerībām, bez laimes, par spīti dvēseles mieram, par spīti visām iespējamām atrunām. Un teikšu vēl: es nemīlēju viņu mazāk tāpēc, ka to visu zināju, un nebūtu viņu stiprāk mīlējis arī tad, ja uzskatītu viņu par pašas pilnības iemiesojumu.

Biju tā aprēķinājis savu pastaigu, lai ierastos pie vārtiem parastajā laikā. Piezvanījis ar nedrošu roku, es novērsos sānis, lai atgūtu elpu un cik necik nomierinātu spēcīgi pukstošo sirdi. Dzirdēju, ka durvis atveras un pagalmā

atskan soļi, bet izlikos nedzirdam pat tad, kad sarūsējušās vārtiņu viras nočīkstēja.

Beidzot man kāds pieskārās pie pleca; es sarāvos un atskatījos. Tad sarāvos atkal, un šoreiz tam bija lielāks pamats, jo ieraudzīju vīru tīrās pelēkās drēbēs. Lai nu kuru, bet šo vīru es gan nebūtu varējis iedomāties par mis Hevišemas vārtsargu.

—    Orliks!

—        Ahā, jaunais saimniek, pārmaiņas gadās arī citiem, ne tikai jums. Bet nāciet iekšā, nāciet. Man pavēlēts neturēt vārtus vaļā.

Es ienācu pagalmā, viņš aizcirta vārtus, aizslēdza tos un izņēma atslēgu ārā.

—        Jā! — viņš sacīja, pagājis dažus soļus man pa priekšu uz mājas pusi, tad atskatīdamies. — Te nu es esmu!

—    Kā tu te gadījies?

—        Atnācu pats ar savām kājām, — viņš atcirta. — Manu lādi atveda ratiņos.

—    Laikam esi atnācis uz palikšanu?

—    Man domāt, slikti jau tas nav, jaunais saimniek.

Es par to nebiju tik pārliecināts. Kamēr es apsvēru viņa atbildi, viņš gausi pacēla smago skatienu no bruģa un aplūkoja mani no kājām līdz galvai.

—    Tātad tu pameti kalvi? — es jautaju.

—        Vai tad te izskatās pēc kalves? — Orliks atbildē i a, aplaizdams visapkārt skatienu, it kā apvainojies. — Izskatās, vai?

Tad es jautāju, cik ilgi ir, kopš viņš aizgājis no Gāidžerija.

—        Te visas dienas tik vienādas, — viņš atteica, — ka tā uzreiz nevar pateikt bez saskaitīšanas. Es gan aizgāju pēc tam, kad jūs aizbraucāt.

—    To es pats zinu, Orlik.

—    Nu jā, — viņš dzestri atsaucās, — mācīti ļaudis.

Tikmēr bijām iegājuši namā, un izrādījās, ka Orliks

apmeties istabiņā pie pašām sētas durvīm, ar mazu lodziņu pagalma pusē. Istabiņa ar mazajiem apmēriem atgādināja kambarīšus, kuros mīt vārtsargi Parīzē. Pie sienas karājās vairākas atslēgas, kurām Orliks pievienoja vārtu atslēgu; viņa gulta, apklāta ar lupatu segu, atradās dziļāk nišā. Viss pauda nevīžību, saspiestību, miegainību; likās, tas ir krātiņš, kur mājo susurs cilvēka izskatā, un pats

Orliks, kura smagais, melnais stāvs rēgojās ēnā pie loga, ari bija tas susurs, kam šis krātiņš domāts.

—   Es nekad neesmu redzējis šo istabu, — es piezīmēju,

—   jo agrāk te nebija vārtsarga.

—    Nebija vis, — viņš piekrita, — kamēr sākās valodas, ka nams bez kāda sarga un ka tas ir bīstami, gan izbēguši arestanti, gan visādi blandoņi klaiņo apkārt. Tad mani te ieteica, tāpēc ka es esmu vīrs, kas var katram nodot viņa tiesu, un es pieņēmu šo vietu. Te jau darbs vieglāks par plēšu pūšanu un vesera cilāšanu. Tā ir pielādēta.

Viņš bija pamanījis, ka mans skatiens kavējas pie bises, kuras laide bija apkalta ar varu.

—   Labi, — es noteicu, nevēlēdamies vairs turpināt sarunu, — vai man jāiet augšā pie mis Hevišemas?

—    Sasper mani velns, ja es to zinu, — viņš atteica, vispirms izstaipīdamies un tad noskurinādamies. — Tā nav vairs mana darīšana, jaunais saimniek. Es ar šito āmuriņu iesitīšu pa šito zvanu, un jūs ejat tālāk, kamēr kādu satiekat.

—   Mani droši vien gaida?

—    Sasper mani velns divreiz, ja es to zinu! — viņš teica.

Tad es nogriezos pa garo gaiteni, pa kuru biju kādreiz gājis smagajos zābakos, un viņš iesita pa zvanu. Gaiteņa galā, zvanam vēl šķindot, parādījās Sara Pokita, kuras sejā, mani ieraugot, bija redzamas tikai zaļas un dzeltenas krāsas.

—   O! — viņa izsaucās. — Tas esat jūs, mister Fip?

—   Jā, mis Pokit. Un man prieks paziņot, ka tiklab misters Pokits, kā viņa ģimene visi ir veseli.

—    Bet vai viņi ir kļuvuši gudrāki? — Sara noteica, skumji pagrozīdama galvu. — Gudrība ir labāka par veselību. Ak, Metjū, Metjū! Jūs taču zināt ceļu, ser?

Kā lai nezinātu, kad tik daudz reižu biju tumsā gājis augšup pa kāpnēm. Tagad es gāju vieglākos apavos nekā jebkad un, kā parasti, pieklauvēju pie mis Hevišemas istabas durvīm.

—    Fipa klauvējiens, — es tūliņ dzirdēju viņas balsi.

—   Nāc iekšā, Fip!

Viņa sēdēja savā krēslā pie vecā galda tais pašās drēbēs, uzlikusi rokas uz ķeģa, atbalstījusi zodu uz tām un pievērsusi acis ugunij kamīnā. Viņai blakus, turēdama rokā baltu kurpi, kas vēl nebija valkāta, noliekusi galvu, to aplūkojot, sēdēja eleganta lēdija, kuru nekad nebiju redzējis.

—    Nāc iekšā, Fip, — murmināja mis Hevišema, nepaceldama acis, — nāc iekšā, Fip; kā tev klājas, Fip? Tu man skūpsti roku, it kā es būtu karaliene, ko? Nu?

Viņa pēkšņi pavērsa acis uz manu pusi un atkārtoja nīgri rotaļīgā tonī:

—    Nu?

—    Man paziņoja, mis Hevišem, — es sacīju apmulsis, — ka Jūs esat bijusi tik laipna un vēlējusies mani sastapt, tad es tūliņ ierados.

—    Nu?

Lēdija, kuru agrāk nekad nebiju redzējis, pacēla galvu un šķelmīgi paskatījās uz mani, un tad es ieraudzīju, ka tās ir Estellas acis. Bet viņa bija tā pārvērtusies, kļuvusi daudzkārt skaistāka, daudzkārt sievišķīgāka, bija spērusi tādu soli uz priekšu pretī visādai apbrīnošanas cienīgai pilnībai, ka man šķita — es neesmu ticis ne soli tālāk. Raugoties uz viņu, es jutu, ka bezcerīgi atslīgstu atpakaļ un kļūstu neaptēstais, parastais lauku puika. O, cik skaudri es izjutu, cik viņa tāla un nepieejama un kāds bezdibenis mūs šķir!

Viņa sniedza man roku. Es kaut ko nošļupstēju, ka priecājos viņu atkal redzēt un esmu ilgi, ilgi uz to gaidījis.

—    Vai viņa stipri pārmainījusies, Fip? — mis Hevišema jautāja ar alkatīgu skatienu un uzsita ar ķeģi uz krēsla, kas atradās starp mums, par zīmi, ka man uz tā jāapsēžas.

—   Kad ienācu, mis Hevišem, tad man nekas neatgādināja Estellu — ne seja, ne augums, bet nu man viss tik dīvaini atsauc atņpiņā agrāko …

—    Ko? Tu taču neteiksi — agrāko Estellu? — mis Hevišema pārtrauca. — Tā jau bija lepna un ļauna, un tu gribēji tikt projām no viņas. Vai tad neatceries?

Es apjucis nošļupstēju, ka tas bijis tik sen, ka es toreiz neko prātigu nezināju, un tā tālāk. Estella smaidīja pilnīgā mierā un teica, ka man, bez šaubām, bijusi taisnība un viņas uzvedība bijusi visai nepievilcīga.

—    Vai viņš ir pārmainījies? — mis Hevišema apvaicājās Estellai.

—    Ļoti, — Estella atteica, palūkodamās uz mani.

— Nav vairs tik neaptēsts un parasts? — mis Hevišema sacīja, rotaļādamās ar Estellas matiem.

Estella iesmējās, paskatījās uz kurpi, ko turēja rokā, iesmējās atkal, paskatījās uz mani un nolika kurpi nost. Viņa joprojām izturējās pret mani kā pret zēnu, bet tagad viņa centās mani valdzināt.

Mēs sēdējām snaudas pilnajā telpā, kuras mulsinošo iespaidu biju tik stipri izbaudījis, un es dabūju zināt, ka Estella nule atgriezusies no Francijas un tagad dosies uz Londonu. Viņa bija lepna un patvaļīga kā senāk, šīs īpašības bija tā saliedējušās ar viņas skaistumu, ka atdalīt tās no viņas skaistuma — tā man šķita — ir neiespējami un pat pretdabiski. Un vēl jo neiespējamāk likās viņas klātbūtnē aizmirst tās necienīgās alkas pēc bagātības un augsta stāvokja, kas bija saindējušas manus pusaudža gadus, tās aplamās dziņas, kas spieda mani kaunēties no mājām un no Džo, visus tos sapņus, kuri rādīja man viņas seju uguns liesmās, lika tai pacelties dzelzs dzirkstīs uz laktas, ataust nakts tumsībā pie kalves loga un atkal nozust. Vārdu sakot, atraut viņu pagātnē vai tagadnē no manas sirds visdziļākajām jūtām bija pāri maniem spēkiem.

Tika norunāts, ka palikšu te visu dienu, pārgulēšu viesnīcā un no rīta braukšu atpakaļ uz Londonu. Kad bijām brītiņu runājuši, mis Hevišema izsūtīja mūs pastaigāties nolaistajā dārzā; pēc mūsu atgriešanās, tā viņa sacīja, man vajadzēšot viņu mazliet pavizināt kā senos laikos.

Tā mēs ar Estellu iegājām dārzā pa tiem vārtiņiem, pa kuriem biju ieklīdis un sācis kauju ar jauno bālo džentlmeni, tagadējo Herbertu, — es, iekšēji trīsēdams un dievinādams pat viņas svārku stērbeles, viņa, pilnīgi aukstasinīga, nebūt nedomādama dievināt manējās. Kad mēs tuvojāmies kautiņa vietai, viņa apstājās un sacīja:

—    Tas nu gan bija jocīgi no manas puses, ka es noslēpos un noskatījos, kā jūs todien plūcāties, bet man tas sagādāja lielu prieku.

—   Jūs man tad piešķīrāt lielu balvu.

—    Jā? — viņa noteica nevērīgi, it kā visu aizmirsusi. — Es tikai atceros, ka nepavisam nevarēju ciest jūsu pretinieku, jo ņēmu ļaunā, ka viņš ieradies te, lai uzmāktos man ar savu sabiedrību.

—    Mēs abi esam tagad lieli draugi.

—    Patiešām? Ahā, es atceros, jūs mācāties pie viņa tēva.

—    Jā.

Es atzinos ar nepatiku, jo varēja rasties iespaids, ka es esmu skolnieks, un Estella jau tā izturējās pret mani kā pret puiku.

—        Kopš mainījies jūsu stāvoklis un nākotnes izredzes, jūs esat mainījis arī savus paziņas, — Estella sacīja.

—   Tas ir dabiski, — es teicu.

— Un nepieciešami, — viņa augstprātīgi piebilda. — Tie paziņas, kas agrāk bija jums piemēroti, tagad ir gluži nepiemēroti.

Atklāti sakot, es stipri šaubos, vai vispār man vēl bija vēlēšanās apmeklēt Džo, bet, ja tāda būtu bijusi, tad šī piezīme liktu tai izgaist.

—        Tais laikos jūs vēl neko nezinājāt, kāda laime jūs gaida? — Estella ievaicājās, viegli pamādama ar roku par zīmi, ka viņa domā par mūsu kautiņa laikiem.

—    It neko.

Kādi pretstati mēs bijām, tā soļodami līdzās — viņa ar savu pārliecināto pārākumu un es ar savu zēniski biklo padevību! Šī sajūta būtu mani mocījusi daudz vairāk, ja es nebūtu sevi mierinājis, ka tieši es, būdams tik tāls viņai, esmu pielemts viņai no likteņa.

Omulīgai pastaigai dārzs bija pārāk aizaudzis un nezāļu pārņemts, tāpēc, apmetuši divus trīs lokus, mēs atgriezāmies alus darītavas pagalmā. Es parādīju Estellai to vietu, no kuras biju viņu redzējis pirmajā dienā staigājam pa mucām, un viņa, pamezdama uz to pusi dzestru un nevērīgu skatienu, noteica: — Patiešām? — Es atgādināju, ka viņa bija iznākusi no mājas un pasniegusi man gaļu un alu, bet viņa atbildēja: — Es neatceros.

—        Vai neatceraties, ka saraudinājāt mani? — es jautāju.

—    Nē, — viņa atteica, papurināja galvu un aizvērsās.

Šī neatcerēšanās, šī vienaldzība lika man atkal apraudāties iekšēji — un tās ir visrūgtākās asaras.

—        Jums jāzina, — Estella sacīja, nolaizdamās līdz manim no saviem augstumiem kā atzīta skaistule, — ka man nav sirds — varbūt tam ir kāds sakars arī ar atmiņu.

Es nomurmināju kaut ko nesakarīgu, ka atļaujos par to šaubīties. Ka viņa maldās. Ka tāds skaistums nav iespējams bez sirds.

—        O, protams, — Estella atbildēja, — man ir sirds, kurā var iedurt vai iešaut, un, ja tā stās pukstēt, es būšu mirusi. Taču jūs saprotat, ko es gribu teikt. Manā sirdī nav nekāda maiguma, nekādu jūtu . .. sentimenta … blēņu.

Kas pavīdēja man prātā, kad viņa tā stāvēja, vērīgi raudzīdamās manī? Kaut kas, ko biju novērojis pie mis Hevišemas? Nē. Dažkārt viņas skatienos un kustībās bija kāda attāla līdzība ar mis Hevišemu, kādu bieži vien novērojam pie bērniem, kuri ilgi uzturējušies viena pieauguša cilvēka sabiedrībā un kuriem, pašiem pieaugot, šī līdzība izpaužas vienādā sejas izteiksmē, lai cik dažādas ir šīs sejas. Tomēr tam nebija nekā kopīga ar mis Hevišemu. Es atkal palūkojos uz Estellu, un, kaut viņa joprojām raudzījās manī, šis netveramais bija jau izgaisis.

Kas gan tas bija?

—    Es runāju nopietni, — Estella turpināja, nesavelkot uzacis (viņas piere bija gluda), bet kaut kā sejai satumstot. — Ja mums bieži nāksies būt kopā, tad labāk, ja jūs to zināt jau tūliņ. Nē! — viņa pavēloši pārtrauca mani, kad pavēru lūpas. — Es nevienam neesmu dāvājusi savu labvēlību. Neko tādu ne pret vienu neesmu jutusi.

Mēs ieskatījāmies tik sen novārtā pamestajā alus darītavā, un Estella norādīja uz augsto galeriju, kur biju redzējis viņu tanī pašā pirmajā dienā, un teicās atceramies, ka uzkāpusi tur augšā un noskatījusies, kā es stāvu baiļu pilns lejā. Sekojot ar acīm viņas baltās rokas kustībai, mani atkal pārņēma tā pati neskaidrā, netveramā sajūta. Es neviļus nodrebēju, un Estella, pamanījusi to, pieskārās man pie pleca. Rēgs tūliņ izgaisa un nozuda.

Kas tas bija?

—    Kas ir? — Estella vaicāja. — Vai jums atkal uznāca bailes?

—    Uznāktu gan, ja es noticētu tam, ko jūs sacījāt par sevi, — es atbildēju, lai pavērstu sarunu citā virzienā.

—   Tātad jūs man neticat? Arī labi. Tas tika pateikts katram gadījumam. Jums drīz vajadzēs atgriezties pie mis Hevišemas pildīt vecos pienākumus, lai gan man šķiet, ka to visu vajadzēja aizmirst kopā ar citām vecām parašām. Apmetīsim vēl kādu loku pa dārzu un tad iesim iekšā. Nāciet! Šodien jums nebūs jālej asaras manas cietsirdības dēļ, jūs būsiet mans pāžs un sniegsiet man atbalstam savu plecu.

Estellas greznais tērps vilkās pa zemi. Viņa to pieturēja ar vienu roku, bet ar otru viegli atspiedās uz mana pleca.

Mēs apgājām vēl reizes trīs ap nolaisto dārzu, un man tas nu šķita ziedu pilns. Ja zaļās un dzeltenās nezāles vecā mūra plaisās būtu bijušas visskaistākās puķes pasaulē, ari tad es tās tā nelolotu savās atmiņās.

Tie nebija gadi, kas mūs šķīra; mēs bijām apmēram vienā vecumā, kaut gan, protams, viņa kā sieviete šais gados jau šķita vecāka un vairāk pieredzējusi; tā bija nepieejamība, ko viņai piešķīra viņas skaistums un manieres un kas mani mocīja vislielākajā aizgrābtības brīdī, par spīti nelokāmajai pārliecībai, ka mūsu labvēle nolēmusi mūs vienu otram. Nelga zēns!

Beidzot mēs atgriezāmies namā, un es pārsteigts dabūju zināt, ka mans aizbildnis ieradies pie mis Hevišemas darīšanās un būs arī uz pusdienām. Kamēr bijām dārzā, tikmēr telpā pie pussatrunējušā galda bija aizdedzinātas sveces tais pašos zarainajos svečturos, un mis Hevišema sēdēja krēslā un gaidīja mani.

Man šķita, ka atstumju krēslu atpakaļ pagātnē, kad uzsākām gauso loku ap kāzu mielasta pīšļiem. Taču šinī bēru telpā ar dzīvo mironi krēslā, kurš nenolaida acu no Estellas, viņa likās vēl žilbinošāka un daiļāka un valdzināja mani vēl vairāk.

Laiks steidzās uz priekšu, agrīno pusdienu stunda tuvojās, un Estella pameta mūs, lai sapostos. Mēs bijām apstājušies pie garā galda vidus, un mis Hevišema, pastiepusi savītušo roku, savilka to dūrē un noguldīja uz sadzeltējušā galdauta. Kad Estella izejot atskatījās, mis Hevišema pameta viņai rokas skūpstu ar tādu alkatīgu kaislību, ka man kļuva pavisam baigi.

Kad Estella bija aizgājusi un atstājusi mūs vienus, mis Hevišema pagriezās pret mani un čukstus jautāja:

—    Vai viņa nav skaista, gracioza, stalta? Vai tu jūsmo par viņu?

—    To darīs katrs, kas viņu redzēs, mis Hevišem,

Viņa sēdēdama aplika roku man ap kaklu un pielieca

manu galvu tuvu savējai.

—   Mīli viņu, mīli viņu, mīļi viņu! Kā viņa izturas pret tevi?

Pirms es paguvu atbildēt (ja es vispār būtu spējis atbildēt uz tik grūtu jautājumu), viņa atkārtoja:

—    Mīli viņu, mili viņu, mīli viņu! Ja viņa tev labvēlīga — mīli viņu. Ja viņa tevi sāpina — mīli viņu. Ja viņa saplosa tavu sirdi gabalos — un, jo vairāk cilvēks

nobriedis, jo tas sāpīgāk —, mīli viņu, mīli vīņu, mīli viņu!

Es nekad nebiju dzirdējis izrunājam šādus vārdus ar tādu kaisles spēku. Jutu, kā satraukumā saspringst muskuļi izdilušajai rokai, kas bija aptvērusi manu kaklu.

—    Uzklausies, Fip! Es viņu pieņēmu pie sevis, lai viņa tiktu mīlēta. Es viņu audzināju un izglītoju, lai viņa tiktu mīlēta. Es viņu izveidoju tādu, kāda viņa ir, lai viņa tiktu mīlēta. Mīli viņu!

Viņa atkārtoja šo pavēli tik bieži, ka par tās nozīmi nevarēja būt šaubu, bet, ja viņa tikpat bieži vārda «mīlēt» vietā būtu atkārtojusi «ienīdēt», «atriebties», «iegrūst nāvē», — šie vārdi nebūtu skanējuši viņas lūpās kā lielāks lāsts.

—    Es tev teikšu, kas ir īsta mīlestība, — viņa turpināja tai pašā steidzīgajā, kaislīgajā čukstā. — Tā ir akla dievināšana, pazemošanās, visdziļākā padevība, atteikšanās no sevis par spīti sev un visai pasaulei, savas sirds un dvēseles nodošana ļaundara rokās… kā to darīju es!

Šiem vārdiem sekoja baismīgs kliedziens, un es tik tikko paguvu satvert viņu, jo viņa pietrūkās kājās savās līķautam līdzīgajās drēbēs un straujā kustībā ar roku šķēla gaisu, it kā gribētu tikpat spēcīgi triekt galvu pret sienu un pakrist bez dzīvības.

Tas ilga tikai dažus mirkļus. Sēdinot viņu atpakaļ krēslā, es uztvēru pazīstamu aromātu un atskatījies ieraudzīju savu aizbildni.

Viņam vienmēr bija pie rokas (es laikam to neesmu pieminējis) ļoti liels smalka zīda kabatas lakats, kas viņam varen noderēja, veicot profesionālus pienākumus. Es esmu redzējis, kā misters Džegerss iebiedē klientu vai liecinieku, ar svarīgu seju atlocīdams šo kabatas lakatu, it kā grasītos nošņaukt degunu, bet mazliet pavilcinādamies, it kā jau iepriekš zinādams, ka nepagūs to izdarīt, pirms klients vai liecinieks atzīsies, un pats par sevi saprotams, ka klients vai liecinieks arī tūliņ atzinās. Patlaban viņš turēja šo izteiksmīgo kabatas lakatu abās rokās un skatījās uz mums. Sastapis manu skatienu, viņš uz mirkli palika šai pozā, it ka nepārprotami, kaut arī bez vārdiem noteiktu: «Ak tā? Dīvaini!» — un pēc tam apbrīnojami efektīgi izlietoja lakatu atbilstoši tā uzdevumam.

Mis Hevišema bija ieraudzījusi ienācēju reizē ar mani un juta (kā visi pārējie) bailes no viņa. Ar varu saņēmusies, viņa stostīdamās izteica, ka misters Džegerss esot precīzs kā vienmēr.

—        Precīzs kā vienmēr, — viņš atkārtoja, tuvodamies mums. — Kā klājas, Fip? Vai lai pavizinu jūs, mis Hevišem? Vienu loku? Tātad jūs esat te, Fip?

Es pastāstīju, kad esmu ieradies un ka mis Hevišema vēlējusies, lai sastopos ar Estellu. Uz to viņš atbildēja: — Aliā! Smalka lēdija! — Tad viņš stūma mis Hevišemas krēslu ar vienu prāvo roku, kamēr otru turēja bikšu kabatā, it kā šī kabata būtu noslēpumu pilna.

—        Nu, Fip, cik bieži jūs līdz šim esat jau sastapies ar mis Estellu? — viņš uzprasīja apstādamies.

—   Cik bieži?

—   Nu jā. Cik reižu? Desmittūkstoš reižu?

—   O, protams, daudz mazāk.

—    Divas reizes?

—        Džegers, — mis Hevišema pārtrauca viņu man par lielu atvieglojumu, — lieciet manu Fipu mierā, un ejiet abi ēst pusdienas.

Viņš paklausīja, un mēs taustījāmies pa tumšajām kāpnēm lejā. Kad mēs devāmies uz savrupo namiņu sētas pusē pāri bruģētajam pagalmam, viņš apjautājās, cik bieži esmu redzējis mis Hevišemu ēdam un dzeram, likdams pēc sava paraduma izvēlēties man vienu no galējībām — simt reižu vai vienu reizi.

Es padomāju un atbildēju:

—    Nekad.

—        Un nekad arī neredzēsiet, Fip, — viņš teica, nīgri pasmīnēdams. — Kopš viņa dzīvo tā kā tagad, viņa nekad to nedara, citiem redzot. Nakti viņa klist apkārt pa istabām un ēd, kas pagadās pie rokas.

—        Piedodiet, ser, — es teicu, — vai varu jums ko jautāt?

—        Varat, — viņš atbildēja, — un es varu atteikties atbildēt. Kāds ir jūsu jautājums?

—        Vai Estellas uzvārds ir Hevišema vai…? — Man nebija ko piemetināt.

—   Vai …? — viņš noprasīja.

—   Vai viņa saucas Hevišema?

— Jā, Hevišema.

Pie pusdienu galda mūs jau gaidīja Estella un Sara Pokita. Misters Džegerss ieņēma namatēva vietu, Estella sēdēja vipam iepretī, bet es iepretī savai zalgandzeltenajai draudzenei. Pusdienas bija lieliskas, tās pasniedza kalpone, kuru nekad nebiju redzējis, šeit ierodoties, kaut ari pieļauju, ka viņa pastāvīgi uzturējusies šai noslēpumainajā namā. Pēc pusdienām manam aizbildnim nolika priekšā pudeli teicama veca portvīna (viņš, acīm redzot, labi pazina šo marku) un abas lēdijas pameta mūs.

Misters Džegerss izturējās tik ārkārtīgi noslēpumaini zem šā jumta, ka laikam pārspēja pats sevi. Acis viņam bija nolaistas, un diezin vai pa visu pusdienu laiku viņš kaut reizi paskatījās uz Estellu. Kad Estella viņu uzrunāja, viņš noklausījās un pienācīgi atbildēja, bet, cik varēja manīt, ne reizi nepacēla acis uz Estellu. Toties Estella bieži meta uz viņu ziņkārus, šaubu vai pat neuzticības pilnus skatienus, taču misters Džegerss likās neko nenojaušam. Kamēr ēdām, viņš uzjautrinājās, padarīdams Saru Pokitu aizvien zaļāku un dzeltenāku, jo pastāvīgi pieminēja sarunā manas nākotnes cerības, bet arī tad viņš izlikās neko nezinām un it kā izdibinām to visu no manis — vientieša — un izdibināja arī, lai gan es pat nezinu, kādā veidā.

Kad mēs bijām pamesli divatā, viņš tik nepārprotami lika manīt ar savu izskatu, kādas slepenas ziņas atrodas viņa rīcībā, ka es vairs nespēju izturēt. Tā kā citu pratināmo nebija pie rokas, tad viņš pratināja vīnu. Viņš turēja to pret gaismu, iedzēra malciņu, paturēja uz mēles, norija, ieskatījās atkal glāzē, paostīja vīnu, pagaršoja, izdzēra, piepildīja glāzi no jauna un atkal pētīja to, kamēr es kļuvu galīgi nervozs un sāku domāt, ka vīns uztic viņam ko tādu, kas nāk man par ļaunu. Trīs četras reizes es tā kā mēģināju sākt sarunu, bet, līdzko viņš manīja, ka grasos ko jautāt, tā paskatījās uz mani ar glāzi rokā un vīna malku uz mēles, it kā lūgdams mani ievērot, ka tas būs veltīgi, jo atbildēt viņš nespēj.

Mis Pokita laikam bija nākusi pie slēdziena, ka manā klātbūtnē viņai draud briesmas jukt prātā un varbūt pat noraut no galvas aubi — ļoti ķēmīgu aubi, kas atgādināja muslīna rīklupatu, — un noklāt grīdu ar matiem, kuri, acīm redzot, nebija auguši uz viņas galvas. Viņa vairs nerādījās, kad mēs vēlāk iegājām mis Hevišemas istabā un sākām četratā spēlēt vistu. Pirms tam mis Hevišema bija iedomājusies izrotāt Estellas matus, krūtis un rokas ar pašiem skaistākajiem dārgakmeņiem, kas atradās uz viņas tualetes galda, un es ievēroju, ka pat mans aizbildnis pameta skatienu uz Estellu no savu biezo uzacu apakšas un pat mazliet pacēla tās, kad viņam iepretī mirdzēja Estellas daiļums dzirkstošajā, varavīkšņainajā rotā.

Neminēšu neko par to, cik pārliecināti un pašapzinīgi viņš pievāca visas mūsu trumpas un tad izspēlēja pret mums visādas sīkas kārtis, pret kurām mūsu kungi un dāmas neko nenozīmēja, vai arī to, cik skaidri jutu, ka esam viņa acīs trīs gluži parastas un neinteresantas mīklas, kuras viņš sen jau uzminējis. Man lika ciest neatbilstība starp viņa salto klātbūtni un manām jūtām pret Estellu. Galvenais nebija apziņa, ka ir pāri maniem spēkiem runāt ar viņu par Estellu, dzirdēt, kā čīkst viņa zābaki, apdraudot Estellu, noskatīties, kā viņš mazgā rokas pēc satikšanās &gt;ar Estellu, — nē, mani mocīja kas cits, proti, ka man jājūsmo par Estellu viņa tuvumā, man jāmīl Estella telpā, kur atrodas ari viņš.

Mēs spēlējām kārtis līdz pulksten deviņiem un tad norunājām, ka, līdzko Estella brauks uz Londonu, tā man paziņos, lai varu viņu sagaidīt pie diližansa; tad es atvadoties pieskāros pie viņas rokas un aizgāju.

Aizbildnis pārnakšņoja Kuilī blakus istabā. Sen jau / bija pāri pusnaktij, kad man vēl ausīs skanēja mis Hevišemas vārdi: «Mīli viņu, mīli viņu, mīli viņu!» Es pārveidoju tos pēc sava prāta un simtiem reižu atkārčoju spilvenam: — Es mīlu viņu, mīlu viņu, mīlu viņu! — Tad manī uzbangoja pateicība, ka Estella nolemta man, bijušajam kalēja māceklim. Pēc tam sāku domāt, kad īsti Estella ieinteresēsies par mani, ja viņa, kā es baidījos, nebūt nejūt tik sirsnīgu pateicību liktenim par savu nākotni. Kad man izdosies uzmodināt viņas sirdi, kura ir mēma un iegrimusi snaudā?

Ak, vai man! Es domāju, ka tās ir cēlas un diženas jūtas, taču man pat prātā nenāca, cik zemiski un sīkumaini biju izturējies pret Džo, neapmeklēdams viņu, jo zināju, ka Estella justu pret viņu nicināšanu. Tikai viena diena bija pagājusi, kopš Džo lika sariesties manās acīs asarām, bet tās ātri izžuva — lai dievs man piedod, pārāk ātri!

liku par īsto vīru, kas būtu cienīgs baudīt mis Hevisemas uz ticību.

—    Protams, ka viņš nav īstais vīrs, Fip, — sacīja mans aizbildnis, kuram, redzams, bija jau iepriekš izveidojusies noteikti uzskati arī šai jautājumā, — jo neviens cilvēks neder otram par uzticības personu.

Likās — viņam sevišķi uzlabo omu tas fakts, ka ari šoreiz attiecīgais postenis neatrodas īstā vīra rokās, un viņš gluži apmierināts noklausījās visu, ko varēju pastāstīt par Orliku.

—    Ļoti labi, Fip, — viņš piezīmēja, kad biju beidzis savu stāstu. — Es tuvākā laikā atkal ieradīšos šeit un iedošu mūsu draugam vilķa pasi.

Mazliet uztraucies par tik krasu lēmumu, es ierosināju vēl nogaidīt un liku manīt, ka ar šo mūsu draugu nemaz nebūs tik viegli tikt galā.

—    O nē, — atteica aizbildnis, lielākas pārliecināšanas labad izvilkdams savu kabatas lakatu, — es gribētu redzēt, kā viņš iedrīkstēsies teikt kaut ko pretī man.

Tā kā mēs braucām atpakaļ uz Londonu ar pēcpusdienas diližansu un tā kā es brokastojot pat tasīti nevarēju lāgā noturēt rokā aiz bailēm, ka var ierasties Pamblčuks, tad izmantoju izdevibu un sacīju, ka gribu izstaigāties un došos kājām Londonas virzienā, kamēr misters Džegerss kārtos darīšanas, tikai lūdzu viņu brīdināt kučieri, lai tur brīvu manu vietu, kamēr panāk mani. Tā man radās iespēja aizbēgt no Zilā Kuiļa tūliņ pēc brokastīm. Apmetis pāris jūdžu lielu loku ap Pamblčuka īpašumiem, es atkal nonācu Lielajā ielā gabaliņu tālāk no šīm lamatām un jutos samērā drošs.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Otrā rītā, ģērbdamies savā istabā Zilajā Kuilī, es labi apsvēru visu un nolēmu pateikt aizbildnim, ka neuzskatu Or-

Interesanti bija atkal būt vecajā klusajā pilsētiņā un nebija nepatīkami, ka šad tad kāds mani pazina un noskatījās man pakaļ. Pāris veikalnieku pat izšāvās ārā no veikaliem un, aizskrējuši man gabaliņu priekšā, griezās atpakaļ, it kā ko piemirsuši, lai sastaptos ar mani aci pret aci, un es nezinu, kurš šai gadījumā neveiksmīgāk izlikās — viņi, ka sastapuši mani nejauši, vai es, ka neesmu viņu rīcību manījis. Tomēr es jutos pietiekami izcilā stāvoklī un biju ar to pilnīgi mierā, kamēr pēc likteņa

gribas manā ce]ā nepatrāpijās tas rūdītais nelietis, Treba māceklis.

Gabalu pagājis, es pārlaidu acis pār ielu un ieraudzīju, ka man nāk pretī Treba māceklis, plītēdams pats sevi ar tukšu zilu maisu. Nospriedis, ka man vislabāk piederas nesatricināms un vienaldzīgs izskats, kas varbūt visvairāk ietekmēs žeņķa nevaldāmo raksturu, es piešķīru savai sejai šo izteiksmi un jau gribēju apsveikt sevi ar panākumiem, kad pēkšņi Treba mācekļa ceļgali sagņūza, mati saslējās gaisā, cepure noripoja zemē, visi locekļi sāka raustīties, viņš nokluburoja uz bruģa un, kliegdams: — Turiet mani! Man ir tik bail! — sāka raustīties liekuļotos krampjos, it kā mana cieņas pilnā āriene būtu viņu pārbiedējusi un satriekusi. Kad gāju viņam garām, viņš skaļi klabināja zobus un, izrādīdams visdziļāko pazemību, noslīga garšļaukus ielas putekļos.

Grūti nācās to izturēt, taču tas vēl bija nieks. Nebiju nogājis ne divsimt jardu, kad par neizsakāmām šausmām, pārsteigumu un sašutumu atkal ieraudzīju tuvojamies Treba mācekli. Viņš iznāca man pretī gar kāda nama stūri. Zilais maiss bija pārsviests pār plecu, acis izstaroja godīgumu un uzcītību, enerģiskā, možā gaita liecināja par nelokāmu apņemšanos doties uz Treba darbnīcu. Ieraudzījis mani, viņš it kā sastinga, tad viņu atkal piemeklēja lēkme, tikai šoreiz viņa kustības bija rotējošas, viņš grīļodamies meta ap mani lokus, un viņa vēl vairāk saliektie ceļgali un paceltās rokas it kā lūdza pēc žēlastības. Skatītāju pūlītis apsveica šīs viņa mokas ar jo līksmiem saucieniem, un es jutos galīgi iznīcināts.

Nebiju vēl ticis līdz pastam, kad atkal ieraudzīju Treba mācekli izšaujamies no kādas pavārtes. Šoreiz viņš bija pilnīgi pārvērties. Zilo maisu viņš bija apmetis ap pleciem, atdarinot manu mēteli, un lepni slāja man pretī pa ietvi otrpus ielas uzjautrinātu jaunu draugu pavadībā, kuriem viņš laiku pa laikam uzsauca, atvēcinādamies: — Es jūs nepazīstu! — Trūkst vārdu izsacīt, kādu sarūgtinājumu un aizvainojumu es izjutu, kad viņš, pienākdams tuvāk, sarāva uz augšu krekla apkakli, izbužināja cekulu, iesprieda roku sānos un klīrīgi notipināja man garām, ļodzldams elkoņus un augumu un stieptā balsī vāvuļodams pavadoņiem: — Es jūs nepazīstu, dievs sodi, dieva vārds, ka nepazīstu! — Nākamajā mirklī šis neslavas cēlājs sāka dziedāt kā gailis, un šie aizvainojošie «ķikaragā», it kā p.iliešām kāds nokaitināts putns būtu pazinis mani, kad vēl biju kalējs, skanēja man nopakaļ, kad jau biju pāri I iltam, un tā vaiņagoja negodu, ar kādu es pametu pilsētu un tapu, tā sakot, izdzīts klajā laukā.

Es pat vēl šobrīd nezinu, ko man būtu vajadzējis darīt ai Treba mācekli, varbūt vienīgi pataisīt viņu par liķi. Izplūkt ies ar viņu uz ielas vai par sodu pieprasīt no viņa kaut ko mazāku neka viņa sirds asinis — tas būtu veltīgi un pazemojoši. Turklāt šis zeņķis bija tāds, kam grūti ko ncklarīt pāri: viņš bija neievainojams un vijīgs kā čūskulēns, kurš, lai kādā kaktā iedzīts, prot izsprukt vajātājam pa kājstarpu, spiedzīgi izbrēkdams ņirgas. Es tomēr nākamajā dienā aizsūtīju misteram Trebam vēstuli, ka misters Fips atsakās turpmāk pieņemt pakalpojumus no tādas personas, kas tiktāl aizmirsusi savu pienākumu pret sabiedrību, ka tur mācekli, kura uzvedība izraisa katrā godīgā cilvēkā riebumu.

Diližanss ar misteru Džegersu slēgtajā sēdvietā panāca mani attiecīgajā laikā, es apsēdos atkal blakus kučierim un ierados Londonā gan sveiks, bet ne vesels, jo mana sirds bija ievainota. Līdzko iebraucu, tā tūliņ savu grēku izpirkšanai nosūtīju Džo mencu un muciņu austeru (kompensācijai par to, ka neaizgāju pats) un devos uz Barnarda Pajumti.

Herberts patlaban ēda aukstu gaļu pusdienās un priecīgi sagaidīja mani. Aizsūtījis Atriebēju uz ēdnīcu pēc kāda papildinājuma šim pusdienām, es jutu, ka jau šai pašā vakarā jāatklāj mans noslēpums draugam un biedram. Tā kā par to nebija ko domāt, kamēr Atriebējs uzturas priekštelpā, kas īstenībā bija tikai piedeva atslēgas caurumam, es aizsūtīju viņu uz teātri. Labākais pierādījums, kādā verdzībā šis varmāka bija mani nospiedis, bija tie nožēlojamie triki, kurus man pastāvīgi nācās gudrot, lai atrastu viņam kādu nodarbošanos. Dažkārt es pazemojos tik ļoti, ka sūtīju viņu paskatīties, cik rāda pulkstenis pie Haidparka vārtiem.

Paēduši pusdienas, mēs apsēdāmies, uzlikām kājas uz kamīna restēm, un es iesāku:

—    Dārgais Herbert, man jāuztic tev kāds liels noslēpums.

—    Dārgais Hendel, — viņš atbildēja, — zini, ka es izturēšos ar pienācīgu cieņu pret to, ko tu man uzticēsi.

—     Tas skar mani, Herbert, — es teicu, — un vēl vienu personu.

Herberts sakrustoja kājas, piešķieba galvu un lūkojās ugunī, bet, veltīgi nogaidījis kādu bridi, pameta acis uz mani, kāpēc es neturpinu.

—     Herbert, — es sacīju, uzlikdams roku uz vīna ceļgala, — es mīlu … es dievinu Estellu.

Herberts neizrādīja ne mazāko pārsteigumu un mierīgi atsaucās:

—    Jā. Nu?

! — Kā, Herbert, tas ir viss, ko tu vari pateikt? Nu?

—     Es gribēju jautāt, kas būs tālāk, — Herberts paskaidroja. — To jau es sen zinu.

—    Kā tu vari to zināt?

—    Kā es varu to zināt, Hendel? Taču no tevis.

—    Es tev nekad neesmu to teicis.

—     Teicis! Tu man nekad neesi teicis, ka esi apgriezis matus, bet es taču to pamanu. Tu vienmēr esi dievinājis Estellu, kopš es tevi pazīstu. Tu atvedi uz Londonu savu dievināšanu kopā ar savu čemodānu. Teicis! Tu taču augu dienu par to vien runā. Kad tu stāstīji man savu dzīves gājumu, man bija skaidrs, ka tu dievini Estellu no pirmās reizes, kad viņu ieraudzīji, kaut arī biji tolaik pārāk jauns.

—     Labi, — es noteicu, jo šī jaunā versija man nebūt nebija nepatīkama, — es vienmēr esmu viņu dievinājis. Un nu viņa atgriezusies no ārzemēm tik skaista un eleganta, ka aprakstīt nevar. Vakardien es viņu redzēju. Un, ja es viņu dievināju agrāk, tad tagad es dievinu viņu divreiz vairāk.

—     Tad tu esi patiešām laimīgs, Hendel, — Herberts sacīja, — ka esi izredzēts un pielemts viņai. Nenosliecoties uz aizliegtas tēmas pusi, drīkstam taču sacīt, ka ne tev, ne man nav šaubu par to. Vai tev zināms, kā Estella raugās uz šo tavu dievināšanu?

Es drūmi pakratīju galvu un teicu:

—    O, viņa ir bezgala tālu no manis.

—     Pacietību, dārgais Hendel, laika diezgan, laika diezgan. Bet tu gribēji man vēl kaut ko sacīt?

—     Man kauns to teikt, — es atbildēju, — kaut gan jāatzīstas, ka domāt par to es domāju. Tu sauc mani par laimīgu cilvēku. Protams, ka es tāds esmu. Vēl vakardien «••, biju kalēja māceklis, bet šodien,., kas īsti es esmu f.odien?

—    Teiksim, labs jauneklis, ja tev trūkst apzīmējuma, — I Iri bērts smaidīdams sacīja, uzlikdams savu roku uz maiii'lās, — labs jauneklis, kurā dīvaini savienojas nesavaldība ar neuzņēmību, drosme un neticība saviem spēkiem, darbībās alkas un sapņainība.

Es mirkli padomāju, vai patiešām esmu tāds mistrojums. I iii gan pilnībā nebūt nepiekritu šādam raksturojumam, tomēr uzskatīju, ka strīdēties nav vērts.

—    Kad jautāju, kas es šodien esmu, Herbert, — es turpināju, — tad gribu sacīt, ko par sevi domāju. Tu teici, «•s esmu laimīgs. Es zinu, ka pats neko neesmu darījis, lai liktu dzīvē uz priekšu, visu darījis liktenis, un man patiesām ļoti laimējies. Un tomēr, kad domāju par Estellu…

(— Un kad gan tu par viņu nedomā! — iesprauda Herberts, lūkodamies ugunī, un es nodomāju, cik viņš labs un kā saprot mani.)

—   … tad, mans dārgais Herbert, es nevaru tev pateikt, ( ik atkarīgs un nedrošs jūtos, cik bezgaldaudzām nejaušībām pakjauts. Nepieskardamies aizliegtajai tēmai, kā tu nupat sacīji, es tomēr teikšu, ka visas manas cerības dibinās uz kādas personas (nesauksim to vārdā) pastāvību. Un arī pašā labākajā gadījumā — kā nomāc un nospiež apziņa, ka šīs cerības ir tik nenoteiktas!

Ar šiem vārdiem es atbrīvojos no smagas nastas, kura mani allaž bija spiedusi, bet kopš vakardienas it sevišķi.

—    Zini, Hendel, — Herberts atbildēja ierastajā možajā un jautrajā tonī, — man šķiet, ka tu maigās kaislības ietekmē padodies bezcerībai un sāc pētīt zobus dāvinātam zirgam, turklāt ar lupas palīdzību. Tāpat man šķiet, ka, sasprindzinot uzmanību uz šo vienu priekšmetu, tu pamet neievērotu kādu šā dzīvnieka pašu labāko īpašību. Vai tad tu neteici man, ka tavs aizbildnis, misters Džegerss, jau pašā sākumā izsacījies, ka tu neesi apveltīts tikai ar cerībām vien? Un, pat ja viņš nebūtu tā sacījis — kaut gan es atzīstu, ka šim « ja» ir liela nozīme, — vai tu vari iedomāties, ka tieši misters Džegerss pieder pie tiem cilvēkiem, kas uzņemsies par tevi aizbildnību, ja trūks solīda pamata zem kājām?

Es piekritu, ka tas nenoliedzami ir svarīgs iebildums. To es sacīju tādā balsi (cilvēki bieži tā rīkojas līdzīgos gadījumos), it kā negribot piebalsotu viņam taisnībai par godu, lai gan man prātā nenāca to apstrīdēt.

—    Manuprāt, tas patiešām ir svarīgs iebildums, — Herberts apstiprināja, — un, manuprāt, tu neko svarīgāku pat izdomāt nevari; kas attiecas uz pārējo, tev jāgaida, kad tavs aizbildnis dos tev kādu zīmi, un viņam savukārt jāgaida šī zīme no sava klienta. Tu nepaspēsi ne attapties, kad tev apritēs divdesmit viens gads, un tad varbūt šis tas noskaidrosies. Vismaz tad tev mazāk būs jāgaida, jo kaut kad tam tomēr jānoskaidrojas.

—    Tu gan proti raudzīties dzīvē ar cerībām! — es teicu pateicībā un sajūsmā par viņa možumu.

—    Tas man jāprot, — Herberts atbildēja, — jo nekā vairāk man nav. Starp citu, man jāatzīstas, ka tās prātīgās pamācības, ko nupat sniedzu, nav manējās, bet pieder manam tēvam. Vienīgā piezīme, ko viņš pateica sakarā ar tevi, bija šāda: «Ta ir droša lieta, citādi misters Džegerss nebūtu ķēries pie tās.» Un nu, pirms saku vēl ko par savu tēvu vai sava tēva dēlu un atbildu ar vaļsirdību pret vaļsirdību, es gribu kļūt uz brīdi ļoti nepatīkams, taisni pretīgs sarunu biedrs.

—   Tas tev neizdosies, — es sacīju.

—    Izdosies gan! — viņš atbildēja. — Viens, divi, trīs — es sāku. Hendel, mans mīļais draugs, — kaut viņš arī runāja kā jokojot, taču bija ārkārtīgi nopietns, — kopš mēs te tā nosēdāmies, omulīgi uzlikuši kājas uz restēm, es visu laiku domāju, ka Estella nevarētu būt kā noteikums, lai tu saņemtu savu mantojumu, jo citādi tavs aizbildnis būtu viņu pieminējis. Vai esmu tevi pareizi sapratis, ka viņš nekad nav Estellu pieminējis ne tieši, ne arī netieši? Piemēram, nekad nav licis manīt, ka tavam labdarim ir noteikti plāni sakarā ar tavu precēšanos?

—    Nekad.

—    Iegaumē, Hendel, ka zaļajām vīnogām šeit nav nekādas lomas, dodu tev goda vārdu. Saki — vai tu varētu atteikties no viņas, kamēr vēl neesi ar viņu saistījies? … Es tevi brīdināju, ka tev būs nepatīkami.

Es novērsos, jo pēkšņi kā pazīstamā tīreļa vēja brāzmas, nākdamas no jūras, man uzbrāzās jūtas, līdzīgas tām, kas bija pakļāvušas mani torīt, kad pametu kalvi, kad miglas blīva svinīgi cēlās augšup, kad pieskāros atvadoties pie ceļa rādītāja staba, un tās satrieca atkal manu sirdi. Uz kādu brīdi iestājās klusums.

—    Jā, mans dārgais Hendel, — Herberts turpināja, it ka mēs nebūtu pārtraukuši sarunu, — ja tas tik dziļi iesakņojies zēna sirdī, kurš ir romantisks gan pēc dabas, gan .ipslākļiem, tad stāvoklis ir ļoti nopietns. Bet padomā, kā Hslella audzināta, padomā par mis Hevišemu. Padomā, kas n Estella pati (nu es kļūstu pretīgs un derdzos tev). Tas var beigties ļoti bēdīgi.

—   Es to zinu, Herbert, — es atteicu, joprojām aizvērsies, — bet tur neko nevar līdzēt.

Tu nevari atteikties?

Nē. Tas nav iespējams!

Vai tu nevari pamēģināt, Hendel?

Nē. Tas nav iespējams!

Labi, — noteica Herberts pieceldamies, strauji noskurinādamies it kā pēc miega un sabikstīdams ogles,

nu es papūlēšos kļūt atkal par patīkamu sarunu biedru.

Viņš apstaigāja istabu, sakārtoja aizkarus, nolika krēslus vielās, sakrāva izsvaidītās grāmatas kaudzēs, ieskaiijas priekštelpā, iemeta acis vēstuļu kastītē, aizvēra durvis un atsēdās atkal uz krēsla pie kamīna, un aptvēra kreiso ceļgalu ar abām rokām.

—   Es gribētu pateikt dažus vārdus, Hendel, par savu Ievu un sava tēva dēlu. Šķiet, mana tēva dēlam nebūs nepieciešams pieminēt, ka mājturība mana tēva namā nebūt nav priekšzīmīgi nostādīta.

—   Vienmēr taču visa kā pietiek, Herbert, — es sacīju uzmundrināšanas labad.

—   O jā, tā droši vien saka arī lupatu vācējs, kad savācis pietiekami daudz, un tā saka arī vecu lietu tirgotājs savā nomales bodītē. Nopietni runājot, Hendel, jo jautājums ir pietiekami nopietns, tu to zini tikpat labi kā es. Kādreiz, liekas, ir bijis laiks, kad tēvs vēl lolojis visādus plānus, bet, ja tāds arī bijis, tad sen pagājis. Atļauj, ka apjautājos, vai tev bijusi izdevība novērot savā dzimtajā pusē tādu parādību, ka ne visai saderīgās laulībās dzimuši bērni vienmēr ārkārtīgi tiecas apprecēties iespējami ātrāk?

Tas bija tik pārsteidzošs jautājums, ka es atbildes vielā spēju tikai izteikt:

—   Vai tā tas ir?

—    Nezinu, — Herberts atbildēja, — tieši to es gribu noskaidrot. Ar mums tas noteikti tā ir. Mana nabaga māsa Šarlote, mazliet jaunāka par mani — viņa nomira, vēl nebūdama četrpadsmit gadus veca, — bija šai ziņā spilgts piemērs. Mazā Džeina ir tāda pati. Var domāt, ka viņa pavadījusi savu īso mūžu, nepārtraukti vērodama ģimenes dzīves laimi, tik ļoti viņa vēlas iziet pie vīra. Aliks, kas staigā bruncīšos, arī jau noskatījis sev piemērotu jaunu personu kaut kur Kjū. Patiešām, man šķiet, mēs visi esam jau saderinājušies, vienīgi mazulis vēl nav.

—    Tātad tu arī esi? — es prasīju.

—    Esmu, — Herberts atbildēja, — bet tas ir noslēpums.

Es svēti nosolījos glabāt viņa noslēpumu un lūdzu uzticēt man sīkākas ziņas. Viņš bija runājis tik saprātīgi un izjusti par manu vājumu, ka man gribējās dzirdēt kaut ko par viņa spēku.

—    Vai drīkstu jautāt, kā viņu sauc? — es prasīju.

—    Klāra, — Herberts atbildēja.

—    Viņa dzīvo Londonā?

—     Jā. Varbūt vajadzētu pieminēt, — turpināja Herberts, kurš bija tapis dīvaini bikls un rāms, līdzko pieskārāmies šai interesantajai tēmai, — ka viņa neatbilst manas mātes aplamajiem uzskatiem par dižciltību. Viņas tēvs nodarbojies ar pārtikas piegādi pasažieru kuģiem. Jādomā viņš bijis kaut kas līdzīgs kuģa ekonomam.

—    Kas viņš ir tagad?

—    Tagad viņš ir invalīds.

—    Un dzīvo …

—     Otrā stāvā, — Herberts mani pārtrauca. Tā nebija atbilde uz manu jautājumu, jo es gribēju uzzināt, kādi ir šā vīra eksistences līdzekļi. — Nekad neesmu viņu redzējis, jo viņš nekad nav iznācis no savas istabas, kopš pazīstu Klāru. Taču dzirdēt es viņu dzirdu pastāvīgi. Viņš saceļ baismīgus tračus — auro un dauza grīdu ar kādu ērmīgu instrumentu. — Herberts paskatījās uz mani, jautri iesmējās un uz brīdi atguva agrāko dzīvespriecīgo noskaņojumu.

—    Un tu nemaz neceri viņu ieraudzīt?

—     Kā ne, es pastāvīgi ceru uz to, — Herberts atbildēja. — Līdzko dzirdu viņu ārdāmies, tā gaidu, ka viņš ielauzis griestus un ievelsies pie mums. Tikai nezinu, cik ilgi sijas var izturēt.

Vēlreiz jautri iesmējies, viņš atkal kļuva grūtsirdīgs un sacīja, ka, līdzko sākšot vākt kopā kapitālu, tā tūliņ precēšot šo jauno lēdiju. Un tad minēja izsmeļošu izskaidrojumu savai grūtsirdībai:

—    Nevar taču precēties, kamēr cilvēks tikai vēro.

Mēs kādu brītiņu lūkojāmies ugunī, un es, pārdomaļot, cik grūts uzdevums dažkārt ir šī pati kapitāla savāks.ina, nejauši iebāzu rokas kabatās. Sataustījis vienā salocītu papīru, izvilku to un ieraudzīju, ka tā ir no Džo saņemtā afiša sakarā ar izdaudzinātā provinces amatiera — l.iunā Roscija viesizrādi.

— Sasodīts! — es neviļus skaļi noteicu. — Tas taču ir šovakar!

Mūsu domas mirklī ievirzījās citā gultnē, un mēs nolēmām nekavējoties apmeklēt izrādi. Un, kad nu es biju nosolījies ar visiem iespējamiem un neiespējamiem līdzekļiem palīdzēt un stāvēt klāt Herbertam viņa sirdslietās, bet Herberts pavēstījis man, ka viņa izredzētā jau pazīstot mani pēc viņa nostāstiem un es tikšot drīz ar viņu iepazīstināts, un kad mēs bijām dedzīgi spieduši viens otram roku par savstarpējas uzticības zīmi, tad nopūtām sveces, piemetām ugunij ogles, aizslēdzām durvis un devāmies meklēt misteru Vopslu un Dāniju.

TRĪSDESMIT PIRMA NODAĻA

Ieradušies Dānijā, mēs atradām šīs valsts karali un karalieni sēžam atzveltnes krēslos, kas bija uzstatīti uz virtuves galda, un pieņemam galminiekus. Audiencē bija klāt visi Dānijas dižcilši: augstdzimts jauneklis zamšādas zābakos, kurus, acīm redzot, bija patapinājis no kāda milzeņa senča, godājams pērs ar netīru seju, kurš laikam bija ticis augstā godā, būdams jau labi gados, un dāņu bruņniecība baltās zīda zeķēs un ķemmi matos, pēc izskata sieviešu kārtas. Mans talantīgais savietis sadrūmis stāvēja nomaļus, sakrustojis rokas, un man radās vēlēšanās, kaut viņa cirtas un piere izskatītos dabiskākas.

Izrādes gaitā noskaidrojās daži dīvaini apstākļi. Izrādījās, ka nelaiķis Dānijas karalis ne vien stipri mocījies ar kāsu savā miršanas brīdī, bet arī paņēmis līdzi šo ligu kapā un atnesis atkal atpakaļ šai pasaulē. Ap savu zizli karaliskais rēgs bija aptinis kādu viņpasaules manuskriptu, pie kā šad tad griezās pēc vajadzīgām izziņām, pie tam bieži vien satrūcies nevarēja lāgā atrast vajadzīgo vietu gluži kā vienkāršs mirstīgais. Acīm redzot, aiz šā iemesla viņam no galerijas deva padomu: — Paskaties otrā

pusē! — ko viņš ārkārtīgi ņēma Jaunā. Tāpat jāatzīmē, ka šis karaliskais gars parādoties allaž izlikās, ka bijis projām ilgu laiku un nostaigājis milzu gabalu, kaut arī bija pilnīgi skaidrs, ka viņš izlien no spraugas sienā. Tāpēc publika nešausminājās, bet uztvēra šo parādību no komiskās puses. Dānijas karaliene, miesas visai kupla lēdija, atbilstoši vēsturei neapšaubāmi izlaidīga, pēc skatītāju domām, bija pārmērīgi apkrāvusies ar misiņu: plata misiņa lenta, savienodamās ar diadēmu, aptvēra viņas zodu (it kā viņa ciestu aiz karaliskām zobu sāpēm), tāda pati josta apskāva viņas viduci un greznoja abas rokas, tāpēc viņu atklāti nosauca par «katlu bungām». Augstdzimtais jauneklis senču zābakos bija pārāk nepastāvīgs, gandrīz vai vienā laikā tēlodams jūrnieku, ceļojošu aktieri, kapracī, mācītāju un to galma divkaujās neaizstājamo personu, kuras ievingrinājusies acs un lieliskā lietas izpratne padara viņu par autoritāti visādu strīdīgu cirtienu un dūrienu gadījumos. Publika pakāpeniski sāka zaudēt pacietību, un, kad viņš mācītāja lomā atteicās apbērēt nelaiķi, vispārējais sašutums izpaudās veselā brāzmā riekstu. Ofēlija savukārt zaudēja prātu tik gausas mūzikas pavadībā, ka beidzot, kad viņa noņēma balto muslīna šalli, salocīja un ieraka zemē, kāds ērcīgs vīrs galerijas pirmajā rindā, kas jau labi ilgi bija vēsinājis nepacietīgo degunu pret dzelzs barjeru, nogranda: — Paldies dievam, mazulis apguldīts, varēs iet vakariņās! — Šī piezīme nu gan, mīksti izsakoties, bija nevietā.

Visvairāk izsmiekla un zobgalību dabūja izbaudīt mans nelaimīgais savietis. Kad vien šis neuzņēmīgais princis kaut ko jautāja vai izsacīja šaubas, publika steidzās viņam palīgā. Piemēram, kad viņš jautāja, «vai godīgāk ir paciest likteņa sitienus», vieni auroja «jā», otri «nē», bet trešie, kam nebija savu uzskatu, ieteica ķerties pie zīlēšanas, tā ka izraisījās vesels disputs. Kad viņš jautāja, kāpēc tādiem radījumiem kā viņš janokuļas starp zemi un debesīm, viņu uzmundrināja ar skaļiem piekrišanas saucieniem: — Pareizi! — Kad viņš parādījās ar nekārtīgi uzvilktu zeķi (ši nekārtība izpaudās atbilstoši parašai visai glītā krokā zeķes augšgalā, kas, acīm redzot, panākta ar gludekļa palīdzību), galerijā sākās sarunas par to, cik bāis viņa stilbs un vai tam nav par iemeslu pārbīšanās no rēga. Kad viņš paņēma flautu, ļoti līdzīgu tai mazajai, melnajai, ar kuru nupat spēlēja orķestri, un tad pasniedza to kailam pa durvīm, — skatītāji vienbalsīgi pieprasīja, lai viņš uzspēlē «Valdi, Britānija». Kad viņš ieteica aktierim nozāģēt gaisu ar rokām, ērcīgais virs galerijā noteica: It kā pats tā nedarītu; tu jau zāģē vēl trakāk! — Un man ar sāpošu sirdi jāpiebilst, ka ikvienu mistera Vopsla uznākšanu uz skatuves sagaidīja vesela smieklu vētra.

Taču vislielākie pārbaudījumi gaidīja viņu kapsētā, kura atgādināja mūža mežu, kam vienā galā kaut kas līdzīgs veļas mazgātavai ar krustu uz jumta, bet otrā barjera ar vārtiņiem. Kad misters Vopsls platā melnā apmetnī ienāca pa tiem, kāds draudzīgi brīdināja kapraci: -Ei, uzmanies! Re, kur nāk apbedīšanas biroja priekšnieks, viņš tev sados, ja nestrādāsi! — Manuprāt, katrā c ivilizētā valstī visiem labi saprotams, ka misters Vopsls, mirkli pafilozofējis, uzlūkojot galvaskausu, un tad nolicis to zemē, nevarēja iztikt bez roku noslaucīšanas no azot^ izvilktā baltā salvetē, taču šī nevainīgā un pat nepieciešamā rīcība izraisīja brēcienu: — Viesmīl! — Kad ienesa apbedīšanai līķi (tukšā melnā kastē ar vaļēju zvāļojošos vāku), tas bija signāls vispārējām gavilēm, ko vēl pastiprināja atklājums, ka nesēju vidū atrodas pazīstama persona. Līksme pavadīja misteru Vopslu arī cīņā ar La« rtu uz orķestra un kapa malas un vairs nenorima, kamēr viņš nebija novēlis karali no virtuves galda un pats nomi.ris collu pa collai, sākot ar potītēm.

Sākuma mēs vārgi mēģinājām pāris reižu aplaudēt misteram Vopslam, bet tad pārliecinājāmies, ka tas ir bezcerīgi. Tāpēc mēs sēdējām, no sirds juzdami viņam līdzi un reizē smiedamies pilnā balsī. Es smējos vienā gabalā, jo visa izrāde bija pārāk ķēmīga, tomēr zemapziņā nojautu, ka mistera Vopsla priekšnesumā patiešām bija kaut kas cildens, — nojautu, manuprat, ne tik daudz aiz bērnības dienu atmiņām kā tāpēc, ka viņš deklamēja ļoti gausi, ļoti garlaicīgi, krasi pāriedams no brēciena uz čukstu, un tāpēc, ka viņa runa krasi atšķīrās no jebkura cilvēka runas dabiskos dzīvošanas vai miršanas apstākļos. Kad traģēdija bija galā un viņu izsauca un izsvilpa, es sacīju Herbertam:

— Iesim tūliņ projām, citādi varam vēl satikt viņu.

Mēs lielā steigā notraucāmies pa kāpnēm lejā, tomēr nebijām rīkojušies pietiekami ātri. Pie durvīm stāvēja kads ebrejs ar nedabiski biezi uztrieptām uzacīm, kurš jau iztālīm pamanīja mani un uzrunāja, līdzko pienācām klāt:

—    Misters Fips ar draugu?

Nācās atzīties, ka mēs tie esam.

—   Misters Voldengarvers būtu priecīgs, ja jūs viņu pagodinātu, — vīrs sacīja.

—   Voldengarvers? — es atkārtoju, bet Herberts iečukstēja man ausī:

—    Droši vien Vopsls.

—   O! — es noteicu. — Protams. Vai jūs parādīsiet mums ceļu?

—   Lūdzu, šeit pat. — Kad mēs iegriezāmies blakus gaiteni, viņš atskatījās un apvaicājās: — Kāds viņš izskatījās pēc jūsu domām? Es viņu apģērbu.

Pēc manām domām, Vopsls visdrīzāk atgādināja bēru procesijas dalībnieku, bet lielais dāņu ordenis — saule vai zvaigzne —, kas karājās zilā lentā, radīja iespaidu, ka viņš apdrošināts kādā gluži neparastā ugunsgrēku apdrošināšanas biedrībā. Es tomēr atbildēju, ka viņš izskatījās ļoti labi.

—    Kad viņš pienāca pie kapa, — mūsu pavadonis sacīja, — viņš skaisti izmantoja apmetni. Taču, cik var spriest, skatoties no kulisēm, viņš varēja vairāk izrādīt zeķes, kad ieraudzīja garu karalienes istabā.

Es necēlu iebildumus, un mēs visi iebrukām pa mazām, netīrām abpusēji veramām durvīm kādā pārkurinātā būcenī. Tanī misters Vopsls patlaban atbrīvojās no sava dāņu tērpa, un, tikai atstājot šīs kārbas durvis jeb vāku vaļā, mēs varējām tā novietoties, lai viens otram par plecu kaut ko saskatītu.

—    Džentlmeņi, — misters Vopsls sacīja, — es esmu lepns, ka jūs mani pagodinājāt ar ierašanos. Ceru, mister Fip, jūs neņemsiet ļaunā, ka ataicināju jūs. Man bija laime pazīt jūs agrākos laikos, un Teātris, pēc vispārējas atziņas, allaž ar pilnām tiesībām pretendējis uz pārtikušu un dižciltīgu ļaužu labvēlību^

Tikmēr misters Voldengarvers, sviedrus liedams, centās tikt laukā no prinča sēru tērpa.

—    Zeķes velciet nost no augšas, mister Voldengaiver, — ieteica tērpa īpašnieks, — citādi tās būs vējā. Un, ja tās būs vējā, tad jums būs vējā trīsdesmit pieci šiliņi. Pats Šekspīrs nekad nav pagodināts ar tik smalkām zeķēm. Sēdiet mierīgi krēslā, es jums tās novilkšu.

To teicis, viņš nometās ceļos un sāka dīrāt savu upuri, kurš, kad viņam noplēsa pirmo zeķi, noteikti būtu apvēlies ar visu krēslu, ja vien bijis kur velties.

Es neiedrīkstējos ne ar pušplēstu vārdu pieminēt izrādi, bet misters Voldengarvers ievaicājās, pašapmierināti uzlūkodams mūs:

—    Nu, džentlmeņi, kāda bija izrāde, skatoties no zāles?

Herberts, stāvēdams aiz manis (un iebikstīdams man mugurā), atbildēja: — Kolosāla, — un tad es ari noteicu:

—   Kolosāla.

—    Un kā jums patika mans lomas traktējums, džentlmeņi? — misters Voldengarvers teju pat aizbildnīgi apjautājās.

—    Pārliecinošs un iespaidīgs, — Herberts atsaucās (atkal piebikstīdams man). Tad es arī noteicu drosmīgi, it kā nule atklājis jaunu atziņu, pie kuras lūdzu visus turēties:

—    Pārliecinošs un iespaidīgs.

—    Man prieks saņemt jūsu uzslavu, džentlmeņi, — sacīja misters Voldengarvers ar lielu cieņu, lai gan tobrīd bija piespiests pie sienas un ar abām rokām ieķēries sēdeklī.

—    Bet es jums gan ko teikšu, mister Voldengarver, — ieminējās kostīmmeistars, aizvien vēl nometies ceļos,

—    kur jūs traktējāt Hamletu aplami. Atcerieties! Man vienalga, ko teiks citi; es saku tā: jūs aplami traktējat Hamletu, kad rādāt kājas profilā. Pēdējais Hamlets, ko es ģērbu, pieļāva to pašu kļūdu mēģinājumos, kamēr es viņam ieteicu uzlīmēt uz katra liela pa prāvai sarkanai oblātai, un tad pēdējā mēģinājumā es nogāju zālē, ser, partera beigās, un, līdzko viņš pagriezās profilā, saucu:

—    Oblātas nevar redzēt! — Un vakarā viņa traktējums bija teicams.

Misters Voldengarvers uzsmaidīja man, it kā sacīdams: «Uzticams kalps — piedosim viņa aplamības,» — un tad skaļi teica:

—    Mana uztvere viņiem liekas mazliet par daudz klasiska un filozofiska, bet ar laiku viņi sapratīs, viņi sapratīs.

Mēs ar Herbertu reizē apliecinājām, ka, bez šaubām, viņi sapratīs.

—   Vai jūs ievērojāt, džentlmeņi, — misters Voldengarvers ievaicājās, — ka galerijā bija kāds virs, kas mēģināja ņirgāties par dievkalpojumu, tas ir, par izrādi?

Mēs liekulīgi apliecinājām, ka laikam gan esam ievērojuši tādu cilvēku. Es piemetināju:

—   Viņš noteikti bija piedzēries.

—    Ak nē, ser, — misters Voldengarvers atsaucās,

—   piedzēries viņš nebija. Tas, kas viņu nolīga, nebūtu to pielaidis. Tas, kas viņu nolīga, nebūtu ļāvis viņam piedzerties.

—   Jūs zināt, kas viņu nolīga? — es prasīju.

Misters Vopsls pievēra acis un atkal atvēra, izpildīdams abas šīs ceremonijas ļoti lēni.

—   Jūs droši vien ievērojāt, džentlmeņi, — viņš sacīja,

—   to stulbo un vulgāro ēzeli ar čērkstošo balsi un zemiskas ļaunprātības izteiksmi sejā, kurš lasīja — nevar jau teikt, tēloja — Dānijas karaļa Klaudija role (ja atļauts lietot franču vārdu). Tas ir nolīdzis viņu, džentlmeņi. Tāda ir mūsu profesija!

Skaidri nezinu, vai man būtu vairāk žēl mistera Vopsla, ja viņš būtu izmisis, bet arī tagad man bija viņa tik žēl, ka, izmantojot mirkli, kad viņš uzgrieza mums muguru, lai piestiprinātu bikšturus, reizē ar to izstumdams mūs gaitenī, es apvaicājos Herbertam, vai nevajadzētu uzaicināt misteru Vopslu vakariņās. Herberts atbildēja, ka, pēc viņa domām, tas būtu labs darbs; tāpēc es uzaicināju misteru Vopslu, un viņš, ietinies līdz acīm, nāca mums līdzi uz Barnarda Pajumti, kur mēs uzņēmām viņu, cik labi vien iespējams, un viņš nosēdēja līdz pulksten diviem, izbaudīdams par jaunu savus panākumus un klāstīdams savus plānus. Sīkumus esmu jau aizmirsis, bet lielos vilcienos atceros, ka viņš gribēja vispirms atdzemdināt Teātri un tad darīt tam galu uz visiem laikiem, jo ar mistera Vopsla nāvi tas cietīs tik smagu zaudējumu, ka tam būs galīgi laupīta jebkura iespēja vai cerība pastāvēt.

Bēdīgā omā likos gulēt, domāju bēdīgas domas par Estellu un redzēju bēdīgus sapņus, ka manas cerības ir vējā un man tā kā jāprec Herberta Klāra, tā kā jātēlo Hamlets, pie kam mis Hevišema tēlo Rēgu, un mani noskatās divdesmit tūkstoši cilvēku, bet es nezinu ne divdesmit vardu no savas lomas.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Kādu dienu, kad biju aizņemts ar mācībām un misteru Pokitu, es saņēmu vēstuli, kuru ieraugot vien mani pārņēma liels uztraukums, jo, lai gan rokraksts uz aploksnes bija man svešs, es uzminēju, kas to rakstījis. Vēstule nesākās ar parasto uzrunu «Dārgais mister Fip», «Dārgais Fip», «Dārgais ser» vai kaut jel ar kādu «dārgais», bet šādi:

Iebraukšu Londonā parit ar pēcpusdienas diližansu. Liekas, ir norunāts, ka Jūs mani sagaidīsiet? Mis Hevišemai vismaz ir tāds iespaids, un es rakstu, paklausot viņas rīkojumam. Viņa liek Jūs sveicināt.

Estella.

Būtu man pieticis laika, es droši vien būtu pasūtījis vairākus jaunus uzvalkus šim gadījumam par godu, taču laika nebija un man vajadzēja apmierināties ar tiem, kas man bija. Ēstgriba pazuda kā ar roku atņemta, un man nebija miera nevienu mirkli, kamēr pienāca noteiktā diena. Taču tās pienākšana neko labu neatnesa, nemiers auga augumā, un es sāku klaiņot pa ČIpsaidu ap Vudstrītas diližansu kantori, pirms vēl diližanss mūsu pilsētā bija izbraucis no Zilā Kuiļa. Es to ļoti labi apzinājos, un tomēr man šķita, ka nedrīkstu pamest diližansu kantori ilgāk par piecām minūtēm, un, kad šādā neprāta stāvoklī biju aizvadījis pirmo pusstundu no tām četrām vai piecām stundām, kuras man vajadzēja gaidit, es saskrējos ar Vemiku.

—   O, misters Fips, — viņš noteica, — kā jums klājas? Nebiju gan domājis, ka šī ir jūsu apgaita.

Paskaidroju, ka gaidu kādu personu atbraucam ar diližansu, un apvaicājos par Pili un Vecvīru.

—    Paldies, abi zeļ un zied, it īpaši Vecvīrs, — Vemiks atbildēja. — Viņš ir varen labā omā. Astoņdesmit otrā dzimšanas diena ari nav vairs tālu. Es prātoju, kā būtu, ja izšautu astoņdesmit divas reizes, ja vien kaimiņi nesāks sūdzēties un ja mans lielgabals izturēs. Taču tā nav Londonai piemērota saruna. Kā jūs domājat, uz kurieni es eju?

—    Uz kantori, — es atbildēju, jo viņš gāja tanī virzienā.

—    Daudz netrūkst no tā, — Vemiks sacīja, — es eju uz Ņūgeitu. Mums patlaban dienas kārtībā bankas aplaupīšana, es nupat apskatīju notikuma vietu, un tagad man jāpārmij kāds vārds ar mūsu klientu.

—Tad jūsu klients ir izdarījis aplaupīšanu? — es apvaicājos.

—   Dievs ar jums, ko jūs runājat, — Vemiks visai dzesstri atteica. — Nē, viņu tikai apvaino laupīšanā. Apvainot var tikpat labi jūs vai mani. Katru var apvainot, to jūs taču saprotat.

—   Tomēr mūs neviens neapvaino, — es piezīmēju.

—   Oho! — noteica Vemiks, iebikstīdams man ar rādītāja pirkstu krūtīs. — Jūs esat slīpēts, mister Fip! Vai negribat iemest aci Nūgeitā? Brīvs laiks jums ir?

Man bija pārāk daudz brīva laika, un šis priekšlikums sniedza lielu atvieglojumu, lai gan tas nesaskanēja ar manu slēpo vēlēšanos nenolaist acu no diližansu kantora. Es tomēr nomurmināju, ka vispirms noskaidrošu, vai varu viņu pavadīt, iegāju kantori un ilgi pārbaudīju klerka pacietību, kamēr noskaidroju ar vislielāko precizitāti, kad iespējama diližansa visagrākā pienākšana, kaut to jau zināju ne sliktāk par viņu. Tad pievienojos misteram Vemikam, ieskatījos pulkstenī, izrādīju lielu pārsteigumu par saņemto izziņu un pieņēmu Vemika piedāvājumu.

Pēc maza brītiņa mēs jau atradāmies Nūgeitā un caur sardzes telpu, pie kuras kailajām sienām blakus cietuma noteikumiem karājās vairāki pāri važu, iegājām iekšējā pagalmā. Tolaik cietumi bija ārkārtīgi nolaisti; krasais pagrieziens uz pretējo pusi, kāds parasti seko visām sabiedriskām nelikumībām un ir allaž pats smagākais un ilgstošākais sods par tām, bija vēl tālu aiz kalniem. Cietumnieku dzīves apstākļi un uzturs nebija labāki kā zaldātiem (nerunājot par trūcīgajiem), un viņi dažkārt aizdedzināja savus cietumus aiz piedodamas vēlēšanās dabūt garšīgāku viru. Mēs ar Vemiku ieradāmies taisni apmeklējumu laikā; alus iznēsātājs staigāja apkārt pa pagalmu, piedāvādams alu, un aiz restēm saspiedušies cietumnieki pirka alu un sarunājās ar apmeklētājiem; viss šeit bija galīgi netīrs, neglīts, nekārtīgs un nomācošs.

Man ienāca prātā, ka Vemiks pastaigājas starp ieslodzītajiem kā dārznieks starp saviem stādiem. Pirmo reizi šī doma man pavīdēja, kad viņš, pamanījis jaunu asnu, kas pa nakti uzdīdzis, apsveica to ar vārdiem: — Ko, kapteinis Toms? Jūs šeit? Patiešām? — vai: — Un tas ir Melnais Bils aiz cisternas? Tad tāpēc es jūs neesmu redzējis pēdējos divus mēnešus; kā jums sviežas? — Tāpat ari apstādamies pie restēm un uzklausīdams satrauktos čukstētājus — allaž pa vienam —, viņš, cieši jo cieši noslēdzis savu pastkastīti, lūkojās uz viņiem tā, it kā apsvērtu, vai viņi ir mazliet paaugušies kopš pagājušās reizes un vai ir cerības, ka viņi būs pilnos ziedos tiesas dienā.

Viņš šeit bija ļoti populārs, un es nācu pie slēdziena, ka viņš te pārstāv mistera Džegersa kantori vienkāršotā veidā, tomēr mistera Džegersa atblāzma krita uz viņu, aizliegdama klientiem pārkāpt zināmas robežas. Pazinis vienu otru klientu, viņš to izpauda ar galvas mājienu, cepures sagrozīšanu ar abām rokām, savas pastkastītes ciešāku aizvēršanu un roku sabāšanu kabatās. Vienā otrā gadījumā radās grūtības sakarā ar honorāru, tad misters Vemiks, atkāpdamies iespējami tālāk no pasniegtās neapmierinošās summas, aizrādīja:

—    Nav vērts, manu zēn. Es esmu tikai apakšnieks. Es nevaru to pieņemt. Netērējiet vārdus ar apakšnieku. Ja jums nav pa spēkam sadabūt vajadzīgo summu, manu zēn, tad labāk pameklējiet citu advokātu; pats zināt — labu advokātu mums netrūkst, un, kas vienam par maz, tas otram var būt pašā laikā; tādu padomu es jums dodu kā apakšnieks. Netērējiet veltīgi vārdus. Kāpēc jums tas jādara? Nu, kurš nākamais pēc kārtas?

Tā mēs izstaigājām Vemika siltumnīcu, bet tad viņš pagriezās pret mani un sacīja:

—    Ievērojiet to cilvēku, kam es sniegšu roku.

To es būtu izdarījis bez brīdinājuma, jo līdz šim viņš nebija sniedzis roku nevienam.

Tai pašā mirklī aiz barjeras parādījās iznesīgs, stalts vīrietis (es viņu vēl tagad redzu acu priekšā) nodilušos zaļganos svārkos, viņa pēc dabas sārtā seja bija nedabiski bāla un acis maldījās apkārt, lai kā viņš centās lūkoties taisni uz priekšu. Viņš pus pa jokam, pusnopietni pielika roku pie nospeķotās cepures, kuras virsa spīdēja kā tauku plēve virs atdzisušas viras.

—    Labdien, pulkvedi, — Vemiks viņu uzrunāja. — Kā klājas, pulkvedi?

—    Labi, mister Vemik.

—    Tika darīts viss, kas vien iespējams, bet pierādījumi bija neatspēkojami, pulkvedi.

—    Jā, tā tas bija, ser … bet man vienalga.

—        Pareizi, — Vemiks mierinoši piekrita, — jums tagad vienalga. — Tad, pagriezies pret mani, sacīja: — Kalpojis viņa majestātei. Bijis kauju ugunis, izpircies no dienesta.

Es noteicu: — Tā? — un šā cilvēka skatiens pakavējās pie manis, tad pacēlās virs manas galvas, paslīdēja pa labi, pa kreisi, līdz beidzot viņš pārvilka ar roku pār lūpām un iesmējās.

—        Es domāju, ka viss beigsies pirmdien, ser, — viņš teica Vemikam.

—        Varbūt, — Vemiks atbildēja, — bet skaidri zināms tas nav.

—        Man prieks, ka gadījās izdevība novēlēt jums visu labu, mister Vemik, — vīrietis sacīja, izbāzdams roku starp diviem barjeras stieņiem.

—    Paldies, — atbildēja Vemiks, spiezdams viņa roku.

—  Jums to pašu, pulkvedi.

—        Ja tas, ko pie manis atrada, nebūtu viltots, mister Vemik, — vīrietis turpināja, nelaizdams vaļā viņa roku,

—    tad būtu lūdzis pagodināt mani un pieņemt vēl vienu gredzenu kā pateicību par jūsu uzmanibu.

—        Pateicos par labo gribu, — Vemiks sacīja. — Bet jūs taču laikam esat kaislīgs baložu audzētājs. — Vīrietis pacēla acis pret debesīm. — Man stāstīja, jums esot lieliski baloži. Varbūt jūs uzdotu kādam draugam atnest man pārīti, ja jums viņi nav vairs vajadzīgi?

—    Tas tiks izdarīts, ser.

—        Labi. Par viņiem rūpēsies, kā pienākas. Visu labu, pulkvedi. Ardievu.

Viņi atkal sarokojās, un, tālāk ejot, Vemiks sacīja man:

—        Naudas viltotājs, īsts meistars savā darbā. Šodien paraksta pavēli par nāves soda izpildīšanu, un pirmdien viņu noteikti sodīs. Bet teicat ko teikdami, pārītis baložu arī ir kustams īpašums, šā vai tā.

Viņš atskatījās, pamāja ar galvu savam bojā ejai nolemtajam stādam un, pirms pameta pagalmu, vēl parlaida tam skatienu, it kā prātodams, kādu citu stādu likt tukšajā vietā.

Kad mēs ienācām sardzes telpā, es pārliecinājos, ka uzraugi atzīst mana aizbildņa lielo autoritāti ne mazāk kā tie, kurus viņi apsargāja.

—        Paklau, mister Vemik, — ierunājās uzraugs, aizturēdams mūs starp abām ar naglām un radzēm apsistajām sardzes telpas durvīm, — ko misters Džegerss domā darit ar to slepkavību krastmalā? Iegrozīt tā, ka tā izdarīta bez iepriekšēja nodoma vai kā citādi?

—    Kāpēc jūs neprasāt viņam pašam? — atcirta Vemiks.

—   Tā tik vēl trūka! — noteica uzraugs.

—    Re, tā viņi rīkojas, mister Fip, — piezīmēja Vemiks, pagriezies pret mani un pavēris savas pastkastītes spraugu. — Ko visu tik neprasa man, apakšniekam, bet gaidi, ka viņi ko jautās manam principālam!

—    Vai šis jaunais džentlmenis ir apmācībā vai jau pieņemts darbā jūsu kantorī? — uzraugs apvaicājās, pasmīnēdams par mistera Vemika joku.

—    Atkal viņš ar to pašu! — Vemiks izsaucās. — Vai es jums jau neteicu? Nav vēl lāgā uz pirmo jautājumu atbildēts, kad jau nāk virsū apakšniekam ar otru! Un ja misters Fips ir pie mums darbā?

—   Nu, tad viņš labi zina, kas ir misters Džegerss. — Uzraugs atkal nosmīnēja.

—    Skic! — Vemiks pēkšņi uzsauca, izlikdamies, ka grasās sist uzraugam. — Kad mans principāls te ierodas, tad jūs esat tikpat mēms kā jūsu atslēgas. Laidiet mūs ārā, vecais kūmiņ, citādi iesniegšu sūdzību par nelikumīgu aizturēšanu.

Uzraugs iesmējās, atvadījās no mums un palika stāvam smiedamies pie savām durvīm, nolūkodamies mums pakal pāri vārtu smailēm, kamēr mēs izgājām uz ielas.

—   Ievērojiet, mister Fip, — Vemiks nopietni sacīja man ausī un pat paņēma mani zem rokas, lai būtu noslēpumaināk, — diezin vai tas nav pats gudrākais, ko misters Džegerss dara, kad viņš turas tādos nepieejamos augstumos. Viņš ir nepieejams. Viņa pastāvīgā nepieejamība atbilst viņa milzīgajam talantam. Ne tāds pulkvedis drīkst atvadīties no viņa, ne tāds uzraugs drīkst apvaicāties par viņa nodomiem vienā vai otrā lietā. Un tad starp savu nepieejamību un viņiem misters Džegerss nostāda savu apakšnieku — saprotat? — un tie visi ar miesu un dvēseli ir viņam rokā.

Mani ļoti ietekmēja — un ne jau pirmo reizi — mana aizbildņa slīpētais prāts. Patiesību sakot, es no sirds vēlējos — un arī ne jau pirmo reizi —, kaut man bijis cits aizbildnis ar mazāku talantu.

Es šķīros no mistera Vemika pie kantora Litlbritenā, kur lūdzēji, kā parasti, jau grozījās ap durvīm, gaidot iznākam misteru Džegersu, un pats atgriezos dežurēt pie diližansu kantora, lai gan man vēl bija kādas trīs stundas laika. Tās es pavadīju pārdomās, cik tas dīvaini, ka man atkal bija jāsaskaras ar cietuma un noziedzību atmosfēru; pirmo reizi sastapos ar to bērnībā mūsu vientulīgajā tīreli ziemas vakarā; divas reizes pēc tam tā atkal parādījās manā priekšā kā traips, kas gan izbalējis, bet nav izdzisis, un tagad manu laimi un nākotni atkal aptumšo tās tuvums. Tad manas domas novirzījās uz daiļo, jauno Estellu, tik lepnu un izsmalcinātu, kura brauc uz šejieni, un es riebumā notrīcēju, iedomādamies pretstatu starp viņu un cietumu. Es nožēloju, ka biju saticis Vemiku, ka paklausījis viņam un gājis līdzi, ka tieši šodien manas plaušas un drēbes ir piesūkušās ar Ņūgeitas gaisu. Klaiņodams šurpu turpu pa ielu, es kratīju cietuma pīšļus nost no kājām, purināju tos ārā no drēbēm, centos izdzīt Ņūgeitas gaisu no plaušām. Domādams par to, ko gaidu, es jutos kā sērgas apsēsts, un tāpēc diližanss ieradās pārāk ātri, un es vēl nejutos pietiekami šķīstījies pēc uzturēšanās mistera Vemika siltumnīcā, kad ieraudzīju Estellas seju diližansa logā un viņas roku, kura aicinot māja man.

Kas bija tā nenotveramā ēna, kas atkal pavīdēja uz mirkli?

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Ar kažokādām apšūtajās ceļa drēbēs Estella pat man šķita vēl daiļāka nekā jebkad. Viņa izturējās pret mani laipnak neka agrak, un es nospriedu, ka par šo pārmaiņu jāpateicas mis Hevišemas ietekmei.

Mēs stāvējām viesnīcas pagalmā, kamēr izsniedza viņas bagāžu, un, kad tā bija savākta vienuviet, es atcerējos — jo līdz tam biju domājis tikai par viņu —, ka neko nezinu, uz kurieni viņa dodas.

— Es braucu uz Ričmondu, — viņa sacīja. — Kā zināms, ir divas Ričmondas, viena Serejā, otra Jorkšīrā; manējā ir Serejas Ričmonda. No šejienes līdz tai ir desmit jūdzes. Man jāņem kariete, un jums vajag mani pavadīt. Te ir mans maks, jūs samaksāsiet manus izdevumus. Nē, tas jums ir jāņemi Mums abiem nav izvēles, mums

jāklausa rīkojumiem. Mes abi nevaram rīkoties pēc sava prāta.

Viņa palūkojās uz mani, sniegdama maku, un es mēģināju atklāt viņas vārdos kādu slēptu jēgu. Viņa izteica tos nevērīgi, bet bez nepatikas.

—   Pēc karietes vajadzēs aizsūtīt, Estella. Vai tikmēr, negribat mazliet atpūsties?

—    Jā, man mazliet jāatpūšas un jāiedzer tēja, un jums jāparūpējas par mani.

Viņa paņēma mani zem rokas, it kā izpildot kādu priekšrakstu, un es liku viesmīlim, kurš blenza uz diližansu, it kā tādu savu mūžu nebūtu redzējis, ierādit mums atsevišķu istabu. Viņš izvilka nezin no kurienes salveti, it kā bez šā burvju priekšmeta nebūtu spējīgs atrast ceļu uz otro stāvu, un ieveda mūs tumšā būcenī, kurā atradās spogulis, kas visus priekšmetus samazināja (pilnīgi lieki, ievērojot šās migas apmērus), mērces trauks un sazin kādas koka tupeles. Kad noraidīju šo būceni, viņš ieveda mūs citā telpā, kurā atradās pusdienu galds cilvēkiem trīsdesmit un kamīnā no pelnu kopas rēgojās ārā apsvilusi burtnīcas lapa. Uzmetis acis šim izdzisušajam ugunsgrēkam un nogrozījis galvu, viņš pieņēma manu pasūtījumu, un, tā kā es lūdzu tikai «tēju šai lēdijai», viņš pavisam bēdīgā omā pameta mūs.

Gan toreiz, gan tagad esmu pārliecināts, ka šās zāles gaiss, kurā jaucās spēcīgs zirgu staļļa un gaļas viras aromāts, varēja katram iedvest domu, ka diližansi nedod ienākumus un ka uzņēmīgais kantora īpašnieks pakāpeniski pārvērš zirgus buljonā, ko izbaro viesnīcas iemītniekiem. Taču man šī istaba bija paradīze, jo tanī bija Estella. Es domāju, ka kopā ar Estellu es būtu te laimīgs visu mūžu (ievērojiet, ka tolaik nebūt nebiju tik laimīgs un apzinājos to).

—    Pie kā jūs braucat uz Ričmondu? — es jautāju Estellai.

—    Es dzīvošu, — Estella atbildēja, — turklāt par lielu maksu, pie kādas lēdijas, kura aiz sava stāvokļa var — vismaz viņa tā apgalvo — ievest mani sabiedrībā, iepazīstināt, parādīt man cilvēkus un parādīt mani viņiem,

—    Jūs droši vien priecājaties par šādu pārmaiņu un iespēju tikt apbrīnotai?

—   Jā, laikam gan.

Viņa atbildēja tik vienaldzīgi, ka es sacīju:

—   Jūs runājat par sevi it kā par kādu svešu personu.

—        Kur jūs esat dzirdējis, kā es runāju par citiem? Nē, nē! — Viņa valdzinoši uzsmaidīja man. — Iztiksim bez pamācībām, es runāju pēc sava prāta. Kā jums klājas pie mistera Pokita?

—        Gluži labi, vismaz… — Es satrūkos, ka palaidīšu garām labu izdevību.

—   Vismaz? — Estella atkārtoja.

—   Vismaz tik labi, cik labi var būt, kur nav jūsu.

—        Nelga zēns, — Estella pavisam aukstasinīgi piezīmēja. — Kā jūs varat runāt tādas blēņas! Ceru, ka jūsu draugs misters Metjū stāv augstāk par citiem ģimenes locekļiem.

—    Tā tas patiešām ir. Viņš nevienam nedara pāri…

—        Nepiebilstiet: «Vienīgi pats sev,» — Estella pārtrauca, — tādus cilvēkus es neciešu. Taču esmu dzirdējusi, ka viņš patiešām esot nesavtīgs un brīvs no sīkumainas skaudības un ļaunprātības.

—    Man ir pilnīgs pamats to apgalvot.

—        Toties jums nav nekāda pamata apgalvot to par viņa radiem, — Estella sacīja, papurinādama galvu reizē nopietni un draiskulīgi, — jo viņi nedod mieru mis Hevišemai un visādi apmelo jūs un tenko par jums. Viņi izseko jūs, ceļ jums neslavu, raksta vēstules par jums (dažreiz anonīmas), jūs esat galvenais ļaunums viņu dzīvē un vienīgais viņu dzīves saturs. Jūs pat iedomāties nevarat, kādu naidu viņi jūt pret jums.

—    Ceru, ka viņi nevar man kaitēt?

Par atbildi Estella sāka skaļi smieties. Man tas likās visai dīvaini, un es lūkojos uz viņu pilnīgi apjucis. Kad viņa apklusa — un smieties viņa smējās no visas sirds, nevis klīrīgi —, es nedroši sacīju, kā vienmēr, kad runāju ar viņu:

—    Jums taču nesagādātu prieku tas, ka viņi varētu man kaitēt?

—        Nē, nē, par to varat būt pārliecināts, — Estella atbildēja. — Ticiet, es smejos tikai tāpēc, ka viņiem nekas neizdodas. Ak, kā viņi lenc mis Hevišemu, un kādas mokas viņi cieš!

Viņa atkal sāka smieties, bet pat tagad, kad viņa bija paskaidrojusi iemeslu, viņas smiekli man šķita dīvaini, un, kaut es nešaubījos par viņas vaļsirdību, šāds iemesls smiekliem man likās nepietiekams. Manuprāt, tur slēpās kaut kas man nezināms; Estella uzminēja manas domas un atbildēja uz tām.

—    Pat jums nav viegli saprast, — viņa teica, — kādu gandarījumu es izjūtu, redzot, ka šo ļaužu nodomi izjūk, un kā es priecājos, redzot viņus izmuļķotus. Jūs neesat dzīvojis šai dīvainajā namā kopš mazatnes kā es. Jūsu bērna prātu nav asinājušas viņu intrigas pret jums, vāju un neaizsargātu, kuram viņi liekuļo sirsnību un pieķēribu, slēpjoties aiz simpātiju un līdzjūtības maskas, — man ir. Jūsu nevainīgās bērna acis nav atvērušās aizvien platākas kā man, atklājot, cik liekulīga ir tā sieviete, kas pat nakti pamostoties prāto, kā vislabāk attēlot mīlestību pret savu tuvāku.

Estellai vairs nenāca smiekli, jo šīs atmiņas bija pārāk lūgtas. To rādija viņas seja, — es būtu atteicies no visam savām cerībām, lai tikai nebūtu par iemeslu šādai izteiksmei.

—    Es jums kaut ko pateikšu, — viņa sacīja. — Pirmkārt, par spīti parunai, ka ūdens sagrauž akmeni, jūs varat būt pilnīgi pārliecināts, ka šiem cilvēkiem nekad — pat ne simt gados neizdosies kaitēt jums mis Hevišemas acīs, vienalga, sīkumos vai lielās lietās. Otrkārt, es esmu jums pateicīga — tieši jūsu dēļ viņi tik veltīgi nopūlas un plosās dusmās — un spiežu jums roku par to!

Un viņa rotaļīgi — drūmā oma bija jau izgaisusi — sniedza man roku, kuru es satvēru un pacēlu pie lūpām.

—   Jūs gan esat smieklīgs zēns, — Estella sacīja, — vai jus nekad neklausīsiet brīdinājumiem? Jeb jūs skūpstāt manu roku tai pašā noskaņojumā, kāds bija man, kad atļāvu jums noskūpstīt manu vaigu?

—    Kāds noskaņojums tas bija? — es jautāju.

—   Man mazliet jāpadomā. Nicinājums pret pielidējiem un intrigantiem.

—    Ja es sacīšu «jā», vai tad drīkstēšu vēlreiz noskūpstīt jūsu vaigu?

—   To jums vajadzēja pajautāt, pirms skūpstījāt man roku. Bet, ja vēlaties, — lūdzu.

Es pieliecos pie viņas sejas, kas bija mierīga kā statujai.

—    Un nu, — Estella teica, atvirzīdamās, līdzko pieskāros viņas vaigam, — gādājiet, lai man pasniedz tēju, un pavadiet mani uz Ričmondu.

Viņa atkal sāka runāt tādā balsī, it kā mūsu pazīšanās būtu mums uzspiesta un mēs būtu tikai lelles kāda rokās, un tas mani sāpināja, bet sastapšanās ar Estellu man allaž sagādāja sāpes. Lai kā viņa runāja ar mani, es nekam neticēju, ne uz ko necerēju un tomēr mīlēju viņu bez paļaušanās un cerībām. Kāpēc to atkārtot neskaitāmas reizes? Tā tas bija vienmēr.

Es piezvanīju, lai pasniedz tēju, un viesmīlis, parādījies ar savu burvju salveti rokā, sāka pa kārtai nest iekšā šim mielastam paredzētos priekšmetus — vismaz piecdesmit, taču līdz tējai vēl bija tālu. Pamazām uz galda cits aiz cita uzradās paplāte, tasītes un apakštasītes, šķīvji, naži un dakšiņas (ieskaitot nazi cepeša griešanai), karotes (dažāda izmēra), sālnīcas, lēnprātīga smalkmaizīte, ar vislielāko piesardzību noglabāta zem smaga dzelzs vāka, pusizkusis sviests, noslēpts pētersīļu biezoknī, tāpat kā faraona meita noslēpa Mozu meldros, izdēdējis baltmaizes klaipiņš ar pūderētu galvu, divi virtuves pavarda režģu attēli uz trisstūrainiem maizes gabaliņiem un pēdīgi vēderaina ģimenes tējkanna, kuru viesmīlis ienesa, grīļodamies zem tās svara un izpauzdams sejā padevīgas ciešanas. Šai izrādei sekoja garāks starpbrīdis, pēc tam viņš beidzot ienesa augstvērtīga izskata kārbiņu ar kaut kādiem zariņiem. Uzlējis tiem karsto ūdeni, es visu šo priekšdarbu rezultātā varēju pasniegt Estellai tasīti sazin kādas dziras.

Kad rēķins bija samaksāts, viesmīlis saņēmis dzeramnaudu, zirgu puisis nepalicis bešā un istabene tukšā, vārdu sakot, izsniegts pietiekami daudz kukuļu, lai visā namā pamodinātu neapinierinājumu un nicināšanu, un Estellas naudas maks kļuvis daudz vieglāks, mēs iesēdāmies karietē un braucām projām. Iegriežoties Čīpsaidā un karietei ripojot pa Ņūgeitas ielu, mēs drīz vien ieraudzījām augsto mūri, no kura es tā kaunējos.

—    Kas te atrodas? — Estella vaicāja.

Es muļķīgā kārtā izlikos, ka uzreiz nepazīstu šo vietu, un tikai tad atbildēju. Kad Estella, izliekusies ārā pa logu, aplūkoja to un atvilka galvu atpakaļ, nomurminādama: — Nelaimīgie! — es ne par kādu naudu pasaulē nebūtu atzinies, ka šorīt tur biju.

—    Misters Džegerss, — es sacīju, vēlēdamies novērst sarunu uz kādu citu personu, — labāk pārzinot šās drūmās vietas noslēpumus nekā jebkurš cits visā Londonā.

—   Man šķiet, nav tāda noslēpuma, ko misters Džegerss nezinātu, — Estella pusbalsī atsaucās.

—   Jums laikam bieži gadās ar viņu sastapties?

—    Laiku pa laikam esmu sastapusies ar viņu, ciktāl atceros. Taču es arī tagad pazīstu viņu tikpat maz kā toreiz, kad biju nule iemācījusies runāt. Ko jūs domājat par viņu? Vai sākat ar viņu saprasties?

—    Tagad, kad esmu apradis ar viņa atturību, mums saskan labi.

—    Vai esat tuvu pazīstami?

—    Vienreiz ēdu pusdienas viņa namā.

—    Varu iedomāties, kas tā par dīvainu vietu, — Estella teica noskurinādamās.

—   Tā patiešām tāda arī ir.

Man bija jāpiesargās pārāk vaļsirdīgi izrunāties par manu aizbildni ari ar Estellu, taču es jau dzīros aprakstīt pusdienas Džerardstrītā, ja mēs nebūtu pēkšņi iebraukuši gāzes luktura mestā spožā gaismas joslā. Uz mirkli šai spožumā it kā atkal atdzīvojās tās neizskaidrojamās jūtas, ko jau pieminēju, un, kad atkal kļuva tumšs, es kādu bridi biju tik apstulbis kā zibens ķerts.

Pēc tam mēs sākām runāt par ko citu, galvenokārt par ceļu, pa kuru braucām, par to, kādi Londonas rajoni paliek pa labi un pa kreisi no mums. Estella sacīja, ka gandrīz nemaz nepazīstot galvaspilsētu, jo pirms brauciena uz Franciju nekad neesot atstājusi mis Hevišemas namu un Londonu redzējusi tikai caurbraucot. Es apvaicājos, vai manam aizbildnim uzdots rūpēties par viņu, kamēr viņa uzturēsies Ričmondā, bet Estella tikai izteiksmīgi noteica: — Dievs pasarg! — un vairāk neko.

Es pilnīgi skaidri sapratu, ka viņa cenšas mani savaldzināt, ka grib mani apburt un panāktu savu arī tad, ja tas prasītu zināmas pūles. Taču laimīgs es nebiju; ja viņa arī nebūtu likusi manīt, ka ar mums rīkojas citi, arī tad es justu, ka viņa rotaļājas ar manu sirdi tikai tāpēc, ka viņai tā patīk, nevis tāpēc, ka viņai būtu žēl to sadragāt un aizmest.

Kad braucām cauri Hemersmitai, es parādīju, kur mīt misters Metjū Pokits, un sacīju, ka no šejienes nav tālu līdz Ričmondai un ka ceru šad tad sastapties ar viņu.

—    O jā, mums jāsastopas; apmeklējiet mani, kad jums izdevīgi; jūs pieteiks namamātei; īstenībā tas ir jau izdarīts.

Es apvaicājos, vai ģimene, kurā viņa nu dzīvos, ir liela.

—    Nē, tikai divas personas, māte un meita. Māte ieņem diezgan augstu stāvokli sabiedrībā, bet viņai nav iebildumu palielināt savus ienākumus.

—    Brīnos, ka mis Hevišema varēja tik drīz šķirties no jums.

—    Tas ietilpst mis Ilevišemas plānos, Fip, — Estella atbildēja nopūzdamās, it kā nogurusi. — Man viņai pastāvīgi jāraksta, bieži jāapmeklē viņa un jāsniedz atskaites, kā man klājas — man un dārglietām, jo tās gandrīz visas ir tagad manējās.

Tā bija pirmā reize, kad viņa uzrunāja mani vārdā. Protams, ka viņa darīja to ar nodomu un zināja, ka es pratīšu to novērtēt.

Ričmondu mēs sasniedzām pārāk ātri, un mūsu ceļa mērķis bija nams pie Ričmondas pļavām: cienīgs, veclaicīgs nams, kas vēl atcerējās seno godību — krinolīnus, pūderi un skaistumzīmītes, izšūtus vamžus, garas zeķes, volānus un zobenus. Vairāki veci koki nama priekšā joprojām bija apcirpti un atgādināja krinolīnus, parūkas un sastīvinātus svārkus ar savu nedabisko izskatu, taču arī tiem bija lemts drīz vien ieņemt vietu garajā mirušo gājienā un klusu aiziet nebūtībā.

Mēnesnīcā sērīgi noskanēja zvaniņa vecīgsnējā balss — senlaikos tas droši vien daudzkārt tika daudzinājis: «Lūk, kur ierodas zaļais krinolīns … zobens ar dimantiem uz roktura .. . kurpes ar sarkaniem papēžiem un zilu solitāru …» — un divas sārtvaidzes istabenes izsteidzās, lai saņemtu Estellu. Parādes durvis drīz vien aprija viņas bagāžu, viņa sniedza man roku, uzsmaidīja, novēlēja labu nakti un nozuda. Es joprojām stāvēju, lūkodamies uz namu un domādams, cik laimigs es būtu, ja dzīvotu šeit kopā ar viņu, un apzinādamies, ka kopā ar viņu nekad laimīgs neesmu, bet vienmēr ciešu.

Iesēdos karietē un braucu atpakaļ uz Hemersmitu; sirds man stipri sāpēja iesēžoties un vēl stiprāk, kāpjot āra. Pie mūsu nama durvīm ieraudzīju mazo Džeinu Pokitu atgriežamies no viesībām sava mazā kavaliera pavadībā, un es apskaudu šo mazo kavalieri, kaut arī viņš bija pakļauts Flopsonai.

Misters Pokits bija izbraucis lasīt lekcijas; viņš lasīja brīnišķīgas lekcijas par taupību mājturībā, un viņa brošūras par bērnu audzināšanu un izturēšanos pret mājkalpo-

lajiem tika uzskatītas par labākajām rokasgrāmatām šinīs jautājumos. Toties misis Pokita atradās mājās un bija nonākusi zināmās grūtībās, jo atļāvusi mazulim parotaļāties ar adatu kārbiņu, lai viņš neraudātu, kamēr pēc nenosakāma laika atgriezīsies Millersa (kurai bija radinieks gvardē). Un nu izrādījās, ka trūkst krietni vairāk adatu, nekā būtu ieteicams tik kuslam pacientam iekšķīgai un ārīgai lietošanai.

Tā kā misters Pokits ar saviem teicamajiem praktiskajiem padomiem, skaidrajiem, veselīgajiem spriedumiem un visai vērīgo prātu tika pelnīti cildināts, tad man radās vēlēšanās uzticēt viņam savas sirdssāpes. Taču, nejauši uzmetis acis misis Pokitai, kura, parakstījusi mazulim miegu kā līdzekli pret visām kaitēm, atkal gremdējās grāmatā par tituliem, nolēmu — nē, nav vērts to darīt.

TRISDESMIT CETURTA NODAĻA

Pamazām saradis ar savām cerībām, es neviļus sāku vērot, kā tās ietekmē mani pašu un apkārtējos. To, kā tās ietekmē manu raksturu, es centos slēpt pats sev, cik vien iespējams, lai gan gluži labi apzinājos, ka šī ietekme nav nekāda labā. Man pastāvīgi nedeva miera vainas apziņa pret Džo. Tāpat mana sirdsapziņa nebūt nebija mierīga attiecībā pret Bidiju. Pamozdamies naktī, kā to mēdza darīt Kamilla, es mocījos ar domām, ka būtu bijis laimīgāks un krietnāks, ja nekad nebūtu sastapis mis Hevišemu, bet sasniedzis vīra gadus mūsu vecajā godīgajā kalvē un dalījies ar Džo viņa darbā. Daudzreiz vakarā, vientulis sēdēdams pie kamīna un lūkodamies ugunī, es domāju, ka, lai nu kā, tomēr nekur nav tik jaukas uguns kā mūsu kalvē vai virtuves pavardā.

Taču Estella bija tik nešķirama no mana nemiera un satraukuma, ka es galīgā mulsumā nespēju aptvert, ciktāl te pats esmu vainojams. Citiem vārdiem runājot, es nebūt nebiju pārliecināts, ka man klātos labāk, ja man nebūtu nekādu cerību un es domātu vienīgi par Estellu. Jautājums, kā mans stāvoklis ietekmē citus, nesagādāja man grūtības, un es sapratu — kaut varbūt diezgan neskaidri —, ka šī ietekme nenāk par labu nevienam un vismazāk Herbertam. Mana izšķērdība pamudināja lādzīgo

jaunekli ielaisties liekos izdevumos, kas nebija viņam pa kabatai, izjauca viņa vienkāršo dzīves veidu un satrauca dvēseles mieru ar bažām un nožēlām. Es nejutu nekādus pārmetumus, ka esmu nevilšus izraisījis mistera Pokita radinieku zemiskās intrigas: šāda sīkumaina nelietība bija viņu dabā, un, nebijis manis, to būtu pamodinājis kāds cits. Bet ar Herbertu bija citādi, un man bieži sažņaudzās sirds, apzinoties, ka esmu izdarījis viņam sliktu pakalpojumu, pieblīvējot viņa pieticīgi mēbelētās istabiņas ar neatbilstošiem polstētiem krāmiem un nododot viņa rīcībā dzeltenkrūtaino Atriebēju.

Dzenoties pēc aizvien lielākām ērtībām, es sāku taisīt parādus, kā jau tas šādos gadījumos mēdz notikt. Līdzko es sāku, tā manam piemēram sekoja ari Herberts. Pēc Stārtopa ierosinājuma mēs pieteicāmies par kandidātiem kādā klubā, ko sauca Ķivuli Birztalā; tā dibināšanas iemesls man vēl šodien neskaidrs, ja nu vienīgi, lai dotu iespēju kluba locekļiem divreiz mēnesī sapulcēties uz dārgām pusdienām, sākt bezgalīgus strīdus pēc tām un dot iespēju sešiem viesmīļiem pamatīgi piedzerties uz kāpnēm sētas pusē. Šie teicamie sabiedriskie mērķi vienmēr īstenojās tik sekmīgi, ka mēs ar Herbertu tieši tā sapratām pirmo tradicionālo tostu šai sabiedrībā: «Džentlmeņi, dzersim uz to, lai starp Ķivuļiem Birztalā allaž valdītu tādas draudzības un labvēlības jūtas!»

Ķivuļi šķieda naudu bez jēgas (restorāns, kur ēdām pusdienas, atradās Koventgārdenā), un pirmais Ķivulis, ko ieraudzīju, kad man bija gods ierasties Birztalā, bija Bentlijs Dramls, kurš tolaik braukāja pa pilsētu personiskā kabrioletā un nodarīja lielu postu stabiņiem ielu stūros. Dažreiz viņš lidoja ārā no savas ekipāžas kūleniski pāri ādas pārklājam, un vienreiz es viņu redzēju šādā veidā izveļamies pie kluba durvīm — gluži kā ogļu maisu. Bet te es mazliet aizsteidzos notikumiem priekšā, jo es vēl nebiju Ķivulis un nevarēju būt, kamēr pēc svētajiem kluba likumiem nebiju sasniedzis pilngadību.

Paļaudamies uz nākamo bagātību, es labprāt būtu uzņēmies arī Herberta izdevumus, bet Herberts bija lepns, un es nedrīkstēju griezties pie viņa ar tādu priekšlikumu. Tāpēc grūtības uzglūnēja viņam no visām pusēm, bet viņš joprojām nodarbojās ar vērošanu. Kad mēs pamazām pieradām vēlu uzkavēties jautrā sabiedrībā, es ievēroju, ka brokastlaikā Herberts lūkojas apkārt ar diezgan bezce

rīgu aci, ap dienas vidu kļūst mazliet žirgtāks, bet saplok, ēdot pusdienas, pēc tām jau saskata diezgan skaidri tālumā Kapitāla aprises, ap pusnakti jau dziras vākt kopā šo Kapitālu, bet ap pulksten diviem no rīta ir tik dziļi satriekts, ka runā par bises pirkšanu un došanos uz Ameriku, acīm redzot, domādams pierunāt bifeļus sagādāt viņam nepieciešamo bagātību.

Pusi nedēļas es parasti pavadīju Hemersmitā, bet, dzīvodams Hemersmitā, bieži apmeklēju Ričmondu, par ko būs runa tālāk. Herberts bieži ieradās Hemersmitā, kad es tur uzturējos, un, jādomā, šādās ierašanās reizēs viņa tēvam neviļus vajadzēja nodomāt, ka Herberta gaidītais laimīgais gadījums joprojām kavējas. Taču šinī ģimenē, kur visi kūleņoja pa kaklu pa galvu, acīm redzot, valdīja uzskati, ka Herberts uzkūleņos augšup bez citu palīdzības. Tikmēr misters Pokits nosirmoja aizvien vairāk un biežāk pūlējās izcelt sevi aiz matiem ārā no visādām nepatikšanām. Misis Pokita aizvien vēl novietoja kājsoliņu tā, lai visi kluptu pār to, lasīja grāmatu par tituliem, pastāvīgi nozaudēja kabatas lakatu, stāstīja mums par savu vectēvu un mācīja bērnus paklausībā, raidīdama tos gultā ikreiz, kad tie patrāpījās viņai acīs.

Tā kā es sniedzu tagad pārskatu par veselu sava mūža posmu, lai pašķirtu ceļu turpmākajam stāstam, tad pats labākais būs, ja papildināšu šo ainu, aprakstīdams parašas un tikumus, kādi valdīja Barnarda Pajumtē.

Mēs izdevām tik daudz naudas,, cik vien varējām, un saņēmām pretī tik maz, cik maz vien ļaudis varēja mums dot. Mēs pastāvīgi jutāmies vairāk vai mazāk nomāktā omā tāpat kā vairākums mūsu paziņu. Mēs it kā bijām norunājuši uzskatīt, ka pavadām savas dienas nepārtrauktā jautrībā, bet slepenībā apzinājāmies pretējo. Cik varu spriest, šai ziņā mēs nebijām nekāds izņēmums.

Ik ritu Herberts, it kā pirmo reizi dodoties dēkās, gāja uz Sitiju sākt vērošanu. Es bieži viņu apmeklēju tumšajā kambarītī sētas pusē, kur viņš sēdēja tintnīcas, drēbju pakaramā, ogļu kastes, sienamo auklu kārbas, kalendāra, pults, augstas taburetes un lineāla sabiedrībā; nekad neatceros, ka viņš būtu darījis ko citu, nevis lūkojies visapkārt. Ja mēs visi būtu īstenojuši savus nodomus pēc labākās sirdsapziņas, kā to darīja Herberts, tad dzīvotu īstā Tikumu republikā. Viņam, nabadziņam, nebija nekā cita, ko darīt, ja nu vienīgi katru dienu noteiktā stundā aiziet līdz Loida[9] kantorim — laikam uz satikšanos ar principālu, kā to noteic dienesta labais tonis. Cik noskaidroju, visas viņa darīšanas ar Loidu aprobežojās tikai ar šo aiziešanu un atgriešanos. Kad viņš sevišķi spiedīgi izjuta, cik viņa stāvoklis nopietns un cik nepieciešams laimīgs gadījums, tad devās uz biržu, kad tur bija vislielākā drūzma, staigāja gan iekšā, gan ārā, it kā dejodams kādu drūmu deju sapulcējušos naudas dūžu priekšā.

—    Redzi, Hendel, — Herberts teica man, atgriezies no vienas šādas ekspedīcijas, — patiesību sakot, ja gadījums pats nenāk pie cilvēka, tad cilvēkam jāiet tas meklēt, un to es tiku darījis.

Ja mēs nebūtu tā pieķērušies viens otram, mēs būtu nīduši viens otru ik rītu no visas sirds. Šinī nožēlu stundā man derdzās mūsu mājoklis, Atriebēja livreja uzdzina šausmas, jo nekādā citā dienas laikā es tik skaidri neapzinājos, cik dārgi tā maksā un cik maz no tās labuma. Kad mēs aizvien vairāk iestigām parādos, brokastis aizvien vairāk pārvērtās par formu bez satura, un kādu rītu, kad brokastlaikā saņēmu vēstuli ar paziņojumu, ka man draud tiesas izmeklēšana sakarā ar jautājumu, kas «zināmā mērā saistīts ar rotas lietām», kā rakstītu manas pilsētiņas avīze, es tiktāl zaudēju pacietību, ka sagrābu Atriebēju aiz zilās apkakles un tā sakratīju, ka viņš, burtiski, uzšāvās gaisā kā zābakots Kupidons, — viņš bija iedrīkstējies aizrādīt, ka jānopērk klaipiņš baltmaizes.

Pēc noteiktiem laika sprīžiem — īstenībā visai nenoteiktiem, jo tas bija atkarīgs no mūsu omas, — es mēdzu pavēstīt Herbertam kā lielu atklājumu:

—    Mans dārgais Herbert, mums nu iet pavisam greizi.

—    Mans dārgais Hendel, — Herberts mēdza atbildēt vislielākajā vientiesībā, — kāda dīvaina sagadīšanās! Vari man ticēt, ka šie paši vārdi bija arī man uz mēles.

—   Nu tad, Herbert, — es teicu, — iemetīsim aci mūsu finansēs.

Norunājuši, kad ķersimies pie šā darba, mēs allaž izjutām dziju gandarījumu. Lūk, tā ir lietišķa pieeja, es vienmēr domāju, tā jāstājas pretī liktenim, tā jāņem ienaidnieks aiz dziesmas. Un es zināju, ka Herberts domāja to pašu.

Mēs pasūtījām kaut ko sevišķu pusdienām un piedevām pudeli kāda īpaši izcila dzēriena, lai stiprinātos miesā un garā un pienācīgi tiktu galā ar grūto uzdevumu. Pēc pusdienām uz galda parādījās spalvu saišķis, līdz malām pilna tintnīca un iespaidīga grēda rakstāmpapīra un dzēšpapīra. Sai rakstāmpiederumu pilnībā bija kaut kas nomierinošs.

Es paņēmu loksni papīra un salasāmiem burtiem uzrakstīju augšā: «Fipa parādu saraksts,» — tad pievienoju datumu un dzīves vietu — Barnarda Pajumti. Herberts tāpat paņēma tīru loksni un tikpat akurāti uzrakstīja: «Herberta parādu saraksts.»

Pēc tam katrs pievērsās juceklīgai kaudzei papīru, kuri bija gulējuši atvilktnēs, berzti kabatās, kamēr kļuvuši cauri, apsvilināti, kad ar tiem aizdedzināja sveces, nedēļām ilgi krājušies aiz spoguļa vai kur citur pamesti novārtā. Mūsu spalvu čīkstoņa mūs ārkārtīgi uzmundrināja, tā ka dažkārt es vairs neatšķiru šo audzinošo procedūru no pašas naudas maksāšanas. Abas šis darbības man likās vienādi teicamas.

Kad bijām drusku parakstījuši, es apjautājos Herbeitam, kā viņam sokas darbs. Parasti Herberts mēdza kasīt pakausi visai nospiestā omā, raugoties, kā skaitļu stabiņš nemitīgi aug.

—   Tie aug un aug, Hendel, — Herberts mēdza sūroties, — goda vārds, aug bez sava gala.

—   Nepadodies, Herbert, — es mēdzu atbildēt, rīkodamies ar savu spalvu varen uzcītīgi. — Briesmām jāskatās acīs. Skaties tikmēr, kamēr neuzveiksi tās.

—    Es to arī darīšu, Hendel, tikai, manuprāt, tās uzveiks mani.

Taču mana apņēmīgā izturēšanās nepalika bez ietekmes, un Herberts atkal stājās pie darba. Pēc kāda laiciņa viņš tomēr nolika spalvu, aizbildinādamies, ka nevarot atrast Kobsa, Lobsa vai Nobsa rēķinu — kas nu katru reizi trūka.

—   Tad aprēķini aptuveni, Herbert, noapaļo un pieraksti.

—   Cik tu esi apķērīgs! — mans draugs mēdza jūsmīgi atbildēt. — Tev ir lieliskas komersanta īpašības.

Es arī tā domāju. Šādos gadījumos biju pārliecināts, ka esmu pirmklasīgs veikalnieks — precīzs, noteikto, enerģisks, nosvērts, aukstasinīgs. Kad visi parādi bija pierakstīti, es salīdzināju katru pierakstu ar rēķinu un pievilku ķeksīti. Ķeksīšu pievilkšana cēla mani vai septītās debesīs. Kad viss bija atzīmēts, saliku rēķinus citu uz cita, katru atzīmējis otrā pusē, un sasēju visus kārtīga sainītī. Pēc tam izdarīju to pašu ar Herberta rēķiniem (Herberts kautri atzinās, ka viņam trūkstot manas izveicības) un jutu, ka arī viņa lietās esmu ieviesis zināmu kārtību.

Savās veikalnieciskajās operācijās es lietoju vēl kadu asprātīgu paņēmienu, kuru nosaucu par «rezerves atstāšanu». Piemēram, ja Herberta parādi bija sasnieguši simt sešdesmit četras mārciņas četrus šiliņus un divus pensus, tad mēdzu ieteikt: «Atstāj rezervi — pieraksti divsimt mārciņas.» Vai, ja mani parādi bija sasnieguši četrreiz lielāku summu, es arī atstāju rezervi un pierakstīju septiņsimt mārciņas. Es biju vislabākajās domās par šo savu izgudrojumu, bet tagad atskatoties esmu spiests atzīties, ka šis triks mums dārgi izmaksāja. Mēs nekavējoties taisījām jaunus parādus par visu rezerves summu un dažkārt, juzdamies brīvi un maksātspējīgi, iebraucām krietni tālu arī nākošajā rezervē.

Pēc šādām mūsu stāvokļa pārbaudēm mēs parasti izjutām zināmu nomierināšanos, atpūtu, gandarītu norimtību, kas man uz laiku atļāva būt par sevi vislabākajās domās. Manas pūles, mana metode un Herberta uzslavas lika man ar gandarījumu vērot abas simetriskās rēķinu paciņas uz galda starp rakstāmlietām un justies zināmā mērā kā bankai, nevis cilvēkam.

Šais svinīgajos gadījumos mēs mēdzām aizslēgt ieejas durvis, lai mūs neviens netraucētu. Kādu vakaru, kad es atrados šādā bezrūpīgā omā, mēs dzirdējām, kā caur spraugu durvīs iemet vēstuli un tā nokrīt uz grīdas.

— Tā ir tev, Hendel, — sacīja Herberts, kurš bija izgājis priekšnamā, lai to ienestu, — ceru, ka tanī nebūs nekas slikts. — Šos viņa vārdus ierosināja aploksnes melnā mala un platais melnais zīmogs.

Vēstuli bija parakstījis Trebs un Co, un saturs vēstīja, ka es esmu godājams sers un viņiem ir gods man paziņot, ka misis Gārdžerija ir šķīrusies no šīs pasaules pagājušo pirmdien pulksten sešos un divdesmit minūtēs vakarā un viņi cer mani redzēt bērēs, kuras notiks nākamo pirmdien pulksten trijos pēc pusdienas.

NODAĻA TRĪSDESMIT PIEKTA

Tā bija pirmā reize, kad manā dzīves ceļā atvērās kaps, un taisni pārsteidzoši, kādu aizu tas šķita izveidojam līdzšinējā mierīgajā līdzenumā. Māsas tēls, nekustīgs krēslā pie virtuves pavarda, tagad vajāja mani dienu un nakti. Es nekādi nevarēju pierast pie domas, ka zināmā vieta pie pavarda paliks tukša, un, kaut arī pēdējā laikā gandrīz nekad nebiju māsu pieminējis, nu man dīvainā kārtā šķita, ka viņa nāk man pretī pa ielu vai tūliņ pieklauvēs pie durvīm. Pat manā dzīvoklī, ar kuru māsai nebija ne mazākā sakara, pēkšņi likās ienācis nāves tukšums un man pastāvīgi rēgojās viņas seja vai augums un šķita atskanam viņas balss, it kā viņa joprojām būtu dzīva un bieži mani šeit apmeklējusi.

Lai kā būtu izveidojusies mana dzīve, es diezin vai būlu pieminējis māsu ar sevišķu maigumu. Taču man šķiet — nožēla var satricināt arī tad, ja šā maiguma nav bijis. Nožēlas ietekmē (un varbūt tieši aiz maigāku jūtu trūkuma) mani sagrāba negantas dusmas pret ļaundari, kas bija viņai sagādājis tādas ciešanas, un, ja vien man būtu pietiekami pierādījumi, es būtu darījis visu iespējamo, lai Orliks vai cits vainīgais saņemtu pienācīgo sodu.

Aizsūtījis Džo savus līdzcietības apliecinājumus un solījumu ierasties bērēs, es pavadīju turpmākās dienas šai dīvainajā, nule aprakstītajā noskaņojumā. No Londonas izbraucu agrā rītā, un, kad izkāpu no diližansa pie Zila Kuiļa, man vēl bija laika diezgan, lai nesteigdamies nosoļotu līdz kalvei.

Bija atkal jauka vasaras diena, un iedams es spilgti atcerējos tos laikus, kad biju mazs, bezspēcīgs knauķis un māsa netaupīja manu muguru. Taču tie atausa it kā caur vieglu dūmaku, kura mīkstināja pat Zviksta skaudrumu. Jo tagad pat pupu un āboliņa smarža čukstēja manai sirdij, ka reiz pienāks diena, kad manai piemiņai būs patīkami, ja dzīvie, soļodami pa ceļu saules mirdzumā, atmaigs, domājot par mani.

Beidzot ieraudzīju mūsu māju un sapratu, ka tur saimnieko Trebs un Co, uzņēmušies apbedīšanas biroja pienākumus. Pie parādes durvīm bija kā sardzē nostādītas divas nejēdzīga izskata personas, un katrai rokā ar kaut ko melnu aptīta kūja — it kā šāds priekšmets varētu sniegt kādam remdinājumu bēdās; vienu es pazinu — tas bija

priekšjūga braucējs, atlaists no Zilā Kuiļa pēc tam, kad iegāzis grāvi jaunlaulātos, būdams tik pilnā, ka varējis noturēties zirgā, vienīgi apķeroties tam ap kaklu. Visi ciemata bērni un gandrīz visas sievietes drūzmējās ap kalvi un māju, apbrīnojot ar aizvirtņiem aizdarītos logus un šos sērās tērptos sargus; man pienākot, viens no viņiem (priekšjūga braucējs) pieklauvēja pie durvīm — it kā es būtu tik ļoti sāpju sagrauzts, ka nespētu pieklauvēt pats.

Otrs sērās tērpies sargs (galdnieks, kas vienreiz derībās apēdis divas zosis) atvēra durvis un ielaida mani parādes viesistabā. Misters Trebs bija pārņēmis savā ziņā ēdamgaldu, izvilcis tam visas papildplāksnes un, apberot to ar melnām saspraužamām adatām, atklājis kaut ko melnam gada tirgum līdzīgu. Man ienākot, viņš patlaban vīstīja melnā kalikonā kadu cepuri kā afrikāņu Zīdaini un tūliņ pastiepa roku pēc manējās. Tomēr es, pārpratis viņa nolūku un apmulsis neparastajos apstākļos, spiedu šo viņa roku, apliecinādams vissirsnīgāko draudzību.

Nabaga mīļais Džo, iespīlēts melnā, zem zoda ar kuplu cilpu sasietā apmetnīti, bija nosēdināts viņā pašā istabas galā, kur, acīm redzot, misters Trebs bija viņu novietojis kā galveno sērotāju. Kad es noliecos pie viņa un apvaicājos: — Dargais Džo, kā tu jūties? — viņš atbildēja: — Fip, veco zēn, tu viņu pazini, viņa bija tik izskatīga sieviete … — saspieda manu roku un neteica vairāk ne vārda.

Bidija, ļoti piemīlīga vienkāršajā melnajā tērpā, parādījās gan te, gan tur un klusu darīja visu vajadzīgo. Sasveicinājies ar viņu un sapratis, ka tagad nav laika sarunām, es apsēdos Džo tuvumā un prātoju, kur gan pašreiz novietota viņa — mana māsa. Viesistabas gaisā bija jūtama cepumu smarža, un es pametu acis uz galdu ar uzkožamiem, ko varēja pamanīt tikai tad, kad acis jau apradušas ar pustumsu; uz tā atradās šķēlēs sagriezta plumju torte, daivās sadalīti apelsīni, sviestmaizes un biskvīti, arī divas labi pazīstamas karafes, kuras kalpoja par bufetes rotu un, cik atcerējos, nekad nebija lietošanā; nu vienā bija ieliets portvīns, bet otrā heress. Pie šī galda es pamanīju rosāmies izdarīgo Pamblčuku melna mētelī, ar jardiem garu sēru lenti ap cepuri; viņš pārmaiņus bāza sev kaut ko mutē vai pūlējās piesaistīt manu uzmanību ar padevības pilniem žestiem. Līdzko viņam tas izdevās, viņš pienāca pie manis un (uzdvesis man heresa un sausinu aromātu), apvaicājies apspiestā balsī: — Vai atļauts, dārgais ser? — tūliņ īstenoja savu nodomu. Pēc tam saskatīju kaktā Hablu pāri; misis Habla sēdēja, atbilstoši šim gadījumam sastingusi mēmā izmisumā. Mums visiem bija l.idodas «procesijā», un tāpēc misters Trebs ikvienu pa kārtai savīstīja un pārvērta aplama izskata vīstokli.

—    Es to vien gribu teikt, Fip, — iečukstēja man Džo, kad mēs bijām, mistera Treba vārdiem runājot, «saridāti» pāros viesistabā — tas bija drausmīgi, it kā mēs grasītos sākt kādu baigu deju, — es to gribu teikt, ser, ka labāk būtu aiznesis viņu uz baznīcu pats vai kopā ar trim četriem draugiem, kas no tīras sirds piedāvātu palīdzīgu roku, bet saka — diezin ko teikšot kaimiņi un vai nedomāšot, ka tā ir necieņas paradīšana viņiem.

—     Izvilkt, kabatas lakatus! — tobrīd uzsauca misteis Trebs apspiestā, lielišķā balsī. — Izvilkt kabatas lakatus! Ejam!

Piespieduši kabatas lakatus pie sejām, it kā mums asinis tecētu no deguniem, mēs pāros izgājām uz ielas: Džo un es, Ridija un Pamblčuks, misters un misis Habli. Manas nabaga māsas mirstīgās atliekas jau bija iznestas pa virtuves durvīm, un, tā kā apbedīšanas ceremonija prasīja, lai seši zārka neseji tiktu smacēti nost zem atbaidigas melna samta sedzenes ar baltu malu, tad tas viss atgādināja lempīgu, aklu ērmu ar divpadsmit cilvēku kājām, kurš meimurojot vilkās uz priekšu divu dzinēju — priekšjūga braucēja un viņa biedra uzraudzībā.

Tomēr kaimiņi, acīm redzot, uzskatīja, ka viss tiek darīts augstākā mērā atbilstoši gadījumam, un visādi pauda savu apbrīnu, kad devāmies cauri ciematam: jaunākie un uzņēmīgākie sabiedrības locekļi laiku pa laikam šāvās pāri mūsu ceļam vai ierīkoja slēpņus izdevīgās vietās, lai mūs pārsteigtu. Tādās reizēs enerģiskākie, pamanījuši mūs iznākam gar kādu ielas stūri, jūsmīgi kliedza: — Re, kur nāk! Re, kur viņi ir! — un daudz netrūka, lai sāktu urjavot. Gājienā mani drausmīgi kaitināja pretīgais Pamblčuks, kurš, soļodams man aiz muguras, visādi centās izrādīt smalkjūtīgu uzmanību, te sakārtodams sēru lenti pie manas cepures, te izlīdzinādams apmetņa krokas. Dusmas man sagādāja arī ārkārtīgi pašapmierinātais Hablu pāris, kas jutās tik bezgala lepns un uzpūtīgs, ka piedalās šai procesijā.

Un tad mūsu priekšā atklājās plašais tīrelis, aiz kura slējās buras uz upes, un mes iesoļojām kapsētā un tuvojāmies kapiem, kur atdusējās mani nekad neskatitie vecāki — Filips Pirips, šās draudzes loceklis, un ari Džordžiāna, augšminētā Piripa sieva. Un te manu māsu klusām guldīja zemē, kamēr cīruļi līrināja augsti gaisā un viegls vējiņš trauca pāri zemei teiksmainas mākoņu un koku ēnas.

Par bezgoža Pamblčuka izturēšanos šai laika sprīdī varu pateikt tikai to, ka viņš visu adresēja man; pat kad lasīja cildenās rindas, kuras atgādināja cilvēcei, ka cilvēks ieradies kails šai pasaulē un kails no tās aizies, ka viņš izgaisīs kā ēna un nekur ilgi nespēs uzkavēties, es dzirdēju viņu brīdinoši nokāsējamies, ka, sak, tas neattiecas uz kādu jaunu džentlmeni, kurš negaidot ticis pie lielas mantas. Mājup ejot, viņš savā bezkaunībā pat izsacīja nožēlu, ka māsa nav dabūjusi zināt, kādu godu es viņai ar savu ierašanos parādījis, un lika manīt, ka šāda goda dēj viņai nebūtu bijis žēl arī mirt. Mājās viņš izdzēra atlikušo heresu un misters Habls portvīnu, un abi sarunājās (kā vēlāk ne vienreiz vien esmu novērojis līdzīgos gadījumos) tā, it kā piederētu pie gluži citas cilvēku sugas nekā nelaiķe un it kā viņiem jau nodrošināta nemirstība. Beidzot viņš aizgāja kopā ar Hablu pāri — manuprāt, pavadīt vakaru pie Jautrajiem Matrožiem un stāstīt visiem, ka viņš ir bijis mans pirmais labvēlis un manas laimes pamatu licējs.

Kad šī trijata bija projām un Trebs ar saviem ļaudīm — mācekļa starp tiem nebija, par to es pārliecinājos — sabāza savus masku balles piederumus maisos un arī aizgāja, mājās varēja atvilkt elpu. Drīz pēc tam Bidīja pasniedza mums aukstas pusdienas, tomēr mēs ēdām viesistabā, nevis virtuvē, un Džo tik ārkārtīgi uzmanīgi rīkojās ar nazi, dakšiņu, sālnīcu un visu pārējo, ka mēs jutāmies pavisam neērti. Taču pēc pusdienām, kad es pierunāju Džo uzsmēķēt, kad abi izstaigājām kalvi un beidzot apsēdāmies uz lielā akmens pie kalves, mēs jau jutāmies labāk. Pēc bērēm Džo bija šo to pārmainījis apģērbā un apvilcis kaut ko vidēju starp svētdienas un darba drēbēm; viņš izskatījās atkal dabisks, īsts Džo, tuvs un mīļš.

Viņu ļoti iepriecināja mans lūgums, vai varu pārgulēt manā agrākajā istabiņā, un ari es biju iepriecināts, juziliims, ka esmu rīkojies teicami, lūgdams šādu atjauju. Kad novakara ēnas sāka stiepties garumā, es notvēru izdevīgu mirkli, lai kopā ar Bidiju ieietu dārziņā mazliet parunāties.

—   Bidij, — es iesāku, — manuprāt, tu gan varēji paziņot man šis bēdīgās vēstis.

—  Patiešām, mister Fip? — Bidija atteica. — Es būtu ziņojusi, ja būtu domājusi, ka man tas jādara.

—   Nedomā, ka gribu tev ko pārmest, Bidij, ja saku, ka, manuprāt, tev vajadzēja tā domāt.

—   Patiešām, mister Fip?

Viņa runāja tik rāmā balsī, izskatījās tik nosvērta, jauka un piemīlīga, ka man negribējās viņu atkal saraudināt. Palūkojies uz viņas nolaistajām acīm, es nolēmu atmest šo tēmu, un mēs klusēdami gājām tālāk.

—   Tev laikam tagad būs neērti palikt šeit vēl ilgāk, dārgā Bidij?

—    O, tas nav iespējams, mister Fip, — Bidija atbildēja nožēlas pilnā balsī, bet reizē ar stingru pārliecību. — Es iau norunāju ar misis Hablu un rīt pārvācos pie viņas. Ceru, ka mēs pratīsim parūpēties par misteru Gārdžeriju, kamēr viņš iekārtosies.

—    Bet kā tu dzīvosi, Bidij? Ja tev vajag nau . . .

—    Kā es dzīvošu? — Bidija mani pārtrauca, pēkšņi pietvīkdama. — To es varu jums pateikt, mister Fip. Es ceru dabūt skolotājas vietu jaunajā skolā, kas gandrīz jau uzcelta. Visi kaimiņi mani jo silti ieteiks, es strādāšu ellīgi un pacietīgi un, mācīdama citus, mācīšos ari pati. Jūs zināt, mister Fip, — Bidija turpinaja, smaidīdama un palūkodamās uz mani, — jaunās skolas nav tādas kā vecās, bet es esmu daudz ko iemācījusies no jums un ari jūsu prombūtnes laikā tikusi uz priekšu.

—    Es domāju, Bidij, ka tu vienmēr tiksi uz priekšu jebkuros apstākļos.

—   Ak! Tikai ar savām sliktajām rakstura īpašībām es netieku gala, — Bidija nomurmināja.

Tas skanēja ne tik daudz ka pārmetums man, bet drīzāk kā skaļi izsacīta pārliecība. Nekas, es nodomāju, labāk necilāt arī šo tēmu. Mēs klusēdami soļojām tālāk, un es lūkojos uz viņas nolaistajām acīm.

—   Es neko nezinu, kā nomira mana māsa, Bidij.

—    Par viņu, nabadzīti, nav daudz ko stāstīt. Pirms četrām dienām viņai bija atkal uznākušas viņas ļaunās dienas — pēdējā laikā tās gan gadījās samērā reti — un vakarā, taisni ap tējas laiku, viņa atjēdzās un pavisam skaidri izrunāja «Džo». Tā kā viņa ilgu laiku nebija runājusi ne vārdiņa, tad es tūliņ aizskrēju uz kalvi pēc mistera Gārdžerija. Viņa rādija man ar zīmēm, lai viņš apsēžas tuvāk un lai aplieku viņas roku misteram Gārdžerijam ap kaklu. Es to izdarīju, viņa noguldīja galvu uz mistera Gārdžerija pleca un gulēja pavisam rāma un apmierināta. Pēc kāda laiciņa viņa atkal izteica «Džo», tad vienreiz «piedod» un vienreiz «Fips». Galvu viņa vairs necēla uz augšu, un taisni pēc stundas mēs noguldījām viņu gultā, jo redzējām, ka viņa ir mūs pametusi.

Bidija raudāja, un arī es pats caur asarām tikko saredzēju tumstošo dārzu, celiņu un pirmās zvaigznes.

—    Līdz šim nekas nav atklāts, Bidij?

—   Nekas.

—    Vai tu zini, kas noticis ar Orliku?

—    Spriežot pēc viņa drēbēm, viņš strādā akmeņlauztuvēs.

—   Tātad tu esi viņu redzējusi? Kāpēc tu tā skaties uz to tumšo koku ceļmalā?

—   Es viņu tur redzēju tovakar, kad misis Džo mira.

—    Bet tā nebija pēdējā reize, Bidij?

—    Nē, es arī tagad viņu redzēju, kad mēs te staigājām . . . Tam nav nozīmes, — Bidija sacīja, uzlikdama roku man uz pleca, jo es gribēju mesties uz turieni. — Jūs zināt, ka es nekrāpšu jūs: viņš tur parādījās uz mirkli un tad pazuda.

Mani no jauna pamodās negantas dusmas, ka šis cilvēks joprojām vajā Bidiju, un es nīdu Orliku vēl kaisrmgak. Es to pateicu Bidijai un piebildu, ka nežēlotu ne naudas, ne pūliņu, lai padzītu viņu no mūsu apvidus. Bidija mani pamazām nomierināja un sāka runāt, cik ļoti Džo mani mīl, kā viņš nekad nesūdzas — viņa neteica, ka par mani, pēc tā nebija vajadzības, es sapratu tāpat, ko viņa domā, — kā vienmēr pilda savu pienākumu, netaupīdams spēkus, nešķiezdams liekus vārdus un nenocietinādams savu sirdi.

—   Ja, viņu gan nevar nekad pietiekami uzteikt, — es sacīju. — Mums biežāk jāaprunājas, Bidij, jo, protams, es tagad bieži braukšu uz šejieni. Es nedomāju pamest nabaga Džo vienu.

Bidija neteica ne vārda.

•— Bidij, vai tu dzirdēji, ko sacīju?

—    Jā, mister Fip.

—        Nemaz jau nerunājot par to, ka tu sauc mani par misteru Fipu — tā ir ļoti slikta paraša, Bidij, — bet ko tu īsti domā?

—    Ko es domāju? — Bidija klusu atkārtoja.

—        Bidij, — es sacīju aizvainotas tikumības balsī, — es noteikti gribu zināt, ko tu ar to domā.

—    Ar to?

—        Kāpēc tu visu atkārto? — es noskaitos. — Agrāk tu nemēdzi tā darīt, Bidij!

—    Agrāk! — Bidija noteica. — O, mister Fip! Agrāk!

Es nolēmu, ka vajadzēs atteikties arī no šīs tēmas. Taču,

kad klusēdami apmetām vēl vienu loku pa dārzu, es atsaku pārtraukto sarunu.

—       Bidij, — es teicu, — kad izsacījos, ka bieži apmeklēšu Džo, tu stūrgalvīgi klusēji. Esi tik laba, Bidij, pasaki man — kāpēc?

—        Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka bieži ieradīsieties viņu apciemot? — Bidija jautāja, apstādamās uz dārza šaurā celiņa zem zvaigznēm un vērdamās manī ar skaidru un godīgu skatienu.

—        Ak dievs! —-v es izsaucos, juzdams, ka strīdēties ar Bidiju ir veltīgi. — Tā tev patiešām ir slikta rakstura īpašība! Nesaki, lūdzama, vairs ne vārda, Bidij. Man tas ļoti ķeras pie sirds.

Aiz šā pārliecinošā iemesla es vakariņu laikā izturējos pret Bidiju visai vēsi un pirms došanās uz savu istabiņu novēlēju labu nakti tik oficiāli, cik vien varēju, skumjās atmiņās kavēdamies pie kapsētas un šodienas notikumiem. Kad vien nakti pamodos — un tas notika ik pa stundas ceturksni —, tā atcerējos, cik slikti, cik aizvainojoši, cik netaisni Bidija bija izturējusies pret mani.

Agri no rīta man bija jādodas ceļā. Agri no rīta, iznācis ārā, es nepamanīts ielūkojos pa lodziņu kalvē. Es tur nostāvēju labu brīdi, vērodams Džo, kurš jau bija stājies pie darba, un viņa seja staroja veselībā un spēkā, it kā apspīdēta no nākotnes spožās saules.

—        Ardievu, dārgais Džo! Dieva dēļ, neslauki roku — ļauj man paspiest to, kāda tā ir! Es atbraukšu drīz, es braukšu bieži!

—        Tas nekad nebūs pārāk drīz, ser, — Džo atbildēja, — un nekad nebūs pārāk bieži, Fip!

Bidija gaidīja mani uz virtuves sliekšņa ar krūzi svaiga piena un riku maizes.

—        Bidij, — es teicu, sniegdams viņai roku atvadoties, — es nedusmojos, bet man sāp sirds.

—       Ak, tā nevajag, — viņa lūdzās vai ar asarām, — lai vienīgi man sāp sirds, ka neesmu jūs pažēlojusi.

Migla vēlreiz cēlās augšup, kad devos projām. Ja ši migla, kā neskaidri nojautu, gribēja aizrādīt man, ka es neatgriezīšos un ka Bidijai pilnīga taisnība, tad varu tikai teikt: arī miglai bija pilnīga taisnība.

TRĪSDESMIT SESTĀ nodaļa

Mums ar Herbertu klājās aizvien ļaunāk, jo parādi auga augumā, lai kā mēs centāmies noskaidrot savu finansu stāvokli, atstāt rez;erves un spert citus tamlīdzīgus solus; arī laiks gāja uz priekšu pēc savas parašas, par spīti visam; es kļuvu pilngadīgs, un piepildījās Herberta pareģojums, ka es pat nemanīšu to notiekam.

Herberts bija sasniedzis pilngadību pirms astoņiem menešiem. Tā kā viņam bez pilngadības nekas cits nebija gaidams, tad šis notikums nekādu sensāciju Barnarda Pajumtē nesacēla. Taču manu divdesmit pirmo dzimšanas dienu mēs gaidījām, noņemdamies ar visādiem plāniem un minējumiem, jo abi spriedām, ka nu beidzot manam aizbildnim jāatklāj man kaut kas noteikts.

Es biju parūpējies, lai Litlbrilenas ielā labi iegaumētu, . kad esmu dzimis. Dienu iepriekš saņēmu oficiālu Vemika rakstītu uzaicinājumu ierasties nākamajā dienā pulksten piecos kantori pie mistera Džegersa. Vēstule pārliecināja mūs, ka gaidāms kas visai svarīgs, un es jutos neparasti satraukts, kad precīzi noteiktajā laikā ierados aizbildņa kantorī.

Misters Vemiks apsveica mani kantora telpā un it kā nejauši paberzēja savu degunu ar salocītu čaukstošu papīru, kura izskats man šķita patīkams. Viņš gan neko neteica par šo papīru, tikai pamāja uz kabineta pusi. Bija novembris, un aizbildnis stāvēja pie uguns, atbalstījies pret kamīna sānu un aizbāzis rokas aiz svārku stērbelēm.

— Nu, Fip, — viņš mani uzrunāja, — kopš šās dienas man vajadzēs saukt jūs par misteru Fipu. Apsveicu, mister Fip.

Viņš spieda man roku — tas bija visai strups žests —, un es pateicos viņam.

—        Paņemiet krēslu, mister Fip, — aizbildnis mani uzaicināja.

Kad es apsēdos, bet viņš palika stāvam, turklāt noliecis galvu, blenzdams uz saviem zābakiem, es jutos neizdevīgā stāvokli, kas man atgādināja senos laikus, kad mani uzcēla uz kapakmens. Abi spokainie ģipša nolējumi bija turpat uz plaukta viņa tuvumā un likās ķēmīgi šķobām mutes, it kā gribēdami piedalīties mūsu sarunā.

—        Nu, mans jaunais draugs, — aizbildnis iesāka, it kā uzrunādams liecinieku tiesas sēdē, — man jāsaka jums daži vārdi.

—    Ļoti laipni no jūsu puses, ser.

—        Kā jūs domājat, — misters Džegerss sacīja, paliekdamies uz priekšu, lai aplūkotu gridu, un tad atmezdams galvu, lai aplūkotu griestus, — kā jūs domājat, cik jūs izdodat gadā?

—    Cik es izdodu, ser?

—        Cik, — atkārtoja misters Džegerss, joprojām aplūkodams griestus, — jūs … izdodat. .. gadā? — Tad viņš pārlaida skatienu istabai, izvilka kabatas lakatu, un viņa roka sastinga puscejā uz degunu.

Es tik bieži biju mēģinājis tikt skaidrībā par savu finansiālo stāvokli, ka tagad man nebija vairs ne mazākās jausmas, kāds tas ir. Tāpēc man bija jāatzīstas, ka nespēju atbildēt uz šo jautājumu. Tas likās patīkam misteram Džegersam, viņš noteica: — Es jau tā domāju! — un visai apmierināts nošņauca degunu.

—        Es tiku uzdevis jautājumu jums, mans draugs, — misters Džegerss sacīja. — Vai jums ir kaut kas, ko jautāt man?

—        Protams, ser, man ļoti gribētos uzdot jums vairākus jautājumus, bet es atceros jūsu aizliegumu.

—    Uzdodiet vienu, — misters Džegerss atļāva.

—   Vai šodien es dabūšu zināt sava labdara vārdu?

—    Nē. Varat jautāt ko citu.

—    Vai šis noslēpums drīz tiks atklāts?

—        Pagaidiet mazliet ar šo jautājumu un jautājiet ko citu.

Es svārstījos, bet šķita, ka no ša jautājuma nevarēs izvairīties:

—    Vai… es … kaut ko saņemšu, ser?

Tad misters Džegerss uzvaroši paziņoja: — Es jau zināju, ka mēs nonāksim pie tā! — un lika Vemikam ienest zināmo papīru. Vemiks ienāca, pasniedza to un nozuda.

—    Nu, mister Fip, — misters Džegerss turpināja, — lūdzu uzklausīt mani. Jūs esat te diezgan bieži ieradies, jūsu vārds mistera Vemika kases grāmatā sastopams itin bieži, bet jums, protams, ir arī parādi?

—   Baidos, ka vajadzēs atbildēt ar «jā», ser.

—   Jūs zināt, ka jums jāatbild ar «jā», vai ne?

—   Jā, ser.

—    Es nejautāšu, cik lieli jūsu parādi, jo to jūs nezināt un, ja arī zinātu, tad neteiktu, bet nosauktu samazinātu summu. Jā, ja, mans draugs! — izsaucās misters Džegerss, kratīdams pirkstu, lai apklusinātu mani, jo es grasījos iebilst. — Varbūt jums šķiet, ka tā tas nav, bet tā tas ir. Atvainojiet mani, bet es to zinu labāk par jums. Tagad paņemiet šo papīru. Paņēmāt? Ļoti labi. Atlokiet to un pasakiet, kas tas ir!

—    Tā ir kredītbiļete piecsimt mārciņu vērtībā, — es atbildēju.

—    Kredītbiļete piecsimt mārciņu vērtībā, — misters Džegerss atkārtoja. — Un ļoti glīta summiņa turklāt, es domāju. Kā jūs uz to skatāties?

—   Vai tad var domāt citādi?

—   Jā, bet atbildiet uz manu jautājumu.

—    Es esmu pilnīgi jūsu domās.

—    Tātad jūs atzīstat, ka tā neapšaubāmi ir glīta summa. Nu, tad šī glītā summa, Fip, ir jūsējā. Tā ir dāvana jūsu dzimšanas dienā — avanss uz jūsu cerību rēķina. Un šadu glītu summu gadā un ne lielāku jums atļauts izdot, kamēr ieradīsies pats devējs. Citiem vārdiem sakot, jūs tagad ņemsiet savas naudas lietas savās rokās un katrā ceturksnī Vemiks jums izmaksās simt divdesmit piecas mārciņas, kamēr jums nenodibināsies sakari ar pirmavotu, nevis ar ta gribas izpildītāju. Kā jau iepriekš sacīju, esmu tikai izpildītājs. Es pildu norādījumus, un man par to maksā. Pats es uzskatu šos norādījumus par aplamiem, bet man nemaksā par to, lai es izteiktu par tiem savus spriedumus.

Es jau gribēju izpaust pateicibu labdarim par viņa lielo devibu, bet misters Džegerss mani apturēja.

—    Man nemaksā par to, Fip, — viņš dzestri sacīja, — lai es kādam atkārtotu jūsu vārdus, — un tad atmeta svārku stērbeles, tāpat kā atmeta šo sarunu, un, saraucis pieri, lūkojās uz saviem zābakiem, it kā turētu tos aizdomās par sazvērestību.

Pēc brītiņa es bikli atgādināju:

—   Jūs vēlējāties, mister Džegers, lai es uz laiciņu atlieku kādu jautājumu. Ceru, ka neizdarīšu neko ļaunu, atkārtodams to vēlreiz?

—    Kas par jautājumu? — viņš prasīja.

Man vajadzēja gan zināt, ka viņš neparko nenāks man paligā, bet mani mulsināja tas, ka jāveido šis jautājums no jauna, it kā es to uzdotu pirmo reizi.

—   Vai iespējams, — es vilcinādamies iesāku, — ka mans labvēlis, tas pirmavots, ko jūs pieminējāt, mister Džegers, ka viņš drīz… — te es smalkjūtīgi apklusu.

—    Kas par «drīz»? — teica misters Džegerss. — Jūs pats saprotat, ka šādā veidā tas nav nekāds jautājums.

—    … drīz ieradīsies Londonā, — es sacīju, meklēdamies pēc pareiziem vārdiem, — vai aicinās mani uz citurieni?

—   Tagad, — atbildēja misters Džegerss, pirmo reizi paskatīdamies uz mani ar tumšajām, dziļi iegrimušajām acīm, — mums jāatgriežas pie tā vakara, kad pirmo reizi sastapāmies jūsu ciematā. Ko es jums toreiz sacīju, Fip?

—    Jūs sacījāt, mister Džegers, ka var paiet daudz gadu, pirms šī persona ierodas.

—   Tieši tā, — misters Džegerss apstiprināja. — Un tā ir mana atbilde.

Mēs pārmijām atklātu skatienu; es jutu, ka mana elpa kļūst straujāka, tik ļoti es alku izdabūt no viņa kaut ko vairāk. Un, to juzdams, jutu arī, ka viņš to mana un ka man vēl jo mazāk izredžu kaut ko no viņa izdabūt.

—   Vai jūs arī šobrīd domājat, ka uz to jāgaida ilgi gadi, mister Džegers?

Misters Džegerss papurināja galvu — tā nebija noliedzoša atbilde uz manu jautājumu, nē, viņš noliedza iespēju panākt no viņa atbildi —, un abi baismīgie nolējumi, kad mans skatiens aizklīda pie tiem, sašķobīja sejas, it kā nespētu vairs ilgāk klausīties un tūliņ grasītos nošķaudīties.

—        Labi! — noteica misters Džegerss, sildīdams gurnus ar sasildītajām plaukstām. — Es būšu vaļsirdīgs pret jums, mans draugs Fip. Sādu jautājumu man nedrīkst uzdot. Jūs sapratīsiet to labāk, ja sacīšu, ka šāds jautājums mani kompromitē. Labi! Es iešu vēl tālāk. Es pateikšu kaut ko vairak.

Viņš, saraucis pieri, noliecās tik zemu pie saviem zābakiem, ka varēja paberzēt stilbus.

—    Kad šī persona parādīsies, — viņš sacīja, atkal izsliedamies, — tad jūs kārtosiet savas darīšanas ar viņu. Kad šī persona parādīsies, mana loma šai lietā pilnīgi izbeigsies. Kad šī persona parādīsies, tad man pat nevajadzēs neko zināt par to. Tas ir viss, kas man sakāms.

Mēs ilgi lūkojāmies viens otrā, kamēr es nolaidu acis un sāku blenzt grīdā. No pēdējiem vārdiem secināju, ka mis Hevišema aiz kaut kādiem iemesliem vai bez jebkāda iemesla nav uzticējusi viņam savus plānus par mani un Estellu, ka tas misteru Džegersu aizvainojis un aizskāris viņa pašmīlu vai varbūt viņš nepiekrīt šiem plāniem un negrib par tiem neko zināt. Kad atkal pacēlu acis, tad redzēju, ka viņš joprojām nenovērš no manis pētīgu skatienu.

—    Ja tas ir viss, kas jums sakāms, ser, — es piezīmēju, — tad arī man nav vairs nekā, ko teikt.

Viņš atzinīgi pamāja, izvilka pulksteni, kas iedvesa tādas bailes zagļiem, un apvaicājās, kur esmu nodomājis ēst pusdienas. Es atbildēju, ka mājās kopā ar Herbertu. Nu jutos spiests apvaicāties, vai viņš nepagodinās mūs ar savu klātbūtni, un viņš nekavedamies pieņēma uzaicinājumu. Taču viņš kategoriski uzstājās, ka iešot reizē ar mani, lai es nedomājot, gādāt viņa dēļ kaut ko sevišķu, bet vispirms viņam esot vēl jāuzraksta vēstule un (protams) jānomazgā rokas. Es sacīju, ka pagaidām iziešu kantorī un patērzēšu ar Vemiku.

Proti, kad šīs piecsimt mārciņas nonāca manā kabatā, galvā iešāvās doma, kas jau bieži bija mani apmeklējusi, un man šķita, ka Vemiks ir tieši tāda persona, ar kuru var apspriesties sakarā ar šādu domu.

Vemiks jau bija aizslēdzis seifu un posās uz mājām. Viņš bija pametis pulti, paņēmis abus appilējušos svečturus un kopā ar knaiblēm nolicis uz nomaļa galda pie durvīm, lai, ārā ejot, nopūstu sveces, apbēris ar pelniem ogles kamīnā, uzlicis cepuri, uzvilcis mēteli un, lai izkustētos pēc darbā aizvadītās dienas, cītīgi dauzīja sev pa krūtīm ar seifa atslēgu.

—    Mister Vemik, — es viņu uzrunāju, — man gribas dabūt zināt jūsu domas. Es ļoti gribu palīdzēt draugam.

Vemiks cieši aizvēra savu pastkastīti un papurināja galvu, it kā kategoriski atteikdamies izdabāt tādai liktenīgai vājībai.

—    Mans draugs, — es turpināju, — grib nodarboties ar komerciju, bet viņam nav naudas, viņam pārāk grūti spert pirmos soļus, un tas viņu nomāc. Es gribētu viņam sākumā palīdzēt.

—    Iemaksāt par viņu? — apvaicājās Vemiks, un viņa balss šķita sausāka par zāģu skaidām.

—    Iemaksāt zināmu daļu. — es atbildēju, ar neomulību atcerēdamies simetrisko rēķinu paciņu mājās, — zināmu daļu tagad un varbūt dot kādu saistību uz manu cerību rēķina.

—    Mister Fip, — Vemiks sacīja,' — es tūliņ noskaitīšu uz pirkstiem visus tiltus no šejienes līdz Celsijai. Paklausieties: Londonas tilts — viens, Sautvorkas — divi, Blekfraiersas — trīs, Vaterlo — četri, Vestminsteras — pieci, Voksholas — seši. — Nosaukdams katru tiltu, viņš pa kārtai pielieca pirkstus ar seifa atslēgu. — Jūs redzat, te ir seši tilti, izvēlieties pec patikas.

—    Es neko nesaprotu.

—    Izvēlieties jebkuru tiltu, mister Fip, — Vemiks tuipināja, — ejiet tam pāri, apstājieties zem vidējās arkas, iesviediet naudu Temzā, un tad jūs zināsiet, kādu gaisi tā ņēmusi. Ja izlīdzēsiet ar to draugam, beigas būs tādas pašas, tikai nepatīkamākas un jēgas mazāk.

Es būtu varējis iemest avīzi viņa pastkastītē, tik platu viņš to pavēra, teikdams šos vārdus.

—   Jūs mani galīgi satriecāt, — es teicu.

—   Tā tas arī bija domāts.

—    Tātad, pēc jūsu domam, — es turpināju, jau mazliet sapīcis, — cilvēks nekad nedrīkst…

—    … ieguldīt kustamu īpašumu draugos? — Vemiks pārtrauca. — Protams, ka nedrīkst. Vienīgi tad, ja grib tikt vaļa no drauga, bet arī tad jāapdomā, cik daudz kustama īpašuma nav žēl upurēt, lai tiktu no viņa vaļā.

—    Un tas ir jūsu galīgais spriedums, mister Vemik?

—    Jā, — viņš atbildēja, — mans galīgais spriedums kantorī.

—    Ak tā! — es izsaucos neatkāpdamies, jo pēdējos vārdos pamanīju kādu glābēju spraugu. — Bet kāds būtu jūsu spriedums Volvortā?

—    Mister Fip, — viņš ar cieņu aizrādīja, — Volvorta ir viena vieta, bet kantoris — pavisam cita. Tāpat kā Vecvīrs ir viena persona, bet misters Džegerss — pavisam kas cits. Te neko nedrīkst jaukt kopā. Par maniem Volvortas uzskatiem jāapjautājas Volvortā; kantorī es izsaku tikai savus kantora darbinieka uzskatus.

—   Ļoti labi, — es atvieglots noteicu, — tad es apmeklēšu jūs Volvortā, uz to jūs varat paļauties.

—    Mister Fip, — viņš atbildēja, — jūs būsiet mīļš viesis, ja ieradīsieties kā privāta persona.

Mēs sarunājāmies pusbalsī, labi zinādami, cik asa dzirde ir manam aizbildnim. Kad viņš atkal parādījās uz kabineta sliekšņa, slaucīdams rokas dvielī, Vemiks uzvilka mēteli un nostājās pie durvīm, lai nodzēstu sveces. Mēs izgājām ārā reizē, bet tad Vemiks nogriezās uz vienu un mēs ar misteru Džegersu uz otru pusi.

Vakariņu laikā es vairākkārt nožēloju, ka misteram Džegersam Džerardstrītā nav sava Vecvīra, Grandoņa vai kaut kā cita, kas viņu vērstu cilvēciskāku. Neomulīgi juzdamies, es prātoju savā divdesmit pirmajā dzimšanas dienā, ka diezin vai vērts sasniegt pilngadību tādā saspringtā un aizdomu pilnā atmosfērā, kādu ap sevi radīja misters Džegerss. Zināšanās un gudrībā viņš tūkstoškārt pārspēja Vemiku, un tomēr man būtu tūkstoškārt patīkamāk, ja pie pusdienu galda sēdētu Vemiks. Misters Džegerss padarīja grūtsirdīgu ne tikai mani vien, jo pēc viņa aiziešanas Hetberts, pievērsis skatienu ugunij kamīnā, sacīja, ka laikam būšot pastrādājis kādu briesmīgu noziegumu, kuru galīgi piemirsis, citādi nejustos tik nomākts un vainīgs.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Nojauzdams, ka svētdiena ir pati piemērotākā diena, kad var iepazīties ar mistera Vemika volvortiskajiem uzskatiem, es jau nākosās svetdienas pēcpusdiena devos svētceļojumā uz Vemika Pili. Virs nocietinājumiem plīvoja valsts karogs, un tilts bija uzvilkts, taču es neļāvos iebiedēties no šā izaicinājuma un pretspara apliecinājuma, piezvanīju pie vārtiem, un Vecvīrs ielaida mani gluži miermīlīgā omā.

—   Mans dēls, ser, — sacīja sirmgalvis, nostiprinājis tiltu, — jau tā domāja, ka varbūt jūs pienākšot pie mums, tāpēc lika jums pateikt, ka viņš drīz būs atpakaļ no svētdienas pastaigas. Mans dēls — viņš dikti ietur kārtību savās pastaigas. Mans dēls — viņš visur dikti turas pie kārtības.

Es pamāju ar galvu vecajam džentlmenim, kā to būlu darījis pats Vemiks, un mēs iegājām iekšā un apsēdāmies pie kamīna.

—    Jūs laikam iepazināties ar manu dēlu kantorī, ser? — vecais iečivinājās, sildīdams rokas pie versmojošās uguns, un es pamāju. — Ahā! Esmu dzirdējis, ka mans dēls esot liels makaris savā darbā. — Es pamāju vēl stiprāk. — Jā, tā man stāstīja. Manam dēlam taču darīšana ar likumiem? — Es vēl stiprāk pamāju ar galvu. — Lielākais brīnums ar manu dēlu ir tas, — vecais vīrs turpināja, — ka viņš nemaz nav mācījies par likumnieku, bet gan par mucinieku.

Man loti gribējās zināt, ko vecais džentlmenis zina par mistera Džegersa reputāciju, un es iebrēcu viņam šo vārdu ausī. Viņš mani galīgi samulsināja, sākdams no sirds smieties un atbildēdams visai draiskā tonī:

—    Tad nē jel, protams, jums taisnība.

Vēl līdz šim man nav ne mazākās jausmas, ko viņš ar to gribēja sacīt un kādu joku, pēc viņa domām, es biju pateicis.

Tā kā es nevarēju tikai sēdēt un mest ar galvu vienā laidā, nemēģinādams ierosināt sarunu, tad izkliedzu jautājumu, vai ari vecais savā mūžā piekopis mucinieka amatu. Izkliedzis vairākas reizes pēdējos divus vārdus un iebikstījis vecajam džentlmenim krūtīs, lai liktu nojaust, ka runa par viņu, es beidzot panācu, ka viņš mani saprata.

—    Nē, — viņš atbildēja, — es noliktavu pārzināju, noliktavu. Sākumā tur, — spriežot pec rokas mājiena, tas varēja būt skurstenī, bet viņš laikam domāja Liverpūli. — un pēc tam šeit, Londonā. Bet tad man uzbruka lā kaite — man tā pagrūtāk ar dzirdēšanu, ser …

Es ar vaibstiem izpaudu vislielāko pārsteigumu.

—   Jā, pagrūtāk ar dzirdēšanu, un, kad tā kaite man uzbruka, mans dēls sāka nodarboties ar likumiem un uzturēt mani un pamazītiņām vien tika pie šā teicamā un jaukā īpašuma. Bet, zināt, tas, ko jūs sacījāt, ser, — vecais atkal no sirds iesmējās, — tur, nudien, jāsaka — protams, jums taisnība.

Es pieticīgi nospriedu, ka droši vien pati lielākā mana asprātība nebūtu varējusi viņu tā iesmldināt kā šis iedomātais joks, un tūliņ satrūkos, jo blakus skurstenim kaut kas noklikšķēja un no sienas dīvainā kārtā atkrita nost koka plāksnīte ar uzrakstu «Džons». Vecais vīrs, sekodams manam skatienam, izsaucās lielā priekā: — Mans dēls pārnācis! — un mēs abi izsteidzāmies pie uzvelkamā tilta.

Tas bija nesamaksājams skats, kad Vemiks māja man sveicienus, stāvēdams otrpus grāvja, lai gan mēs būtu varējuši sasveicināties tam pāri bez kādām pūlēm. Vecvlrs tik jūsmīgi stājās pie tilta nolaišanas, ka es nepiedāvājos viņam palīdzēt, bet mierīgi gaidīju, kamēr Vemiks pārnāks mūsu pusē un iepazīstinās mani ar mis Skifinsu — lēdiju, ar kuru kopā viņš ieradās.

Mis Skifinsa izskatījās kokaina un laikam, tāpat kā viņas pavadonis, bija saskarē ar pasta pakalpojumu resoru. Viņa varēja būt gadus trīs jaunāka par misteru Vemiku, un, manuprāt, viņai piederēja savs kustams īpašums. Viņas tērpa piegriezums augšpus jostas vietas tiklab no priekšas, kā no muguras padarīja viņas stāvu līdzīgu papīra pūķim; tērpa krāsa man šķita pārāk spilgti sarkandzeltena un cimdi mazliet par daudz koši zaļi. Taču viņa likās lādzīgas dabas un pret Vecvīru izturējās ar lielu godbijību. Es drīz vien nopratu, ka viņa ir biežs viesis Pilī, jo, kad istabā es apsveicu Vemiku ar viņa lielisko izgudrojumu, ar ko viņš paziņo Vecvīram savu ierašanos, viņš lūdza pievērst uzmanību sienai otrpus kamīna un nozuda. Tūliņ kaut kas atkal noklikšķēja un atvērās cita plāksnīte ar uzrakstu «Mis Skifinsa», pēc tam mis Skifinsa nozuda un paradījās Džons, tad viņi parādījās abi reizē un reizē nozuda. Vemikam atgriežoties, es izsacīju lielu apbrīnu par šo gudro mehānismu, un viņš atteica:

—    Zināt, tas ir Vecvīra labad — reizē patīkami un noderīgi. Turklāt, ser, man jāpiezīmē, ka no visiem, kas nākuši iekšā pa šiem vārtiem, šā mehānisma noslēpums zināms tikai Vecvīram, mis Skifinsai un man!

—        Un misters Vemiks izdomājis to pats no savas galvas un ar savām rokām visu iztaisījis, — piebilda mis Skifinsa.

Kamēr mis Skifinsa ņēma nost cepuri (zaļos cimdus viņa paturēja rokās visu vakaru kā uzskatāmu pierādījumu tam, ka mājās ir viesi), Vemiks uzaicināja mani apstaigāt viņa īpašumu un paskatīties, kāda izskatās sala ziemas laikā. Saprazdams, ka viņš grib dot man iespēju iepazīties ar viņa Volvortas uzskatiem, es steidzos izmantot šo izdevību, līdzko iznācām ārā no Pils.

Iepriekš visu rūpīgi apdomājis, es sāku stāstīt tā, it kā agrāk neko nebūtu pieminējis. Pastāstīju Vemikam, ka esmu noraizējies par Herberta Pokita likteni, izklāstīju, kā mēs pirmo reizi sastapāmies un kā izplūcāmies. Aprakstīju Herberta ģimeni un viņa raksturu, aizrādīju, ka viņam nav savu līdzekļu, ka viņš atkarīgs no tēva un nekad nezina, vai ko saņems un cik saņems. Pieminēju, kādas priekšrocības es kā neaptēsts zeņķis esmu guvis no viņa sabiedrības, un atzinos, ka laikam esmu slikti atmaksājis par to un ka viņam būtu gan labāk klājies bez manis un manām cerībām. Ne ar pušplēstu vārdu neskardams mis Hevišemu, es tomēr liku manīt, ka varbūt esmu izjaucis Herberta nākotnes izredzes, bet zinu, ka viņš ir augstsirdīgs un stāv pāri jebkurām zemiskām aizdomām, atriebei un intrigām. Aiz šiem iemesliem, tā es teicu Vemikam, un arī tāpēc, ka Herberts ir mans jaunības draugs un biedrs, kuram esmu ļoti pieķēries, es vēlētos, lai manas laimes stari apspīd ari viņu, un šeit nu Vemiks ar savu plašo pieredzi un sakariem varētu dot man padomu, kā lai es ar saviem pašreizējiem līdzekļiem nodrošinu Herbertam zināmus ienākumus gadā, teiksim, simt mārciņas, kas uzturētu viņam labu omu, un kā es varētu pakāpeniski iegādāties viņam paju kādā nelielā uzņēmuma. Noslēgumā lūdzu Vemiku iegaumēt, ka Herberts nedrīkst ne zināt, ne nojaust par manu palīdzību un ka man nav neviena cita cilvēka pasaulē, ar ko apspriesties. Beigās uzliku roku Vemikam uz pleca un sacīju:

—    Es biju spiests griezties pie jums, lai gan zinu, ka tā ir sarežģīta lieta, taču jūs pats esat vainīgs, ka vispār aicinājāt mani uz šejieni.

Vemiks brītiņu klusēja, tad pēkšņi kā grūstin izgrūda:

—   Zināt, mister Fip, man jums kaut kas jāsaka. Tas ir velnišķīgi labi no jūsu puses.

—   Tad sakiet, ka palīdzēsiet izdarīt man šo labo darbu.

—    Diemžēl tas nav manā nozarē, — Vemiks noteica, papurinādams galvu.

—   Jūs taču neesat savā darba vietā, — es atgādināju.

—   Jums taisnība, — viņš piekrita. — Jūs trāpījāt naglai uz galvas. Zināt, mister Fip, es saņemšu kopā visus savus prātus un domāju, ka pamazām nokārtosim visu, kā jūs vēlējāties. Skifinss (tas ir viņas brālis) ir grāmatvedis un tirdzniecības aģents. Es aprunāšos ar viņu, un par abiem kopā mēs ko izdomāsim.

—    Pateicos jums tūkstoškārt.

—   Gluži otrādi, man jāpateicas jums, — viņš sacīja. — Lai arī mēs šeit runājam kā pilnīgi privātas personas, tomēr jāpiezīmē, ka Ņūgeitas zirnekļtikli ir visai lipīgi un šādi uzdevumi palīdz no tiem atbrīvoties.

Vēl mazliet parunājuši par šo tēmu, mēs atgriezāmies Pilī, kur atradām mis Skifinsu klājam tējas galdu. Atbildīgais grauzdiņu pagatavošanas darbs bija uzlikts par pienākumu Vecvīram, un šis lieliskais vecais džentlmenis bija tā aizrāvies ar to, ka radās bažas, vai viņš nesagrauzdēs arī pats sevi. Tās nebija nekādas vienkāršas vakariņas, pie kurām mēs grasījāmies sēsties, bet bagātīgas dzīres. Vecvīrs bija sagrauzdējis sviestā veselu grēdu maizīšu, kuras čurkstēdamas tik augsti slējās uz pannas, kas bija piestiprināta restēm pie pašas augšas, ka viņu aiz tām nemaz nevarēja redzēt, bet mis Skifinsa bija izvārījusi tadu milzumu tējas, ka cūka saimniecības ēkā bija ārkārtīgi uztraukusies un atkārtoti izpauda vēlēšanos piedalīties šinī mielastā.

Karogu nolaida, lielgabals izšāva noteiktā laikā, un es jutos tik droši nošķirts no pārējās pasaules, it kā grāvis ap Pili būtu trīsdesmit pēdas plats un tikpat dziļš. Nekas netraucēja mieru Pilī, vienīgi laiku pa laikam uz sienas parādījās Džons un mis Skifinsa; plāksnītes slimoja ar krampjiem līdzīgu kaiti, kas mani sākumā mazliet biedēja, kamēr pieradu. No mis Skifinsas pārliecinātās rīkošanās secināju, ka viņa te vāra tēju ik svētdienas vakaru, un man tūliņ radās aizdomas, ka klasisko spraudi, uz kuras redzams diezgan nepatīkamas sievietes profils ar varen taisnu degunu un varen tievu mēness sirpi virs galvas, viņai dāvinājis Vemiks kā nelielu kustamo īpašumu.

Mēs notiesājām visus grauzdiņus, izdzērām atbilstošu daudzumu tējas, un bija patīkami noskatīties, cik iesildījušies un ietaukojušies mēs jutāmies. Sevišķi Vecvīru varēja pilnīgi noturēt par kādu spodri uzpostu senas mežoņu cilts vadoni, kurš nule iesvaidljies ar eļļu. Mazā kalponīte, acīm redzot, svētdienās palika savas ģimenes klēpi, un mis Skifinsa pēc īsas atpūtas nomazgāja tējas traukus, turklāt darīja to kā rotaļādamās un ar tādu īstas lēdijas grāciju, ka nevienam tas nelikās nepiedienīgi. Tad viņa atkal apvilka cimdus, mēs piesēdāmies tuvāk ugunij, un Vemiks uzaicināja:

—    Nu, Vecvīrs, palasi mums priekšā avīzi!

Kamēr uzrunātais uzlika brilles, kā tas šādai nodarbībai piederējās, Vemiks paskaidroja, ka vecajam džentlmenim tā esot īsta bauda — lasīt avizi pārējiem priekšā.

—    Te, manuprāt, nav ko atvainoties, — Vemiks sacīja, — jo nav daudz to prieku, kas viņam pieejami, — vai ne, Vecvīrs?

—    Lieliski, Džon, lieliski, — vecais atbildēja, redzēdams, ka viņu uzrunā.

—    Tikai pametiet viņam šad tad ar galvu, kad viņš paskatās uz augšu, — Vemiks piebilda, — lielākas laimes viņam nevajag. Nu, Vecvīrs, mēs gaidām.

—    Lieliski, Džon, lieliski! — mundrais sirmgalvis atsaucās tik valdzinoši rosīgs un gandarīts.

Vecvīra lasīšana atsauca man atmiņa mistera Vopsla vectantes skolu, tikai ar to patīkamo starpību, ka lasīšana skanēja kā caur atslēgas caurumu. Tā kā Vecvīrs pieprasīja, lai sveces būtu viņam cieši blakus, un nepārtraukti grasījās bāzt ugunī te savu galvu, te avīzi, tad viņu vajadzēja nemitīgi uzmanīt kā pulvera mucu. Taču Vemiks nepagura savā maigajā modrībā, un Vecvīrs lasīja vien tālāk, nemaz nenojauzdams, cik reižu paglābts no drošas nāves. Kad viņš pameta acis uz mums, mēs visi izrādījām visdziļāko interesi un izbrīnu un mājām ar galvu, kamēr viņš atkal atsāka lasīšanu.

Tā ka Vemiks un mis Skifinsa sēdēja līdzās un es mazliet atstatu ēnainā kaktā, tad ievēroju, ka mistera Vemika mute lēni un pamazām stiepjas garumā, ko laikam ierosināja viņa roka, kas tikpat lēni un pamazītēm zagās apkārt mis Skifinsas viducim. Pēc laiciņa redzēju viņa roku parādāmies mis Skifinsai otrā pusē, bet tai pašā mirklī mis Skifinsa veikli notvēra to ar zaļo cimdu, attina kā jostu un ar vislielāko savaldību nolika sev priekšā uz galda. Mis Skifinsas aukstasinība šai brīdi bija pats pārsteidzošākais skats, kādu jebkad esmu redzējis, un, ja varētu domāt, ka šāda rīcība saistās ar izklaidību, tad es spriestu, ka mis Skifīnsa rīkojusies mehāniski.

Drīz vien pamanīju, ka Vemika roka atkal sāk kustēties un pamazām nozūd un pēc īsa brītiņa mute atkal pastiepjas smīnā. Es sastingu sasprindzinātās, taisni vai mokošās gaidās, kamēr pamanīju roku iznirstam mis Skifinsai otrā pusē. Tūliņ mis Skifīnsa notvēra to ar aukstasinīga boksera veiklību, atbrīvojās no šīs Veneras jostas un noguldīja roku uz galda. Ja nu galdu varētu apzīmēt par tikumības taku, tad visu laiku, kamēr Vecvīrs lasīja, Vemika roka atkārtoti novirzījās no šīs tikumības takas un mis Skifinsa veda to atpakaļ.

Vecvīrs lasīdams ieaijāja sevi vieglā snaudā. Nu Vemikam pienāca laiks celt mums priekšā nelielu katliņu, glāzes un melnu pudeli ar porcelāna aizbāzni, kurš attēloja kādu omulīgu sārtvaidzi baznīcas kalpu. Šie piederumi deva mums iespēju iebaudīt karstu groku, kuru dzēra ari Vecvīrs, jau paspējis pamosties. Mis Skifinsa maisīja groku, un es ievēroju, ka viņa un Vemiks dzer no vienas glāzes. Es, protams, nepiedāvājos pavadīt mis Skifinsu uz mājām, jo sapratu, ka pašreizējos apstākļos labāk būs, ja iešu projām pirmais, ko ari izdarīju, sirsnīgi atsveicinājies no Vecvīra un pateicies par patīkamo vakaru.

Uz nedēļas beigām Vemiks atrakstīja man no Volvortas, ka, pēc viņa domām, tas, ko mēs tikām apsprieduši kā privātas personas, esot jau pavirzījies uz priekšu un viņš būtu priecīgs, ja es vēlreiz ierastos Volvortā sakarā ar šo pašu jautājumu. Es atkal apmeklēju viņu Volvortā, pēc tam vēlreiz un vēlreiz, mēs tikāmies arī vairākkārt Sitijā, bet ne tur, ne Litlbritenas ielā ne pušplēsts vārds netika par to runāts. Beidzot mēs atradām kādu krietnu jaunu komersantu jeb starpnieku kravas kontraktu slēgšanā, kurš nesen bija nostājies uz savām kājām un kuram bija nepieciešams spējīgs palīgs un kapitāls, un kurš ar laiku un pret zināmu summu bija ar mieru ņemt šo palīgu par kompanjonu. Mēs abi parakstījām slepenu vienošanos attiecībā uz Herbertu, es iemaksāju tirgotājam pusi no savām piecsimt mārciņām un vienojos arī par citiem maksājumiem: daļu — tais datumos, kad saņemšu savus ienākumus, daļu tad, kad saņemšu visu kapitālu. Mis Skifinsas brālis kārtoja šīs pārrunas. Vemiks virzīja tās no sākuma līdz beigām, bet pats tanīs nepiedalījās.

Viss bija gudri jo gudri nokārtots, un Herbertam ne

radās ne mazākās aizdomas, ka es tur esmu pielicis roku. Nekad neaizmirsīšu, kā staroja viņa seja, kad viņš kādā pēcpusdienā atsteidzās mājās un pavēstīja to lielo brīnumu, ka nejauši iepazinies ar kādu Klarikeru (tā sauca jauno tirgotāju), ka šis Klarikers uzreiz izjutis pret viņu lielas simpātijas un ka nu laikam būšot pienācis ilgi gaidītais brīdis. Ar katru nākamo dienu, kad viņa cerības kļuva stiprākas un seja gaišāka, viņš varēja ari aizvien vairāk pārliecināties par manu neviltoto draudzību, jo, redzot viņu tik laimīgu, es ar pūlēm varēju novaldīt prieka asaras.

Beidzot viss bija nokārtots, Herberts pirmo dienu nostrādāja Klarikera kantori un visu vakaru runāja panīkumu un prieka skurbumā, bet es, palicis viens, izraudājos no visas sirds, jo manas cerības vismaz vienam bija atnesušas kādu labumu.

Un tagad manā atmiņā ataust ārkārtīgi svarīgs notikums, apvērsums manā dzīvē. Bet, pirms es stāstu par to un pirms aprakstu visas pārmaiņas, kas tam sekoja, man jāveltī viena nodaļa Estellai. Tas nav daudz, ja patur prātā, cik ilgi viņa valdījusi pār manu sirdi.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

JA tai cienigajā, vecajā namā Ričmondas pļavu tuvumā pēc manas nāves parādīsies rēgs, tad tas būšu es. Ak, cik daudz, daudz nakšu un dienu mans nemierīgais gars ir klīdis pa šo namu, kad Estella mājoja tur! Lai kur atradās manas miesas, bet mans gars pastāvīgi, nemainīgi un nepārtraukti uzturējās šā nama tuvuma.

Lēdija, pie kuras Estella bija apmetusies, misis Brendlija, bija atraitne un dzīvoja kopā ar meitu, kas bija dažus gadus vecāka par Estellu. Māte izskatījās jauna un meita veca; mātes seja bija sārti balta, meitas seja dzeltena; māte aizrāvās ar pasaulīgiem priekiem, meita ar dievvārdu zinībām. Viņas, kā mēdz teikt, ieņēma redzamu stāvokli sabiedrībā, bieži brauca vizītēs, un arī pie viņām ieradās vizītēs daudzi jo daudzi. Diezin vai vispār viņām ar Estellu bija kas kopīgs, taču tika uzskatīts, ka viņas vajadzīgas Estellai un Estella vajadzīga viņām. Misis Brendlija bija kādreiz draudzējusies ar mis Hevišemu, pirms viņa noslēdzās no pasaules.

Gan misis Brendlijas namā, gan ārpus tā es dabūju izciesties visvisādas mocības, kādas vien Estella prata man sagādāt. Manu izmisumu pavairoja vēl tas, ka Estella pret mani kā pret vecu paziņu izturējās vienkāršāk, taču nebūt ne labvēlīgāk. Mani viņa izmantoja, lai ķircinālu pārējos pielūdzējus, bet mūsu attieksmju tuvību — lai pastāvīgi izrādītu, kā viņa nievā manu mīlu. Ja es būtu viņas sekretārs, sulainis, pusbrālis, nabaga radinieks, ja es būtu viņas saderētā līgavaiņa jaunākais brālis -— es arī tad nejustu tik stipri, ka, atrazdamies viņai tik tuvu, esmu tālāk no savām cerībām nekā jebkad. Priekšrocība saukt viņu vārdā un dzirdēt, ka viņa uzrunā vārdā arī mani, šādos apstakļos tikai padarīja skaudrākas manas ciešanas, un, ja, kā man šķita, tas noveda teju pat līdz ārprātam viņas pārējos cienītājus, tad es zināju parak skaidri, ka ari man līdz ārprātam nav tālu.

Pielūdzēju viņai bija bez sava gala. Nav šaubu, ka es savā greizsirdībā uzskatīju par pielūdzēju katru, kas viņai tuvojās, taču ari bez tam viņu bija diezgan daudz.

Es bieži sastapos ar viņu Ričmondā, bieži dzirdēju par viņu Londonā, bieži vizināju viņu un abas Brendlijas pa upi; bija pikniki, balles, braucieni uz teātri, operu, koncertiem, viesībām un visādām izpriecām, visur es viņai sekoju, un viss sagādāja man vienas vienīgas ciešanas. Neviena laimīga brīža es neizbaudīju viņas sabiedrībā un tomēr dienu un nakti par to vien domāju, kāda laime būtu dzivot kopā ar viņu līdz kapa malai.

Visu šo laiku — un tas, kā tiks redzams, manā uztverē šķita loti ilgs — Estella it kā centās man iedvest, ka mūsu draudzēšanās ir mums uzspiesta. Taču gadījās ari tā, ka viņa pēkšņi atmeta šo toni un visus savus untumus un it kā juta man līdzi.

—   Fip, Fip, — viņa sacīja kādu vakaru, kad viņai bija uznākusi tāda oma un mēs atstatu no citiem sēdējām krēslā pie loga Ričmondas namā, — vai jūs nekad neiemācīsieties piesargāties?

—   No kā?

—   No manis!

—    Jūs gribat teikt, Estella, lai piesargos no jūsu burvības?

—    Gribu teikt! Ja jūs nesaprotat, ko gribu teikt, tad jūs esat akls.

Es būtu varējis atbildēt, ka mīlestība vispār ir akla, bet, kā vienmēr, mani apvaldīja doma, kura arī sagādāja man ne mazumu ciešanu. Proti, ka nav augstsirdīgi uzmākties ar savām jūtām, ja Estella zina, ka nedrīkst pati izvēlēties, bet viņai jāklausa mis Hevišemas gribai. Es vienmēr jutu šausmas, iedomājoties, ka šī apziņa sāpīgi aizskar viņas lepnumu un viņas dvēsele sašutumā saceļas pret uzspiesto savienošanos ar mani.

—    Šā vai tā, — es sacīju, — šoreiz man nebija iemesla piesargāties, jo jūs pati rakstījāt, lai ierodos.

—   Tas ir pareizi, — Estella atbildēja ar nevērīgu, saltu smaidu, kas vienmēr stindzināja man sirdi.

Brītiņu palūkojusies, kā ārā biezē krēsla, viņa turpinaja:

—    Ir atkal pienācis laiks, kad mis Hevišema grib, lai aizbraucu pie viņas. Jums vajag mani pavadīt un arī atvest atpakaļ, ja vēlaties. Viņa negrib, ka dodos ceļā viena, un istabeni neļauj ņemt līdzi, jo nevar ciest, ka kalpotāji sāk par viņu tenkot. Vai varat mani pavadīt?

—    Vai es varu, Estella!

—   Tātad varat? Tad, lūdzu, brauksim parīt. Visus ceļa izdevumus jūs samaksāsiet no mana maka. Jūs dzirdat, uz kādiem noteikumiem varat man braukt līdzi?

—    Dzirdu un paklausu, — es atbildēju.

Tās bija visas ziņas, kuras man sniedza par šo un tam līdzīgiem braucieniem; mis Hevišema nekad man nerakstīja, un es nekad nebiju redzējis viņas rokrakstu. Mēs izbraucām pēc vienas dienas un atradām mis Hevišemu tai paša telpā, kur biju redzējis viņu pirmo reizi, un ir lieki piemetināt, ka Satishauzā nekādu pārmaiņu nebija.

Viņas baismīgais maigums pret Estellu bija pastiprinājies, kopš pēdējo reizi redzēju viņas kopā; es lietoju šo vārdu ar nodomu, jo mis Hevišemas dedzīgajos skatienos un apkampienos patiešam bija kaut kas baismigs. Likās — viņa nevar vien atdzerties Estellas skaistuma, kā rītin aprij viņas vārdus, viņas kustības un, lūkojoties viņā, tvarsta ar lūpām savus drebošos pirkstus, it kā alkdama aprīt daiļo būtni( ko pati izlolojusi.

Viņas skatiens slīdēja no Estellas uz mani, it kā urbdamies manā sirdī, lai parbaudītu, cik dziļas ir tās brūces. — Kā viņa izturas pret tevi, Fip, kā viņa izturas? — tā atkal un atkal viņa taujāja raganīgā ziņkārē, pat Estellai dzirdot. Bet visspokainākā mis Hevišema bija, kad vakarā sēdējām pie kamīnā mirgojošās uguns; pieklāvusi ar elkoni sev klāt Estellas roku un satvērusi viņas delnu savos pirkstos, viņa centās no Estellas izdibināt viņas regulāri sūtītajās vēstulēs minēto savaldzināto vīriešu vārdus un viņu stāvokli. Ar nāvīgi ievainota un satriekta prāta neatlaidību mis Hevišema kavējās pie šā saraksta, ar vienu roku atspiedusies uz ķeģa, atbalstījusi zodu uz šīs rokas, un blenza manī kā rēgs ar nedabiski spožajām acīm.

Šais sarunās, lai kā cietu no tām, lai cik rūgti man bija apzināties savu atkarību un pazemojumu, ko tās modināja, es tomēr saskatīju pierādījumu, ka Estellai pielemts atriebt par mis Hevišemu visiem vīriešiem un ka ātrāk man Estellu neiegūt, pirms viņa nebūs kaut mazliet remdinājusi mis Hevišemas atriebības alkas. Es arī te saskatīju apstiprinājumu tam, ka Estella nolemta man. Sūtīdama Estellu valdzināt, mocīt un darīt ļaunu, mis Hevišema darīja to ļaunprātīgā pārliecībā, ka Estella vienādi nepieejama visiem pielūdzējiem un ka ikviens, kas liek uz šo kārti, būs zaudētājs. Es saskatīju te slimīgu vēlēšanos mocīt arī mani, kaut gan šī balva ir man paredzēta. Es saskatīju šeit arī iemeslu, kāpēc man liek tik ilgi gaidīt un kāpēc mans bijušais aizbildnis noliedz, ka zinājis kaut ko par šiem plāniem. Ar vārdu sakot, es redzēju mis Hevišemu tādu, kādu biju redzējis vienmēr un kādu redzēju patlaban, un redzēju tanī visā arī baigo ēnu, ko meta tumsā iegremdētais, neveselīgais nams, kurā viņa bija noslēpusies no saules gaismas.

Sveces, kas apgaismoja telpu, atradās vara svečturos pie sienas. Tās bija augstu un dega ar mākslīga apgaismojuma vienmērīgo, blāvo liesmu šai telpā, kur tik reti ieplūda svaigs gaiss. Kad noskatījos tanīs un bālajā vizmā, ko tās meta, apstādinātajā pulkstenī, sabirzušajos līgavas rotas piederumos uz galda un grīdas un mis Hevišemas izģindušajā augumā un spokainajā, milzīgajā ēnā, kas šaudījās pa griestiem un sienu, es visur redzēju apstiprinājumu un pierādījumu saviem minējumiem. Manas domas pievērsās lielajai zālei otrpus kāpņu laukuma, kur atradās apklātais galds, un es lasīju tās pašas atbildes zirnekļu tīklos, kas nokarājās no lielās vāzes, viņu tekalēšanā pa galdautu, baiļpilnajā peļu skraidīšanā aiz paneļiem un

tarakānu apdomīgajā un nesteidzīgajā rāpošanā pa grīdu.

Šai apmeklējuma reizē notika asa vārdu maiņa starp Estellu un mis Hevišemu. Tā bija pirmā reize, kad manīju viņu starpā nesaskaņas.

Kā jau minēju, mēs sēdējām pie kamīna, mis Hevišema joprojām turēja Estellas dilbu piekļautu un viņas delnu savos pirkstos, bet tad Estella pamazām sāka mēģināt atbrīvot savu roku. Viņa jau vairākkārt bija izpaudusi lepnu nepacietību un drīzāk bija pacietīgi panesusi šo dedzīgo pieķeršanos nekā pieņēmusi un atbildējusi uz to.

—    Kā? — mis Hevišema uzprasīja, acīm nozibsnot.

—   Es tev jau esmu apnikusi?

—    Es pati sev esmu mazliet apnikusi, — Estella atbildēja un, atbrīvojusi roku, nostājās pie lielā kamīna, lūkodamās ugunī.

—   Saki patiesību, nepateicīga! — mis Hevišema izsaucās un iekaisusi uzsita ar ķeģi uz grīdas. — Es tev esmu cipnikusi.

Estella palūkojās uz viņu pavisam mierīgi un atkal pievērsa acis ugunij. Viņas graciozais stāvs un daijā seja pauda tik pilnīgu vienaldzību pret mis Hevišemas neprātīgo uzliesmojumu, ka šķita robežojamies ar nežēlību.

—' Tu esi nejūtīga kā akmens! — sauca mis Hevišema.

—  Ak tu saltā, saltā sirds!

—    Kā? — noteica Estella tikpat vienaldzīgi, nemaz nemainīdama stāvokli, tikai pamezdama skatienu uz mis Hevišemas pusi. — Jūs pārmetat man saltumu? Jūs?

—    Vai tad tā nav? — skanēja sašutuma pilna atbilde.

—   Jūs taču zināt, ka es esmu tāda, kādu jūs mani izveidojāt, — Estella sacīja. — Slavējiet sevi vai peliet, uzskatiet to par savu sasniegumu vai kļūmi, kā gribat, — es esmu jūsu roku darbs.

—    Nu, paskatieties tikai uz viņu, paskatieties! — mis Hevišema sarūgtināta izsaucās. — Redziet, cik viņa cietsirdīga, cik nepateicīga stāv pie šā pavarda, kur pati audzināta! Kur sildīta pie šīm ievainotajām krūtīm, kas vēl asiņoja no cirstajām brūcēm! Kur es gadiem ilgi veltīju viņai visu savu maigumu!

—    Nekādu vienošanos ar jums slēgusi neesmu, — Estella atbildēja, — jo es tikko biju iemācījusies staigāt un runāt, kad jūs mani pieņēmāt. Bet ko jūs no manis prasāt? Jūs bijāt ļoti laba pret mani, es esmu par visu jums pateicību paradā. Bet ko jūs prasāt?

—   Tavu mīlestību, — bija atbilde.

—    Es jūs mīlu.

—   Nē.

—    Mana audžumāt, — Estella sacīja, nemainīdama ne graciozo pozu, ne arī paceldama balsi, kā to darīja mis Hevišema, un neizrādīdama ne dusmu, ne nožēlas. — Mana audžumāt, es jau sacīju, ka esmu jums pateicību parādā par visu. Viss, kas man ir, pieder jums. Visu, ko esat man devusi, jūs pēc pirmā pieprasījuma saņemsiet atpakaļ. Nekā cita man nav. Un, ja jūs pieprasāt, lai dodu jums to, ko jūs nekad neesat devusi man, tad zināt, ka mana pateicība un pienākuma sajūta nespēj izdarīt neiespējamo.

—   Es neesot devusi viņai mīlestību! — mis Hevišema sauca, satraukumā pavērsdamās pret mani. — Vai es neesmu mīlējusi viņu ar karstu mīlestību, kas nekad nav šķirama no greizsirdības un no svelošām sāpēm, un nu man jādzird no viņas šādi vārdi! Lai viņa sauc mani par neprātīgu, lai sauc!

—    Kāpēc lai tieši es sauktu jūs par neprātīgu? — Estella vaicāja. — Vai kāds cilvēks pasaulē labāk par mani zina, cik skaidri jūs bijāt nospraudusi savus mērķus? Vai kāds cilvēks pasaulē labāk par mani zina, cik jums laba atmiņa? Par mani, kas sēdēja pie šā paša kamīna uz soliņa, kurš joprojām atrodas jums līdzās, klausījās jūsu pamācībās un lūkojās augšup uz jūsu seju, kad tā man vēl bija sveša un biedēja mani!

—    Un viss tik drīz aizmirsts! — vaidēja mis Hevišema.

—   Sen aizmirsts!

—    Nē, tas nav aizmirsts, — Estella aizrādīja. — Nekas nav aizmirsts, viss rūpīgi noglabāts manā atmiņā. Vai kādreiz esmu izturējusies nevērīgi pret jūsu mācībām? Vai kādreiz esmu rīkojusies pretēji jūsu norādījumiem? Vai kādreiz esmu ļāvusi iespiesties šeit, — viņa pieskārās ar roku pie krūtīm, — jūtām, ko jūs aizliedzat? Esiet taisnīga pret mani.

—    Tik lepna, tik lepna! — vaidēja mis Hevišema, ar abām rokām atbraucīdama atpakaļ sirmos matus.

—    Kas mācīja mani būt lepnai? — atsaucās Estella.

—    Kas uzteica mani, kad biju labi iemācījusies uzdoto?

—    Tik cietsirdīga, tik cietsirdīga! — mis Hevišema vaidēja tapat kā agrāk.

—    Kas mācīja mani būt cietsirdīgai? Kas uzteica mani, kad biju labi iemācījusies uzdoto?

—    Bet tu esi lepna un cietsirdīga pret mani! — mis Hevišema gandrīz vai kliedza, izstiepdama rokas pret Estellu. — Estella, Estella, Estella, tu esi lepna un cietsirdīga pret mani!

Estella uzmeta viņai mierīga izbrīna pilnu skatienu, taču nekustējās no vietas; pēc mirkļa viņa jau atkal lūkojās ugunī.

—    Es gan nesaprotu, — Estella atsāka, brītiņu klusējusi, tad palūkodamās uz mis Hevišemu, — kāpēc jūs izturaties tik aplami, kad esmu ieradusies jūs apmeklēt pēc ilgākus šķiršanās. Es nekad neesmu aizmirsusi jūsu ciešanas un to iemeslu, nekad neesmu kļuvusi neuzticīga jums un jūsu mācībām. Nekad neesmu izrādījusi kādu vājību, ko varētu sev pārmest.

—    Un tā būtu vājība — atbildēt uz manu mīlestību? — iesaucās mis Hevišema. — Jā, jā, protams, viņa to sauks par vājību!

—    Man rodas nojausma par to, kā tas viss gadījies, — Estella domīgi sacīja, brītiņu mierīgā izbrīnā vērojusi mis Hevišemu. — Ja jūs būtu uzaudzinājusi savu audžumeitu vienīgi šo telpu tumsībā un nekad nedarījusi viņai zināmu, ka pastāv arī dienas gaisma, kurā viņa nekad nav redzējusi jūsu seju, — ja jūs būtu tā rīkojusies un pēc tam nezin kādēļ būtu gribējusi, lai viņa pēkšņi saprot, kas ir dienas gaisma, un zina visu par to, vai tad jūs arī būtu vīlusies un dusmīga?

Mis Hevišema, iespiedusi galvu rokās, klusu vaidēdama, šūpojās krēslā un neko neatbildēja.

—    Vai vēl skaidrāk, — Estella turpināja, — ja jūs būtu mācījusi viņai, sākot ar pirmo brīdi, kad viņas saprāts pamodies, ka dienas gaisma pastāv, bet tā ir viņai naidīga un postoša, no tās jābēg, jo tā pazudinājusi jūs un var pazudināt viņu, — ja jūs to būtu darījusi un pēkšņi gribētu, lai viņa saprot, ka dienas gaisma ir dabiska parādība, un viņa to nevarētu saprast, vai tad jūs arī justos vīlusies un sarūgtināta?

Mis Hevišema klausījās (vismaz man tā šķita, jo viņas seju es neredzēju), bet neatbildēja.

—   Tāpēc, — Estella nobeidza, — ņemiet mani par labu tadu, kada esmu. Tas nav mans sasniegums, tā nav mana kļūme, es esmu tāda, kādu mani izveidoja.

Nemaz nepamanīju, kad mis Hevišema bija noslīgusi uz grīdas starp sava līgavas tērpa skrandām. Es izmantoju šo gadījumu — jo sen jau pēc tāda ilgojos — un atstāju istabu, ar zīmi lūdzis Estellu izturēties līdzcietīgāk. Man ejot ārā, Estella stāvēja, atbalstījusies pret kamīnu tāpat kā līdz šim. Mis Hevišemas sirmie mati atrisuši jaucās ar izsvaidītajiem kāzu piederumiem, un tas bija nožēlojams skats.

Ar nospiestu sirdi es kādu stundu klaiņoju zem zvaigžņotajām debesīm pa pagalmu, apkārt alus darītavai un pa aizlaisto dārzu. Kad beidzot saņēmu drosmi un atgriezos istabā, Estella sēdēja mis Hevišemai pie kājām un diedza kopā kādu no vecajiem, saplīsušajiem tērpiem, kurus es vēlāk nereti atcerējos, vērodams izbalējušos un nodriskātos karogus katedrālēs. Pēc tam mēs ar Estellu spēlējām kārtis kā senāk — vienīgi tagad mēs bijām prasmīgi un spēlējām franču spēles; tā tika aizvadīts vakars, un es devos pie miera.

Es gulēju flīģeli otrpus mazā pagalma. Tā bija pirmā reize, kad paliku pa nakti Satishauzā, un miegs bēga no manis. Neskaitāmas mis Hevišemas vajāja mani. Te viņa bija pa labi, te pa kreisi no manis, te galvgalī, te kājgali, te aiz pavērtajām tualetes istabas durvīm, te pašā tualetes istabā, te istabā virs manas galvas, te apakšstāvā — it visur. Beidzot, kad gausi tuvojās nakts otrā stunda, es sapratu, ka gulēt man te nekādi nav iespējams un ka jaceļas augšā. Tāpēc es uzcēlos, apģērbos, šķērsoju pagalmu un iegāju dzīvojamā nama garajā cementētajā gaitenī, lai izietu ielas puses pagalmā un pastaigātos tur, kamēr galva kļūst skaidrāka. Taču, līdzko iegāju gaitenī, tā pasteidzos nopūst sveci, jo ieraudzīju mis Hevišemu — viņa gāja man pa priekšu kā rēgs un klusu raudāja. Es pa gabalu sekoju viņai un redzēju, ka viņa dodas augšup pa kāpnēm. Rokā viņa turēja sveci, ko laikam bija izņēmusi no svečtura sava istabā, un tās gaismā patiešām izskatījās pēc spoka. Nostājies pie kāpnēm, es, kaut arī neredzēju atveram durvis, tomēr jutu uzdvešam zāles sasmakušo gaisu un dzirdēju mis Hevišemu ieejam zālē, pēc tam savā istabā un atkal atpakaļ, vienā laidā klusu raudot. Pēc kāda laiciņa mēģināju tumsā tikt ārā pagalmā vai atgriezties flīģeli, bet tas man izdevās tikai tad, kad gaitenī iespiedās rītausmas pelēkās švīkas un ep saskatīju, uz kuru pusi griezties. Un visu laiku — ikreiz, kad tuvojos kāpnēm, augšā skanēja

soļi, vīdēja sveces gaišums un bija dzirdamas nepārtrauktas klusas raudas.

Kad todien braucām projām, nekādi strīdi viņām abām neatsākās, un tie neatsākās ari turpmākajos apmeklējumos, kādu, cik atceros, bija vēl četri. Arī mis Hevišemas izturēšanās pret Estellu nebija mainījusies, tikai man šķita, it kā viņas agrākajām jūtām pret Estellu būtu pievienojies kaut kas bailēm līdzīgs.

Nav iespējams aizšķirt šo manas dzīves lappusi, neuzrakstot uz tās Bentlija Dramla vārdu, lai kā es gribētu to noklusēt.

Reiz, kad Ķivuļi sanāca pilnā skaitā un, kā vienmēr, paspēja draudzības vārdā saķildoties, priekšsēdētājs sauca Birztalu pie kārtības, aizrādīdams, ka misters Dramls nav vēl uzsaucis tostu lēdijai par godu, kas atbilstoši biedribas svinīgajiem noteikumiem, šodien bija šim nelietim jādara. Man tā vien šķita, ka viņš šķielē uz mani tā sevišķi nejauki, kamēr karafes laida apkārt, bet par to es nebrīnījos, jo mēs nevarējām ciest viens otru. Taču kāds bija mans pārsteigums un sašutums, kad viņš uzaicināja klātesošos uzdzert uz Estellas veselību!

—    Kāds uzvārds šai Estellai? — es prasīju.

—    Nav jūsu darīšana, — Dramls atcirta.

—    No kurienes viņa ir? — es neatlaidos. — Tas jums jāpasaka. — Tāds noteikums Ķivuļiem patiešām bija.

—    No Ričmondas, džentlmeņi, — Dramls atbildēja, it kā mani izslēgdams no to skaita, — un nepārspējama skaistule.

—    Daudz ko viņš zina par nepārspējamām skaistulēm, nožēlojamais idiots! — es pačukstēju Herbertam.

—    Es pazīstu šo lēdiju, — Herberts sacīja pāri galdam, kad kausi bija izdzerti.

—    Patiešām? — Dramls novilka.

—    Un es arī, — es piebildu, tumši pietvīcis.

—    Patiešām? — Dramls atkārtoja. — Ak kungs!

Nekādu citu atbildi šis trulais radījums nespēja izdomāt, ja nu vienīgi mest ar glāzi vai šķīvi, taču pats asprātīgākais joks nebūtu iesvēlis manī lielākas dusmas kā viņa vārdi, un es mirklī pietrūkos kājās un paziņoju, ka varu to novērtēt tikai kā vislielāko nekaunību, ja cienījamais Ķivulis ierodas šai Birztalā — mēs allaž lietojām šādus parlamentam piemērotus izteicienus — un uzaicina uzdzert lēdijai, kuru pat lāgā nepazīst. Misters Dramls, savukārt pielēcis kājās, noprasīja man, ko es ar to gribot teikt. Uz to es atbildēju, ka viņš zina, kur mani var atrast.

Jautājums, vai kristīgā valstī iespējams pēc šādiem vārdiem iztikt bez asins izliešanas, sašķēla Ķivuļus divās daļās. Strīdā visi tā iekarsa, ka vismaz seši cienījami biedrības locekļi pateica pārējiem sešiem, ka tie iaikam ari zinot, kur šie esot atrodami. Beidzot tomēr tika nolemts (jo Birztalai piekrita arī goda tiesas pienākumi): ja misters Dramls iesniegs kaut mazāko pierādījumu, ka viņam gods pazīt minēto lēdiju, tad misteram Fipam kā džentlmenim un kā Ķivulim jāatvainojas, ka «atļāvies padoties iekaisumam, kurš . ..». Noskaidrošanai bija jānotiek jau otrā dienā, lai mūsu aizvainotās goda jūtas nepagūtu atdzist, ja lietu atliktu uz ilgāku laiku, un misters Dramls atnesa zīmīti no Estellas, kurā viņa pieklājīgi paziņoja, ka viņai bijis prieks vairākas reizes dejot ar misteru Dramlu. Man atlika vienīgi izteikt nožēlu, ka esmu «atļāvies padoties iekaisumam, kurš . . .», un ņemt atpakaļ apgalvojumu, ka esmu kaut kur atrodams, kā pilnīgi nepamatotu. Mēs ar Dramlu vēl kādu stundu apspiesti rūcām viens uz otru, kamēr Birztala skanēja vien nebeidzamos strīdos, un beidzot tika pavēstīts, ka savstarpējas draudzības un labvēlības jūtas tanī taisni neticami augušas augumā.

Es atstāstu to kā joku, lai gan joki man nebija ne prātā. Man pat trūkst vārdu, lai izsacītu, kadas sāpes izjutu, domādams, ka Estella dāvā savu labvēlību šādam nicināmam, trulam, uzpūtīgam stulbenim, kuram grūti atrast līdzīgu. Tagad es izskaidroju savas sajūtas tādējādi, ka mana mīlestība dega šķīstās augstsirdības un pašuzupurēšanās ugunīs un tāpēc es nevarēju izturēt, ka Estella pazemojas līdz šim dzīvniekam. Bez šaubām, ciešanas man būtu sagādājis ikviens, kam viņa būtu izrādījusi labvēlibu, taču cienījamāka persona nebūtu likusi man ciest tik grūti un sāpīgi.

Es drīz vien atklāju, jo tas bija viegli, ka Dramls seko viņai uz pēdām un viņa to pieļauj. Vēl pēc kāda laiciņa viņš neatkāpās no Estellas ne soli, un mēs sadūrāmies teju pat katru dienu. Viņš vajāja Estellu ar trulu tiepību, un Estella viņu ķircināja, te atklāti izrādīdama nicināšanu, te izturēdamās kā pret labu paziņu, te izlikdamās pilnīgi aizmirsusi, kas viņš tāds ir.

Taču Zirneklis, kā misters Džegerss viņu nosauca, bija radis nesteigdamies uzglūnēt laupījumam un viņam piemita viņa ciltsbrāju pacietība. Turklāt viņš akli paļāvās uz savas naudas un dzimtas dižciltības spēku — šī paļāvība dažkārt izdarīja viņam labu pakalpojumu, aizstājot gribu un skaidru mērķa apzināšanos. Tādā kārtā Zirneklis, neatlaidīgi uzmanot Estellu, aizbaidīja daudzus spilgtus tauriņus un nereti novērpa pavedienu un nolaidās lejā no griestiem tieši īstā mirklī.

Kādā Ričmondas pilsētas saviesīgā vakarā (tolaik šādi saviesīgi vakari bija modē), kurā Estella aptumšoja visas pārējās skaistules, lempīgais Dramls tā lipa viņai klāt un viņa izrādīja tādu iecietību, ka es nolēmu ar viņu parunāt. Izmantoju mirkli, kad viņa, apsēdusies puķu aizvēnī, gaidīja misis Brendliju, lai brauktu uz mājām. Es, kā vienmēr, pavadīju viņas uz šādām viesībām un vadīju mājup.

—   Vai esat nogurusi, Estella?

—   Mazliet, Fip.

—   Jums arī jābūt nogurušai.

—        Sakiet labāk, ka man nav jābūt, jo, pirms eju gulēt, man vēl jāuzraksta vēstule uz Satishauzu.

—        Lai pavēstītu par šā vakara uzvaru? Tā ir nožēlojama uzvara, Estella!

—    Ko jūs gribat teikt? Es neko nezinu.

—        Estella, — es sacīju, — paskatieties uz to cilvēku viņā stūrī, kurš tā blenž uz jums.

—        Kāpēc man jāskatās? — Estella jautāja, lūkodamās manī. — Kas tik sevišķs šai cilvēkā viņā stūrī, lietojot jūsu vārdus, ka man vajadzētu uz viņu skatīties?

—   To pašu es gribēju jums jautāt, — es atbildēju,

—   jo šis cilvēks lenca jūs visu vakaru.

—        Degošu sveci lenc gan tauriņi, gan visādi pretīgi kukaiņi, — Estella sacīja, pamezdama acis uz viņa pusi,

—   bet ko svece tur var darīt?

—    Svece nevar, — es atteicu, — bet Estella var.

—        Varbūt gan, — viņa pēc brītiņa iesmiedamās sacīja. — Domājiet, kā jums patīk.

—        Estella, uzklausiet mani. Es esmu dziļi nelaimīgs, ka jūs izrādāt labvēlību tādam visu nicinātam cilvēkam ka Dramls. Jūs taču zināt, ka viņu nicina.

—    Kas par to?

—        Jūs zināt, ka viņš ir tikpat nepievilcīgs iekšēji, kā ārēji. Neinteresants, nelāga rakstura, nīgrs, stulbs.

—    Kas par to?

—        Jūs zināt, ka viņam nav ar ko lielīties, vienīgi ar naudu un veselu virkni plānprātīgu senču, vai ne?

—        Un kas par to? — viņa atkārtoja, un ar katru reizi viņas brīnišķās acis pavērās vēl platākas.

Lai kaut kā tiktu pāri šiem viņas vārdiem, es iekaisis atkārtoju tos:

—    Kas par to? Tas, ka es nežēlīgi ciešu.

Ja es būtu varējis noticēt, ka viņa izrāda labvēlību Dramlam, vēlēdamās sāpināt mani — mani! — tad man sirds būtu daudz vieglāka, bet Estella pēc paraduma bija pilnigi piemirsusi, ka es vispār esmu pasaulē, tā ka nekas tamlīdzīgs nebija iespējams.

—        Fip, — sacīja Ēstella, pārlaizdama skatienu pār istabu, — nerunājiet muļķības par to, kā tas ietekmē jūs. Varbūt tas ietekmē citus, un varbūt tam tā jābūt. Par to nav vērts runāt.

—        Tomēr ir vērts, — es neatlaidos, — jo es nevaru izturēt, ka cilvēki sacīs: «Viņa šķiež savu daiļumu un pievilcību šā stulbeņa labad, kurš ir pats necienīgākais no visiem.»

—   Es to varu izturēt, — Estella atbildēja.

—    Ak, Estella, neesiet tik lepna un nelokāma!

—        Te jūs mani saucat par lepnu un nelokāmu, te pārmetat, ka es nolaižos līdz tādam lempim! — Estella atteica, noplātīdama rokas.

—        Nav šaubu, ka jūs to darāt, — es nenocietos, — jo šo pašu vakaru jūs veltījāt viņam tādus skatienus un smaidus, kādus nekad neveltījat… man.

—        Vai tad jūs gribat, lai es krāptu un vilinātu slazdos jūs? — Estella prasīja, pēkšņi pievērsusi man ciešu un nopietnu, teju pat naidīgu skatienu.

—   Tātad jūs krāpjat viņu un vilināt slazdos, Estella?

—        Viņu un daudzus citus, tikai ne jūs. Tur nāk misis Brendlija. Vairāk es neteikšu ne vārda.

Un tagad, kad esmu veltījis šo nodaļu tēmai, kas tik ilgi valdījusi pār manu sirdi un gādājusi tai aizvien jo jaunas sāpes, es netraucēts varu pāriet pie notikuma, kas brieda vēl ilgāk, pie notikuma, kas bija kļuvis neizbē

gams, pirms vēl es zināju, ka pasaulē mīt Estella un viņas bērna prāts tikko sāk pajauties mis Hevišemas postlgajai ietekmei.

Kādā austrumu teikā smagu akmens plāksni, kurai svētku bridi vajadzēja nokrist uz valdnieka guļvietas, ilgi, ilgi kala akmeņlauztuvēs, ilgi, ilgi cirta klintī garo tuneli, pa kuru vajadzēja izvilkt virvi, kas noturētu plāksni uz vietas, plāksni lēni cēla augšup un novietoja jumtā, virvi nostiprināja un caur jūdzēm garo tuneli vilka pie liela dzelzs gredzena. Kad pēc bezgalīgām pūlēm viss bija kartībā un liktenīgā stunda priekšā, sultānu pamodināja pusnaktī, ielika viņam rokā aso cirvi, ar ko vajadzēja pārcirst virvi pie lielā dzelzs gredzena; viņš atvēzējās, pārcirta virvi, un griesti sabruka pār viņu. Tāpat notika ar mani: viss, kam bija jānotiek iepriekš gan tālumā, gan tuvumā, bija noticis, cirtiens tika izdarīts, un mana stiprā patvēruma jumts sabruka pār mani.

TRĪSDESMIT DEVITA NODAĻA

Man apritēja divdesmit trīs gadi. Tā ari netiku dzirdējis neviena vārda, kas ieviestu lielāku skaidrību manās ce-

ribas, un jau nedēļa šķira mani no manas divdesmit trešās dzimšanas dienas. Mēs pirms gada bijām pametuši Barnarda Pajumti un mitām Templā. Mūsu dzīvoklis bija Gārdenkortā pie pašas upes.

Kopš kāda laika nodarbības ar misteru Pokitu bija izbeigušās, taču mūsu attieksmes palika joprojām draudzīgas. Par spīti manai nespējai uzsākt kaut ko noteiktu — gribas domāt, ka tās pamatā bija nemierpilnā neziņa par manu eksistences līdzekļu avotu, — man patika lasīt, un es pastāvīgi lasīju vairākas stundas dienā. Herberta lietas pamazām ievirzījās sliedēs, bet manējās atradās tādā pašā stāvoklī, kā to aprakstīju iepriekšējā nodaļā.

Herberts bija aizbraucis darīšanās uz Marseļu. Es paliku viens, un vientulība mani nomāca. Nospiests un noraizējies, noguris gaidīt bez gala, ka rītdiena vai nākošā nedēļa man kaut ko noskaidros, noguris vilties bez gala, es sāpīgi izjutu sava drauga jautrās sejas un mundrās atsaucības trūkumu.

Bija nejauks laiks, vētra un lietus, vētra un lietus, dubļi, dubļi, dubļi lidz potītēm visās ielās. Dienu no dienas Londonu sedza no austrumiem atdzīts smags, blīvs miglas auts, un migla plūda joprojām, it kā tur austrumos mākoņu un vēja pietiktu veselai mūžībai. Vēja brāzmas bija tik negantas, ka augstākiem namiem pilsētā noplēsa skārda jumtus, uz laukiem izrāva kokus ar visām saknēm, aiznesa pa gaisu vējdzirnavu spārnus, un no piekrastes pienāca drūmas vēstis par kuģu un cilvēku bojā eju. Vēja plosīšanos pavadīja drausmīgas lietus gāzes, un šī diena, kuras beigas es nolēmu pavadīt pie grāmatas, bija pati sliktākā.

Kopš tā laika daudz kas pārmainījies šai Tempļa daļā, tā vairs nav tik tuksnesīga un neaizsargāta no upes puses. Mēs dzīvojām pēdējā nama augšējā stāvā, un tonakt vējš, brāzdamies no upes, tricināja namu līdz pašiem pamatiem kā lielgabalu dārdi vai jūras bangas. Kad vējš trieca pret rūtīm lietus šaltis un es, pacēlis acis, redzēju logu ietvarus drebam, man šķita, ka atrodos bākā, ap kuru trako vētra. Laiku pa laikam dūmi no kamīna ievēlās istabā mutuļiem, it kā negribēdami doties ārā tādā laikā, un, kad atvēru durvis un palūkojos lejup, kāpņu laukumiņos caurvējš nodzēsa lukturus, un, kad, aizsedzis seju ar rokām, pieplaku pie melnajām rūtīm (pat pavērt logu šādā vējā un lietū nebija ko domāt), tad redzēju, ka ari pagalmā lukturi apdzisuši, uz tilta un piekrastē to liesmas raustās, bet no baržu sārtiem vējš trenc ogļu dzirksteles kā sarkani nokaitētas lietus lāses.

Nolicis pulksteni uz galda, es nolēmu lasīt lidz vienpadsmitiem. Kad vēru grāmatu ciet, Sv. Pola katedrālē un daudzās citās Sitijas baznīcās pulksteņi — citi pasteigdamies pirmie, citi piebalsodami, citi nokavēdamies — nosita šo nakts stundu. Vētra dīvaini pārveidoja to skaņas, un es, klausīdamies un domādams, kā vējš tvarsta un plosa tās, izdzirdēju soļus uz kāpnēm.

Kādas aplamas bailes lika man satrūkties un, šausmās stingstot, saistīt šos soļus ar manu nelaiķi māsu, tas nav svarīgi. Tas bija tikai mirklis, pēc tam ieklausījos atkal un dzirdēju, ka nedrošie soļi tuvojas. Atcerēdamies, ka uz kāpnēm ir tumšs, es paņēmu galda lampu un izgāju kāpņu laukumiņā. Nezināmais nācējs, pamanījis gaismu, apstājās, jo soļus vairs nedzirdēja.

—    Vai kāds ir lejā? — es saucu.

—   Jā, — no tumšās dzīles atskanēja balss.

—    Kāds stāvs jums vajadzīgs?

—   Pats augšējais. Misters Fips.

—   Tas esmu es. Vai kas noticis?

—   Nekas nav noticis, — balss atbildēja. Nācējs kāpa

augšup.

Es turēju lampu pāri kāpņu margām, un nācējs lēni iznira tās gaismā. Tā bija galda lampa ar kupolu, domāta lasīšanai, un tās gaismas loks bija visai ierobežots, tā ka nācējs tikai uz mirkli parādījās tanī. Šai mirklī es pamanīju man pilnīgi svešu seju, kas pauž neizprotamu aizkustinājumu un prieku, mani ieraugot.

Virzot lampu, lai rādītu nācējam ceļu, es ievēroju, ka viņš ģērbies laba, bet vienkārša auduma drēbēs, kādas varētu valkāt tāds, kas atbraucis ar kuģi. Ka viņam ir gari sirmi mati. Ka viņš ir apmēram sešdesmit gadus vecs. Ka viņš ir ar spēcīgiem muskuļiem, stingrs uz kājām, ka viņa seja ir iedegusi un vēju aprauta. Kad pēdējie pakāpieni bija aiz muguras un lampas gaisma ietvēra mūs abus, es, vai apstulbis aiz izbrīna, ieraudzīju, ka viņš izstiepis abas rokas man pretī.

—    Piedodiet, kādās darīšanās jūs nākat? — es jautāju.

—    Darīšanās? — viņš atkartoja pēc mirkļa. — Ahā! Jā. Ar jūsu atļauju es tās jums paskaidrošu.

—   Vai gribat ienākt iekšā?

—   Jā, — viņš atbildēja, — gribu gan, mister.

Mans jautājums skanēja diezgan nelaipni, jo mani kaitināja viņa sēja, kas staroja gandarījumā un laimē. Tā kaitināja mani, jo šķita gaidām līdzīgu atsauksmi no manis. Es tomēr ievedu viņu istabā, ko nupat biju pametis, un, nolicis lampu uz galda, apvaicājos cik spēdams pieklājīgi, kas viņam no manis vajadzīgs.

Viņš lūkojās apkārt ar visai dīvainu izskatu — brīnīdamies un reizē atzinīgi, it kā pats būdams līdzdalībnieks pie tā, par ko nu priecājas, — tad novilka rupjo mēteli un noņēma cepuri. Nu es redzēju, ka viņa galva ir grumbaina un kaila, bet garie tēraudpelēkie mati aug tikai gar deniņiem un pakausi. Taču nekā tāda, kas izskaidrotu viņa ierašanos, es neredzēju. Gluži otrādi, nākamā mirkli viņš atkal izstiepa rokas man pretī.

—    Ko tas nozīmē? — es jautāju, sākdams jau domāt, ka viņš nav pie pilna prata.

Viņš novērsa skatienu no manis un domīgi paberzēja galvu ar labo roku.

—    To nu ir grūti panest cilvēkam, — viņš ierunājās aizsmakušā, saraustītā balsī, — kas tik ilgus gadus gaidījis un braucis tādu gaisa gabalu, bet tu tur neesi vainīgs — tur mēs neviens neesam vainīgi. Pēc kādas minūtes es visu pateikšu. Pagaidi kādu minūti, lūdzams.

Viņš apsēdās uz krēsla pie kamīna un aizsedza seju ar lielajām, tumšajām, dzīslainajām rokām. Es vērīgi aplūkoju viņu un mazliet atvirzījos; viņš man bija svešs.

—    Te taču neviena cita nav, ko? — viņš ievaicājās, atskatīdamies pār plecu.

—    Kāda jums tur daļa — svešam cilvēkam, kurš ienācis manā dzīvoklī tik vēlā nakts stundā?

—    Tu esi gan sprauns, — viņš sacīja, pašūpodams galvu uzsvērtā laipnībā, kas bija tikpat nesaprotama, cik kaitinoša. — Man prieks, ka tu esi izaudzis tik sprauns. Tikai neaiztiec vis mani. Vēlāk tev būs žēl.

Es jau biju atmetis nodomu, ko viņš bija paspējis uzminēt, jo nu es viņu pazinu! Lai ari neviena atsevišķa vaibsta nevarēju atcerēties, es tomēr viņu pazinu! Ja lietus un vējš būtu aizslaucījuši gadus, kas šķīra mani no pagātnes, izkliedējuši visu, kas aizsedza pagātni, aiznesuši mūs uz kapsētu, kur mēs pirmo reizi raudzījāmies viens otram vaigā tik nevienādos apstākļos, es arī tad nebūtu pazinis manu katordznieku skaidrāk nekā tagad, kad viņš sēdēja pie kamīna. Viņam nebija vajadzīgs izvilkt vīli no kabatas un parādīt man, apsiet kaklautu ap galvu, aptvert sevi abām rokām un, kā aiz saltuma trīcot, spert kādu soli pa istabu, metot uz mani gaidu pilnus skatienus. Es pazinu viņu, pirms viņš sniedza man šos atgādinājumus, lai gan vēl pirms mirkļa man nebija ne jausmas, kas viņš tāds ir.

Viņš pienāca pie manis un atkal izstiepa man pretī abas rokas. Neapzinādamies, ko daru — pārsteigums bija laupījis man spēju apsvērt —, es nelabprāt pasniedzu viņam savējās. Viņš tās cieši satvēra, pacēla pie lūpām, noskūpstīja un mirkli paturēja savējās.

—    Tu rīkojies cildeni, manu zēn! — viņš sacīja. — Cildenais Fip! Un es to nekad neesmu aizmirsis!

Nojautis no viņa izturēšanās, ka viņš grasās mani apkampt, es atspiedos ar roku pret viņa krūtīm un atstūmu viņu.

—    Nē! — es teicu. — Nevajag! Ja jūs esat pateicīgs par to, ko izdarīju, kad biju bērns, tad ceru, ka savu pateicību jūs izpaudāt, sākdams staigāt pareizu ceļu. Ja esat ieradies man pateikties, tad tas nebija šo pūļu vērts. Tā kā jūs tomēr esat uzmeklējis mani, tad jādomā — jūs atvedušas uz šejieni labas jūtas, un es negribu jūs atgrūst, taču jums noteikti jāsaprot… ka es . ..

Manu uzmanību tā piesaistīja viņa dīvainais ciešais skatiens, ka vārdi pamira man uz lūpām.

—    Tu, ače, teici, — viņš piezīmēja, kad bijām brīdi klusēdami vērušies viens otrā, — ka man noteikti jāsaprot. Kas īsti man tik noteikti jāsaprot?

—    Ka man nevar būt vēlēšanās atjaunot šo seno nejaušo pazīšanos pašreizējos apstākļos. Man sagādā prieku doma, ka esat nožēlojis bijušo un kļuvis cits cilvēks. Man prieks jums to pateikt. Man prieks, ka esat ieradies man pateikties, domādams, ka es pelnu pateicību. Taču mums katram savs ceļš. Jūs esat samircis un izskatāties noguris. Vai nevēlaties kaut ko iedzert, pirms ejat projām?

Viņš bija apmetis kaklautu vaļēji ap kaklu un stāvēja, kodelēdams kaklauta garo stūri un aušīgi vērodams mani.

—    Es domāju, — viņš atbildēja, joprojām neizlaizdams kaklauta stūri no zobiem un vērodams mani, — ka, paldies, es iedzertu gan, pirms eju prom.

Uz galdiņa kaktā bija paplāte ar pudelēm un glāzēm. Es atnesu paplāti pie kamīna un apvaicājos, ko viņš vēlētos dzert. Viņš klusēdams un pat nepaskatīdamies pieskārās pie vienas pudeles, un es. sajaucu rumu ar karslu ūdeni. Mēģināju novaldīt roku, lai tā nedrebētu, bet man bija grūti to izdarīt, jo viņš, atlaidies atzveltnī, joprojām turēdams zobos garo saburzītā kaklauta stūri — par ko, acīm redzot, bija pilnīgi aizmirsis —, neatlaidīgi skatījās manī. Kad beidzot sniedzu viņam glāzi, tad pārsteigts pamanīju, ka viņa acis ir pilnas asaru.

Līdz šim brīdim es pat nebiju piesēdies, neslēpdams vēlēšanos, lai viņš drīzāk iet projām. Taču, redzot viņa atmaigušo seju, atmaigu arī es un sajutu sirdsapziņas pārmetumus.

—    Ceru, — es sacīju, steigšus ieliedams mazliet arī savā glāzē un pievilkdams krēslu pie galdiņa, — ka jūs neņemsiet ļaunā manus skarbos vārdus. Es negribēju jums nodarīt pāri un lūdzu piedošanu, ja tas tā noticis. Uz jūsu veselību, un lai jums labi klātos!

Kad pacēlu glāzi pie lūpām, viņš pārsteigts pamanīja kaklauta galu izkrītam no mutes, kad viņš pavēra to, un pastiepa man roku. Es paspiedu to, tad viņš izdzēra glāzi un novilka ar piedurkni gar acīm un pieri.

—   Ar ko jūs nodarbojāties? — es apjautājos.

—        Esmu audzējis aitas, audzējis liellopus un vēl šo to darījis tur, Jaunajā pasaulē, — viņš atbildēja, — tūkstošiem jūdžu tālu aiz vētrainajiem ūdeņiem.

—    Ceru, ka esat guvis panākumus.

—        Esmu guvis lielus panākumus. Bija citi, kas devas uz turieni reizē ar mani un arī iedzīvojās, bet neviens netika man līdzi. Es tur šai ziņā esmu slavens.

—    Man prieks to dzirdēt.

—    Labi, ka tu tā saki, manu dārgo zēn.

Pat nepa pūlēdamies izprast šos vārdus vai balss noskaņu, kadā tie tika teikti, es pievērsos kādai domai, kas man nule ienāca prātā.

—        Vai to sūtni, ko atsūtījāt pie manis, esat saticis pēc tam, kad viņš izpildīja savu uzdevumu? — es jautāju.

—        Nekad vairs neesmu viņu redzējis. Un nevarēju jau arī.

—        Viņš uzmeklēja mani un nodeva man divas mārciņas. Kā jūs zināt, toreiz es biju nabaga zēns, un nabaga zēnam tā bija vesela bagātība. Taču es arī esmu guvis panākumus tāpat kā jūs un tagad lūgšu saņemt šo naudu alpaka). Jūs varat atdot to kādam citam nabaga zēnam.

Es izvilku maku.

Viņš vēroja, kā uzlieku maku uz galda un atveru, vēroja, kā atdalu no pārējām divas vienmārciņu naudas zīmes. Tās bija tīras un jaunas, es atlocīju tās un pasniedzu viņam. Joprojām vērodams mani, viņš uzlika vienu uz otras, pārlocīja vidū, saņurcīja, aizdedzināja pie lampas un uzmeta pelnus uz paplātes.

—        Vai drīkstu apvaicāties, — viņš iesāka, dīvaini smaidīdams, it kā viebdamies — un viebdamies dīvaini, it kā smaidīdams, — kā tu guvi šos panākumus kopš tiem laikiem, kad abi sastapāmies tukšajā, saltajā tīreli?

—    Kā?

—   Nu jā!

Viņš iztukšoja glāzi, piecēlās un nostājās pie kamīna, uzlicis smago, tumšo roku uz tā dzegas. Vienu kāju viņš novietoja uz restēm, lai apžāvētu un sasildītu; slapjais zābaks garoja, bet viņš nelikās zinis ne par to, ne par uguni, tikai neatlaidīgi lūkojās manī. Un tagad es sāku drebēt.

Kad manas lūpas pavērās un izrunāja dažus vārdus bez skaņas, es saņemos, lai pasacītu (kaut ari ne visai saprotami), ka man lemts mantot bagātibu.

—   Vai nožēlojams katordznieks drīkst jautāt, kādu bagātibu?

—   Nezinu, — es nošļupstēju.

—   Vai nožēlojams katordznieks drīkst jautāt, no kā tu šo bagātību mantosi?

—   Nezinu, — es atkal nošļupstēju.

—    Pamēģināsim uzminēt, cik tu saņem gadā, kopš kļuvi pilngadīgs, — katordznieks sacīja. — Piemēram, kāds būtu pirmais cipars? Pieci?

Sirds man dauzījās kā smags veseris, kas izgājis no ritma, es piecēlos un, uzlicis roku uz krēsla atzveltnes, galīgi apjucis, lūkojos viņā.

—   Tāpat par aizbildni, — viņš turpināja. — Vajadzēja taču būt kādam aizbildnim vai kaut kam uz to pusi, kamēr tu biji nepilngadīgs. Varbūt tas bija kāds advokāts? Kāds, teiksim, būtu viņa uzvārda pirmais burts? Vai tik tas nebūs Dž?

Kā zibeņa uzliesmojumā es pēkšņi ieraudzīju visu patiesību, un reizē tik daudz vilšanas, briesmu, pazemojumu, visāda veida seku tā sabruka pār mani, ka, to brāzmas notriekts pie zemes, es varēju tikai cīnīties pēc elpas.

—    Pieņemsim, — viņš turpināja, — ka cilvēks, kas nolīdzis advokātu, kura uzvārds sākas ar Dž un, iespējams, ir Džegerss, — ka šis cilvēks aLbraucis pāri jūrai uz Portsmutu, izkāpis krastā un grib tevi apmeklēt. «Jūs tomēr esat mani atradis,» tā tu nupat teici. Jā! Bet kā es tevi atradu? Es atrakstīju no Portsmulas kādai personai uz Londonu un pieprasīju tavu adresi. Kā sauc to personu? Vemiks!

Es nebūtu spējis izrunāt ne vārda, kaut no tā būtu atkarīga mana dzīvība. Stāvēju, turēdamies ar vienu roku pie krēsla atzveltnes, otru spiezdams pie krūtīm, kurām šķietami trūka elpas, — stāvēju, mulsi lūkodamies viņā, kamēr man vajadzēja krampjaini ieķerties atzveltnē, jo telpa sāka zvāļoties un griezties riņķī. Viņš satvēra mani, aizvilka līdz dīvānam, atbalstīja pret spilveniem un nometās uz ceļa manā priekšā, tā ka viņa seja, kuru nu tik labi atcerējos un kura iedvesa man baismas, atradās gluži tuvu manējai.

—    Jā, Fip, manu dārgo zēn, es esmu iztaisījis no tevis džentlmeni! Tas esmu es, kas to izdarījis! Jau toreiz nozvērējos, ka, līdzko nopelnīšu kādu gineju, tā būs tavējā! Un pēcāk es nozvērējos: ja vien iedzīvošos un tikšu pie bagātības, tad arī tu tiksi bagāts! Es iztiku ar sausu maizi, lai tikai tev būtu labas dienas; es sūri grūti pūlējos, lai tev nekad nebūtu jāstrādā. Nu, un tad, dārgo zēn? Domā, es to saku, lai tu būtu man pateicīgs? Ne uz to pusi. Es saku to, lai tu zinātu, ka šis notramdītais kraupainais suns, kam tu izglābi dzīvību, ir izsities tik augstu, ka varējis iztaisīt džentlmeni, — un tas esi tu, Fip!

Riebums, kādu jutu pret šo cilvēku, šausmas, ko viņš man iedvesa, derdzīgums, ar kādu iekšēji atrāvos no viņa, nespētu vairs pieaugt, ja es redzētu savā priekšā pašu atbaidīgāko briesmoni.

—    Paklau, Fip. Es esmu tavs otrais tēvs. Tu esi mans dēls — daudz vairāk nekā dēls vien. Katru naudas gabalu, ko ieņēmu, es atlicināju, lai tu varētu to izdot. Kad mani nosūtīja uz vientuļu būdu tālās ganībās, kur apkārt bija vienīgi aitas, un es sāku jau aizmirst, kādi izskatās cilvēku ģimji, tad redzēju tevi. Cik reižu man nokrita nazis zemē tai būdā, kad ēdu pusdienas vai vakariņas, un tad es teicu: «Te ir mans zēns, viņš noskatās, kā es ēdu un dzeru!» Es redzēju tevi nez cik reižu tikpat skaidri kā tanī drēgnajā tīrelī. Es tad katrreiz piesaucu dieva vārdu un izgāju ārā, lai pateiktu zem klajām debesīm: «Zvēru, kad tikšu uz brīvām kājām un sapelnīšu naudu, tad iztaisīšu no tā puikas džentlmeni!» Un to es esmu izdarījis. Nu, paskaties vien pats uz sevi, dārgo zēn! Paskaties uz šito savu mājokli — taisni kā piemērots lordam! Lordam? Ek! Tu ar savu naudu vari pārtrumpot katru lordu, un viņš paliks ar garu degunu!

Savā iekarsumā un uzvaras priekā, turklāt zinādams, ka es nupat biju tuvu ģībonim, viņš nemaz nevēroja, kā es uztveru viņa vārdus. Tas bija mans vienīgais mierinājums.

—    Pavej vien, — viņš turpināja, izvilkdams manu pulksteni no kabatas un pagriezdams mana gredzena akmeni uz savu pusi, kamēr es sarāvos no viņa pieskāriena, it kā čūsku ieraudzījis, — zelta pulkstenis un tik skaists: vai tāds nepiederas džentlmenim? Briljants ar rubīniem visapkārt: vai tāds nepiederas džentlmenim? Paskaties uz savu veļu: smalka un grezna! Paskaties uz savām drēbēm: kur vēl labākas var dabūt! Un tāpat grāmatas. — Viņš pārlaida skatienu pār istabu. — Re, pilni plaukti, tur būs simtiem! Un tu tās lasi, vai ne? Es redzēju, ka tu lasīji, kad ierados. Ha, ha, ha! Tu lasīsi man tās priekšā, dārgo zēn! Un, ja tās ari būs svešās valodās, ko es nesaprotu, es lepošos tā, it kā es visu saprastu.

Viņš atkal satvēra manas rokas un spieda pie lūpām, kamēr asinis stinga man dzīslās.

—    Nepūlies ar runāšanu, Fip, — viņš sacīja, atkal novilcis ar piedurkni pār acīm un pieri, pie kam rīklē viņam kaut kas noguldza (šo skaņu es labi atcerējos), un viņš tapa man vēl pretīgāks tāpēc, ka runāja tik nopietni, — pats labākais, ja tu klusēsi, dārgo zēn. Tu neesi gaidījis uz to ilgus gadus kā es, neesi gatavojies uz to kā es. Bet vai tev nekad neienāca prātā, ka tas viss ir mans roku darbs?

—   Nē, nē, nē! — es atbildēju. — Nekad, nekad!

—    Nu re, bet tas biju es un neviens cits. Un neviena dzīva dvēsele par to nezina, tikai es un misters Džegerss.

—    Un vairāk neviens tur roku nepielika? — es vaicāju.

—    Nē, — viņš atbildēja, uzmezdams man pārsteigtu skatienu, — kas lai vēl tur būtu bijis? Un cik glīts tu esi izaudzis, dārgo zēn! Nu, un spožas actiņas arī kaut kur jau ir? Spožas actiņas, pie kurām tu domās kavējies?

Ak, Estella, Estella!

—   Tās būs tavējās, dārgo zēn, lai cik tas maksā. Es neteikšu, ka tāds izskatīgs džentlmenis kā tu nevarētu iemantot tās pats uz savu roku, bet nauda ir drošs atbalsts. Ļauj man pabeigt, ko sāku stāstīt, dārgo zēn! Tai pašā būdā, kuras īpašnieks mani nolīga par aitu ganu, es iedzīvojos naudā, ko viņš mirdams man atstāja, jo bija no tās pašas sugas kā es, un tad izbeidzās mans termiņš un es sāku šo to darīt uz savu roku. Un, lai pie kā ķēros, visu darīju tevis dēļ. «Lai dievs mani satriec ar savu zibeni,» tā es mēdzu teikt, vienalga, pie kā ķēros klāt, «ja tas nav mana zēna labad!» Un viss man izdevās, ka taisni brīnums. Un, kā jau tev pirmiņ teicu, es tanī pusē esmu slavens. To man atstāto naudu un ko ieņēmu pāris pirmajos gados — to atsūtīju uz šejieni misteram Džegersam — visu tev, kad viņš pēc manas vēstules ieradās pie tevis!

Ak, kaut viņš nekad nebūtu ieradies! Kaut būtu atstājis mani kalvē — gan ne visai miera ar savu likteni, bet tomēr daudz laimīgāku!

—    Un tā, manu dārgo zēn, bija man atlīdzība — zināt slepenībā, ka es audzinu džentlmeni. Es gāju kājām, kad kolonisti aujoja garām tīrasinu zirgos, apbērdami mani ar putekļiem, bet ko tad es teicu? Es teicu sev: «Jūs savu mūžu nebūsiet tik smalki kā tas džentlmenis, ko es audzinu!» Kad viņi teica cits citam: «Vēl pirms pāris gadiem viņš bija katordznieks, viņš ir rupjš un prasts, ko līdz visa viņa bagātība,» — ko es tad domāju? Es teicu sev: «Skaidrs, es neesmu džentlmenis, nekādā mācībā arī neesmu gājis, bet man. ir pašam savs džentlmenis. Jums ir zemes un ganāmpulki, bet vai kādam ir pašam savs Londonas džentlmenis?» Ar šito domu es turējos virs ūdens. Un visu laiku stingri turēju prātā, ka reiz katrā ziņa atbraukšu uz šejieni, redzēšu, kas iznācis no mana zēna, un izstāstīšu viņam visu no sākuma līdz galam.

Viņš uzlika roku man uz pleca. Es sarāvos, iedomājoties, ka ši roka var būt notraipīta ar asinīm.

—    Man nenācās viegli tikt laukā no turienes, Fip, u.i bīstami arī tas bija. Bet es turējos pie tām domām, un, jo grūtāk man gāja, jo stingrāk es turējos, jo biju tā nolēmis un cieši apņēmies. Un beidzot tas ir izdarīts. Dārgo zēn, tas ir izdarīts!

Es mēģināju sakopot domas, bet biju kā apstulbis. Man pat šķila, ka vairāk klausos vēja un lietus balsis nekā šai cilvēkā; pat šobrīd es nevarēju atšķirt viņa balsi no tām tur ārā, lai gan tās bija tik skaļas, bet viņējā klusa.

—    Kur tu mani novietosi? — viņš pēc brītiņa ievaicājās. — Tev vajag atrast man kādu vietu, dārgo zēn.

—    Kur pārgulēt? — es jautāju.

—   Jā. Un izgulēties labi pamatīgi, — viņš atbildēja, — jo mēnešiem ilgi esmu svaidīts un dauzīts pa viļņiem.

—    Mana drauga, ar kuru dzīvoju kopā, nav mājās, — es sacīju, pieceldamies no dīvāna, — jūs varat pārgulēt viņa istabā.

—    Viņš rīt nebūs vēl atpakaļ?

— Nē, rīt vēl ne, — es, par spīti visām pūlēm, runāju gandrīz mehāniski.

—    Jo pavej, manu dārgo zēn, — viņš pazemināja balsi un izteiksmīgi iebikstīja man krūtis ar savu garo pirkstu, — piesardzība ir nepieciešama.

—    Ko jūs gribat teikt? Piesardziba?

—   Velns parāvis, jā, citādi nāve klāt!

—    Kāpēc nāve?

—   Mani izsūtīja uz visu mūžu. Par atgriešanos draud nāve. Pēdējos gados dikti daudz ļaužu ir atgriezušies, un, ja mani noķers, tad karātavas drošas.

Tā tikai vēl trūka! Nelaimīgais, gadiem ilgi kalis šīs baismīgās zelta un sudraba ķēdes man, bija riskējis ar savu dzīvību, lai ierastos pie manis, un tagad viņa dzīvība atradās manās rokās! Ja es būtu jutis pret viņu mīlestību, nevis riebumu, ja viņš man būtu iedvesis nevis derdzīgumu, bet visdziļāko maigumu un apbrīnu, arī tad stāvoklis nebūtu ļaunāks. Gluži otrādi, es justos labāk, jo viņa glābšana tad būtu mana sirdslieta.

Vispirms aizdarīju aizvirtņus, lai no ārienes nebūtu redzams neviens gaismas stariņš, tad aizvēru un aizslēdzu durvis. Tikmēr viņš stāvēja pie galda, dzerdams rumu un ēzdams cepumus, un raugoties viņā, es atkal redzēju savu katordznieku mielojamies tīrelī. Man tā vien šķita, ka viņš tūliņ pielieksies un sāks vīlēt dzelžus ap kāju.

Kad iegāju Herberta istabā un noslēdzu tās ārdurvis, tā ka tikt uz kāpnēm varēja vienīgi caur to istabu, kur abi runājām, es apvaicājos, vai viņš negrib doties pie miera. Viņš atbildēja ar «jā», bet lūdza kādu kārtu manas «džentlmeņa veļas», ko apvilkt no rīta. Es pagādāju to un noliku blakus gultai, un atkal asinis sastinga man dzīslās, kad viņš satvēra manas abas rokas, lai novēlētu labu nakti.

Pats nezinu, kā tiku no viņa vaļā, tad saurdīju ogles telpā, kur bijām abi sēdējuši, un novietojos pie uguns, baidīdamies iet gulēt. Vairāk nekā stundu nosēdēju, pārāk apstulbis, lai varētu domāt, un, līdzko sāku domāt, tā skaidri nopratu, ka esmu pagalam un ka mans dzīves kuģis ir sadragāts gabalu gabalos.

Mis Hevišemas nolūki attieksmē uz mani ir tukša iedoma; Estella nav man nolemta; Satishauzā mani tikai cietuši kā izmantojamu ieroci pret alkatīgajiem radiniekiem, kā lelli ar uzvelkamu sirdi, ar ko pavingrināties, ja nekā cita nav pašlaik pie rokas; tie bija pirmie smeldzošie dūrieni, ko es sajutu. Taču vēl skaudrākas un dziļākas sāpes sagādāja doma, ka šā katordznieka dēļ, kurš vainīgs sazin kādos noziegumos un kuru var aizvest no šā dzīvokļa, kurā es sēžu domādams, un pakārt pie Vecēs Reilijas vārtiem, — šā cilvēka dēļ esmu pametis Džo.

Tagad nekādi apsvērumi mani nepiespiestu atgriezties pie Džo, atgriezties pie Bidijas, manuprāt, gluži vienkārši tāpēc, ka apziņa, cik negodīgi esmu izturējies pret viņiem, bija stiprākā par jebkuriem apsvērumiem. Nekāda augsta gudrība zemes virsū nespētu sniegt man to mierinājumu, ko dotu viņu vienkāršība un uzticība, bet nekad, nekad, nekad man neizdosies vērst par labu to, ko esmu viņiem nodarījis.

Ikkatrā vētras brāzmā un lietus gāzē es šķitu sadzirdam vajātājus. Divas reizes būtu pat apzvērējis, ka dzirdēju klaudzinām un sačukstamies pie ārdurvīm. Pakļāvies šīm bailēm, es sāku iztēloties vai atsaukt atmiņā visādus mistiskus brīdinājumus par šā negaidītā viesa ierašanos. Ka aizgājušajās nedēļās uz ielas esmu sastapis cilvēkus ar viņam līdzīgām sejām. Ka šādi gadījumi kļuvuši aizvien biežāki, jo tuvāk viņš nācis Anglijas krastiem. Ka viņa grēcīgā dvēsele sūtījusi šos ziņnešus pie manis, un šai vētrainajā naktī viņš turējis vārdu un ieradies.

Šinīs pārdomās iejaucās atmiņas par to, cik neganti niknu viņu bija redzējušas manas bērna acis: biju dzirdējis otru katordznieku daudzinām, ka manējais gribējis to nogalināt; pats biju redzējis viņu grāvī, kur viņš kautiņā plosīja savu pretinieku kā meža zvērs. No šādām atmiņām kamīna uguns gaismā radās pusneapjaustas bailes, vai nav bīstami palikt ieslēgtam kopā ar viņu šādā baigā negaisa naktī. Bailes auga augumā, ložņāja pa kaktu kaktiem, piespieda mani paņemt sveci un palūkoties, ko dara mans drausmīgais apmeklētājs.

Viņš bija apsējis galvu ar kabatas lakatu, un viņa seja miegā izskatījās apņēmīga un sadrūmusi. Taču viņš bija aizmidzis un gulēja mierīgi, kaut arī viņam blakus liz spilvena atradās pistole. Pārliecinājies par to, klusu izvilku atslēgu no durvim un aizslēdzu tās no ārpuses, pirms atkal apsēdos pie uguns. Pamazām biju noslīdējis no krēsla un gulēju uz grīdas. Kad pamodos pēc īsa miega, kurā nelaimes apziņa ne uz mirkli nepameta mani, baznīcu pulksteņi Sitijas austrumos sita piekto stundu, sveces bija izdegušas, uguns kamīna izdzisusi, un vējš un lietus vēl pastiprināja blivo melno tumsu.

Tā beidzās Fipa cerību otrais posms.

Četrdesmitā nodaļa

tĀ bija tīrā laime, ka man tūliņ vajadzēja sākt rūpēties, kā pēc iespējas pasargāt manu apdraudēto viesi; šis domas nedeva man miera, lidzko pamodos, un aizdzina pārējās, kuras nekārtīgā drūzmā mācās virsū.

Ka viņu nevar turēt noslēptu mūsu dzīvoklī^ tas bija pārāk skaidrs. Tas nekad neizdotos, un mēģinājums to darīt tikai modinātu neizbēgamas aizdomas. Tiesa, Atriebējs man vairs nekalpoja, bet dzīvokli uzkopa sarkansejīga vecene, kurai palīdzēja dzīvs lupatu vīšķis, ko viņa dēvēja par savu māsasmeitu; nelaist viņas kādā istabā tikai nozīmētu iesvelt viņu ziņkāri. Abas bija pusaklas, ko es izskaidroju ar viņu hronisko glūnēšanu pa atslēgu caurumiem, un abas allaž ieradās tad, kad pēc tām nebi ja nekādas vajadzības; nudien, tā bija viņu rakstura vienīgā nemainīgā īpašība, ja neskaita nagu palaišanu. Lai viņas nesāktu ostīt pēc noslēpumiem, nolēmu viņām šorīt pateikt, ka man negaidot atbraucis tēvocis no laukiem.

To izlēmu jau tad, kad, tumsā taustīdamies, meklēju, ar ko aizdegt sveci. Neuzdūries ne uz ko piemērotu, biju spiests doties uz tuvīniem vārtiem un lūgt vārtsargu nākt šurp ar lukturi. Taustīdamies lejup pa tumšajām kāpnēm, es paklupu sazin pār ko, un tas izrādījās kaktā ieritinājies cilvēks.

Tā kā viņš neko neatbildēja uz manu jautājumu, ko viņš te dara, tikai klusēdams atvirzījās tālāk, es aizskrēju līdz vārtiem un aicināju vārtsargu pasteigties; atceļā es pastāstīju par notikumu uz kāpnēm. Vējš bija tikpat negants, tāpēc mēs, baidīdamies par vienīgo sveci lukturī, neķērāmies pie kāpņu lukturu aizdedzināšanas, bet pārmeklējām kāpnes no augšas līdz apakšai un neatradām neviena. Tad man iešāvās prātā, ka svešais būs ielavījies manā dzīvoklī; iededzinājis savu sveci pie sarga sveces, es atstāju viņu pie durvīm un pārbaudīju visas istabas, arī to, kur gulēja mans baigais viesis. Viss bija klusu; dzīvoklī manā prombūtnes laikā neviens nebija ienācis.

Es biju nobažījies, vai tikai tieši šinī naktī uz kāpnēm nav bijis paslēpies kāds glūniķis, un, cerēdams kaut ko nomierinošu uzzināt no vārtsarga, pamieloju viņu ar glāzīti un apvaicājos, vai viņš nav vakar ielaidis pa vārtiem kādu džentlmeni, kas aizkavējies, vakariņodams ārpus mājas. Jā, viņš sacīja, tādu bijuši veseli trīs, katrs savā laikā. Viens dzīvojot Faunlenkortā, pārējie divi Templleinā, un viņš redzējis, ka visi iegājuši savās mājās. Vienīgais īrnieks, kas vēl dzīvoja šai namā, bija pirms vairākām nedēļām aizbraucis uz laukiem un noteikti nebija pagājušo nakti atgriezies, jo, nākot augšā pa kāpnēm, mēs redzējām, ka viņa zīmogs joprojām atrodas uz dzīvokļa durvīm.

—    Tik sliktā naktī, ser, — vārtsargs teica, atdodams glāzīti, — pa maniem vārtiem maz nācēju, Bez tiem trim džentlmeņiem, ko jau minēju, man nekas cits nenāk prātā, vienīgi ap pulksten vienpadsmitiem, kad prasīja pēc jums.

—   Jā, — es nomurmināju, — mans tēvocis.

—Jūs satikāt viņu, ser?

—   Jā. Kā tad, satiku.

—    Un to otro, kas nāca kopā ar viņu, to arī?

—    Kopā ar viņu? — es atkārtoju.

—    Es tā nospriedu, ka viņi nāk abi kopā, — vārtsargs atbildēja. — Kad jūsu tēvocis apstājās apvaicāties, kā tikt pie jums, apstājās viņš arī, un, kad jūsu tēvocis gāja iekšā, tad viņš arī.

—    Kāds viņš izskatījās?

Vārtsargs nebija gājēju neko sevišķi ievērojis; it kā no vienkāršiem ļaudīm; tādās kā noputējušās drēbēs, ar tumšu mēteli. Vārtsargam šis gadījums bija vienaldzīgs — un pilnīgi dabiski: viņam nebija tāda iemesla kā man izturēties pret to nopietni.

Kad tiku no viņa vaļā, ko man gribējās izdarīt bez gariem paskaidrojumiem, es saku ar lielām bažām apsvērt šos abus gadījumus. Atsevišķi katrs no tiem varēja būt gluži nevainīgs — piemēram, kāds cilvēks, labi iestiprinājies viesos vai mājās un naktssarga vārtiem pat tuvumā nepiegājis, varēja iemaldīties manās kāpnēs un iemigt tur, un ari mans bezvārda apmeklētājs varēja palūgt kādu atvest viņu līdz manam namam, taču abi, kopā ņemti, man ļoti nepatika, jo pēc ta, kas šais dažās stundās bija pārdzīvots, es pret visu sajutu bailes un neuzticību.

Es iekūru kamīnā uguni, kura dega šai agrajā rīta stundā ar bālu, skumju liesmu, un sāku snaust. Manuprāt, biju nosnaudis visu nakti, bet pulkstenis nosita tikai seši. Tā kā vēl pusotras stundas šķira mani no rītausmas, iesnaudos atkal, bet modos vienā laidā, te no šķietamām skaļam sarunām sazin par ko, te no vēja auriem skursteni,

kas atgādināja pērkona grāvienus, taču beidzot iekritu cietā miegā, no kura mani pēkšņi uzcēla dienas gaisma.

Nakti nejutos spējīgs apdomāt savu stāvokli un arī patlaban nejaudāju to darīt. Man nebija spēka domāt. Es jutos ārkārtīgi nospiests un nomākts, bet tikt skaidrībā par savām jūtām arī nevarēju. Sastādīt kaut kādu rīcības plānu priekšdienām man šķita tikpat grūti kā uzkāpt debesis. Kad atdarīju aizvirtņus un ieraudzīju lietaino, vējaino, svina pelēko dienu, kad klaiņoju no vienas istabas otrā, kad, trīcēdams aiz aukstuma, atkal apsēdos pie uguns, gaidīdams ierodamies apteksni, es domāju, cik nožēlojams esmu, bet diezin vai varētu pateikt, kāpēc vai cik ilgi tā jūtos, kad esmu to pamanījis un kas es pats īsti esmu.

Beidzot vecene un viņas māsasmeita ieradās — pēdējās plušķaino galvu bija grūti atšķirt no pieputējušās slotas —, un abas izpauda pārsteigumu, ieraugot mani un iekurto kamīnu. Es pavēstīju, ka vakarnakt atbraucis mans tēvocis, kurš patlaban guļ, un ka jāpagādā papildus šis tas brokastim. Tad nomazgājos un apģērbos, kamēr viņas grūstīja mēbeles un sacēla putekļus, un tad kā pusmiegā vai mēnessērdzības lēkmē atjēdzos atkal pie kamīna, kur gaidīju šo tēvoci ierodamies brokastīs.

Pēc laiciņa durvis atvērās un viņš iznāca ārā. Man bija grūti lūkoties uz viņu, jo, manuprāt, dienu viņš izskatījās vēl atbaidošāks.

—   Es pat nezinu, kā jūs dēvēt, — es sacīju pusbalsī, kad viņš bija apsēdies pie galda. — Esmu teicis, ka jūs esat mans tēvocis.

—   Labs ir, manu zēn! Sauc mani par tēvoci.

—   Jūs taču ceļā pieņēmāt kādu uzvārdu, vai ne?

—   Jā, manu zēn. Es nosaucos par Provisu.

—   Vai domājat šo uzvārdu paturēt?

—   Kāpēc ne, manu zēn, tikpat labs tas kā jebkurš cits — ja nu vienīgi tev tas nav pa prātam.

—    Kāds ir jūsu īstais vārds? — es apvaicājos čukstus.

—   Megvičs, — viņš tāpat čukstus atbildēja, — bet kristītā vārdā — Ābels.

—    Par ko jūs gatavojāties kjūt dzīvē?

—    Par katordznieku, dārgo zēn.

Viņš sacīja to pilnīgi nopietni, it kā runādams par zināmu amatu.

—    Kad jūs vakarnakt ienācāt Ternplā… — es iesāku un pats nobrīnījos, vai tas tiešām noticis tikai pagājušā naktī, jo likās pagājis ilgs laiks.

—   Ja, manu zēn?

—        Kad jūs ienācāt pa vārtiem un prasījāt vārtsargam, kā nokļūt šeit, vai kāds jūs pavadīja?

—   Mani? Nē, manu zēn.

—    Bet vai kāds bija tuvumā?

—        Tā īpaši es neko neievēroju, — viņš domigi atteica, — tāpēc ka man te viss svešs. Taču liekas — kāds tomēr ienaca reizē ar mani.

—   Vai Londonā jūs pazīst?

—        Ceru, ka ne, — viņš atbildēja, izteiksmīgi pārvilkdams ar pirkstu pār kaklu tā, ka man karsts pārskrēja pār kauliem.

—    Bet kādreiz jūs taču Londonā esat bijis?

—        Ne jau pārāk bieži, manu zēn. Es lielākoties dzīvoju provincē.

—    Vai jūs … tiesāja Londonā?

—        Kuru reizi? — viņš prasīja, uzmezdams man skadru skatienu.

—    Pēdējo.

Viņš palocīja galvu.

—        Tad es pirmo reizi iepazinos ar Džegersu. Džegerss mani aizstāvēja.

Man jau uz mēles bija jautājums, par ko viņu tiesājuši, bet viņš paņēma nazi, pavēcināja to un, noteicis: — Bet, ko esmu nogrēkojis, tas ir atstrādāts un nomaksāts! — stājās pie brokastīm.

Viņš ēda rijīgi, tā ka bija nepatīkami skatīties, un visas viņa kustības bija neaptēstas, trokšņainas un negausīgas. Kopš tā laika, kad redzēju viņu ēdam tīrelī, viņam bija izkrituši daži zobi, viņš valstīja ēdienu pa muti un piešķieba galvu, lai ar ilkņiem labāk satvertu kumosu, un drausmīgi atgādināja izbadējušos vecu suni.

Ja arī man būtu bijusi ēstgriba, viņš būtu to aizdzinis un es sēdētu tāpat kā tagad — drūmi lūkodamies galdautā, neuzveicama riebuma apstāts.

—         Es esmu negausnieks, manu zēn, — viņš sacīja it kā atvainodamies, kad beidza ēst, — vienumēr tāds esmu bijis. Nebūtu man tā negausība piesējusies, es būtu mazāk bēdu pieredzējis. Tāpat tas ir ar to dūma vilkšanu. Kad mani norīkoja par aitu ganu tur pasaules otrā malā, es nudien aiz melankolibas pats būtu kļuvis dulns ka aita, nebijis man tā dūma.

To teicis, viņš piecēlās no galda un, iebāzis roku biezā vamža krūšu kabatā, izvilka īsu melnu pīpi un sauju vaļējas tabakas, kuru dēvē par nēģergalvu. Piebāzis pīpi, viņš atbēra tabaku atpakaļ, it kā kabata būtu atvilktne. Tad paņēma knaiblēs oglīti no kamīna, aizdedzināja pīp'., pagriezās uz paklāja ar muguru pret uguni un pastiepa ar savu iemījoto kustību abas rokas man pretī.

—    Un šis, — viņš sacīja, cilādams manas rokas augšup lejup un pakšķinādams pīpi, — šis ir tas džentlmenis, ko es esmu iztaisījis! īsts pirmā labuma džentlmenis! Man tā patīk noskatīties uz tevi, Fip! Stāvēt te un noskatīties uz tevi — tas ir viss, ko man vajag, manu zēn!

Atbrīvojis rokas, cik drīz vien varēju, nopratu, ka pamazām varu sākt apdomāt savu stāvokli. Klausīdamies viņa aizsmakušajā balsī un vērodams sagrumboto pliko pauri ar tēraudpelēko matu atliekām gar deniņiem, es pamazām aptvēru, pie kā esmu piekalts un cik smagas ir šīs važas.

—    Es negribu, ka mans džentlmenis bradā kājām pa dubļainām ielām; manam džentlmenim nedrīkst būt nobristi zābaki. Viņam jāiegādājas zirgi, Fip! Jājamie zirgi un braucamie zirgi, un īpaši zirgi sulaiņiem! Vai tad kolonistiem vien drīkst būt zirgi (un tīrasiņu turklāt, velns parāvis) un manam Londonas džentlmenim nebūs? Nē, nē. Mēs viņiem parādīsim vēl daudz ko vairāk, vai ne, Fip?

Viņš izņēma no kabatas lielu, blīvi piebāztu portmoneju un uzmeta uz galda.

—    Te tev pietiks, ko tērēties, manu dārgo zēn. Tas pieder tev. Viss, kāmī esmu iedzīvojies, tas viss pieder tev. Nebaidies, man ir vēl daudz vairāk. Es tāpēc arī atbraucu uz dzimteni, lai noskatītos, ka mans džentlmenis tērēs naudu, kā džentlmenim pienākas. Tas būs mans prieks. Nekā cita man nevajag, tikai noskatīties, kā viņš to dara. Un velns lai parauj jūs visus! — viņš nobeidza, pārlaizdams skatienu istabai un skaļi pasizdams knipi. — Velns lai parauj tiesnesi parūkā un kolonistu, kas man trieca putekļus degunā, es jums rādīšu tādu džentlmeni, kādu jūs par visiem kopā nevarat iztaisīt!

—    Pagaidiet! — es uzsaucu, vai prātu zaudējis aiz bailēm un pretīguma. — Mums jāaprunājas. Es gribu zināt, kas darāms. Es gribu zināt, kā izsargāt jūs no briesmām, cik ilgi jūs domājat te palikt un kādi ir jūsu plāni.

—        Pag, Fip, — viņš teica, uzlikdams roku man uz pleca, pēkšņi tā kā norimies. — Mazuliet pacieties. Es nupatās aizmirsos. Tie bija piedauzīgi vārdi, ko es teicu, pavisam piedauzīgi. Lai tas paliek, Fip, dzi! Es mutē vairs neņemšu tādus vārdus.

—    Vispirms, — es atsāku, gandrīz vai ievaidēdamies,

—   kāda piesardzība nepieciešama, lai jūs te nepazītu un nenoķertu?

—    Nē, manu dārgo zēn, — viņš atkārtoja tai pašā tonī,

—    tas nav vispirms. Vispirms par tiem piedauzīgajiem vārdiem. Neba es velti tik ilgus gadus esmu audzinājis džentlmeni, lai nezinātu, kā pret viņu jāizturas. Dzi, Fip, es uzvedos piedauzīgi, kas ir, tas ir. Nepiemet man to, dārgo zēn!

Šais vārdos skanēja kaut kas drūmi komisks, kas spieda mani īgni pasmieties, kad atbildēju:

—        Es esmu to piemirsis. Dieva dēļ, neatkārtosim to vairs!

—        Nē, bet pagaidi, — viņš nerimās. — Es neesmu braucis tādu tālu ceļu, dārgo zēn, lai piedauzīgi uzvestos. Bet nu turpini, manu zēn. Tu tā kā prasīji …

—    Kā jūs var pasargāt no briesmām, kas jums draud?

—        Nu, manu zēn, briesmas jau nav tik lielas. Ja neviens mani nenosūdz, tad jau, jāsaka, nekādu briesmu nav. Un kas tad mani nosūdzēs — Džegerss, Vemiks vai tu?

—    Vai kāds nevar pazīt jūs nejauši uz ielas?

—    Tā kā nevarētu daudz tādu būt, — viņš atbildēja.

—    Un es jau netaisos likt avīzēs sludinājumu, ka, sak, A. M. atgriezies no Botanibejas, tāpatās gadu jau ne mazums pagājis, un kam no sūdzēšanas kritis kāds labums! Bet es tev tā teikšu, Fip. Ja tās briesmas būtu kauč simtreiz lielākas, es tik un tā būtu atbraucis paskatīties uz tevi.

—    Un cik ilgi jūs te paliksiet?

—        Cik ilgi? — viņš atkārtoja, izņemdams melno pīpi no mutes un kā izbrīnā palūkodamies mani. — Es nebraukšu atpakaļ. Es palikšu te uz visiem laikiem.

—        Kur jūs dzīvosiet? — es jautāju. — Kā lai jums palidz? Kur jūs būtu drošībā?

—        Dārgo zēn, — viņš atbildēja, — par naudu var nopirkt parūku un pūderi matiem, brilles un melnas drēbes — teiksim, īsas bikses un visu ko. Tā jau pirms manis daudzi slēpušies, un, kas vieniem izdevies, tas izdosies ari otriem. Bet, kur un kā dzīvot, — tur tu nāc ar savu padomu, manu zēn.

—    Tagad jums viss liekas viegli izdarāms, — es aizrādīju, — bet vakarnakt jums nebija joki prātā, kad zvērējāt, ka jums draud nāve.

—    Arī šodien varu apzvērēt, ka man draud, nāve, — viņš sacīja, atkal iebāzdams pīpi mutē, — nāve pie karātavām visu laužu priekšā netālu no šenes, un dikti svarīgi, lai tu to saprastu. Bet ko tur vairs runāt par to, kas padarīts? Te es esmu. Braukt atpakaļ tagad tikpat slikti kā palikt uz vietas — pat sliktāk. Turklāt, Fip, es atbraucu tāpēc, ka gadiem ilgi par to vien domāju, kā tikt pie tevis. Lai cik bīstami, bet es jau esmu rūdīts, nez cik reižu izsprucis no visādām lamatām, kopš sāku celties spārnos, un nebaidos apsēsties putnu biedēklim uz galvas. Ja tanī slēpjas nāve, lai nāk ārā, lai parādās, tād es noticēšu, bet iepriekš gan ne. Un nu es labāk vēlreiz papriecāšos par savu džentlmeni.

Viņš atkal satvēra abas manas rokas un vēroja mani ar īpašnieka sajūsmu, pakšķinādams pīpi vislielākajā pašapmierinātībā.

Man šķita, ka pats labākais būs sameklēt viņam kādu klusu apmešanās vietu tuvumā, uz kurieni viņš varētu pārvākties pēc divām trim dienām, kad atgriezīsies Herberts. Man bija pilnīgi skaidrs, ka šis noslēpums jāuztic Herbertam jau tāpēc vien, ka tad es justos ārkārtīgi atvieglināts. Tas tomēr nebūt nebija tik skaidrs misteram Provisam (kā es nolēmu viņu dēvēt), kurš paziņoja, ka piekritīs tam tikai pēc tam, kad pats būs redzējis Heibertu un guvis labvēlīgu iespaidu.

—    Un ari tad, manu zēn, — viņš sacīja, izvilkdams no kabatas mazu, notaukotu melnu bībeli ar saāķētiem v īķiem, — mēs liksim viņam nodot zvērestu.

Es nevaru apgalvot, ka mans baigais labdaris, klejojot pa pasauli, nēsājis sev līdzi šo mazo melno grāmatiņu ar to vienīgo mērķi — likt sevišķi svarīgos gadījumos cilvekiem zvērēt pie tās, taču to gan varu teikt, ka citāda pielietojuma tai netiku redzējis. Iespējams, ka šo grāmatu viņš bija nozadzis kādā tiesā, un varbūt, to atcerēdamies un balstīdamies uz paša pieredzes, paļāvās uz bībeli kā uz kādu spēcīgu juridisku burvestību vai talismanu. Kad viņš izvilka to no kabatas, es atcerējos tos senos laikus, kad viņš bija licis man zvērēt uzticību kapsētā, kā ari viņa pagājušās nakts nostāstus, ka tai tālajā pasaules malā viņš allaž apstiprinājis ar zvērestu ikvienu savu apņemšanos.

Tā kā viņš bija ģērbies apnēsātās jūrnieka drēbēs, kā ģērbjas matroži, kas pārdod krastā papagaiļus un cigārus, tad mēs vispirms sākām pārrunāt, kāds apģērbs viņam vislabāk piemērots. Viņš nezin kāpēc ārkārtīgi paļāvās uz īsām biksēm un garām zeķēm un bija jau vispārējos vilcienos izdomājis sev tērpu, kas viņu pārvērstu par kaut ko vidēju starp dekānu un zobārstu. Man nācās diezgan grūti pārliecināt viņu, ka labāk ģērbties kā turīgam fermerim, un mēs norunājām, ka viņš apcirps matus īsus un iepūderēs tos. Beidzot, tā kā apteksne un tās māsasmeita vēl nebija viņu redzējušas, mēs vienojāmies, ka viņš nerādīsies tām acīs, kamēr nebūs pārvērtis savu ārieni.

Likās, norunāt par šāda veida piesardzību ir gluži vienkārši, taču aiz mana prāta apmulsuma, lai neteiktu — aptumšojuma, tas aizņēma ilgu laiku, un tikai ap pulksten trim pēc pusdienas es atstāju mājas, ieslēdzis viņu dzīvoklī un piekodinājis nekādā gadījumā nelaist nevienu iekšā.

Es zināju, ka Eseksstrītā, akmens sviedienā no manas dzīves vietas, ir cienījama pansija, no kuras logiem nama sētas pusē varēja redzēt Tempļu; tur es iegriezos vispirms, un man laimējās dabūt istabu trešajā stāvā manam tēvocim misteram Provisam. Tad es apstaigāju vairākus veikalus un pasūtīju visu nepieciešamo, lai pārvērstu Provisu par fermeri. Nokārtojis šīs darīšanas, es jau tīri personiska lietā devos uz Litlbritenu. Misters Džegerss sēdēja pie galda, bet, ieraudzījis mani, mirkli piecēlās un nostājās pie kamīna.

—    Pielūkojiet, Fip, — viņš teica, — esiet uzmanīgs!

—    Protams, ser, — es apgalvoju, jo, nākdams uz šejieni, biju labi apdomājis visu, kas sakāms.

—    Neiegrūdiet nepatikšanās ne sevi, ne arī kādu citu, — misters Džegerss turpināja. — Saprotiet — ne arī kādu citu. Nestāstiet man neko, es neko nevēlos zināt, es neesmu ziņkārīgs.

Es tūliņ sapratu, ka viņš zina par šā cilvēka ierašanos.

—   Es tikai gribēju pārliecināties, vai tas, kas man teikts, atbilst patiesība5 , mister Džegers, — es sacīju.

— Man nav cerību, ka tā būtu nepatiesība, taču es tomēr gribēju pārbaudīt.

Misters Džegerss palocīja galvu.

—    Bet kā jūs sacījāt — «teikts» vai «paziņots»? — viņš ievaicājās, piešķiebis galvu, nelūkodamies vis uz mani, bet uz grīdu, it kā ieklausīdamies tanī. — «Teikts» nozīmē personisku saskari, bet jums taču nevar būt personiskas saskares ar cilvēku, kas atrodas Jaunajā Dienvidvelsā.

—    Es gribēju teikt «paziņots», mister Džegers.

—   Labi.

—    Kāds cilvēks, vārdā Ābels Megvičs, paziņojis, ka viņš ir mans labdaris, par kuru tik ilgi neko nezināju.

—    Jā, tas viņš ir, — misters Džegerss atbildēja, — Jaunajā Dienvidvelsā.

—    Un tikai viņš?

—    Un tikai viņš.

—    Es neesmu tāds nelga, ser, lai domātu, ka jūs esat atbildīgs par maniem maldiem un aplamajiem slēdzieniem, bet es vienmēr domāju, ka tā ir mis Hevišema.

—   Kā jūs jau sacijāt, Fip, — misters Džegerss atbildēja, aukstasinīgi pavērdamies manī un kodelēdams rādītāja pirkstu, — par to es ne mazākā mērā neesmu atbildīgs.

—    Un tomēr tas likās tik ticami, ser, — es sagrauzts noteicu.

—    Ne mazāko pierādījumu, Fip, — misters Džegerss attrauca, papurinādams galvu un paceldams augšup svārka stērbeles. — Nekad neticiet tam, kas liekas, ticiet vienīgi pierādījumiem. Tas ir pats labākais likums.

—    Man nav vairs ko teikt, — es, brīdi klusējis, nopūtos. — Esmu pārbaudījis saņemtās ziņas, tas ir viss.

—    Un, kad nu Megvičs . . . Jaunajā Dienvidvelsā … beidzot atklājis visu, — turpināja misters Džegerss, — tad jūs varat pārliecināties, Fip, cik stingri savās sarunās ar jums esmu turējies pie faktiem. Es nekad neesmu atkāpies no stingra faktu izklāsta. Vai jums tas pilnīgi skaidrs?

—    Pilnīgi, ser.

—    Es brīdināju Megviču … Jaunajā Dienvidvelsā … kad viņš pirmo reizi atrakstīja man … no Jaunās Dienvidvelsas … ka stingri turēšos pie faktiem un neatkāpšos ne par mata tiesu. Es arī brīdināju viņu no kaut kā cita. Man šķita, ka viņš kādā savā vēstulē it kā lika manīt, ka domā kādreiz nākotnē tikties ar jums Anglijā. Es brīdināju viņu, ka negribu neko par to dzirdēt; ka viņam nav it nekādu izredžu uz apžēlošanu; ka viņš izsūtīts uz visu mūžu; ka, ierazdamies Anglijā, viņš izdarīs kriminālnoziegumu, kam pēc likuma seko augstākais sods. Es bildināju Megviču, — misters Džegerss sacīja, cieši lūkodamies manī, — es aizrakstīju viņam uz Jauno Dienvidvelsu. Viņš, bez šaubām, ņēmis to vērā.

—   Bez šaubām, — es piekritu.

—    Vemiks man ziņoja, — misters Džegerss turpināja, joprojām cieši lūkodamies manī, — ka viņš saņēmis vēstuli no Portsmutas, no kāda kolonista Parvisa vai…

—    … vai Provisa, — es pārlaboju.

—    No Provisa, — pateicos, Fip. Varbūt tas bija Proviss? Varbūt jūs zināt, ka tas patiešām bija Proviss?

—    Jā.

—    Jus zināt, ka tas bija Proviss. Tātad vēstule no Portsmutas, no kolonista, vārdā Provisa, kurš Megviča uzdevumā lūdz paziņot jūsu adresi. Cik man zināms, Vemiks aizsūtīja viņam jūsu adresi. Droši vien jūs no šī Provisa saņēmāt ziņas par Megviču … Jaunajā Dienvidvelsā?

—   Jā, no Provisa, — es apstiprināju.

—    Ardievu, Fip! — Misters Džegerss sniedza man roku. — Man bija prieks jūs redzēt. Kad rakstīsiet Megvjčam … Jaunajā Dienvidvelsā … vai sūtīsiet viņam kādu vēsti ar Provisa starpniecību, esiet tik laipns piemetināt, ka atskaite par mūsu ilggadējo sadarbību un attaisnojošie dokumenti tiks izsniegti jums kopā ar atlikušo summu, jo šis tas ir vēl atlicis. Ardievu, Fip!

Mēs atvadījāmies, un viņš cieši lūkojās manī, kamēr izgāju no kabineta. Durvīs es vēl atskatījos, un viņš joprojām lūkojās man nopakaļ, kamēr derdzīgie nolējumi uz plaukta it kā par visu varu centās atdarīt plakstus un izdvest ar uztūkušajām rīklēm: «Apbrīnojams cilvēks!»

Vemiks bija izgājis, un, pat ja viņš stāvētu pie savas pults, viņš man neko nevarētu līdzēt. Es devos taisnā ceļā uz Tempļu, kur baismīgais Proviss vienā mierā dzēra groku un smēķēja savu nēģergalvas tabaku.

Otra dienā man atgādāja mājās visas pasūtītās drēbes un viņš sāka pārģērbties. Lai ko viņš vilka mugurā, viss (tā man par lielu sarūgtinājumu šķita) piestāvēja viņam vēl sliktāk nekā viņa iepriekšējais apģērbs. Manuprāt, viņā pašā slēpās kaut kas tāds, kas mēģinājumu pārvērst viņu padarīja par neiespējamu. Jo vairāk es viņu posu un jo labāk viņu uzposu, jo vairāk viņš man atgādināja izbēgušo katordznieku tīreli. Bez šaubām, šis iespaids bija dajēji izskaidrojams ar manu saspīlēto garastāvokli, jo man aizvien skaidrāk atausa atmiņā viņa toreizējā seja un izturēšanās; man pat šķita, ka viņš pievelk vienu kāju, it kā pie tās aizvien vēl kuļātos smagā dzelzs ķēde, un ka ikvienā sīkumā no galvas līdz kājām viņš ir tas pats vecais katordznieks.

Vientulīgā dzīve tālajās ganībās bija uzspiedusi viņam savu mežonības zīmogu, un nekādas drēbes nespēja !.o izdzēst; tam vēl pievienojās atmiņas, kā viņš dzīvojis starp kolonistiem ar pazemojošo kauna zīmi, un to visu vaiņagoja apziņa, ka viņam jāslapstās un jāslēpjas arī tagad. Visā viņa stājā un uzvedībā — kā viņš sēdēja un stāvēja, ēda un dzēra, kā sakumpis nodevās drūmām pārdomām, kā izvilka prāvo saliecamo nazi ar raga spalu, apslaucīja pie biksēm, pirms grieza maizi, kā cēla pie mutes vieglu glāzi vai tasīti — it kā smagu, rupji veidotu krūzi, kā atšķēla maizes garozu un uzslaucīja tīri jo tīri pēdējās mērces atliekas no šķīvja, it kā apzinādamies, ka vairāk neko nesaņems, kā pēdīgi noslaucīja pirkstus pie garozas un iemeta to mutē, — ir šinīs, ir neskaitāmos citos ikdienišķos sīkumos ik mirkli skaidri izpaudās Arestants, Cietumnieks, Katordznieks.

Tā bija viņa iedoma, ka matus vajag iepūderēt, un es tam piekritu, kad viņš atteicās no īsajām biksēm un garajam zeķēm. Taču pūderētie mati izskatījās apmēram tikpat aplami kā smiņķis uz līķa vaigiem; šis nožēlojamais maskošanās paņēmiens likās vēl vairāk atklājam visu slēpjamo, kas nu it kā starot apstaroja viņa pliko pauri. Mēs tūliņ atmetām šo iedomu, un viņš apgrieza sirmos matus īsus.

Man trūkst vārdu izsacīt, kā mani nomāca baismīgais noslēpums, ko iemiesoja šis cilvēks. Kad vakaros viņš iemiga atzveltnī, ieķēries ar mezglainajām rokām paroceņos, nokāris uz krūtīm pliko, dziļām grumbām izvagoto pauri, es mēdzu noskatīties viņā, prātodams, ko visu viņš izdarījis, un domās apkraudams viņu ar visiem pasaulē iespējamiem noziegumiem, kamēr mani pārņēma kaismīga vēlēšanās uzlēkt kājās un bēgt projām. Ar katru stundu mans riebums pret viņu pieauga, un es pat domāju, ka, juzdamies tik notrenkāts, es savās mokās būtu pakļāvies šai tieksmei un patiešām aizbēdzis, par spiti visam, ko viņš darījis manā labā un kādu risku uzņēmies, ja vien mani neaizturētu domas, ka Herberts drīz atgriezīsies. Vienreiz es tomēr nakts vidū uztrūkos no gultas un teju pat saģērbos visvecākajās drēbēs, steigā nolēmis pamest viņu un visu, kas man pieder, pieteikties zaldātos un doties uz Indiju.

Šaubos, vai kāds spoks man būtu uzdzinis lielākas šausmas šais vientuļajās telpās garos vakaros un garās naktīs, nepārtrauktās vēja un lietus brāzmās. Spoku nevarētu apcietināt un pakārt manas vainas dēļ, bet domas, ka viņu var pakārt, un bažas, ka tas var notikt, vēl pastiprināja manas drausmas. Kad viņš negulēja vai nelika pasjansu ar galīgi noplīsušām kārtīm — visai sarežģītu pasjansu, kādu nekad neesmu redzējis, un ikreiz, kārtīm sakrītot, iecirta nazi galdā —, kad viņš nenodarbojās ne ar vienu, ne otru, tad mēdza lūgt mani palasīt ko priekšā. — Svešā mēlē, manu zēn! — Kamēr es lasīju, viņš, ne vārda nesaprazdams, sildījās pie kamīna un vēroja mani kā izstādes rīkotājs, un es, ar plaukstu aizēnojis acis, redzēju starp pirkstiem, kā viņš ar mēmu žestu aicina mēbeles jūsmot par manām spējām. Jaunais zinātnieks! , nokļuvis paša lepnības raditā briesmoņa varā, nevarēja būt nelaimīgāks par mani, jo mani vajāja tas, kurš bija mani radījis un pret kuru es jutu jo stiprāku riebumu, jo vairāk viņš apbrīnoja mani un jo vairāk man pieķērās.

Es jūtu, ka rakstu tā, it kā tas būtu ildzis vismaz gadu. Tas ilga apmēram piecas dienas. Nepārtraukti gaidīdams ierodamies Herbertu, es nedrīkstēju nekur iet, vienīgi vakaros izvedu Provisu svaigā gaisā. Beidzot kādu vakaru, kad bijām jau paēduši un es, galīgi nomocīts, biju iesnaudies — jo naktis pavadīju vienā satraukumā un mani vajāja baigi murgi —, mani uzmodināja ilgi gaidītie soļi uz kāpnēm. Proviss, kurš arī bija iesnaudies, uztrūkās, kad es pielēcu kājās, un es tūliņ ieraudzīju atvāzto nazi pazibam viņa rokā.

— Mierā! Tas ir Herberts! — es uzsaucu, un Herberts iesteidzās istabā, nesdams sev līdzi visas Francijas ceļu jautro mundrumu.

' Domāts M. Volstonkraltas-Sellijas romāna «Frankenšteins» varonis, kurš radījis briesmoni, kas pastrādājis veselu virteni noziegumu un beidzot nonāvējis savu radītāju.

—    Hendel, mans dārgais, esi sveicināts un vēl un vēlreiz esi sveicināts! Šķiet, neesmu bijis mājās veselu gadu! Patiešām, tā noteikti būs, jo pa kuru laiku tu būtu paguvis tā novājēt un nobālēt! Hendel, mans … O, lūdzu piedošanu!

Ieraugot Provisu, viņš aprāva trauksmaino valodu un pārtrauca dedzīgos rokas spiedienus. Proviss, nenovērsdams no viņa pētigo skatienu, lēni salocija nazi un izvilka no otras kabatas ko citu.

—    Herbert, mans dārgais draugs, — es sacīju, aizvērdams ieejas durvis, kamēr Herberts pārsteigts blenza Provisā, — ir noticis kaut kas visai dīvains. Tas ir … tas ir mans viesis.

—    Viss kārtībā, manu zēn! — Proviss noteica, pasperdams soli uz priekšu ar melno grāmatiņu rokā, un tad uzrunāja Herbertu: — Ņemiet to labajā rokā. Lai dievs jūs piemeklē ar nāvi uz vietas, ja kāds no jūsu mutes dzirdēs kaut pušplēstu vārdu. Skūpstiet bībeli!

—    Dari, ko viņš vēlas, — es pačukstēju Herbertam.

Herberts, lūkodamies manī mīlas pilnā neziņā un izbrīnā, izpildīja prasīto, un Proviss, paspiedis viņam roku, sacīja:

—    Tagad jūs zināt, ka esat nodevis zvērestu, un lai es neesmu es, ja Fips no jums neiztaisīs džentlmeni!

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Būtu veltīgas pūles mēģināt aprakstīt Herberta izbrīnu un bažas, kad mēs trijatā nosēdāmies pie kamīna un es izstāstīju visu savu noslēpumu. Pietiks, ja sacīšu, ka redzēju savas jūtas atspoguļojamies Herberta sejā un vispirms — manu riebumu pret cilvēku, kas tik daudz darījis manā labā.

Pat ja nebūtu citu apstākļu, tad tas vien jau šķīra šo viru un mūs, ka viņš pauda tādu sajūsmu par manu veiksmi. Atskaitot to gadījumu, kad viņš vienreiz pēc atgriešanās izrādījies «piedauzīgs» — par ko tūdaļ sāka klāstīt Herbertam, līdzko es nobeidzu savu stāstu, — viņam ne prātā nenāca, ka manu laimi varētu kaut kas aptumšot. Kad viņš lielījās, ka iztaisījis no manis džentlmeni un ka ieradies noskatīties, kā es šķiedīšu viņa plašos līdzekļus,

tad darīja to tiklab savā, kā arī manā vārdā. Un tas, ka šī lielīšanās mums abiem patīkama un ka mēs abi varen lepojamies ar sasniegto, bija kļuvis viņam par stingru pārliecību.

— Kauč gan, pavej, Fipa biedri, — tā viņš nobeidza Herbertam domāto garo runu, — es dikti labi zinu, ka vienreiz pēc atgriešanās — kauč uz vienu minūti tikai — es uzvedos piedauzīgi. Es teicu Fipam, ka, sak, zinu — tie bija piedauzīgi vārdi. Bet par to nelauziet vairs galvu. Ne jau tāpēc es iztaisīju džentlmeni no Fipa un ne jau tāpēc Fips iztaisīs džentlmeni no jums, lai es nezinātu, kā man vajag izturēties pret jums abiem. Dārgo zēn un jūs, Fipa biedri, jūs varat paļauties, ka turpmāk man mēle būs aiz zobiem. Kā esmu turējis mēli aiz zobiem pēc tās minūtes, kad man paspruka tie piedauzīgie vārdi, tā turu tagad un turēšu uz priekšu.

Herberts noteica: — Protams, — bet viņa izskats neliecināja, ka šis solījums viņu nomierinātu. Viņš palika tāds pats apmulsis un sarūgtināts. Mēs nevarējām vien sagaidīt, kad Proviss dosies uz savu jauno mītni un pametis mūs vienus, bet viņš laikam bija greizsirdīgs uz Herbertu un nosēdēja pie mums ilgi. Bija ap pusnakti, kad es aizvedu viņu uz Eseksstrītu un laimīgi ielaidu pa tumšajām durvīm. Kad tās aizvērās, es pirmo reizi kopš viņa ierašanās izjutu zināmu atvieglinājumu.

Nespēdams atbrīvoties no nelāgajām atmiņām par vīru uz kāpnēm, es allaž metu acis visapkārt, kad tumsā vedu savu viesi pastaigāties vai atpakaļ; to pašu darīju arī šoreiz. Lai cik grūti, dzīvojot lielā pilsētā, tikt vaļā no aizdomām, ka tiec izsekots, ja tādas briesmas patiešām draud, es tomēr nevarēju sev iestāstīt, ka kādam no nejaušiem garāmgājējiem ir interese par to, ko es daru. Retie gājēji steidzās katrs savās gaitās, un iela bija pilnīgi tukša, kad nogriezos uz Tempļu. Neviens negāja reizē ar mums-ārā pa vārtiem, neviens nenāca iekšā reizē ar mani. Šķērsodams pagalmu pie strūklakas, redzēju Provisa logos mierīgu, gaišu uguni, un pastāvēju brītiņu pie namdurvīm, pirms gāju iekšā. Gārdenkorta bija tikpat tukša un klusa kā mūsu kāpnes, kad beidzot devos augšup uz savu dzīvokli.

Herberts sagaidīja mani ar atplestām rokām, un es skaudrāk nekā jebkad izjutu, kāda laime, ja tev ir draugs. Pēc dažiem līdzjūtības un uzmundrinājuma vārdiem, ko viņš man izteica, mēs apsēdāmies un sākām apspriest jautājumu, ko mums darīt.

Atzveltnes krēsls, kurā Proviss bija sēdējis visu vakaru, stāvēja tai pašā vietā (Provisam bija īsta cietumnieka paradums turēties pie vienas un tās pašas vietas istabā, izdarīt vienas un tās pašas kustības ar pīpi un «nēģergalvas labaku», ar nazi un kāršu kavu, it kā viņš pildītu kādu uzdevumu, kas uz tāfeles uzrakstīts priekšā), un Herberts nevilšus apsēdās tanī, bet tūliņ pietrūkās kājās, atstūma to un pievilka tuvāk citu krēslu. Viņam nemaz nebija vajadzības teikt man, ka viņš izjūt dziļu netīksmi pret manu labdari, tāpat kā man nebija vajadzības atzīties manā netīksmē. Mēs bijām atzinušies viens otram bez vārdiem.

—   Ko lai mēs tagad darām? — es prasīju Herbertam, kad viņš bija iekārtojies citā atzveltnī.

—   Manu nabaga dārgo Hendel, — viņš atbildēja, iespiedis galvu rokās, — esmu pārāk apstulbis, lai varētu domāt.

—   Ar mani bija tas pats pēc pirmā trieciena, Herbert. Un tomēr kaut kas ir jādara. Viņš jau plāno visādus jaunus izdevumus — zirgi, karietes, dārgas drēbes. Tās domas viņam kaut kā vajag izdzīt.

—   Tu uzskati, ka nevari pieņemt.,.

—   Kā lai pieņemu, — es pārtraucu, kad Herberts apstājās, meklēdams vārdus. — Padomā vien par viņu! Paskaties uz viņu!

Mums abiem neviļus pārskrēja tirpas pār kauliem.

—   Un tomēr, Herbert, lai cik tas briesmīgi, bet viņš man ir pieķēries, stipri pieķēries. Vai tas nav baismīgs liktenis!

—    Nabaga dārgo Hendel, — Herberts atkārtoja.

—    Un bez tam, — es turpināju, — ja es pat daru tam galu un neņemu no viņa neviena penija, tad padomā par to, cik es viņam jau esmu parādā! Turklāt parādos esmu dziļi iegrimis — kā tos nomaksāšu, kad man nav, uz ko cerēt, kad neesmu mācīts nekādā amatā un nekur nederu?

—    Nu, nu, nu! To gan nesaki, ka tu nekur nederi!

—   Kam tad es deru? Ja nu vienīgi tad iestāties zaldātos, cits nekas neatliek. Un es arī būtu to izdarījis, dārgo Herbert, ja nebūtu cerējis uz tavu drauga padomu un atbalstu.

Skaidrs, ka man izlauzās asaras, un skaidrs, ka Herberts izlikās neko nemanām, tikai silti spieda man roku.

—    Lai nu kā, manu dārgo Hendel, — viņš pēc tam sacīja, — bet, aiziedams zaldātos, tu neko neiemantosi. Ja tu atteiksies no viņa turpmākās aizgādnības un pabalsta, tad darisi taču to ar zināmām cerībām, ka ar laiku spēsi visu atmaksāt. Bet kādas cerības šai ziņā var lolot zaldāts! Bez tam tas ir aplam. Tad jau labāk iestājies Klarikera kantori, lai cik šis uzņēmums mazs. Tu zini, ka man ir izredzes ar laiku kļūt viņa kompanjonam.

Nabaga Herberts! Viņam nebija ne jausmas, no kurienes nāca nauda, kas viņam deva šīs iespējas.

—    Ir arī vēl cits jautājums, — Herberts turpināja. — Viņš ir neizglītots, ietiepīgs cilvēks, kas gadiem ilgi lolojis vienu cerību. Turklāt man liekas — varbūt es spriežu nepareizi —, ka viņam ir mežonīgs, nevaldāms raksturs.

—    Tā tas patiešām ir, — es sacīju. — Es tev pastāstīšu, ko pats pieredzēju.

Un es pastāstīju, ko pirmīt nebiju pieminējis, — par viņa sadursmi ar otru katordznieku.

—    Re nu, — sacīja Herberts, — padomā vien par to! Viņš ierodas šeit, nerēķinādamies ar dzīvības briesmām, lai piepildītu savu loloto sapni. Un piepildīšanās brīdī — pēc visiem viņa grūtajiem pūliņiem un ilgās gaidīšanas — tu izsit viņam pamatus zem kājām, satriec, viņa sapni un atņem viņa sakrātajai bagātībai jebkuru vērtību. Vai tu esi padomājis, ko viņš var aiz izmisuma izdarīt?

—    Esmu par to nepārtraukti domājis, Herbert, kopš tā liktenīgā vakara, kad viņš šeit ieradās. Nekas man nav tik skaidrs kā tas, ka viņš ies un nodosies tiesas rokās

—    Par to nav ko šaubīties, — Herberts piekrita, — viņš patiešām spējīgs to izdarīt. Sai ziņā tu esi viņa varā, kamēr vien viņš paliek Anglijā, un, ja tu atteiksies no viņa, viņš to izdarīs bez jebkādas vilcināšanās.

Mani tā satrieca šīs baismīgās domas, kuras bija mani mākušas jau no paša sākuma — jo es negribot kļūtu par viņa slepkavu, ja tas notiktu, — ka es vairs nevarēju nosēdēt uz vietas un sāku staigāt pa istabu. Es sacīju Herbertam, ka arī tādā gadījumā, ja Provisu kāds nejauši pazītu un nodotu, es justos līdzvainīgs viņa nelaimē. Tā es jutu, kaut arī man bija pārāk grūti uzturēties viņa tuvumā un kaut es labāk būtu bijis ar mieru strādāt visu mūžu kalvē nekā piedzīvot šo brīdi!

Bet tagad nedrīkstēja aizmirst jautājumu — ko darīt?

—        Pirmais un galvenais, kas jādara, — Herberts teica,

— ir dabūt viņu projām no Anglijas. Tev jadodas viņam līdzi, citādi viņš nebūs ar mieru.

—    Bet, lai kur es viņu aizvestu, vai varu viņu pierunāt, lai viņš nebrauc atpakaļ?

—    Manu labo Hendel, vai tad nav skaidrs, ka šeit, kur Ņūgeita ir tepat nākošā ielā, ir daudz bīstamāk pateikt viņam visu un novest viņu izmisumā? Varbūt var piedabūt viņu braukt projām, atsaucoties uz to otro katordznieku vai kādu citu notikumu viņa dzīvē.

—    Tur jau ir tā nelaime, — es teicu, apstādamies Herberta priekšā un noplātīdams rokas, it kā gribēdams parādīt savu bezcerīgo stāvokli, — ka es neko nezinu par viņa dzīvi. Esmu gandrīz vai prātu zaudējis, sēdēdams pie viņa katru vakaru un domādams, ka par šo cilvēku, kas tik cieši saistīts gan ar manu laimi, gan nelaimi, zinu vienīgi to, ka viņš bija nelaimīgs klaidonis, kura dēļ es divas dienas cietu nāves bailes agrā bērnībā.

Herberts piecēlās, paņēma mani zem rokas, un mēs lēni staigājām šurpu turpu pa istabu, pētīdami paklāja rakstus.

—    Hendel, — Herberts ieteicās apstādamies, — vai tu esi stingri apņēmies, ka turpmāk neko no viņa nepieņemsi?

—    Protams. Vai tu manā vietā rīkotos citādi?

—    Un tu esi stingri apņēmies pārtraukt ar viņu jebkādus sakarus?

—   Herbert, kā tu vari vēl tā jautāt?

—    Un tu bīsties un tev jābīstas par viņa dzīvību, ar kuru viņš riskējis tevis dēļ, un tev jādara viss, lai viņš nepazudina sevi. Tāpēc tev vispirms jādabū viņš projām no Anglijas, pirms tu pakustini pirkstu savā labā. Kad dabūsi viņu projām, tad taisies vaļā, dieva dēļ, cik ātri vari, un tad mēs abi izgudrosim, ko darīt, dārgo veco zēn.

Kāds apmierinājums bija apstiprināt ar rokas spiedienu šo visai nenoteikto plānu un atkal atsākt pastaigu pa istabu.

—    Un nu, Herbert, — es teicu, — atgriezīsimies pie tā, kā dabūt kaut ko zināt par viņa dzīvi. Es redzu tikai vienu iespēju: noprasīt viņam pašam to skaidri un gaiši.

—   Jā, — piekrita Herberts, — pajautā viņam to pie brokastgalda. — Jo, atvadīdamies no Herberta, Proviss bija sacījis, ka ieradīsies pie mums brokastot.

Tā norunājuši, mēs devāmies pie miera. Visu nakti mani mocīja vistrakākie — ar Provisu saistīti — murgi, un es pamodos noguris, turklāt rīts atnesa bailes, no kurām biju atbrīvojies miegā, proti, ja nu kāds uzzina, ka viņš atgriezies patvarīgi. Nomodā šīs bailes nekad mani neatstāja.

Viņš ieradās norunātajā laikā, izvilka saliecamo nazi un atsēdās pie galda. Viņam bija neskaitāmi plāni, kā viņa džentlmenis varētu paradīt, kas viņš īsti ir, un viņš skubina ja mani sākt tukšot portmoneju, ko bija atstājis manā rīcībā. Viņš sprieda, ka tiklab mans, kā arī viņa tagadējais dzīvoklis ir tikai pagaidu mītne, un ieteica man tūliņ palūkoties pēc «tāda glaunāka būceņa» Haidparka tuvumā, kur arī viņam būtu sava «lažiņa». Kad viņš beidza ēst un slaucīja nazi pie biksēm, es bez aplinkiem iesāku:

—    Kad jūs vakar aizgājāt, es pastāstīju savam draugam par to kautiņu tīrelī, kad zaldāti atrada jūs. Vai atceraties?

—   Atceraties! Domāju gan!

—    Mēs gribētu kaut ko dzirdēt par to vīru — un arī par jums. Ir taču dīvaini, ka es tik maz zinu par visu un it sevišķi par jums. Vai tagad nebūtu piemērots brīdis, lai jūs ko vairāk pastāstītu par sevi?

—   Labi, — viņš noteica, brīdi padomājis. — Bet jūs zināt, ka esat devis zvērestu, Fipa biedri?

—    Protams, ka zinu, — Herberts atbildēja.

—    Un, lai ko es stāstu, zvērests attiecas uz visu, — viņš uzstājīgi atkārtoja.

—   Es to pilnīgi saprotu.

—    Un paturiet to prātā, dzi! Lai ko esmu darījis, tas viss ir nolīdzināts un nomaksāts, — viņš neatlaidās.

—    Lai tā būtu.

Viņš izvilka melno pīpi, piebāza ar nēģergalvas tabaku un, lūkodamies uz pirkstos saņemto tabakas šķipsnu, it kā pārdomāja, vai pīpošana nenovirzīs viņa uzmanību no stāsta. Viņš atbēra tabaku atpakaļ kabatā, iesprauda pīpes kātu vamža pogcaurumā, atsprieda rokas pret ceļgaliem un, brītiņu sirdīgi lūkojies ugunī, pievērsās mums un sāka stāstīt.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Dārgo zēn un jūs, Fipa biedri, es nesākšu stāstīt jums savu dzīves gājumu tā, kā par to dzied dziesmās vai raksta grāmatās. Es jums to pateikšu īsi un skaidri, lai jums viss būtu saprotams. No cietuma ārā, cietumā iekšā, no cietuma ārā, cietumā iekšā, no cietuma ārā, cietumā iekšā — tas ir viss. Tā es esmu dzīvojis, līdz mani aizveda ar kuģi uz viņu pasaules malu pēc tam, kad Fips bija man parādījis labu sirdi.

Ko gan visu ar mani nav darījuši — vienīgi kāruši vēl nav. Esmu glabāts aiz atslēgas kā sudraba tējkanna. Vests uz vienu vietu, vests uz otru, izraidīts no vienas pilsētas, izraidīts no otras, likts siekstā un pērts, trenkāts un tramdīts. Kur esmu dzimis, par to man tikpat maz jausmas kā jums — ja ne vēl mazāk. Pirmais, ko atceros — kā Eseksa zagu runkuļus, lai būtu, ko ēst. Nez kāds bija aizlaidies lapās un pametis mani — kāds lodētājs — un aiznesis ogļu pannu līdzi, un man dikti sala.

Es zinu, ka mans uzvārds Megvičs un kristīts vārds Ābols. Kā es to zinu? Tāpat kā zinu, kādi putni mājo krūmos — ka tas ir sarkankrūtītis, tas zvirbulis, bet tas strazds. Es jau varētu tā domāt, ka, sak, meli vien ir, bet, ja tie putnu vārdi izrādās pareizi, tad laikam taču arī manējais pareizs vien būs.

Cik vien atceros, tad nebija nevienas dzīvas dvēseles, kas liktos zinis par to puiku Ābelu Megviču, lai cik maz viņam mugurā un cik maz vēderā, visi tik baidījās no viņa un vai nu dzina projām, vai ņēma ciet. Mani ņēma ciet atkal un atkal, un atkal, tā ka jau kopš mazu dienu es aiz restēm vien vairāk esmu sēdējis.

Tā nu gadījās, ka es vēl biju pavisam mazs skrandainis, tik nožēlojams, ka pats būtu apraudājies, sevi redzēdams (taču spoguļos jau netiku skatījies, tādos namos es neapgrozījos, kur spoguļi būtu), bet mani jau uzskatīja par nelabojamu. Tiem, kas apmeklē cietumu, tūdaļ rāda mani: «Tas, sak, ir pagalam nelabojams. Jāsaka, vairāk dzīvo cietumā nekā uz vaļas.» Tie blenž uz mani, es uz viņiem, dažs labs vēl mēri man galvu — labak būtu apmērījuši vēderu —, citi dod man svētīgus rakstus, kurus nemāku izlasīt, un saka visādus vārdus, ko nevaru saprast. Un visi tikai daudzina velnu. Kāda man daļa gar velnu? Man jādomā par savu vēderu, tukšu to nevar atstāt.

Bet nu jau atkal es piedauzīgi izrunājos, es taču zinu, kas klājas, kas ne. Dārgo zēn un jūs, Fipa biedri, nebaidieties, vairāk tas nenotiks.

Es klaiņoju, ubagoju, zagu, strādāju, ja gadījās izdevība, bet to jūs paši saprotat, ka reti, jo padomājiet vien, vai jums būtu dikti gribējies dot tādam zellim darbu; biju pa reizei malu mednieks, pa reizei algādzis, pa reizei važonis, siena pļāvējs, pauninieks — šis un tas, kam ienākumu maz, bet nepatikšanu līdz kaklam, un tā beidzot nācu vīra gados. Izbēdzis zaldāts, kurš slapstījās lauku traktieri, ieracies kartupeļu rūsā līdz ausīm, iemācīja mani lasīt, un kāds milzis klaidonis, kurš pārdeva savus parakstus par peniju gabalā, iemācīja mani rakstīt. Tagad mani nebāza tik bieži aiz restēm kā iepriekš, taču savu tiesu dzelžu iznēsājos pietiekami.

Pirms gadiem divdesmit vai vairāk es Epsomas hipodromā iepazinos ar kādu vīru — patrāpījies viņš man te, es ar to biguli pārsistu viņam pauri kā rieksta čaumalu. Viņa īstais vārds bija Kompesons, un viņš ir tas vīrs, dārgo zēn, kuru es tavu acu priekšā malstīju grāvī, kā tu pareizi pastāstīji par to savam biedram vakarnakt, kad biju aizgājis.

Viņš spēlēja džentlmeni — šis Kompesons — un bija jau arī apmeklējis labas skolas un visādi mācīts. Runāt viņš prata kā no kanceles un uzvedās pa smalku ļaužu modei. Izskats arī viņam bija labs. Es viņu satiku vakarā pirms lielajām sacīkstēm uz lauka balagānā, kur mēdzu iegriezties. Viņš un vēl viens otrs sēdēja pie galda, kad es iegāju, un traktiernieks (tas mani pazina un bija lāga puisis) pasauca viņu ārā un teica: «Es domāju, šitas vīrs jums var derēt.» Viņš to teica par mani.

Kompesons noskatījās uz mani varen acīgi, un es uz viņu tāpat. Viņam bija pulkstenis ar ķēdi, gredzens pirkstā, spraužamā adata kaklautā un drēbes uz goda.

«Spriežot pēc jūsu izskata, laime jums uzgriezusi muguru,» Kompesons saka man.

«Tā ir, saimniek, nekāds laimes luteklis es neesmu ari bijis.» (Nesen kā biju izlaists no Kingstonas cietuma, kur sēdēju par klaidonību. Tikpat labi būtu varējis sēdēt arī par ko citu, bet šoreiz nekā tāda nebija.)

«Laime ir nepastavīga,» Kompesons saka, «kazi, ari jūsējā mainīsies uz labo pusi.»

Es saku: «Ceru. Laiks jau būtu.»

«Ko jūs protat darīt?» Kompesons prasa.

«Est un dzert,» saku, «ja jūs izmaksājat.»

Viņš pasmējās, atkal dikti acīgi noskatīja mani, iedeva man piecus šiliņus un lika atnākt nākamo vakaru. Sai pašā vietā.

Es atnācu pie Kompesona nākamo vakaru tai pašā vietā, un viņš pieņēma mani par savu palīgu un sabiedroto. Un ar ko tad šis Kompesons nodarbojās, ka viņam bija vajadzīgi sabiedrotie? Kompesons nodarbojās ar krāpšanu, parakstu viltošanu, zagtas papīra naudas iztirgošanu un tamlīdzīgām padarīšanām. Visādas blēdības, kādas vien viņš varēja izdomāt tā, lai pašam kāja neiekļūtu slazdos, lai pats iedzīvotos un citus iegāztu, — tā bija viņa nodarbošanās. Žēlsirdības viņam nebija vairāk kā šai dzelzs vīlei, sirds viņam bija salta kā nāve, bet galva kā tam pašam jau pieminētajam velnam.

Kompesonam bija vēl kāds palīgs, to sauca Arturu — tikai tas nebija kristīts vārds, bet tāds kā uzvārds. Tas bija jau nāvei parādā — tīrā ēna pēc paskata. Viņi abi ar Kompesonu pirms vairākiem gadiem bija izstrādājuši nelabu joku ar kādu bagātu lēdiju un iedzīvojušies trakā naudā, taču Kompesons slēdza derības un spēlēja kārtis — viņam arī ar karaļa kasi nepietiktu. Tā nu Arturs bija pie miršanas un mira nabags un vienos drudža murgos, un Kompesona sieva (kuru Kompesons kaustīja vienā gabalā) palīdzēja viņam aiz žēlastības, kad varēja, bet Kompesons nežēloja nevienu un nekad.

Man jau vajadzēja sākt prasties, redzot, kas notiek ar Arturu, bet es neprātos un negribu arī teikt, ka mani šķebinātu tās blēdības, — kāds labums no tukšiem vārdiem, dārgo zēn un Fipa biedri? Tā es sasējos ar to Kompesonu, un viņš mani dancināja pēc savas patikas. Arturs dzīvoja Kompesona nama augšstāvā (nams bija netālu no Brentfordas), un Kompesons smalki pierakstīja visu, cjk viņš parādā par uzturu un istabu, lai liktu atstrādāt, kad atlabs. Bet Arturs izjauca tos rēķinus. Otrā vai trešā reizē, kad viņu redzēju, viņš vēlu naktī ielauzās Kompesona viesistabā — vienā naktskreklā, mati slapji aiz sviedriem — un saka Kompesona sievai: «Sallij, viņa nudien ir augšā pie manis, un es nevaru tikt no viņas vaļā. Viņa viscaur baltās drānās, baltas puķes matos, briesmīgi nikna, uz rokas līķauts un apzvēr, ka uzmetīs to man piecos no rīta.»

«Muļķis,» Kompesons saka, «vai tad tu nezini, ka viņa ir dzīva? Kā tad viņa var tikt iekšā pie tevis, ja nav ienākusi ne pa durvīm, ne logu, ne arī kāpusi augšā pa kāpnēm?»

«To es nezinu, kā viņa tikusi iekšā,» Arturs saka un pats trīc vienā trīcēšanā, «tik viņa stāv gultas kājgalī un traki nikna. Un, kur viņai tā salauztā sirds, — tu to salauzi! — tur ir asins lāses.»

Vārdos Kompesons turējās dūšīgi, bet zaķapastala viņš bija vienmēr.

«Uzved augšā to jukušo,» viņš saka sievai, «un tu, Megvič, palīdzi viņai.» Bet pats viņš ij tuvumā nenāca.

Mēs ar Kompesona sievu uzgādājām Arturu augšā un noguldījām, bet viņš plosījās joprojām. Kliedz: «Re, kur viņa ir! Re, kā plivina līķautu. Vai tad jūs neredzat? Skat, kādas viņai acis! Vai tas nav briesmīgi, ka viņa tik nikna?» Tad atkal brēc: «Viņa metīs man to līķautu virsū, un tad man beigas! Ņemiet viņai to nost, ņemiet nost!» Viņš turējās pie mums abām rokām, runāja ar savu māsu, atbildēja viņai, tā ka man likās — es jau ari redzu lo māsu.

Kompesona sieva jau bija radusi ar viņu noņemties, iedeva viņam ko iedzert, lai drudzis pāriet, un viņš pamazām aprima. «Viņa ir aizgājusi,» viņš saka. «Vai viņas sargs atnācis viņai pakaļ?» — «Jā,» Kompesona sieva atsaka. «Vai jūs teicāt, lai ieslēdz viņu un aizliek durvīm bultu priekšā?» — «Jā.» — «Un lai atņem viņai to nejauko līķautu?» — «Jā, jā.» — «Jūs esat labs cilvēks,» viņš saka, «nepametiet mani vienu, neejiet projām, un paldies jums par to.»

Viņš gulēja tīri mierīgi gandrīz līdz pieciem un tad iebrēkdamies uztrūkās un sāka kliegt: «Viņa ir klāt! Un tas līķauts atkal viņai rokās. Viņa izpleš to. Viņa nāk ārā no kakta. Nāk pie gultas. Turiet mani — turiet abi — katrs no savas puses, neļaujiet viņai mani aiztikt! Ahā! Šoreiz neizdevās. Neļaujiet viņai uzmest to man uz pleciem. Neļaujiet pacelt mani, tad viņa ietīs mani līķautā! Viņa ceļ mani uz augšu! Turiet mani!» — Tad viņš uzslējās sēdus, izstiepās un bija pagalam.

Kompesonam tas klāt neķērās, viņš uzskatīja, ka tā labāk abām pusēm. Mēs drīz atkal stājāmies pie darba, bet vispirms viņš, slīpēts būdams, lika man apzvērēt pie mana paša bibeles — tās mazās, melnas grāmatiņas, dārgo zen, pie kuras vakar apzvērēja tavs biedrs.

Nesākšu stāstīt visos sīkumos, ko Kompesons izgudroja un ko.es izpildīju, tam jau vajadzētu nedēļu laika, tikai pateikšu tev, dārgo zēn, un jums, Fipa biedri, ka šis cilvēks tā iepina mani savos tīklos, ka es vergoju viņam kā īsts nēģeris. Vienmēr biju viņam parādā, vienmēr viņa varā, vienmēr strādāju un vienmēr trīcēju par savu ādu. Viņš bija jaunāks par mani, toties rūdīts un mācīts, un tūkstoškārt nežēlīgāks. Mans sievišķis, ar kuru man arī toreiz bija grūtas dienas . .. Nē, nē, viņu te nav ko pīt iekšā…

Viņš apjucis paskatījās visapkārt, it kā pazaudējis vajadzīgo vietu savu atmiņu grāmatā, pievērsa seju ugunij, stiprāk atspieda rokas pret ceļgaliem, pacēla tās un atkal nolaida.

—    Par to nav ko pieminēt, — viņš teica, vēlreiz palūkodamies visapkārt. — Grūtāka laika par to, kad biju kopā ar Kompesonu, man nav bijis, ar to viss pateikts. Vai es tev stāstīju, ka toreiz mani tiesāja par krāpšanu un vienu pašu?

—    Nē, — es atteicu.

—    Nu re, mani tiesāja un notiesāja arī. Un par aizdomām mani tais četros piecos gados, kad kopā strādājām, tiesāja reizes divas vai trīs, bet trūka pierādījumu. Beidzot mūs abus sauca pie tiesas, ka esam laiduši apgrozībā zagtas naudas zimes, — un tad uzpeldēja arī citi grēki. Kompesons piekodināja: «Aizstāvēties katram par sevi, it ka neesam pazīstami,» — un beigta balle. Un es biju tik tukšām kabatām, ka vajadzēja pārdot visas drēbes, lai samaksātu Džegersam, — tik vien palika kā mugurā.

Kad mūs ieveda tiesas zālē, es tūliņ ievēroju, kāds džentlmenis izskatās Kompesons — cirtainiem matiem, melnas drēbēs, balts lakatiņš kabatā — un kāds noskrandis diedelnieks esmu es. Kad sēde sākās un īsumā uzskaitīja visus pierādījumus, es redzēju, cik smagi viss gulstas uz manis un cik viegli uz viņu. Un, kad izsauca lieciniekus, tad to vien dzirdēja, ka es esmu tas galvenais vainīgais, to katrs bija gatavs apzvērēt, jo naudu maksājuši vienmēr man, visiem vienmēr licies, ka es to visu esmu izgudrojis un peļņu saņēmis. Un, kad sāka runāt Kompesona aizstāvis, tad jau man tā bilde bija pavisam skaidra. «Milord un džentlmeņi, te jūsu priekšā stāv divi cilvēki, un jūs redzat, ka tie katrs savādāks; jaunākais labi audzināts, ar viņu jārunā kā ar pieklājīgu cilvēku; vecākais slikti audzināts, ar viņu runa citāda; jaunākais, jāsaka, nekādās blēdībās nav pieķerts, tikai turēts aizdomās; otrais, vecākais, allaž ar tām nodarbojies, un vienmēr viņa vaina pierādīta. Vai tad nav skaidrs, kurš ir vainīgais, ja vainīgs viens, un kurš mazāk vainīgs, ja vainojami abi divi?» Un visu tik šādā meldiņā. Un, kad sāka noskaidrot, kas katrs ir, tad Kompesons gan skolās mācījies, gan viņa skolas biedri visādos augstos amatos, gan liecinieki viņu sastapuši visādos smalkos klubos un augstā sabiedrībā un neviens neko sliktu par viņu nav dzirdējis. Bet es esmu sodīts jau iepriekš, un mani pazīst visās Anglijas malās, visos cietumos un aresta namos. Un, kad atļāva teikt pēdējo vārdu, tad Kompesons runāja lakstīgalu mēlēs, pat pantiņus iepina runā un tik spieda pie acīm balto kabatas lakatiņu, bet es tik vien varēju pateikt: «Džentlmeņi, šis cilvēks, kas stāv man blakus, ir rūdīts nelietis un krāpnieks.» Un, kad lasīja spriedumu, vai tad nelūdza to mīkstināt Kompesonam, jo viņu soda pirmo reizi, viņš nonācis sliktā sabiedrībā, bet tik labi sniedzis pierādījumus pret mani, un vai priekš manis atradās kāds cits vārds, ja ne «vainīgs»? Un, kad es teicu Kompesonam: «Līdzko tiksim no šenes ārā, es tev izdauzīšu mūli!» — vai tad Kompesons nelūdza tiesu, lai viņu aizstāv, un vai viņam nedeva divus sargus, lai netiekam viens otram klāt? Un, kad nolasīja spriedumu, Kompesons dabūja septiņus gadus, bet es četrpadsmit, un tiesnesis vēl sacīja, ka žēl Kompesona, viņš būtu varējis daudz ko sasniegt dzīvē, bet par mani teica, ka es esmu iesīkstējis noziedznieks, bīstams cilvēks un ka no manis var gaidīt visu ļaunu.

Stāsts bija viņu pašu ārkārtīgi uztraucis, bet viņš apspieda uztraukumu, reizes trīs īsi ievilka elpu, it kā norija kaut ko un, pastiepis roku man pretī, nomierinoši sacīja:

—    Piedauzīgus vārdus tu no manis vairs nedzirdēsi, dārgo zēn!

Viņš bija tā sakarsis, ka slaucīja seju un galvu, kaklu un rokas, iekams varēja runāt tālāk.

—        Es teicu Kompesonam, ka izdauzīšu viņam mūli, un nozvērējos — dievs, izdauzi manējo, ja to neizdarīšu! Mēs bijām abi vienā baržā, tikai es ilgi netiku viņam klāt, lai kā pūlējos. Beidzot pietiku un iezvēlu pa ausi, lai pagriež mūli uz manu pusi, bet mani pamanīja un saķēra. Uķis uz tās baržas nebija nekas īpašs pieredzējušam cilvēkam, vēl tādam, kas prot peldēt un nirt. Es izbēgu un slapstījos starp kapu kopām, apskauzdams tos, kas tur guļ bez rūpju, un tad pirmoreiz ieraudzīju savu zēnu!

Viņš veltīja man sirsnīgu skatienu, un man atkal kļuva pretīgi, lai gan nupat biju jutis viņam līdzi no visas sirds.

—    No mana zēna vārdiem sapratu, ka Kompesons arī slēpjas tai pašā tīrelī. Nudien, man tā vien liekas, viņš bēga aiz bailēm no manis, nezinādams, ka es arī esmu nokļuvis krastā. Es viņu sadzinu rokā. Es izdauzīju viņam mūli. «Un tagad,» es teicu, «es izdarīšu pašu ļaunāko, aizvilkšu tevi atpakaļ, lai ar mani notiek kas notikdams.» Un es būtu peldus vilcis viņu aiz matiem atpakaļ, nekādu zaldātu man palīgā nevajadzētu.

Skaidrs, ka ari toreiz viņu pažēloja — viņš tak bija smalku ļaužu! Viņš jau bēdzis tikai tāpēc, ka vai prātu zaudējis aiz bailēm no manis, ka es viņu nenogalēju, un sodu viņš dabūja vieglu. Mani iekala dzelžos, veda atkal uz tiesu un izsūtīja uz visu mūžu. Tikai es tur nepaliku uz mūžu, dārgo zēn un jūs, Fipa biedri, bet esmu šeit.

Viņš noslaucījās atkal tāpat kā iepriekš, tad lēni izgrāba šķipsnu tabakas no kabatas, izņēma pīpi no pogcauruma, lēni piebāza to un sāka smēķēt.

—   Vai viņš miris? — es pēc brītiņa vaicāju.

—    Kas miris, manu zēn?

—    Kompesons.

—    Ja viņš dzīvs, tad domā, ka es esmu miris, to tu vari ticēt, — viņš teica, nikni pazibsnljis ar acīm. — Kopš tās reizes neko neesmu par viņu dzirdējis.

Herberts kaut ko rakstīja ar zīmuli grāmatas vaka iekšpusē. Viņš pastūma grāmatu uz manu pusi, kamēr Proviss stāvēja, smēķēdams un lūkodamies ugunī, un es izlasīju:

«Arturs ir mis Hevišemas brālis, bet Kompesons viņas saderētais līgavainis.»

Es aizvēru grāmatu un noliku to pie malas, viegli pamājis Herbertam; neviens no mums neteica ne vārda, mēs tikai lūkojāmies uz Provisu, kurš smēķēdams stāvēja pie kamīna.

ČETRDESMIT TREŠA NODAĻA

Vai vērts prātot par to, cik vainīga ir Estella manā netīksmē pret Provisu? Vai vērts kavēties stāstījumā tikai tāpēc, lai salīdzinātu to noskaņojumu, kādā es centos atbrīvoties no Ņūgeitas smirdoņas, lai sagaidītu Estellu diližansu pieturā, ar pašreizējo, kad es pārdomāju par bezdibeni, kas šķīra lepno skaistuli Estellu no izbēguša katordznieka, kuram biju devis pajumti? Mans ceļš nekļūs gludāks, ne arī tā noslēgums priecīgāks; Provisam tas nepalīdzēs un mani neattaisnos.

Pēc viņa stāsta manā sirdī iezagās jaunas bailes, vai, pareizāk sakot, viņa stāsta ietekmē iepriekšējās neskaidrās bailes ieguva noteiktu veidu. Ja Kompesons vēl ir dzīvs un uzzinās par Provisa atgriešanos, tad par sekām nav ko šaubīties. Ka Kompesons bīstas no Provisa līdz nāvei, to neviens nezināja labāk par mani, tāpat arī grūti iedomāties, ka tāds cilvēks, kadu Proviss viņu aprakstīja, neizmantos visas iespējas atbrīvoties no sava ienaidnieka un nenodos viņu.

Provisam es nebiju minējis ne ar pušplēstu vārdu — un apņēmos to arī turpmāk nedarīt — par Estellu. Taču Herbertam sacīju, ka nevaru doties uz ārzemēm, neredzējis Estellu un mis Hevišemu. To pateicu tovakar, kad Proviss pēc sava stāsta pameta mūs vienus. Es nolēmu doties otrā dienā uz Ričmondu un to arī izdarīju.

Kad ierados misis Rrendlijas namā, atsauktā Estellas istabene pavēstīja, ka Estella izbraukusi uz laukiem. Uz kurieni? Uz Satishauzu, kā parasti. Nav vis kā parasti, es atteicu, jo viņa nekad nav braukusi uz turieni bez manis; kad viņa būs atpakaļ? Atbildē bija jaušama dīvaina atturība, kas pastiprināja manu izbrīnu: proti, istabene bija pārliecināta, ka Estella, ja vispār atgriezīšoties, tad tikai uz īsu laiciņu. Es neko nesapratu, vienīgi to, ka man neko negrib paskaidrot, un devos mājup galīgi apjucis.

Kad Proviss aizgāja (es ik vakaru pavadīju viņu un vienmēr vērīgi pētīju apkārtni), mēs ar Herbertu atkal noturējām nakts apspriedi un nolēmām, ka neko nesacīsim viņam par braucienu uz ārzemēm, pirms nebūšu atpakaļ no mis Hevišemas. Tikmēr mēs apņēmāmies apdomāt, ko Provisam īsti teikt: izlikties, ka esam manījuši aizdomīgas personas viņam sekojam, vai man izsacīt vēlēšanos apceļot pasauli, jo neesmu ārpus Anglijas robežām nekad bijis.. Mēs abi zinājām, ka Proviss piekritīs jebkuram manam priekšlikumam, un vienojāmies, ka ilgu laiku pakļaut viņu tādam riskam kā patlaban nav ko domāt.

Otrā dienā man pietika nekrietnības sameloties, ka esmu apsolījies apmeklēt Džo, bet es jau biju spējīgs uz jebkuru nekrietnību attieksmē pret Džo vai viņa vārdu! Provisam es piekodināju būt ārkārtīgi piesardzīgam manā prombūtnē un Herbertu lūdzu uzmanīt viņu tā, kā es to biju darījis. Es būšu projām tikai vienu dienu, un pēc manas atgriešanās viņa nepacietība tiks atalgota ar to, ka sākšu rīkoties, kā īstam džentlmenim pienākas. Man tad ienāca prātā un, kā izrādījās, ari Herbertam, ka ar šo ieganstu viņu būs vieglāk aizdabūt uz kontinentu — it kā mēs dotos iepirkties vai darīt ko tamlīdzīgu.

Tā sagatavojis ceļu braucienam pie mis Hevišemas, es izbraucu ar pirmo diližansu mazā gaismiņā un kratījos jau pa klaju lauku ceļu, kad bikli piezagās diena, raudoša un trīcoša kā ubags, ietinusies mākoņu ielāpos un miglas skrandās. Kad smīlājošā lietū mēs piebraucām pie Zilā Kuiļa, ko jūs domājat, kas iznāca pa vārtiem ar zobu bakstāmo rokā sagaidīt diližansu, ja ne Bentlijs Dramls?

Tā kā viņš izlikās mani neredzam, tad es arī izlikos viņu neredzam. Tā bija ļoti neizdevusies izlikšanās no abām pusēm, vēl jo sliktāka tāpēc, ka mēs abi iegājām ēdamtelpā, kur viņš nupat bija brokastojis un kur es pasūtīju sev brokastis. Man kā nazis iedūrās sirdī, ieraugot viņu šeit, jo ļoti labi zināju, kāpēc viņš te atrodas.

Izlikdamies, ka lasu notrieptu un novecojušu avīzes numuru, kur vietējās ziņas bija pilnīgi paslēpušās zem tādām svešzemju vielām kā marināde, kafija, majonēze, gaļas mērce, kausēts sviests un vīns, ar ko avīze bija viscaur notašķīta, it kā saslimusi ar kādu īpašu masalu paveidu, es apsēdos pie galda, bet viņš nostājās pie kamīna. Tas, ka viņš aizsedza uguni, pakāpeniski izvērtās manās acīs par vislielāko apvainojumu. Es piecēlos, apņēmies atgūt savu daļu no šās priekšrocības. Piegājis pie kamīna, pasniedzos pēc biguļa, lai apmaisītu ogles, pie kam man vajadzēja izstiept roku starp viņa kājām un kamīna restēm, bet es joprojām izlikos viņu nepazīstam.

— Vai jūs negribat mani pazīt? — misters Dramls uzprasīja.

—        O, tas esat jūs? — es nobrīnījos, turēdams biguli rokā. — Kā jums klājas? Un es domāju — kas tas ir, kas aizstājies ugunij priekšā?

Es visiem spēkiem maisīju ogles, kamēr tās sāka liesmot, tad izriezu plecus un nostājos viņam blakus ar muguru pret uguni.

—        Vai jūs nule ieradāties? — apvaicājās misters Dramls, mazliet pabīdīdams mani sānis ar plecu.

—        Jā, — es atbildēju, savukārt atspiezdams viņu mazliet atpakaļ ar savu plecu.

—        Draņķīga vieta, — Dramls sacīja. — Jūsu dzimtā puse, vai ne?

—        Jā, — es apstiprināju, — stipri līdzīga jūsu Sropšlrai, kā man stāstīts.

—   Ne uz to pusi, — Dramls noteica.

Tad misters Dramls pievērsa skatienu saviem zābakiem un es saviem; pēc tam viņš pievērsa skatienu maniem zābakiem un es — viņējiem.

—        Vai jūs te jau sen? — es apjautājos, stingri apņēmies ne par collu neatkāpties no uguns.

—        Pietiekami sen, lai sāktu garlaikoties, — Dramls atbildēja, izgudrēm nožāvādamies un turēdamies pie tas pašas apņemšanās.

—    Un vai vēl ilgi paliksiet?

—    Vēl lāgā nezinu. Un jūs?

—   Vēl lāgā nezinu.

Dīvainas iekšējas trīsas lika man nojaust, ka, gadījumā ja mistera Dramla plecs kaut par mata tiesu pavirzītos man tuvāk, es būtu Dramlu sagrābis un izmetis pa logu, bet, ja mans plecs būtu izdarījis to pašu, misters Dramls būtu izsviedis mani pa durvīm. Viņš sāka svilpot. Es darīju to pašu.

—   Te laikam ir ļoti plašs tīrelis? — ievaicājās Dramls.

—    Jā. Un tad?

Misters Dramls palūkojās uz mani, tad uz maniem zābakiem, noteica: — O! — un iesmējās.

—     Jūs esat jautrā omā, mister Draml?

—        Nē, — viņš atteica, — ne sevišķi. Es nupat grasos izjāt. Gribu apskatīt šo tīreli uzjautrināšanās dēj. Stāsta, tur esot nomāji ciemati. Ērmīgi traktieri… Kalves … un sazin kas vēl. Viesmīli

—    Jā, ser?

—   Vai mans zirgs atvests?

—    Pie durvīm, ser.

—        Tad ziniet, jūs, kā jūs tur sauc, lēdija šodien neizjās, laiks nav piemērots.

—   Jā, ser.

—        Pusdienas es šeit neēdīšu, jo esmu uzaicināts pie lēdijas.

—    Jā, ser.

Tad Dramls uzmeta man skatienu, un viņa tuklajā ģīmī, par spīti trulumam, bija tik daudz nekaunīga uzvaras prieka, ka es izjutu dūrienu sirdī un mani pārņēma tāds sašutums, ka es dzīros grābt viņu ciet un uzsēdināt uz zvērojošām oglēm, kā pasakā laupītājs izdarījis ar veceni.

Viens gan mums abiem bija skaidrs, proti, ka mēs neatkāpsimies ne soli no uguns, ja vien kāds mūs no tās neaizdzīs. Mēs stāvējām līdzās, plecus izriezuši, sānu pie sāna, kāju pie kājas, rokas aiz muguras, nekustēdamies ne par collu. Pa logu aiz lietus smilas bija redzams pievestais zirgs, manas brokastis bija uzliktas uz galda, Dramla brokastis novāktas, viesmīlis lūdza mani pie galda. Es pamāju, bet mēs abi palikām uz vietas.

—        Vai Birztalā esat vēl kādreiz bijis? — Dramls apvaicājās.

—        Nē, — es atteicu, — man pēc pēdējās reizes Ķivuļi jau līdz kaklam.

—    Pēc tās reizes, kad mums izcēlās domstarpības?

—    Jā, — es strupi noteicu.

—        Nu, nu, viņi palaida jūs pārāk viegli cauri, — Dramls noņirgājās. — Nedrīkst tik ātri zaudēt pacietību.

—        Mister Draml, — es sacīju, — šis jautājums neietilpst jūsu kompetencē. Kad es zaudēju pacietību — ar to nebūt negribu teikt, ka tas toreiz notika, — es ar glāzēm nesvaidos.

—    Bet es gan, —1 Dramls atsacīja.

Uzmetis viņam vēl pāris reižu acis, jutu, ka sāku iesvelties niknumā, un teicu:

—        Mister Draml, es neesmu meklējis šo sarunu un nedomāju, ka tā būtu patīkama.

—        Ciuži pareizi, — viņš augstprātīgi izmeta pār plecu, — tur nav ko domāt.

— Un tāpēc, — es turpināju, — ar jūsu atļauju es ierosinu turpmāk pārtraukt jebkuru pazīšanos.

—    Gluži manas domas, — Dramls atbildēja, — un es pats būtu to ierosinājis vai — ticamāk — izdarījis bez kādas ierosināšanas. Tikai nezaudējiet pacietību. Vai tad jūs neesat jau pietiekami daudz pazaudējis?

—    Ko jūs ar to gribat sacīt, ser?

—    Viesmīli — Dramls atbildes vietā uzsauca.

Viesmīlis ieradās.

—    Ei, jūs tur, vai jūs sapratāt, ka jaunā lēdija šodien neizjās un ka es ēdīšu pusdienas pie jaunās lēdijas?

—   Sapratu, ser.

Kad viesmīlis, pataustījis ar roku manu gandrīz atdzisušo tējkannu un uzmetis man lūdzošu skatienu, izgāja, Dramls, cenzdamies nepakustināt plecu, izņēma no kabatas cigāru un nokoda tam galu, taču neizrādī ja vēlēšanos pakustēties no vietas. Es virdu aiz sašutuma un smaku vai nost; juzdams, ka neiztiksim bez Estellas vārda pieminēšanas, kuru nespēju dzirdēt no šā cilvēka lūpām, es skatījos kā sastindzis pretējā sienā, it kā bez manis te neviena nebūtu, un piespiedu sevi klusēt. Cik ilgi mēs būtu palikuši šai smieklīgajā stāvoklī, grūti teikt, bet drīz vien istabā iebruka trīs tumīgi fermeri — laikam viesmīļa uzaicināti —, kuri, steigā pogādami vaļā biezos virssvārkus un berzēdami rokas, tik vienprātīgi metās pie kamīna, ka mēs bijām spiesti dot viņiem ceļu.

Pa logu redzēju, kā Dramls ieķērās zirgam krēpēs un uzsvempās seglos, zirgam saraujoties un kāpjoties atpakaļ. Domāju, ka viņš aizjājis, bet viņš atgriezās, saukdams, lai viņam pasniedz uguni, jo viņš piemirsis aizsmēķēt cigāru. Sazin no kurienes — vai no viesnīcas pagalma, vai ielas — pie viņa pienāca vīrs iepelēkās drēbēs un pasniedza prasīto; kad Dramls noliecās no segliem, aizkūpināja cigāru un ar galvas pasitienu smiedamies norādīja uz viesnīcas logiem, vīrs, kurš stāvēja ar muguru pret mani, ar saviem uzkumpušajiem pleciem un pinkainajiem matiem pēkšņi atsauca man atmiņā Orliku.

Es tik smagi pārdzīvoju visu notikušo, ka man bija vienalga, vai tas ir Orliks vai ne; pie brokastīm es nepieskāros, tikai nomazgāju no sejas un rokām ceļa putekļus un devos uz pazīstamo veco namu — kaut labāk nekad nebūtu spēris tanī kāju, nekad nebūtu to redzējis!

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Es sastapu Estellu un mis Hevišemu telpā pie tualetes galda, kur pie sienām svečturos dega sveces. Mis Hevišema sēdēja uz divāniņa pie kamīna, bet Estella uz spilvena pie viņas kājām. Estella adīja, mis Hevišema nolūkojās viņā. Abas pacēla acis, man ienākot, un abas tūliņ pamanīja, ka esmu pārvērties. To izteica skatieni, kurus viņas pārmija.

—    Kāds vējš atpūtis jūs uz šejieni, Fip? — mis Hevišema jautāja.

Kaut viņas skatiens bija stingrs, es redzēju tanī tādu kā apmulsumu. Estella uz mirkli pārtrauca darbu, pacēla acis uz mani un atkal nolaida, un man šķita — viņas pirkstu kustības kurlmēmo valodā saka man: viņa zina, ka esmu atradis savu īsto labdari.

—    Mis Hevišem, — es sacīju, — es vakar devos uz Ričmondu, lai sastaptu Estellu, un, atklājis, ka sazin kāds vējš atpūtis viņu uz šejieni, sekoju viņai.

Mis Hevišema jau trešo vai ceturto reizi māja man, lai apsēžos, un es izvēlējos krēslu pie tualetes galda, kur parasti sēdēja viņa pati. Todien šī vieta ar katastrofas atliekām pie manām kājām un visapkārt likās man gluži piemērota.

—    Kas man bija sakāms Estellai, mis Hevišem, es pateikšu, jums dzirdot, tūliņ, pēc dažiem mirkļiem. Tas jūs nepārsteigs un neapbēdinās. Esmu tik nelaimīgs, cik vien jūs varējāt vēlēties.

Mis Hevišema joprojām cieši lūkojās manī. No Estellas pirkstu kustībām es nopratu, ka viņa vērīgi klausās, lai gan galvu turēja noliektu.

—   Esmu dabūjis zināt, kas ir mans labdaris. Tas nav priecīgs atklājums, tas nenesīs man ne slavu, ne sabiedrisku stāvokli, ne bagātību — it neko. Ir iemesli, kāpēc neko vairāk par to negribu sacīt. Tas nav mans, bet cita noslēpums.

Tā kā es uz mirkli apklusu, skatīdamies Estellā un prātodams, kā turpināt, tad mis Hevišema atkārtoja:

—   Tas nav tavs, bet cita noslēpums. Un tālāk?

—    Kad jūs pirmo reizi likāt mani atvest uz šejieni, mis Hevišem, kad es pazinu tikai savu ciemu — kaut es to nekad nebūtu pametis! — es droši vien nokļuvu šeit, kā būtu varējis nokļūt jebkurš cits zēns — kā jūsu vēlmēm

vai untumiem nepieciešams pakalpotājs, kam par to samaksā.

—    Jā, Fip, — mis Hevišema atbildēja, noteikti palocīdama galvu, — tā tas bija.

—    Un misters Džegerss …

—    Misters Džegerss, — mis Hevišema uztvēra manu domu un pārliecinoši turpināja, — neko par to nezināja, un viņam nav ar to nekāda sakara. Tā ir sagadīšanās, ka viņš ir tiklab mana, kā tava labvēļa uzticības persona. Tādās pašās attieksmēs viņš ir ar daudziem klientiem, tur nav ko brīnīties. Šā vai tā, bet tā ir tikai sagadīšanās, un neviens tur nav vainīgs.

Katrs, ielūkodamies viņas izģindušajā sejā, saprastu, ka viņa nemēģina neko noklusēt vai izvairīties, vismaz līdz šim.

—    Bet, kad mani pārņēma maldīgas domas, pie kurām es tik ilgi turējos, jūs ļāvāt man tanīs palikt?

—    Jā, — viņa atbildēja, atkal noteikti pamādama, — es ļāvu.

—    Vai tas bija žēlsirdīgi?

—    Kas es esmu, — mis Hevišema izsaucās, iedegdamās dusmās tik pēkšņi un tā uzsizdama ar ķeģi uz grīdas, ka Estella pārsteigta pacēla galvu, — kas es esmu, dieva dēļ, ka man jābūt žēlsirdīgai?

Mana sūdzēšanās bija mazdūšīga un izlauzās pret manu gribu. To es viņai ari pateicu, kad viņa pēc dusmu uzliesmojuma sēdēja drūmā klusumā.

—    Labi, labi, — viņa noteica. — Un tālāk?

—    Par maniem pakalpojumiem man devīgi atlīdzināja, — es turpināju, lai viņu nomierinātu, — man deva iespēju kļūt par kalēja mācekli, un šos jautājumus es uzdevu vienīgi savai zināšanai. Turpmākajiem maniem vārdiem būs cits un, ceru, mazāk savtīgs mērķis. Tīšuprāt atstājot mani maldos, jūs, mis Hevišem, gribējāt sodīt. .. pārmācīt — varbūt jūs pati atradīsiet piemērotu un neapvainojošu apzīmējumu — jūsu savtīgos radus?

—   Jā. Bet viņi paši uzplijas! Tāpat kā tu. Vai tad man pēc visa tā, ko esmu pārcietusi, vēl vajadzēja pūlēties, lai pasargātu jūs no maldiem? Jūs paši uzstādījāt sev lamatas. Es to neesmu darījusi.

Pagaidījis, kamēr viņa nomierinās — jo arī šos vārdus viņa izkliedza pēkšņās un nešpetnās dusmās —, es turpināju:

—    Es nejauši nokļuvu kādā jūsu radu ģimenē, mis Hevišem, un pastāvīgi sastopos ar viņiem visu laiku, kopš esmu Londonā. Es zinu, ka viņi ir tādos pašos maldos par manu stāvokli, kā biju es pats. Es būtu zemisks un nekrietns, ja nesacītu jums, vienalga, vai jums tas patīk vai ne un vai jūs gribat tam ticēt vai negribat, ka jūs nodarāt lielu pārestību misteram Metjū Pokitam un viņa dēlam Herbertam, ja atsakāties redzēt, cik tie ir cildeni, taisnprātīgi un godīgi cilvēki, nespējīgi uz intrigām un skaudību.

—   Viņi ir tavi draugi, — mis Hevišema sacīja.

—   Viņi kļuva par maniem draugiem, — es aizrādīju,

—    kad domāja, ka esmu ieņēmis viņu vietu pie jums, kamēr Sara Pokita, mis Džordžiāna un misis Kamilla nejuta neko draudzīgu pret mani.

Man šķita, ka šāda pretstatīšana cel Herbertu un viņa tēvu mis Hevišemas acis, un tas mani iepriecināja. Vir,ia mirkli pētīgi lūkojās manī un tad mierīgā balsī vaicāja:

—    Ko tu lūdz no manis viņu labā?

—    Tikai to, lai jūs nemestu viņus visus pār vienu kārti. Lai arī viņiem ir vienas asinis, bet pēc rakstura viņi ir pilnīgi citādi.

Nenolaizdama pētīgo skatienu no manis, mis Hevišema atkārtoja:

—   Ko tu lūdz no manis viņu labā?

—    Jūs redzat, — es sacīju, juzdams, ka pietvīkstu,

—   ka neesmu tik slīpēts, lai kaut ko noslēptu no jums, jo es patiešām kaut ko vēlos. Mis Hevišem, ja jums būlu nauda, ar ko palīdzēt manam draugam Herbertam nostāties uz kājām, turklāt bez viņa ziņas, tad es jums pastāstītu, kā to var izdarīt.

—    Kāpēc tas jādara bez viņa ziņas? — mis Hevišema prasīja, atbalstījusies ar abām rokām uz ķeģa, lai labāk redzētu mani.

—    Tāpēc, ka es pats sāku šo pakalpojumu pirms diviem gadiem bez viņa ziņas un negribētu, lai viņam tas tiek zināms. Kāpēc vairs neesmu spējīgs vest galā iesākto, to es nevaru paskaidrot. Tas pieder pie tā noslēpuma, kas nav mans, bet cita.

Viņa lēni novērsa acis no manis un sāka lūkoties ugunī. Klusumā un lēni kūstošo sveču blāvajā gaismā man šķita, ka pagājis ilgs laiks, iekams viņa satrūkusies, kad sarkano ogļu kaudzīte švirkstēdama izjuka, atkal paskatījās uz mani — vispirms ar neizteiksmīgu, tad ar pakāpeniski sasprindzinātu skatienu. Tikmēr Estella adīja. Kad mis Hevišema atkal pievērsa uzmanību man, viņa iejautājās, it kā mūsu saruna nebūtu ne uz mirkli pārtrūkusi:

—    Kas vēl?

—    Estella, — es sacīju, uzrunādams viņu un mēģinādams apvaldīt trīsošo balsi, — jūs zināt, ka es jūs mīlu. Jūs zināt, ka esmu mīlējis jūs ilgi un uzticīgi.

Viņa pacēla acis, kad es viņu uzrunāju, un, kamēr viņas pirksti turpināja darbu, seja palika nekustīga. Es redzēju, ka mis Hevišema uzmet viņai ašu skatienu un pēc tam man.

—    Es būtu runājis par to jau agrāk, ja nebijis šo ilgo maldu. Tie lika man cerēt, ka mis Hevišema ir nolēmusi mūs vienu otram. Kamēr domāju, ka jūs neesat brīva izvēlēties, es klusēju. Tomēr tagad man tas jāpasaka.

Estellas seja nemainīja izteiksmi, pirksti joprojām veikli kustējās, bet viņa papurināja galvu.

—    Zinu, — es sacīju par atbildi uz šo kustību, — zinu. Man nav cerību saukt jūs kādreiz par savējo, Estella. Es pats nezinu, kas ar mani notiks, kur palikšu un vai nebūšu pilnīgs nabags. Bet tomēr es jūs mīlu. Mīlēju, kopš pirmo reizi ieraudzīju šinī namā.

Tikpat mierīga, nepārtraukdama darbu, viņa atkal papurināja galvu.

—    No mis Hevišemas puses būtu bijis nežēlīgi, briesmīgi nežēlīgi izmantot nabaga zēna jūtīgumu un mocīt viņu tik ilgus gadus ar veltām cerībām un nepiepildāmiem sapņiem, ja viņa būtu apzinājusies savu cietsirdīgo rīcību. Bet, manuprāt, viņa to neapzinājās. Aizņemta ar savām ilgajām ciešanām, viņa piemirsa par manējām, Estella.

Mis Hevišema piespieda roku pie sirds un turēja to, pārmaiņus skatīdamās uz mani un Estellu.

—    Acīm redzot, — Estella ierunājās ļoti mierīgā balsī, — ir tādas jūtas vai iedomas — nezinu, kā tās nosaukt, — ko neesmu spējīga saprast. Kad jūs sakāt, ka mīlat mani; es saprotu šos vārdus, ko jūs izrunājat, bet vairāk neko. Jūs neko nemodināt manās krūtīs, neko neaizkustināt tur. Man vienalga, lai ko jūs sakāt. Es jūs jau brīdināju, vai ne?

—   Jā, — es bēdīgi atbildēju.

—    Jā. Taču jūs neievērojāt brīdinājumu, jo domājāt, ka es nerunāju nopietni. Vai tā nebija?

—        Es domāju un cerēju, ka jūs nerunājat nopietni. Jūs, tik jauna, nepieredzējusi un tik skaista, Estella! Tas taču būtu pretdabiski.

—        Man tas ir dabiski, — viņa atbildēja un tad piemetināja, uzsvērdama katru vārdu: — Tas atbilst manam raksturam, kāds man ieaudzināts. Es jūs izceļu no visiem pārējiem, kad jums to saku. Vairāk es neko nevaru darīt.

—        Vai tas nav tiesa, ka Bentlijs Dramls atrodas šeit un lakstojas ap jums?

—        Protams, ka tiesa, — viņa atbildēja ar tādu vienaldzību, kas pauž galēju nicināšanu.

—        Ka jūs viņu iedrošināt, ka izjājat kopā ar viņu un ka viņš šodien ēdīs pusdienas pie jums?

Viņa likās mazliet pārsteigta, ka es to zinu, un atkal atbildēja:

—    Protams, ka tiesa.

—   Jūs taču nevarat viņu mīlēt, Estella?

Pirmo reizi viņas pirksti pārtrauca darbu, kad viņa atcirta gandrīz vai pikti:

—        Ko es jums nupat teicu? Jeb vai jūs vēl vienmēr domājat, par spīti visam, ka nerunāju nopietni?

—    Jūs taču nevarētu viņu precēt, Estella?

Viņa paskatījās uz mis Hevišemu un apsvēra mirkli, neizlaizdama darbu no rokām. Tad viņa sacīja:

—   Kāpēc lai slēpj jums patiesību? Es precēšos ar viņu.

Es aizsedzu seju ar rokām, taču savaldījos drīzāk, nekā

varēja gaidīt pēc tām mokām, kādas man sagādāja viņas vārdi. Kad pacēlu galvu, mis Hevišemas seja izskatījās tik baiga, ka satricināja pat mani, lai cik izmisīgas bija manas ciešanas un bēdas.

—        Estella, dārgā, dārgā Estella, neļaujiet, ka mis Hevišema piespiež jūs spert šo liktenīgo soli. Atstumiet mani uz mūžu — jūs jau esat to izdarījusi —, bet izraugieties sevis cienīgāku vīru. Mis Hevišema atdod jūs Dramlam, lai līdz nāvei aizvainotu un pazemotu tos daudzos nesalīdzināmi labākos vīriešus, kuri jūs pielūdz, un tos nedaudzos, kuri jūs patiesi mīl. Un starp šiem nedaudzajiem var atrasties viens tāds, kurš mīl jūs tikpat uzticīgi kā es, lai arī ne tik ilgi. Precieties ar viņu, un man būs vieglāk to panest jūsu dēļ!

Mana dedzība pārsteidza viņu, un likās — ja viņa varētu aptvert manu dvēseles stāvokli, tad justu man līdzi.

— Es precēšos ar Dramlu, — Estella atkārtoja maigākā balsi. — Kāzu priekšdarbus jau veic, un kāzas būs drīz. Kāpēc jūs izsakāt netaisnus pārmetumus manai audžumātei? Es rīkojos pati pēc savas gribas.

—    Pati pēc savas gribas, Estella, jūs metaties ap kaklu tādam kustonim!

—    Kam tad lai es mestos ap kaklu? — viņa smaidīdama vaicāja. — Kādam cilvēkam, kurš tūliņ sajustu (ja vispār cilvēki ko tādu sajūt), ka es neko nespēju viņam dot? Nieki! Viss ir nokārtots. Man klāsies pietiekami labi, un manam vīram tāpat. Un mis Hevišema nebūt nav spiedusi mani spert šo liktenīgo soli, kā jūs izteicāties, viņa gribēja, lai es vēl pagaidu un neprecos, bet man jau apnikusi līdzšinējā dzīve, tā mani nepievelk, un es labprāt pārmainīšu to. Nesakiet vairāk neko. Mēs nekad nesapratīsim viens otru.

—   Tāds zemisks kustonis, tāds stulbenis! — es daudzināju izmisumā.

—    Nedomājiet, ka es būšu viņam kāds labais eņģelis, —• Estella sacīja. — Nekā tamlīdzīga. Pietiek! Te ir mana roka. Šķirsimies, jūs sapņotāj zēn — vai vīrieti?

—    O, Estella! — es atbildēju, un manas rūgtās asaras krita uz viņas rokas, lai kā es pūlējos tās apvaldīt. — Ja pat es palikšu Anglijā un varēšu droši raudzīties acīs ļaudīm, ar kādām acīm es spēšu uzskatīt Dramla sievu?

—    Nieki, — viņa attrauca, — nieki. Tas pāries drīz.

—   Nekad, Estella!

—   Jūs mani aizmirsīsiet jau pec nedeļas.

—    Aizmirsīšu? Jūs esat daļa no manas dzīves, daļa no manis paša. Jūs bijāt katrā rindiņā, ko jebkad esmu lasījis, kopš šeit ierados kā vienkāršs lauku zēns, kura nabaga sirdi jūs jau toreiz tik sāpīgi ievainojāt. Jūs bijāt katrā ainavā, ko jebkad redzēju, — upē, kuģu burās, tīreli, mākoņos, gaismā, tumsā, vējos, mežos, jūrā, ielās. Jūs iemiesojāties visos skaistākajos sapņos, kādus jebkad radījusi mana iztēle. Cik stipri un jūsu rokām neizkustināmi ir akmeņi, no kuriem būvētas Londonas visizturīgākās ēkas, tikpat nesatricināms un nemainīgs ir jūsu tēls un ietekme manī tagad, vienmēr un uz visiem laikiem. Estella, līdz manam pēdējam elpas vilcienam jūs paliksiet daļa no manis, no tā, kas manī labs, lai cik tā maz, un no tā, kas Jauns. Taču šai šķiršanās brīdī es saistu jūs kopā tikai ar to labo un solos tā jūs mūžam paturēt atmiņā, jo jūs esat darījusi man daudz vairāk laba nekā Jauna, lai cik skaudras mokas es patlaban ciešu. Lai dievs jūs svētī, lai dievs jums piedod!

Nezinu, kādā ciešanu ekstāzē man izlauzās šie saraustītie vārdi. Sī rapsodija uzbangoja manī un izmutuļoja kā asins no iekšējas brūces. Dažus īsus mirkļus es spiedu pie lūpām Estellas roku, tad gāju projām. Bet vienmēr vēlāk atcerējos — un vēlāk aiz nopietnākiem iemesliem —, ka Estellas seja pauda tikai neticīgu izbrīnu, kamēr mis Hevišema, vēl aizvien turēdama roku piespiestu pie sirds, likās pārvērtusies par spokainu sāpju un nožēlas iemiesojumu.

Viss pagalam, viss pagalam! Tik daudz kas bija beidzies un zudis, ka, izejot ārā pa vārtiem, dienas gaisma man likās nesalīdzināmi tumšāka nekā ieejot. Kādu laiku slapstījos pa dažādām nomājām ieliņām un takām un tad sāku ceju kājām atpakaļ uz Londonu. Tiktāl biju atjēdzies, ka sapratu: es nespēju atgriezties viesnīcā un skatīties uz Dramlu, nespēju sēsties diližansā un sarunāties ar citiem braucējiem, nespēju izdomāt neko labāku kā iet, kamēr kritīšu no kājām.

Bija jau pāri pusnaktij, kad uznācu uz Londonas tilta. Soļodams pa šauro ieliņu jūkli, kuras tolaik stiepās uz rietumiem līdztekus upes krastam Midlseksas pusē, es tuvojos Templam pa krastu cauri Vaitfraiersai. Mani gaidīja mājās tikai no rīta, bet man bija atslēgas, un es būtu ticis iekšā, netraucēdams Herbertu, ja viņš jau gulētu.

Tā kā man reti gadījās nākt nakti iekšā pa Vaitfraiersas vārtiem un es turklāt biju nobridies un nodzinies, tad neņēmu ļaunā, ka vārtsargs vispirms mani vērīgi aplūkoja, pirms pavēra vārtu spraugu. Lai izkliedētu viņa šaubas, nosaucu savu vārdu.

— Man jau tā likās, ser, bet es nebiju īsti skaidrībā. Te jums vēstule, ser. Atnācējs lika teikt, lai jūs papūlētos izlasīt to tepat pie mana luktura.

Visai pārsteigts, es paņēmu vēstuli. Tā bija adresēta Filipam Fipam, eskvairam, un aploksnes augšējā stūrī bija uzraksts: «Lūdz izlasīt tūliņ.» Es atplēsu aploksni, vārtsargs pacēla augšup lukturi, un es izlasīju Vemika rakstītās rindas:

Neejiet uz mājām.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Izlasljis šo brīdinājumu, es tūliņ steidzos projām no Tempļa vārtiem, Flītstrītā noķēru aizkavējušos karieti un

aizbraucu uz Hammamsa viesnīcu Koventgārdenā. Tais laikos tur jebkurā nakts stundā varēja dabūt gultu, un kambarzinis, ielaidis mani iekšā, bez vārda runas aizdedza pirmo sveci pēc kārtas, kas stāvēja uz plaukta un ieveda mani pirmajā tukšajā kambarī, kas bija viņa sarakstā. Tas atradās apakšstāvā sētas pusē un atgādināja pagrabu, kuru pārņēmusi savā varā milzu gulta ar četriem pīlāriem, vienu kāju patvaļīgi iecēlusi kamīnā, otru izbāzusi pari slieksnim un taisni vai dievišķas paštaisnības apziņā piežmieguši nelaimīgo mazgājamo galdiņu pie sienas.

Kad palūdzu naktslampu, kambarzinis pirms aiziešanas pasniedza man to seno labo laiku apgaismošanas līdzekli — niedru sveci, kas atgādināja niedres spieķa rēgu, lūza, līdzko tai pieskārās, neko ar to nevarēja aizdedzinat, un tā bija ieslodzīta vientulībā augstā skārda tornī, kam izgriezti apaļi caurumi, kuri meta uz sienas gaišus plankumus — tie blenza manī kā izbrīnā. Kad es apgulos, galīgi noguris, noberztām kājām un smeldzošu sirdi, tad izrādījās, ka manas acis tāpat neveras ciet kā šā ērmīgā Argusa acis. Un tā mēs blenzām viens otrā mēmās nakts baigajā klusumā.

Kas tā bija par bezcerīgu nakti! Cik gara, satraukuma un bažu pilna! Telpā bija nelādzīga dvinga, te oda pēc atdzisušiem pelniem un sasilušiem putekļiem, un, kad lūkojos augšup, tad domāju, cik daudz zilu gaļas mušu, ielidojušu no skārņa, ausurbju no tirgus un visādu kukaiņu no laukiem slēpjas uzjuma stūros un gaida pienākam vasaru. Ienāca prātā, ka šie kukaiņi krīt arī lejup, un man tūliņ šķita, ka seja jūt vieglus pieskārienus, un šāda nepatīkama nojausma lika mugurai aizvien aizdomīgāk kņudēt. Kad tā kādu laiku biju pavadījis nomodā, tad sāku sadzirdēt tās dīvainās balsis, ar kādām pildās klusums. Skapītis čukstēja, kamīns dvesa nopūtas, mazgājamais galdiņš pakšķēja, un laiku pa laikam kumodes atvilktnē iestrinkšķējās vientuļa ģitāras stīga. Ap to pašu laiku acis uz sienas ieguva jaunu izteiksmi, un katrā no šiem glūnošajiem apļiem parādījās uzraksts: Neejiet uz mājām.

Lai kādi nakts rēgi un nakts trokšņi mācās man virsū, tie nespēja aizdzīt šos vārdus: Neejiet uz mājām. Tie strāvoja cauri visām manām domām kā miesīgas sāpes. Neilgi pirms tam lasīju avīzēs, ka nezināms džentlmenis nakti ieradies Hammamsā, apgulies un izdarījis pašnāvību — un no rīta atrasts asiņu lāmā. Man iešāvās prātā, ka tas noticis šai pašā pagrabā, un es izlēcu no gultas, lai pārbaudītu, vai uz grīdas vai istablietām nav asiņu plankumu, tad pavēru durvis, lai būtu redzams gaitenis, jo cerēju, ka mani uzmundrinās degošais lukturis viņā galā, pie kura snauda kambarzinis. Taču visu laiku jautājums — kāpēc nevaru iet uz mājām, kas tur noticis, kad varēšu iet un vai Proviss ir drošībā — tā aizņēma visas manas domas, ka likās — galvā nekam citam nav vairs vietas. Pat kad domāju par Estellu un kā mēs vakar uz mūžu šķīrāmies, kad centos atsaukt atmiņā visus atvadu sīkumus, viņas skatienus un balss noskaņas, pirkstu kustības adot, — pat tad visur lauzās iekšā brīdinājums: Neejiet uz mājām. Kad es beidzot, garīgi un miesīgi noguris, iesnaudos, manā priekšā uzradās milzīgs, miglains darbības vārds, ko man vajadzēja locīt. Pavēles izteiksme: neej uz mājām, lai viņš, viņa neiet uz mājām, neejiet uz mājām, lai viņi, viņas neiet uz mājām. Tad iespējamība: es varētu neiet, drikstētu neiet, vēlētos neiet, gribētu neiet uz mājām, — kamēr jutu, ka sāku zaudēt saprātu, un, apgriezies uz otriem sāniem, atkal sāku Dlenzt glūnošajos apļos uz sienas.

Biju piekodinājis, lai mani pamodina septiņos, jo man bija skaidrs, ka vispirms jāsatiek Vemiks, un tikpat skaidrs, ka šai gadījumā ņemami vērā vienīgi viņa Volvortas uzskati. Jutos atvieglināts, ka varu pamest istabu pēc tik bēdīgas nakts, un pietika ar pirmo klaudzienu pie durvīm, lai es uztrūktos no neomulīgās gultas.

Pulksten astoņos es jau ieraudzīju Pils robotos mūrus. Man laimējās sastapt pie cietokšņa vārtiem mazo kalponiti, kura nesa divas karstas bulkas, ieiet reizē ar viņu pa sētas vārtiem un pāri paceļamajam tiltam un tā bez pieteikšanas ierasties pie Vemika tai brīdī, kad viņš vārīja tēju sev un Vecvīram. Pa vaļējām durvīm varēja redzēt Vecvīru gultā.

—   Ahā, misters Fips! — Vemiks noteica. — Jūs tātad pārbraucāt mājās?

—    Jā, — es atbildēju, — bet mājās neiegriežos.

—    Tas ir ļoti labi, — viņš sacīja, saberzēdams rokas.

—   Es katram gadījumam atstāju jums pa vēstulei pie visiem Tempļa vārtiem. Pie kuriem jūs pienācāt?

Es pasacīju.

—    Es šodien apstaigāšu pārējos un iznīcināšu vēstules, — Vemiks teica, — es turos pie tā labā likuma, ka nekad nevajag atstāt dokumentārus pierādījumus, ja var tos iznīcināt, jo jūs taču nezināt, kā tos var izlietot pret jums. Un tagad atļaušos jūs lūgt, vai jums nebūtu iebildumu uzcept Vecvīram šo desu?

Apgalvoju, ka darīšu to ar prieku.

—    Tad jūs varat iet pie sava darba, Meri-Ann, — Vemiks uzrunāja mazo kalponīti un, kad viņa izgāja ārā, pameta man ar acīm, piezīmēdams: — Mēs, mister Fip, tad nu paliekam divatā.

Es pateicos viņam par draudzību un gādību, un mēs sākām apspriesties pusbalsī, kamēr es cepu desu, bet Vemiks zieda Vecvīram uz maizes rikas sviestu.

—    Mēs saprotam viens otru, mister Fip, — Vemiks sacīja. — Mēs runājam tagad kā privātas personas, un mums nav pirmā reize pārrunāt jautājumus, kas prasa savstarpēju uzticību. Oficiāls viedoklis ir pavisam kas cits, bet patlaban mēs neatrodamies kantorī.

Es no sirds piekritu. Biju tik ļoti uztraucies, ka paspēju aizdedzināt Vecvīram domāto desu kā lāpu un atkal apdzēst.

—    Es vakarrīt nejauši dzirdēju, — Vemiks iesāka, — atrazdamies zināmā vietā, kur kādreiz paņēmu jūs līdzi, — pat mūsu starpā ieteicams izvairīties no dažādu nosaukumu pieminēšanas …

—   Tā ir daudz labāk, — es piekritu. — Es saprotu.

—    Vakarrīt es nejauši dzirdēju, — Vemiks turpināja,

—   ka zināma persona, kurai it kā sakars ar kolonijām un kurai pieder kustams īpašums … es nezinu, kas īsti, un vārdā mēs šo personu nesauksim . ..

—    Nav vajadzīgs, — es piebildu.

—    … ir sacēlusi nelielu uztraukumu kādā pasaulei daļā, uz kurieni dodas krietni daudz ļaužu, nebūt nesekodami savām personiskām tieksmēm, un gandrīz vai vienīgi uz valsts rēķina . ..

Vērodams viņa sejas izteiksmi, es ļāvu desai pārvērsties par īstu ilumināciju, kas neviļus piesaistīja tiklab manu, kā Vemika uzmanību, un tāpēc pasteidzos atvainoties.

—    … ar to, ka pazudusi no turienes un neviens par viņu neko vairs nav dzirdējis. Šis fakts izraisījis dažādus pieņēmumus un minējumus. Dzirdēju arī, ka jūsu dzīvoklis Gārdenkortā, Templā, ticis novērots, un varbūt to novēro arī vēl tagad.

—   Bet kas? — es jautāju.

—    Šai jautājumā es negribētu ielaisties, — Vemiks izvairīgi atteica, — lai nenonāktu konfliktā ar dienesta pienākumiem. Es par to dzirdēju, tāpat kā savā laikā esmu dzirdējis daudz ko interesantu tai pašā vietā. Neviens man nekādas ziņas nav sniedzis. Es tikai dzirdēju.

Runādams viņš izņēma man no rokām dakšiņu un desu un glīti sakārtoja Vecvīram brokastis uz paplātes. Taču vispirms viņš iegāja guļamistabā ar tīru baltu salveti, ko apsēja vecajam džentlmenim ap kaklu, nosēdināja viņu un pastūma viņa naktsmici uz vieniem sāniem, kas piešķīra vecajam vīram varen brašu izskatu. Tad Vemiks, uzmanīgi nolicis paplāti viņam priekšā, apvaicājās: — Vai viss kārtībā, Vecvīrs? — uz ko Vecvirs jautri atsaucās: — Lieliski, Džon, manu zēn, lieliski! — Acīm redzot, tika uzskatīts, ka Vecvīrs pašlaik nav pienācīgi uzposts publiskai apskatei un tāpēc ieteicams uzskatīt viņu par neredzamu, un es arī izlikos, ka neko nemanu no visa notiekošā.

—    Vai tas, ka manu dzīvokli novēro (man arī pašam jau radās tādas aizdomas), ir saistīts ar to personu, ko jūs pieminējāt? — es jautāju Vemikam, kad viņš atgriezās virtuvē.

Vemika seja kļuva ļoti nopietna.

—    Es nebūtu to apgalvojis ar pilnīgu pārliecību. Tas ir, agrāk nebūtu apgalvojis. Bet tagad teiķšu: vai nu tas tā ir, vai būs, vai stipri vien iet uz to pusi.

Es sapratu, ka vasaļa uzticība Litlbritenai neļauj viņam izsacīties skaidrāk, un, ar pateicibu apzinādamies, cik tālu viņš jau atkāpies no savām parašām, necentos neko vairāk izdibināt. Taču, brītiņu pārdomājis pie kamīna, sacīju, ka gribu vēl ko jautāt, uz ko viņam pilnas tiesības atbildēt vai neatbildēt, un ka jau iepriekš apsolos pakļauties viņa lēmumam. Viņš pārtrauca brokastošanu, sakrustoja rokas, pavilka garākas krekla aproces (viņa uzskats par mājas omulību lika viņam brokastot bez svārkiem) un pamāja, lai jautāju.

—    Vai esat dzirdējis par kādu dēkaini, kuru īstā vārdā sauc par Kompesonu?

Viņš atbildēja, pamādams ar galvu.

—   Vai viņš ir dzivs?

Atkal mājiens.

—   Vai viņš ir Londonā?

Vemiks vēlreiz pamāja, aizvēra savu pastkastīti cieši jo cieši un reizē ar pēdējo, noslēdzošo mājienu ķērās pie brokastīm.

—    Un tagad, — viņš atsāka, — kad ar jautājumiem esam galā, — šos vārdus viņš sevišķi uzsvēra un atkārtoja man par zināšanu, — es pastāstīšu, ko dariju, kad biju izdzirdējis to, ko dzirdēju. Es aizgāju uz Gārdenkortu, lai uzmeklētu jūs, bet, tā kā jūsu tur nebija, tad gāju pie Klarikera, lai uzmeklētu misteru Herbertu.

—    Vai viņu jūs sastapāt? — es jautāju lielās bažās.

—    Viņu es sastapu. Neminēdams nekādus uzvārdus un neielaizdamies nekādos sīkumos, liku viņam saprast, ka, gadījumā ja viņam zināms par kādu Tomu, Džeku vai Ričardu — viss viens —, kas uzturas jūsu dzīvoklī vai apkaimē, tad labāk būtu aizgādāt Tomu, Džeku vai Ričardu uz kādu citu vietu, kamēr jūs esat projām.

—    Viņš laikam bija ļoti pārsteigts?

—    Viņš bija gan pārsteigts un nezināja, ko darīt, it sevišķi, kad aizrādīju, ka patlaban nav ieteicams aizvest Tomu, Džeku vai Ričardu kaut kur ļoti tālu. Es jums ko teikšu, mister Fip. Pašreizējos apstākļos nav labākas vietas par lielpilsētu, ja cilvēks tanī jau atrodas. Nevajag pārāk ātri līst ārā no slēptuves. Vajag nogaidīt. Jānogaida, kamēr viss aprims, pirms nolemj ieelpot svaigu un pat ārzemju gaisu.

Es pateicos viņam par vērtīgo padomu un apvaicājos, ko Herberts ir izdarījis.

—    Misters Herberts, — Vemiks atbildēja, — kādu pusstundu bija galīgi izsists no sliedēm, bet tad kaut ko izdomāja. Viņš man uzticēja kā noslēpumu, ka nodomājis precēt jaunu lēdiju, kurai, kā jums, bez šaubām, būs zināms, ir papiņš, kas guļ uz gultas. Šis papiņš, kas agrāk bijis kuģu apgādnieks, guļ uz gultas pie stūra loga, no kurienes var redzēt kuģus burājam augšup un lejup pa upi. Jūs, jādomā, esat pazīstami ar jauno lēdiju?

—    Personiski ne, — es atteicu.

Patiesība bija tāda, ka, pēc Klāras domām, es pavedinu

Herbertu uz izšķērdību un mana draudzība nāk viņam par ļaunu, un, kad Herberts pirmo reizi bija ierosinājis iepazīstināt mūs, Klāra bija izpaudusi tik skopi mērotu prieku, ka Herberts jutās spiests atklāt man viņas uzskatus un mūsu iepazīšanās tika uz laiku atlikta. Kad sāku Herbertam slepeni palīdzēt tikt uz priekšu, es varēju panest šo stāvokli filozofiskā mierā; ne Herbertam, ne viņa saderētajai nebija sevišķas vēlēšanās, lai pie viņu sastapšanās būtu klāt trešā persona, un tāpēc, kaut arī, pēc Herberta vārdiem, es esmu cēlies Klāras acis un mēs ar jauno lēdiju jau sen pārmijām sveicienus un laba vēlējumus ar Herberta starpniecību, tomēr redzējušies nebijām. Protams, es nedomāju apgrūtināt Vemiku ar visiem šiem sīkumiem.

—   Māja ar šo stūra logu, — Vemiks runāja tālāk, — atrodas pie upes, lejpus Londonas tilta, starp Laimhauzu un Grīnviču, un tās īpašniece šķiet visai cienījama atraitne, kura izīrē mēbelētas istabas augšstāvā, un misters Herberts apvaicājās, ko es domājot par šo māju kā īslaicīgu apmešanās vietu Tomam, Džekam vai Ričardam. Nu, es atzinu to par ļoti labu vietu aiz trim iemesliem, kurus jums tūliņ minēšu. Tātad pirmais. Tas ir apvidus, kur jūs pat kāju nesperat, tālu prom no ļaužu pilnām ielām, lielām un mazām. Otrais. Pat nerādoties tuvumā, jūs ar mistera Herberta starpniecību allaž varat dabūt zināt, kā klājas Tomam, Džekam vai Ričardam. Trešais. Pēc kāda laiciņa un pēc prātīgas apsvēršanas, ja jums iegribēsies uzdabūt Tomu, Džeku vai Ričardu uz kāda ārzemju pasta kuģa, — tad tas ir izdarāms viens un divi.

Sie apsvērumi mani stipri vien nomierināja, es pateicos Vemikam atkal un atkal un lūdzu turpināt.

—    Tad tā, ser! Misters Herberts tūliņ sāka rosīgi rīkoties un vakarā ap pulksten deviņiem laimīgi aizveda Tomu, Džeku vai Ričardu — mums abiem nav nekādas vajadzības zināt, ko īsti, — uz jaunu dzīves vietu. Vecajā dzīvokli darīja zināmu, ka viņš grasās doties uz Duvru, un īstenībā viņš ari devās projām pa Duvras ceļu un pēc tam nogriezās no tā. Tam visam ir vēl viena liela priekšrocība, proti, ka tas izdarīts jūsu prombūtnē, un, ja kāds izseko jūsu gaitas, tad viņam jāzina, ka jūs tobrīd bijāt jūdzēm tālu no šejienes un nodarbojāties ar gluži citiem jautājumiem. Tas novērš aizdomas no jums un rada jucekli; aiz šā paša iemesla es ari ieteicu jums neiet uz mājām vakar vakarā, ja ari jūs būtu ieradies Londonā. Tas padara jucekli vēl lielāku, un jums tas taisni vajadzīgs.

Pabeidzis brokastot, Vemiks ieskatījās pulkstenī un sāka vilkt svārkus mugurā.

—    Un tagad, mister Fip, — viņš teica, bāzdams rokas piedurknēs, — es laikam esmu izdarījis visu, ko varēju, taču, ja varu darīt vēl kaut ko — no Volvortas viedokļa un kā pilnīgi privāta persona —, tad ar prieku to darīšu. Te ir adrese. Nekas ļauns nenotiks, ja šovakar aiziesiet un pārliecināsieties, ka ar Tomu, Džeku vai Ričardu viss labā kārtībā, — tas bija vēl viens iemesls, kāpēc vakarnakt jums nebija ieteicams doties uz mājām. Taču, kad būsiet jau bijis savās mājās, tad par apciemojumiem vairs nedomājiet. Nav par ko, mister Fip, nudien. — Viņa rokas bija tikmēr ārā no piedurknēm, un es tās sirsnīgi spiedu.

— Un ļaujiet man beigās izsacīt vēl vienu svarīgu apsvērumu. — Viņš uzlika rokas man uz pleciem un piemetināja noslēpumainā čukstā: — Izmantojiet šo vakaru, lai nodrošinātu sev viņa kustamo īpašumu. Neviens nezina, kas ar viņu var notikt. Neļaujiet kustamam īpašumam iet zudumā.

Nemaz necerēdams, ka pratīšu izskaidrot Vemikam savu viedokli šai jautājumā, es arī nesāku to mēģināt.

—    Man jau laiks iet, — Vemiks sacīja. — Ja jums nav nekādu neatliekamu darīšanu, tad ieteiktu jums palikt līdz vakaram šeit. Jūs izskatāties ļoti noguris, un jums nāks tikai par labu pavadīt pavisam mierīgu dienu kopā ar Vecvīru — viņš tūliņ uzcelsies — un iebaudīt kumosiņu … jūs atceraties cūku?

—    Protams.

—    Nu, lūk, kumosiņu cūkgaļas. Desa, ko cepāt, arī bija no cūkas, un vispār tā bija pirmā labuma cūka jebkurā nozīmē. Nogaršojiet to kaut vai vecas pazīšanās dēļ. Uz redzēšanos, Vecvīrs! — viņš jautri ieaurojās.

—    Lieliski, Džon, lieliski, manu zēn! — vecais kaut kur iekšā atsaucās smalkā balstiņā.

Es drīz vien iemigu pie kamīna, un augu dienu mēs abi ar Vecvīru kavējām viens otram laiku, pa kārtai iemigdami. Pusdienās mēs iebaudījām cūkas fileju un pašu mājās augušus dārzeņus, un es metu Vecvīram ar galvu vislabākajos nolūkos, ja vien tas negadījās snaužot. Kad sabiezēja tumsa, es atstāju Vecvlru sabikstām uguni grauzdiņu gatavošanai un pēc tasīšu skaita un pēc viņa skatieniem uz plāksnītēm sienā spriedu, ka uz tēju šovakar tiek gaidīta mis Skifinsa.

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

Pulkstenis jau nosita astoņi, kad man uzdvesa patīkams zāģu un ēveļu skaidu aromāts, kas nav šķirams no piekrastes laivu būvētājiem un mastu, airu un bloku taisītājiem. Viss šis pilsētas rajons gar piekrasti lejpus Londonas tilta bija man pilnīgi svešs, un, iznācis pie upes, es atklāju, ka meklētā vieta nebūt nav tur, kur domāju, un ka to atrast nemaz nav viegli. Tā saucās — Dzirnavu dīķa krasts pie Cinksa baseina, un cita ceļa rādītāja uz Činksa baseinu man nebija, vienīgi Vecā Kopera virvju fabrika.

Nevar saskaitīt, cik strandējušu kuģu es redzēju sausajos dokos, cik vecu, nojaukšanai paredzētu kuģu korpusu, cik dūņu, gļotu un citu paisuma sanesu, cik jardu garu kuģu būvētavu un kuģu dragātavu, cik sarūsējušu enkuru, akli iekodušos zemē, lai gan viņu kalpošanas laiks sen bija beidzies, cik no mucām vai dēļiem sakrautu kalnu grēdu stājās man ceļā un cik virvju fabriku, no kurām neviena nebija Vecā Kopera fabrika! Vairākas reizes pienācu pie upes par ātru un tikpat daudzas reizes par vēlu, kamēr pavisam negaidot atrados uz Dzirnavu dīķa krasta. Ievērojot visus apstākļus, tā bija jauka vietiņa, kur upes vējam ērti izšaudlties; te auga divi trīs koki, slējās sabrukušu vējdzirnavu skelets, un te bija ari Vecā Kopera virvju fabrika — tā mēnesnīcā stiepās gar veselu rindu šauru, zemē iedzītu koka sastatņu, kas atgādināja sen nelietotus grābekļus, kuri aiz vecuma zaudējuši gandrīz visus zarus.

Izraudzījies no nedaudzajiem ērmīgajiem namiem Dzirnavu dīķa krastā vienu ar koka fasādi un stūra logiem visos trijos stāvos (nevis ar erkerveida logiem, kas ir pavisam kas cits), paskatījos uz plāksnīti pie durvīm un izlasīju uz tās: «Misis Vimpla». Tā kā tas bija vajadzīgais uzvārds, tad es pieklauvēju, un man atvēra patīkama izskata ziedoša pusmūža sieviete. Viņu gan tūliņ nomainīja

Herberts, kurš klusēdams ieveda mani viesistabā un aizvēra durvis. Bija dīvaini redzēt viņa tik pazīstamo seju šai man svešajā apvidū un namā, kur viņš, acīm redzot, jutās kā mājās, un es neviļus pētīju šo seju tāpat kā vitrīnā stiklu un porcelānu, gliemežvākus uz kamīna dzegas un krāsainas gravīras pie sienas, kuras attēloja kapteiņa Kuka bojā eju, kuģa glābšanas laivu un viņa majestāti karali Džordžu Trešo kuplā kučiera parūkā, ādas biksēs un garos zābakos uz Vindzoras pils terases.

—   Viss kārtībā, Hendel, — Herberts sacīja, — un viņš ir pilnīgi apmierināts, tikai Joti vēlas redzēt tevi. Mana dārgā meitene ir pie sava tēva; ja tu pagaidīsi, kamēr viņa nonāk lejā, es jūs iepazīstināšu, un tad mēs abi iesim augšā. Jā, tas ir viņas tēvs.

Es dzirdēju baismīgus rēcienus virs galvas, un tas laikam atspoguļojās manā sejā.

—   Liekas, viņš ir pamatīgs vecs nelietis, — Herberts smīnēdams piebilda, — bet es nekad neesmu viņu redzējis. Vai tu nesaod rumu? Viņš vienmēr tempj to.

—    Rumu?

—   Jā, — Herberts atbildēja, — un tu vari iedomāties, cik labi tas ietekmē viņa podagru. Visu pārtiku viņš glabā savā istabā un izsniedz katru dienu vajadzīgo devu. Viss sakrauts plauktos virs gultas galvgaļa un tiek izsniegts ar svaru. Droši vien viņa istaba atgādina sīktirgotāja veikalu.

Kamēr viņš runāja, rēcienus aizstāja stiepti auri, tad viss apklusa.

—   Kas cits gaidāms, — Herberts piezīmēja paskaidrojuma dēl, — ja viņš noteikti pats grib sagriezt sieru? Ja cilvēkam podagra labajā rokā un arī visos citos locekļos, kā viņš var pārgriezt Glosteras siera ripu, neiegriezis pats sev?

Laikam viņš bija iegriezis sev ne pa jokam, jo baismīgie rēcieni atkal atsākās.

—    Proviss misis Vimplai nāca kā dieva sūtīts, — Herberts sacīja, — jo parasti neviens īrnieks nevar izturēt šo troksni. Divaina māja, Hendel, vai ne?

Patiešām tā bija divaina māja, bet ļoti labi uzturēta un spodra.

—   Misis Vimpla, — Herberts atbildēja, kad es viņam to pateicu, — ir patiešām laba namamāte, un es nudien nezinu, ko mana Klāra būtu iesākusi bez viņas mātišķās palīdzības. Klārai nav mātes un vispār neviena tuvinieka, vienigi vecais Gremza.

—    Vai tad tā viņu sauc, Herbert?

—    Nē, nē, — Herberts attrauca, — tā tikai es Viņu saucu. Viņa uzvārds ir Bārlijs. Bet kāda laime tā ir mana tēva un manas mātes dēlam, ka viņš mīl meiteni bez radiem, kura nelauzīs galvu par saviem senčiem un nemocīs arī citus ar to!

Herberts bija man jau agrāk stāstījis un tagad atgādināja, ka iepazinies ar mis Klāru Bārliju, kad viņa beigusi savu izglītošanos kādā Hemersmitas mācību iestādē, un, kad Klāru atsauca mājās kopt slimo tēvu, viņa un Herberts bija atzinušies savās jūtās mātišķajai misis Vimplai, kuras smalkjūtībā un gādībā šis jūtas zēla un plauka. Viņiem bija skaidrs, ka nekādas sirdslietas nav uzticamas vecajam Bārlijam, jo viņu nespēja interesēt nekas cildenāks par rumu, podagru un kuģu provianta piegādi.

Kad mēs tā pusbalsī sarunājāmies, kamēr vecā Bārlija nepārtrauktie rēcieni tricināja griestu sijas, durvis atvērās un ienāca ļoti glīta, slaida tumšace meitene, gadus divdesmit veca, ar groziņu rokā, no kura Herberts viņu pasteidzās maigi atbrīvot un tad pietvīcis iepazīstināja kā ar Klāru. Meitene patiešām bija apburoša, un tā vien gribējās uzskatīt viņu par sagūstītu feju, ko baismīgais milzis, vecais Bārlijs, nolaupījis un piespiedis sev kalpot.

—    Paskat, — sacīja Herberts, kad brītiņu bijām patērzējuši, un ar līdzjūtīgu un maigu smaidu parādīja man groziņu, — te ir nabaga Klāras vakariņas, kuras viņai izsniedz ik vakaru. Te ir viņas šķēlīte maizes un gabaliņš siera, un malks ruma — ko izdzeru es. Un te ir izsniegti produkti mistera Barlija rītdienas brokastīm: divas jēra gaļas šniceles, trīs kartupeļi, riekšava izlobītu zirņu, mazliet miltu, divas unces sviesta, papirkšķis sāls — un re, cik daudz melno piparu. To visu sasautē un ēd karstu, un, manuprāt, podagrai tas taisni piemērots!

Klāras padevīgais skatiens, ar kādu viņa nolūkojās uz Herberta uzskaitītajām mantām, bija tik aizkustinošs un pievilcīgs, tik daudz nevainīgas uzticēšanās un mīlestības bija tai neviltotajā vienkāršībā, ar kādu viņa ļāva Herbertam apskaut viņas plecus; meitene šķita tik maiga un neaizsargāta šeit, Dzirnavu dīķa krastā pie Cinksa baseina un Vecā Kopera virvju fabrikas, zem sijas, ko tricināja vecā Bārlija rēcieni, ka es ne par kādu naudu pasaulē nebūtu gribējis izjaukt viņu saderināšanos, pat par to ne, kas atradās biezajā portmonejā, ko nebiju taisījis vajā.

Es lūkojos meitenē ar prieku un apbrīnu, kad piepeši rūkoņa atkal pārgāja rēcienos un virs mūsu galvām atskanēja briesmīga klaudzoņa, it kā milzis ar koka kāju mēģinātu izlauzties cauri griestiem pie mums. Klāra pateica Herbertam: — Tētis sauc mani, dārgais! — un aizskrēja.

—    Vai tā nav bezsirdīga veca haizivs? — Herberts sacīja. — Kā tu domā, Hendel, kā viņam tagad ievajadzējies?

—    Nezinu, — es atbildēju. — Laikam dzerama?

—    Trāpīts! — izsaucās Herberts, it kā es būtu uzminējis varen grūtu mīklu. — Groks viņam sajaukts vērpelīti uz galda. Pagaidi mirkli, un tu dzirdēsi, kā Klāra paceļ to, lai viņš tiktu tam klāt. Nupat ir! — Atkal rēciens, kas pamazām pieklust. — Tā, — Herberts noteica, kad iestājās klusums, — nu viņš dzer. Un tagad, — Herberts paskaidroja, kad sija atkal nodrebēja, — viņš liekas gulēt!

Klāra drīz atgriezās, un Herberts vadīja mani augšup pie mūsu ieslodzītā. Kad gājām garām mistera Bārlija durvīm, mēs dzirdējām aizsmakušu murkšķēšanu, kas cēlās un grima kā vēja brāzmas, un tai kā piedziedājums skanēja šādi teikumi, kuros es aizstāju ar labiem novēlējumiem kaut ko pilnīgi pretēju:

—    Ahoi! Lai dievs jūs apsvētī, te ir vecais Bils Bārlijs. Te ir vecais Bils Bārlijs, lai dievs viņu apsvētī. Te guļ garšļaukus vecais Bils Bārlijs, lai dievs viņam žēlīgs. Guļ garšļaukus kā sprāgstoša bute, tāds ir vecais Bils Bārlijs, lai dievs viņu apžēlo! Ahoi! Lai dievs jūs apsvētī!

Herberts man pastāstīja, ka neredzamais Bārlijs mēdzot dienu un nakti šādās sarunās ar sevi kavēt laiku, pie tam dienā ar vienu aci raudzīties teleskopā, kas tā piestiprināts viņam pie gultas, lai būtu iespējams vērot upi.

Proviss bija ērti ierīkojies divās augšējās istabiņās, kur bija daudz gaismas un gaisa un misters Bārlijs mazāk dzirdams nekā apakšā. Sarunā ar mani viņš neizrādīja ne mazākās bažas un laikam arī nejuta tās; mani pārsteidza, ka viņš tāds kā atmaidzis, — ne toreiz, ne vēlāk nevarēju noteikt, kā šī pārmaiņa izpaužas, taču es to skaidri sajutu.

Labi atpūties pa dienu un visu apsvēris, es nolēmu neko

neteikt viņam par Kompesonu. Varēja taču gadīties, ka viņa naids pret Kompesonu spiež viņu meklēt šo cilvēku un iedzen pašu drošā nāvē. Tāpēc, kad Herberts, viņš un es apsēdāmies pie kamīna, es vispirms apjautājos, vai viņš paļaujas uz Vemika spriedumiem un izziņu avotiem.

—    Jā, jā, manu zēn! — viņš atbildēja, nopietni palocīdams galvu. — Džegerss visu zina!

—    Redzat, es aprunājos ar Vemiku, — es sacīju, — un pateikšu jums, no kā viņš mūs brīdina un kādus padomus dod.

To es arī godīgi izdarīju, nepieminot tikai augšminēto faktu; pastāstīju, kā Vemiks dabūjis zināt Ņūgeitas cietumā (no uzraugiem vai ieslodzītajiem, tas man nav zināms), ka klīst baumas par Provisa atgriešanos un mans dzīvoklis tiek novērots; ka Vemiks ieteic viņam uz laiku nekur nerādīties un man nenākt viņam tuvumā; pateicu arī Vemika domas par to, kā viņam labāk pamest Angliju. Es piemetināju, ka tad, kad pienāks laiks, es, protams, braukšu kopā ar viņu vai sekošu viņam vēlāk, kā Vemiks atradīs par labāku. Jautājumam par mūsu turpmāko dzīvi nepieskāros, jo par to man pašam nebija nekādas skaidrības, it īpaši tagad, kad viņš bija atmaidzis un briesmas, kādas viņš bija uzņēmies manis dēļ, skaidrāk redzamas. Lai pašreizējos grūtajos un sarežģītajos apstākļos pārmainītu dzīves veidu un palielinātu izdevumus — tā es liku viņam saprast —, tas būtu ne vien smieklīgi, bet pat aizdomīgi.

Viņš nevarēja to noliegt un vispār šoreiz izturējās ļoti prātīgi. Viņa atgriešanās Anglijā bijis risks, viņš sacīja, to viņš apzinājies jau pašā sākumā. Viņš nedarīšot neko lādu, kas šo risku palielinātu, un ar tik labiem palīgiem viņš jūtoties pilnīgā drošībā.

Herberts, kurš līdz šim bija domīgi lūkojies ugunī, ieteicās, ka Vemika priekšlikums ierosinājis viņam kādu domu, kuru būtu vērts kopīgi apspriest.

—    Mēs abi esam labi airētāji, Hendel, un varam aizvest misteru Provisu lejup pa upi, kad pienāks īstais laiks. Tad mums nevajadzēs ne īrēt laivu, ne ari ņemt airētāju; tā mēs izvairīsimies no aizdomām, un katra šāda iespēja mums dārga. Tas nekas, ka patlaban ziema; kā tev šķiet, vai tev nederētu jau tagad iegādāties laivu un turēt to pie Tempļa kāpnēm, un šad tad pabraukāties pa upi? Tev tas kļūs par ieradumu, un tad neviens tam nepievērsīs uzmanību. Izdari to divdesmit vai piecdesmit reižu, un divdesmit pirmo vai piecdesmit pirmo neviens nepamanīs.

Man šis plāns patika, un Proviss bija taisni sajūsmināts par to. Mēs vienojāmies, ka stāsimies pie tā īstenošanas un ka Proviss izliksies mūs nepazīstam, ja mēs gadīsimies lejpus tilta un airēsim gar Dzirnavdīķa krastu. Taču pirms tam mēs norunājām, ka ikreiz, kad viņš mūs ieraudzīs un viss būs labā kārtībā, tad nolaidīs aizkaru loga austrumu pusē.

Kad nu mūsu apspriede beidzās un viss bija nokārtots, es piecēlos un, grasīdamies iet projām, piezīmēju, ka labāk būtu, ja Herberts nenaktu reizē ar mani uz mājām, bet uzkavētos šeit vēl pusstundu.

—    Man negribētos pamest jūs vienu šeit, — es sacīju Provisam, — kaut arī nešaubos, ka šeit jūs esat lielākā drošībā nekā pie manis. Ardievu.

—    Manu dārgo zēn, — viņš atbildēja, satvēris manas rokas, — es nezinu, kad mēs atkal redzēsimies, bet man nepatīk «ardievu». Saki «ar labu nakti»!

—    Ar labu nakti! Herberts palīdzēs mums uzturēt ciešus sakarus, un, kad pienāks laiks, es būšu gatavs, varat uz mani paļauties. Ar labu nakti vēlreiz!

Mēs nospriedām, ka labāk būs, ja viņš paliks savās istabās, un atstājām viņu kāpņu laukumiņā, pārliekušos pari margām ar lampu rokā, lai mēs redzētu ceļu lejup. Atskatīdamies atcerējos viņa ierašanos nakti, kad es tā stāvēju ar lampu rokā un kad man nemaz nenāca prātā, ka pienāks laiks un man būs tik smagi un grūti no viņa atvadīties.

Vecais Bārlijs joprojām rūca un lādējās, kad gājām garām viņa durvīm, it kā nemaz nebūtu aprimis un pat nedomātu to darīt. Kad bijām nokāpuši lejā, es apvaicājos Herbertam, vai jaunais īrnieks paturējis Provisa uzvārdu. Protams, ka ne, Herberts atbildēja, īrnieks saucoties par misteru Kempbelu. Herberts arī paskaidroja, ka šai namā zinot par misteru Kempbelu tikai to, proti, ka Herberts interesējoties par viņu un ļoti vēloties, lai viņš ir labi apgādāts un var dzīvot pilnīgā vientulībā. Tāpēc, kad iegājām viesistabā, kur misis Vimpla un Klāra strādāja rokdarbus, es noklusēju, ka man arī kāda interese par misteru Kempbelu.

Atvadījies no glītās, piemīlīgās tumšaces un krietnās vecākās sievietes, kura vēl nebija zaudējusi spējas just

līdzi divām mīlošām sirdīm, es jutu, ka Vecā Kopera virvju fabrika pilnīgi pārvērtusies manās acīs. Lai arī vecais Bārlijs ir tikpat vecs kā pasaule, lai viņš lādas kā vesels pulks kavalēristu — Cinksa baseinā pietiks jaunības, paļāvības un cerību, lai to piepildītu līdz maļam. Un tad es atcerējos Estellu un mūsu atvadīšanos un ierados mājās pavisam bēdīgā omā.

Templā visur valdīja pilnīgs miers un klusums. Logi tais istabās, kurās vēl nesen bija uzturējies Proviss, bija tumši un aizvērti, un Gārdenkortā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Es pagāju reizes divas trīs garām strūklakai, pirms devos augšup pa kāpnēm, kas šķīra mani no mana dzīvokļa, taču neviens nepagadijās man ceļā. Kad Herberts pārnāca un ielūkojās manā istabā — jo es, nomocījies un noguris, tūliņ biju licies gultā —, viņš sacija to pašu. Pēc tam, atvēris logu, viņš palūkojās mēnešainajā naktī un paziņoja, ka ārā viss esot tik svinīgi tukšs kā pie katedrāles šada vēlā stundā.

Otrā dienā devos pirkt laivu. Tas tika ātri nodarīts, laiva atvesta pie Tempļa kāpnēm, un man vajadzēja tikai kādu minūti, lai sasniegtu to. Pēc tam sāku vingrināties airēšanā — citreiz viens, citreiz kopā ar Herbertu. Es braukāju pa upi gan aukstā, gan lietainā laikā, gan slapjdraņķī, un pēc pāris pirmajām dienām neviens vairs nelikās par mani ne zinis. Sākumā turējos augšpus Blekfraiersas tilta, bet, kad paisuma stundas mainījās, tad devos līdz pat Londonas tiltam. Tas bija vecais Londonas tilts, un zināmās paisuma stundās ūdens strauji plūda, izveidojot vērpetes, kas piešķīra šai vietai sliktu slavu. Taču es, ieskatījies, kā to dara citi, drīz iemanījos «pāršauties» pāri bīstamajai vietai un bieži braucu cauri kuģu un laivu sablīvējumam līdz pat Eritai. Kad pirmo reizi braucām gar Dzirnavu dīķi, mēs ar Herbertu pacēlām airus augšup un, tiklab turp, kā atpakaļ braucot, redzējām, kā aizkars loga austrumu pusē tika nolaists. Herberts šeit parasti ieradās vismaz trīs reizes nedēļa, bet ne reizi nepavēstīja man kaut ko satraucošu. Taču es zināju, ka pamats satraukumam tomēr ir, un netiku vaļā no sajūtas, ka mani izseko. Līdzko tāda sajūta rodas, no tās ir grūti atbrīvoties; cik daudz nevainīgu cilvēku es tiku turējis aizdomās, ka viņi mani novēro, to nemaz nevar saskaitīt.

īsi sakot, es vienmēr drebēju aiz bailēm par to pārdrošo vīru, ko slēpu. Herberts kādreiz bija izsacījies, ka viņam patīkot stāvēt krēslā pie logā, kad sākas bēgums, un domāt, ka ūdens ar visu, ko nes sevī, dodas lejup pie Klāras. Taču es ar šausmām domāju, ka tas plūst pie Megviča un ka ikviens melns punkts uz tā var būt vajātāji, kuri ātri, bez trokšņa un droši steidzas, lai saņemtu viņu ciet.

Četrdesmit septītā nodaļa

Vairākas nedēļas pagāja bez jebkādām pārmaiņām. Mēs gaidījām, bet Vemiks nedeva mums nekādu zīmi. Ja es nekad nebūtu redzējis viņu ārpus Litlbritenas un nebūtu baudījis priekšrocības justies Volvortā kā savās mājās, tad būtu sācis šaubīties par viņu, bet es viņu pazinu pārāk labi, lai justu šaubas.

Tikmēr manas finansu lietas kļuva aizvien drūmākas, un ne viens vien kreditors mācās man virsū. Es sāku stipri just naudas trūkumu, tas ir, mans maks bija tukšs, un es mēģināju to pildīt, pārvērzdams naudā vienu otru sīkāku dārglietu, bez kuras varēju iztikt. Taču es biju stingri pārliecināts, ka ņemt naudu no mana patrona pašreizējos apstākļos, kad mani nodomi un plāni ir tik nenoteikti, būtu bezsirdīgs zemiskums. Tāpēc aizsūtīju viņam ar Herberta starpniecibu viņa portmoneju neatvērtu, lai viņš to glabā, un jutos zināmā mērā apmierināts — patiesi vai iztēlodamies, to grūti pateikt —, ka neesmu izmantojis viņa augstsirdību, kopš uzzināju, kas viņš ir.

Laiks gāja uz priekšu, un man uzmācās drūma nojauta, ka Estella būs jau apprecējusies. Baidīdamies, ka šī nojauta apstiprināsies, jo tai daudz netrūka no pārliecības, centos nelasīt avīzes un lūdzu Herbertu (kam biju izstāstījis visu par mūsu pēdējo satikšanos), lai nekad vairs nepiemin viņas vārdu. Kāpēc es vēl glabāju šo pēdējo drisku no cerību plīvura, kas jau bija saplosīts un vēju aizrauts? Vai es to zinu? Vai jūs, kas lasāt šo grāmatu, nerīkojāties tikpat nekonsekventi pagājušā gadā, pagājušā mēnesī, pagājušā nedēļā?

Es jutos ļoti nelaimīgs, un pāri visām manām pārējām bailēm kā augsta virsotne pāri kalnu grēdām slējās manas galvenās bailes, kas nepameta mani ne uz mirkli. Īstenībā jauna iemesla bailēm nebija. Lai arī trūkos nakti augšā no gultas, ledainu šausmu pārņemts, ka Proviss ir notverts, lai ari drebēju vakaros, klausīdamies pārnākošā Herberta soļos, vai tie nav steidzīgāki, nekā parasts, uri vai tos nespārno Jaunas vēstis, lai kā mocījos, dzīve ritēja tālāk. Nosodīts uz bezdarbību un pastāvīgu sasprindzinājumu un bažām, es tikai braukāju pa upi un gaidīju, gaidīju, gaidīju bez sava gala.

Bija reizes, kad, noairējis lejup, nespēju tikt atpakaļ caur bēguma vērpetēm pie virpuļu nobrāztajām vecā Londonas tilta arkām un balstiem; tad pametu laivu pieturā muitnīcas tuvumā, lai to man vēlāk atgādā pie Tempļa kāpnēm. Es darīju to labprāt, lai šejienieši pierastu pie manis un manas laivas. No šā nenozīmīgā apstākļa izrietēja divas sastapšanās, par kurām tagad gribu pastāstīt.

Kādā pēcpusdienā februāra beigās izkāpu krastā pie muitnīcas, kad jau biezēja krēsla. Todien biju noairējis līdz pat Grīnvičai reizē ar bēgumu un griezos atpakaļ, paisumam sākoties. Diena bija jauka un skaidra, bet pēc saules rieta uzkrita migla, un man nācās būt ārkārtīgi uzmanīgam, lai tiktu cauri kuģu un laivu jūklim. Tiklab ceļā, kā atceļā es redzēju pazīstamajā logā signālu: «Viss kārtībā».

Tā kā vakars bija auksts un es jutos nosalis, tad nolēmu tūliņ iestiprināties ar pusdienām, un, tā kā, atgriežoties Templā, mani gaidija bēdīgas vientulības stundas, tad iedomājos, ka derētu iegriezties teātrī. Tas teātris, kuiā misters Vopsls bija guvis savu apšaubāmo triumfu, atradās tuvumā, šaipus upes (mūsdienās tas vairs nekur neatrodas), un es nospriedu apmeklēt to. Zināju jau, ka misteram Vopslam nav izdevies atdzīvināt teātri, gluži pretēji — viņš drīzāk slīdēja kopā ar to lejup pilnīgai pagrimšanai pretī. Afišas bija jau pavēstījušas to bēdu ziņu, ka viņš tēlojis uzticamo Mori, kas kalpo kādai dižciltīgai meitenei un viņas pērtiķim. Herberts savukārt bija viņu redzējis asinskāra tatāra lomā, kur viņš smīdināja publiku ar savu ķieģeļsarkano seju un zvārguļiem apkārto nejēdzīgo cepuri.

Es pusdienoju traktieri, ko mēs ar Herbertu mēdzām dēvēt par Ģeogrāfisko traktieri, jo tur ikviens galdauts ar portera krūžu nospiedumiem attēloja pasaules karti un sasalusi mērce uz nažiem — jūras straumes (ari vēl šobaltdien diezin vai atradīsies kaut viens neģeogrāfisks traktieris lordmēra pārvaldes robežās), un šā tā aizvadīju

laiku, snauzdams pie maizes drupatām, blenzdams gāzes radziņā un sutinādamies karsto ēdienu tvanā. Beidzot saņēmos un devos uz teātri.

Uz skatuves es ieraudzīju augsti tikumīgu karaļa kalpu bocmaņa personā — īstu varoni, tikai es būtu vēlējies, lai viņa bikses nebūtu tik šauras vienā vietā un tik pārāk vaļīgas otrā; viņš visiem vienkāršiem ļautiņiem uzgrūda cepures uz pašām acīm, lai gan bija varen augstsirdīgs un drosmīgs, un kūdīja tos nemaksāt nodokļus, lai gan bija liels patriots. Kabatā viņam atradās biezs naudas zutenis, kas atgādināja salvetē ievīstītu pudiņu; šī nauda viņam palīdzēja, visiem gavilējot, apņemt par sievu gultas veļas tirgotāja meitiņu; visi Portsmutas iedzīvotāji (pēc pēdējās tautu skaitīšanas veseli deviņi) izskrēja krastā, berzēdami rokas un kratīdami tās cits citam, turklāt dziedādami: «Pildi kausus, pildi kausus!» Taču kāds melni nosmulējies kurinātājs, kurš neparko negribēja ne pildīt kausus, ne darīt ko citu, ko viņam pavēlēja, un kura sirds, kā par to atklāti izsacījās bocmanis, bija tikpat melna kā viņa ģīmis, uzkūdīja divus pārējos kurinātājus iegrūst visu cilvēci galējā postā; tas tika izdarīts tik varen veiksmīgi (jo kurinātāja ģimenei bija liela noteikšana politikā), ka vajadzēja pusvakara, lai visu atkal savestu kārtībā, un arī tad par to varēja pateikties vienīgi mazam, godīgam sīktirgotājam ar baltu cepuri, melnām getrām un sarkanu degunu, kurš, apbruņojies ar iesmu, bija noslēpies sienas pulkstenī, noklausījies sazvērnieku sarunu, iznācis ārā un apsitis no mugurpuses ar iesmu visus, kurus viņa noklausītās ziņas nespēja pārliecināt. Pēc tam parādījās misters Vopsls (par kuru līdz šim nekas netika dzirdēts), izrotājies ar zvaigzni un Bikšu lentes ordeni kā visuvarens pašas admiralitātes pārstāvis, un paziņoja, ka visi kurinātāji uz karstām pēdām iemetami cietumā un ka viņš atvedis bocmanim Anglijas karogu kā nelielu velti par viņa pakalpojumiem tēvzemei. Bocmanis, aizkustināts pirmo reizi mūžā, godbijīgi noslaucīja karogā asaras, tad, atkal atguvis labo omu, uzrunādams misteru Vopslu par «Jūsu godību», lūdza atjauju spiest viņa piecus. Misters Vopsls . ' pasniedza savus piecus žēlīgi un ar cieņu, pēc tam viņu iespieda putekļainā kaktā, jo visiem pārējiem vajadzēja dejot matrožu deju; vērodams no šā kakta publiku ar īgnu skatienu, viņš pamanīja mani.

Nākamais uzvedums saucās jauna grandioza, komiska

ziemsvētku pantomīma, kuras pirmajā ainā, kā es ar sirdssāpēm pārliecinājos, misters Vopsls — sarkanā triko, ar ārkārtīgi palielinātu, aiz fosfora spīdošu ģīmi un ar sarkanu aizkaru barkšķu vīstokli matu vietā — kala kādā alā pērkona bultas un trīcēja kā zaķapastala, kad viņa kungs, stipri aizsmacis milzis, pārradās ieturēt pusdienas, Tomēr viņš drīz vien pierādīja, ka spējīgs uz ko labāku, jo, kad Jaunibas Mīlas Ģēnijam ievajadzējās palīdzības — jo stulbs fermeris tēva cietsirdībā, neatzīdams savas meitas sirds izvēli, bija tīšuprāt ielīdis miltu maisā un uzvēlies no otrā stāva loga uz galvas viņas izraudzītajam —, misters Vopsls izsauca varenu burvi, un tas, izkāpis no pazemes diezgan nedrošiem soliem pēc, acīm redzot, visai bīstama un dēkaina ceļojuma, atkal izrādījās misters Vopsls ar gardibeni galvā un biezu melnās maģijas rokasgrāmatu padusē. Tā ka viņa darbība zemes virsū izpaudās galvenokārt tādējādi, ka viņu piesauca, viņu apdziedāja, viņu stumdīja, ap viņu dejoja un žilbināja viņam acis ar krāsainām plaukšķenēm, viņam atlika krietni daudz brīva laika. Un es lielā pārsteigumā nopratu, ka viņš šķiež šo laiku, blenzdams manā virzienā, it kā būtu vislielākā izbrīna pārņemts.

Aizvien pieaugošā neizpratne mistera Vopsla ciešajā skatienā bija tik pārsteidzoša — un tā vien likās, ka viņš apsver savā prātā kaut ko tik sarežģītu un mulsinošu, ka es ari nevarēju aptvert, kas ar viņu notiek. Es domāju par to vēl ilgi pēc tam, kad viņš jau bija lielā pulksteņa kastē pacēlies debesīs, bet tomēr neko nesapratu. Es domāju joprojām par to, kad pēc stundas iznācu no teātra un sastapu viņu gaidot uz mani pie durvīm.

—    Labvakar, — es teicu, paspiezdams viņam roku, un tad abi blakus soļojām tālāk. — Es redzēju, ka esat mani pamanījis.

—    Pamanījis jūs, mister Fip? — viņš atkārtoja. — Nu, protams, ka es jūs pamanīju. Bet kas vēl bija kopā ar jums?

—    Kopā ar mani?

—    Tas ir visai dīvaini, — misters Vopsls sacīja, un atkal viņa sejā parādījās pilnīgs apjukums, — bet es varētu apzvērēt, ka tas bija viņš.

Stipri uztraucies, es lūdzu misteru Vopslu paskaidrot, ko viņš īsti domā.

—        Vai es būtu viņu ievērojis, ja nebūtu redzējis jūs, — misters Vopsls turpināja tai pašā apjukumā, — to gan nezinu, taču varbūt tomēr.

Es neviļus aplaidu skatienu visapkārt, kā biju paradis to darīt, atgriežoties mājup, jo viņa noslēpumainie vārdi lika man notrīsēt.

—    O nē, tuvumā viņa nebūs, — misters Vopsls apgalvoja. — Viņš aizgāja, kad vēl biju uz skatuves; to es pats redzēju.

Tā kā man bija iemesls būt aizdomīgam, tad man pamodās aizdomas pat pret šo nabaga aktieri. Kas zina, varbūt viņam uzdots izvilināt no manis kādu atzīšanos. Tāpēc es tikai klusēdams noskatījos viņā, kad mēs soļojām uz priekšu.

—    Man radās tāda smiekliga iedoma, ka viņš atnācis kopā ar jums, mister Fip, kamēr es pārliecinājos: jums nav nekādas jausmas, ka viņš sēž aiz jums kā spoks.

Man atkal pārskrēja saltas trīsas, bet es biju apņēmies nerunāt ne vārda, jo šķita pilnīgi ticami, ka misters Vopsls mēģina piespiest mani kaut kādā veidā saistīt viņa miglainos izteicienus ar Provisu. Ka pats Proviss nebija teātrī, par to biju svēti pārliecināts.

—    Jūs brīnāties par maniem vārdiem, mister Fip, nu jā, es to redzu. Bet tas ir tik ļoti dīvaini! Jūs gluži vienkārši neticēsiet tam, ko jums teikšu. Es pats arī neticētu, ja jūs to teiktu man.

—    Patiešām? — es ievaicājos.

—    Jā, patiešām. Mister Fip, vai atceraties kādu senu ziemsvētku dienu, kad jūs vēl bijāt bērns, bet es biju ielūgts pusdienās pie Gārdžerijiem un tur iegriezās zaldāti, lai viņiem izlabo roku dzelžus?

—    Es to atceros ļoti labi.

—    Un vai atceraties, ka toreiz dzinās pakaļ diviem izbēgušiem katordzniekiem, ka mēs pievienojāmies vajātājiem, ka misters Gārdžerijs paņēma jūs kukaragās, bet es skrēju pa priekšu un jūs tikko varējāt turēt man līdzi?

—    Es atceros to ļoti labi. — Labāk nekā viņš domāja — atskaitot pēdējo faktu.

—    Un vai atceraties, ka mēs panācām viņus grāvi, kur viņi abi kāvās, un viens bija briesmīgi apstrādāts un viņa ģīmis vienās asinis?

—    Es to redzu acu priekšā kā šodien.

—    Un ka zaldāti aizdedzināja lapas, ielenca tos abus un ka mēs gājām līdzi pa tumšo tīreli, lai noskatītos visu līdz galam, un lāpas apspīdēja bēgļu sejas — to es sevišķi uzsveru; lāpas apspīdēja viņu sejas, kamēr visapkārt ap mums bija galēja tumsa.

—   Jā, — es teicu, — es to visu atceros.

—    Un nu, mister Fip, viens no šiem katordzniekiem šovakar sēdēja jums aiz muguras. Es redzēju viņu pāri jūsu plecam.

«Turies!» es sev sacīju un tad apjautājos:

—    Kurš no abiem tas bija pēc jūsu domām?

—    Tas ar to sadauzīto ģīmi, — viņš bez šaubīšanās atbildēja, — un varu apzvērēt, ka redzēju viņu pavisam skaidri! Jo vairāk par to domāju, jo vairāk pārliecinos, ka tas viņš bija.

—    Tas ir ļoti interesanti! — es noteicu, izlikdamies, cik vien labi pratu, ka tikai no šā viedokļa esmu uztvēris viņa stāstu. — Patiešām ļoti interesanti!

Es nevaru nemaz izsacīt, kādu aizvien pieaugošu satraukumu sacēla manī šī saruna, kādas īpašas un baigas šausmas mani sagrāba, iedomājoties, ka Kompesons sēdējis aiz manis «kā spoks». Ja šinīs pēdējos mēnešos, kopš mēs slēpām Provisu, vispār bija kādi mirkļi, kad par Kompesonu nedomāju, tad tie bija tieši tie mirkļi, kad viņš atradās man vistuvāk; apzināties, ka esmu bijis tik neuzmanīgs un bez jebkādas modrības, par spīti visām manām pūlēm, bija tas pats kā aizslēgt citu pēc citas simt durvju un pēc tam ieraudzīt Kompesonu sev blakus. Es nemaz nešaubījos, ka viņš ieradies teātrī tikai tāpēc, ka es tur iegriezos, tātad, lai cik mierīgs viss likās mūsu apkārtnē, briesmas vienmēr bija tuvu un modras.

Apvaicājos misteram Vopslam, kad šis vīrs ienācis teātrī. Vopsls nevarēja to pateikt: viņš bija ieraudzījis mani un pēc tam aiz manis šo cilvēku. Viņš to nebija pazinis uzreiz, sākumā tikai kaut kā miglaini saistījis ar mani un to laiku, kad mēs dzīvojām ciematā. Kā svešais bija ģērbies? Pieklājīgi, bez kaut kā uzkrītoša; laikam melnās drēbēs. Vai viņa sejā bija rēta? Nē, laikam ne. Es arī tā domāju, jo, lai cik izklaidīgs biju un cik maz vērības veltīju sēdētājiem aiz muguras, tomēr ar rētām izķēmota seja būtu piesaistījusi manu uzmanību.

Kad misters Vopsls bija izklāstījis visu, ko viņam izdevās atcerēties un man no viņa izspiest, pamieloju viņu ar piemērotām vakariņām pēc šā vakara pūlēm, un mēs šķīrāmies. Tempļu es sasniedzu pēc pusnakts, un visi vārti bija aizslēgti. Neviena nebija manā tuvumā, kad ienācu pa ' vārtiem un gāju uz savu dzīvokli.

Herberts jau bija pārnācis, un mēs noturējām visai nopietnu apspriedi pie kamīna. Taču nekas nebija darāms, vienīgi jāpaziņo Vemikam, ko esmu atklājis, un jāatgādina, ka gaidām viņa norādījumus. Tā kā baidījos, ka vatu viņam kaitēt ar pārāk biežiem apciemojumiem Pilī, tad rakstīju vēstuli. To es uzrakstīju pirms gulētiešanas, nogāju lejā un iemetu pastkastītē, un atkal neviena nebija tuvumā. Mēs ar Herbertu vienojāmies, ka mums cits nekas neatliek kā būt visai uzmanīgiem. Un mēs patiešām bijām ļoti uzmanīgi — daudz uzmanīgāki nekā iepriekš, ja vien tas iespējams, — un es pat nerādījos Cinksa baseina tuvumā citādi kā vienīgi airējot un arī tad neveltīju lielāku uzmanību Dzirnavdīķa piekrastei kā pārējam ceļa gabalam.

Četrdesmit astotā nodaļa

Otra sastapšanās no tām abām, ko pieminēju iepriekšējā nodaļā, notika apmēram nedēļu pēc pirmās. Es atkal biju atstājis laivu pieturā lejpus tilta; šoreiz tas notika stundu agrāk, un, nespēdams izšķirties, kur ieturēt pusdienas, es iznācu Čīpsaidā un slāju pa to — droši vien pats dīkakais cilvēks steigas pilnajā pūlī —, kad no mugurpuses kāds man uzlika prāvu roku uz pleca. Tā bija mistera Džegersa roka, un viņš aptvēra ar to manu elkoni.

—  Ja nu mēs ejam vienā virzienā, Fip, tad varam iet kopā. Uz kurieni jūs dodaties?

—    Domāju, ka uz Tempļu, — es atbildēju.

—  Vai tad jūs to nezināt? — misters Džegerss apvaicājās.

—   Jā, nezinu, jo neesmu vēl izlēmis, — es atteicu, priecādamies, ka šoreiz viņa iztaujašana nemulsina mani.

—  Jūs ejat pusdienas ēst? Ceru, ka nedomāsiet to noliegt?

—    Nē, man prātā nenāk to noliegt,

—    Jūs neesat nekur ielūgts?

—    Arī to nedomāju noliegt, ka neesmu nekur ielūgts.

—  Tad nāciet man līdzi un ēdīsim pusdienas pie manis, — misters Džegerss uzaicināja.

Es jau gribēju atvainoties, ka neiešu, bet viņš piemetināja:

—    Vemiks arī būs.

Tad es atteikšanās vietā izsacīju piekrišanu — tie pāris vārdi, ko biju paspējis izteikt, noderēja abiem gadījumiem —, un, pagājuši gabaliņu pa Čīpsaidu, mēs iegriezāmies Litlbritenā; tikmēr veikalu logos iedegās spožas ugunis, bet ielu apgaismotāji, ar pūlēm sameklēdami ielu kņadā un burzmā vietu, kur nolikt savas kāpnes, kāpelēja augšup un lejup, tekalēja šurpu un turpu, atdarīdami uzplūstošajā miglā daudz vairāk sarkanu acu nekā mana niedru svece — baltās acis Hammamsa viesnīcā uz manas naktsmītnes rēgainās sienas.

Litlbritenas ielas kantorī bija vērojami parasti dienas noslēguma priekšdarbi: vēstuļu rakstīšana, roku mazgāšana, sveču nopūšana, seifu aizslēgšana. Es dīki stāvēju mistera Džegersa kabinetā pie kamīna, un man šķita, ka liesmu celšanās un plakšana palīdz abiem nolējumiem uz plaukta spēlēt ar mani velnišķīgas paslēpes, bet abas resnas kantora sveces, kas blāvi apspīdēja misteru Džegersu, kurš kaktā rakstīja, likās izpušķotas ar netīriem bēru autiem — it kā piemiņai par veselu baru pakārtu klientu.

Mēs trijatā braucām īrētā ekipāžā uz Džerardstrītu, un, tiklīdz ieradāmies, tūliņ tika pasniegtas pusdienas. Lai arī man prātā nenāca šai vietā kaut ar mājienu atgādināt Vemikam viņa volvortisko izturēšanos, man tomēr nerastos ne mazākie iebildumi, ja viņš šad tad būtu uzmetis man draudzīgu skatienu. Taču tas nenotika. Ja viņš ari pacēla acis, tad lūkojās uz misteru Džegersu un bija pret mani tik dzestrs un tāls, it kā pasaulē būtu dvīņu brāļi Vemiki un šis nebūtu tas, kas man vajadzīgs.

—    Vai jūs nosūtījāt mis Hevišemas zīmīti misteram Fipam, Vemik? — misters Džegerss ievaicājās, kad jau sēdējām pie galda.

—    Nē, ser, — Vemiks atbildēja, — es jau grasījos sūtīt to pa pastu, kad jūs ar misteru Fipu ienācāt kantorī. Te tā ir. — Viņš pasniedza to nevis man, bet savam principālam.

—    Te ir tikai divas rindiņas, Fip, — teica misters Džegerss, pasniegdams zīmīti man, — mis Hevišema atsūtīja to uz manu adresi, lāgā nezinādama, kur jūs uzturaties. Viņa raksta, ka vēloties parunat ar jums sakarā ar kādām jūsu pieminētām darīšanām. Vai brauksiet pie viņas?

—    Jā, — es sacīju, pārlaizdams skatienu zīmītei, kuras saturu viņš bija pilnīgi burtiski atstāstījis.

—    Kad jūs domājat braukt?

—    Mani saista kāds apstāklis, — es atbildēju, paskatīdamies uz Vemiku, kurš patlaban novietoja zivi savā pastkastītē, — tāpēc neesmu noteicējs par savu laiku. Domāju gan, ka tūliņ.

—    Ja misters Fips domā braukt tūliņ, tad atbilde nav jāraksta, — Vemiks sacīja misteram Džegersam.

Uztverdams šos vārdus kā norādījumu, ka labāk neatlikt braucienu, es nolēmu braukt jau rīt un to arī pateicu. Vemiks izdzēra glāzi vīna un drūmā gandarījumā paskatījās atkal uz misteru Džegersu, nevis uz mani.

—    Jā, Fip, mūsu draugs Zirneklis ir izspēlējis savas kārtis, — atsāka misters Džegerss, — un pievācis visu, kas bankā.

Man atlika vienīgi piekrītoši palocīt galvu.

—    Hā! Viņš ir daudzsološs cilvēks — savā ziņā, tikai var gadīties, ka vienmēr viss neies pēc viņa gribas. Galu galā uzveiks stiprākais, tikai šis stiprākais vēl nav noskaidrots. Ja viņš sāks laist darbā dūres …

—    Vai patiešām jūs nopietni domājat, mister Džegers, ka viņš var būt tik zemisks? — es viņu pārtraucu ar degošiem vaigiem un sirdi.

—    Es to neapgalvoju, Fip, es runāju tikai par iespēju. Ja viņš sāks laist darbā dūres, tad var notikt, ka spēks ir viņa pusē, ja turpretī sacensības notiks prāta jomā, tad ne. Ir veltīgi mēģināt uzminēt, kā rīkosies viņa tipa cilvēks šādos apstākļos, jo šeit ir pilnīgi iespējami divi iznākumi.

—    Vai drīkstu jautāt, kādi tie būtu?

—    Tāds cilvēks kā mūsu draugs Zirneklis, — misters Džegerss paskaidroja, — vai nu kož, vai luncina asti. Viņš var luncināt asti un ņurdēt vai luncināties un neņurdēt, taču viņš vai nu kož, vai luncina asti. Varat apvaicāties, ko par to domā Vemiks.

—    Vai. nu kož, vai luncina asti, — Vemiks sacīja (lai nu kam, tikai ne man).

—    Nu, tad uzdzersim Bentlija Dramla laulātai draudzenei, — misters Džegerss turpināja, paņemdams no sava mēmā viesmīļa karafi labākā vīna un piepildīdams glāzes mums un sev, — un lai jautājums par virskundzību izšķiras lēdijai par labu! Izšķirties par labu tiklab lēdijai, kā džentlmenim tas nekad nevar. Ai, Mollij, Mollij, Mollij, Mollij, cik jūs šodien esat gausa!

Viņa stāvēja jau blakus misteram Džegersam, kad viņš to uzrunāja, un lika kādu trauku uz galda. Nolikusi to, viņa soli atkāpās un kaut ko nomurmināja atvainodamās. Manu uzmanību piesaistīja viņas pirkstu kustības.

—    Kas ir? — jautāja misters Džegerss.

—    Nekas, — es atbildēju. — Man tikai sagādā sāpes tēma, par ko mēs runājām.

Sievietes pirksti kustējās, it kā viņa adītu. Viņa stāvēja, lūkodamās saimnieka, nesaprazdama, vai drīkst iet projām jeb viņam vēl kas sakāms un viņš sauks saimnieci atpakaļ, līdzko viņa ies ārā. Viņas skatiens bija ārkārtīgi sasprindzināts. Nudien, es taču esmu redzējis taisni tādas pašas acis un rokas gluži nesen — kādā neaizmirstamā gadījumā!

Misters Džegerss atlaida saimnieci, un viņa izslīdēja no istabas. Taču viņa palika manu acu priekšā tik skaidri, it kā atrastos tepat. Es redzēju šīs rokas, redzēju šīs acis, redzēju šos plīvojošos matus un salīdzināju tos ar citām rokām, citām acīm, citiem matiem, kurus es pazinu, un pūlējos iztēloties, kā tas viss izskatīsies pēc divdesmit gadiem vētrainas kopdzīves ar varmāku vīru. Es atkal lūkojos uz saimnieces rokām un acīm un atcerējos tās neizskaidrojamās jūtas, kas mani pārņēma, kad pēdējo reizi staigāju — ne jau viens — pa nolaisto dārzu un pamesto alus darītavu. Atcerējos, ka mani pārņēma tās pašas jūtas, kad ieraudzīju man pievērstu seju un roku, kas māja no diližansa loga, un kā šīs pašas jūtas apžilbināja mani kā zibens uzliesmojums, kad karietē, kurā braucu pa tumšo ielu — ne jau viens —, pēkšņi ieplūda ielas luktura spilgtā gaisma. Es atcerējos, kā viens asociāciju posms bija palīdzējis pazīt Kompesonu teātrī un kā tagad šāds iztrūkstošs posms bija atradies, kad pēc Estellas vārda ašās pieminēšanas nejauši ieraudzīju it kā ar adīšanu nodarbinātus pirkstus un vērīgas acis. Un es biju pilnīgi pārliecināts, ka šī sieviete ir Estellas māte.

Misters Džegerss bija redzējis mani kopā ar Estellu, un diezin vai viņam bija palikušas nemanītas tās jūtas, kuras es arī nemaz nepūlējos slēpt. Viņš tikai pamāja, kad sacīju, ka šī tēma man sagādā sāpes, uzsita man uz pleca, laida apkārt vīna glāzes un ķērās atkal pie ēšanas.

Tikai divas reizes saimniece vēl parādījās, turklāt uz īsu brīdi, un misters Džegerss bija skarbs pret viņu. Bet viņas rokas bija Esteiias rokas un viņas acis — Estellas acis, un, ja viņa paraditos vēl simt reižu, manu pārliecību tas nespētu ietekmēt ne uz vienu, ne otru pusi.

Vakars bija drūms, Vemiks lēja vīnu rīklē, it kā pildīdams dienesta pienākumus, — tikpat lietišķi viņš varētu pievākt algu, ko viņam izsniedz, — un nenolaida acu no principāla, it kā gatavs katru mirkli pakļauties iztaujāšanai. Pret vīna daudzumu viņa pastkastīte izturējās tikpat vienaldzīgi kā parastā pastkastīte pret vēstuļu daudzumu. Manuprāt, viņš bija tas neīstais no abiem dvīņiem un tikai ārēji atgādināja Volvortas Vemiku.

Mēs atvadījāmies agri un gājām projām abi kopā. Jau tad, kad meklējām savas cepures starp mistera Džegersa neskaitāmajiem zābakiem, es jutu, ka istais dvīnis drīz atgriezīsies, un, kad bijām nogājuši kādus desmit jardus Volvortas virzienā, es nojautu, ka eju rokrokā ar īsto dvīni un ka tas neīstais ir izgaisis novakara krēslā.

—    Tā, nu tas ir galā! — Vemiks sacīja. — Viņš ir apbrīnojams cilvēks, otru tādu starp dzīvajiem neuzies, bet es jūtu, ka, pusdienojot kopā ar viņu, man vajag jo cieši noskrūvēties, taču man labāk patik ēst pusdienas atskrūvētam.

Es atzinu, ka viņš ļoti labi raksturojis stāvokli, un pateicu to viņam.

—    Nevienam citam es to nebūtu sacījis, — viņš piebilda, — bet es jau zinu, ka tas paliks starp mums un neies nekur tālāk.

Es apvaicājos, vai viņš kādreiz ir redzējis mis Hevišemas audžumeitu, tagadējo misis Dramlu. Viņš atbildēja, ka ne. Lai nebūtu pārāk krasas pārejas, apjautājos par Vecvīru un mis Skifinsu. Vemiks savilka visai šķelmīgu seju, kad pieminēju mis Skifinsu, apstājās ielas vidū, nošņauca degunu un atmeta galvu ar diezgan klaju bramanību.

—   Vemik, — es turpināju, — vai atceraties, ka, pirms vēl biju apmeklējis mistera Džegersa privāto dzīvokli, jūs man aizrādījāt, lai pievēršu uzmanību viņa saimniecības vadītājai?

—   Vai patiešām? — viņš brīnījās. — Ak, laikam gan. Velns parāvis, — viņš pikti piemetināja, — es labi zinu, ka to darīju. Laikam vēl neesmu pilnīgi atskrūvējies.

—    Jūs nosaucāt viņu par piejaucētu meža zvēru.

—    Un kā jūs viņu nosauktu?

—    Gluži tāpat. Kā misters Džegerss viņu piejaucēja, Vemik?

—    Tas ir viņa noslēpums. Ir jau ilgi gadi, kopš šī sieviete dzīvo pie viņa.

—    Pastāstiet, lūdzams, ko jūs zināt par viņu. Man ir sevišķs iemesls, kāpēc interesējos par to. Jūs zināt, ka viss teiktais paliks starp mums un neies nekur tālāk.

—    Es gan neko par viņu nezinu, — Vemiks atbildēja,

—   tas ir, nezinu visu. Taču pateikšu to, ko zinu. Protams, mēs tagad runāsim kā pilnīgi privātas personas.

—    Protams.

—    Pirms gadiem divdesmit šo sievieti tiesāja Oldbeilijā par slepkavību un attaisnoja. Viņa toreiz bija ļoti skaista un jauna, un, manuprāt, viņai ir kaut kas no čigānu asinīm. Šā vai tā, asinis viņai tolaik bija karstas, to jūs pats sapratīsiet.

—   Bet viņu taču attaisnoja.

—    Misters Džegerss viņu aizstāvēja, — Vemiks turpināja, uzmezdams man zīmīgu skatienu, — un noveda šo lietu galā taisni brīnumainā kārtā. Tā likās bezcerīga, pieredze arī viņam nebija nekāda lielā, taču viņš uzveica visiem par lielu brīnumu; patiešām, jāsaka, ar to reizi viņš ari kļuva slavens. Viņš pavadīja augas dienas policijas tiesā, centās panākt, lai lietu vispār izbeidz; tiesas sēdēs, kad nevarēja uzstāties pats, neatkāpās ne soli no advokāta, un to visi skaidri zināja, ka advokāts runāja to, ko Džegerss ielika viņam mutē. Nogalinātā bija sieviete, gadus desmit vecāka, daudz garāka augumā un daudz stiprāka, un slepkavības iemesls — greizsirdība. Abas bija klaidones, un šī sieviete Džerardstrītā bija apprecējusies ļoti jauna (laulajusies zem krūma, kā mēdz teikt) ar kādu klaidoni un greizsirdīga kā pusducis raganu. Nogalināto — pēc gadiem tā vairāk atbilda tam vīrietim, bez šaubām, — atrada kādā šķūnī Haunslouhisas tuvumā. Pirms tam bija notikusi plūkšanās, varbūt īsts kautiņš. Nogalinātajai bija nobrāzumu, skrāpējumu un sitienu zīmes, un beidzot viņa bija nožņaugta. Aizdomas nekrita ne uz vienu citu, vienīgi uz minēto sievieti, un misters Džegerss galvenokārt dibināja aizstāvību uz to, ka viņa fiziski nav spējīga izdarīt tādu slepkavību. Varat man ticēt, — Vemiks piebilda, pieskardamies man pie piedurknes,

—   toreiz viņš vis nedaudzināja, ka viņai stipras rokas, kā dažkārt tagad to dara.

Es biju pastāstījis Vemikam, ka misters Džegerss toreizējās pusdienās bija licis viņai parādīt mums savas rokas.

—    Jā, ser, — Vemiks turpināja, — un toreiz kaut kā pagadījās — tikai pagadījās, saprotat? — ka šī sieviete, kopš viņu aizturēja, visai meistarīgi ģērbās, izskatījās daudz trauslāka nekā īstenībā, un piedurknes vienmēr bija tik mākslīgi sakrokotas, ka rokas šķita pavisam smalkas un nespēcīgas. Viņai bija tikai pāris zilumu uz miesas — sīkums tādam klaidonim —, bet rokas stipri saskrāpētas, un radās jautājums, vai tas izdarīts ar nagiem. Misters Džegerss apgalvoja, ka viņa lauzusies cauri dzeloņplūmju biežņai, kas gan nav sniegusies augstumā līdz viņas sejai, tomēr rokas pasargāt viņa nav varējusi; patiešām, vairākus dzelkšņus atrada viņas ādā un parādīja tiesā kā lietiskus pierādījumus, tāpat arī dzeloņplūmes bija aplauztas, kur tām bija spraukušies cauri, turklāt zaros atrada viņas apģērba driskas un zemē šur tur asins pilienus. Bet pats drosmīgākais mistera Džegersa arguments bija šāds. Lai pierādītu viņas greizsirdību, tika izvirzita uz aizdomām dibināta apsūdzība, it kā viņa slepkavības laikā ātrās dusmās nonāvējusi pati savu bērnu, gadus trīs vecu, lai atriebtos savam vīram. Misters Džegerss nostādīja jautājumu šādi: «Mēs sakām, ka tās nav nagu, bet dzeloņu rētas, un uzrādām jums šos dzeloņus. Jūs sakāt, ka tās ir nagu zīmes, un izvirzāt pieņēmumu, ka viņa nogalinājusi savu bērnu. Ja tā, tad izdariet visus no tā izrietošos secinājumus. Pieņemsim, ka viņa nonāvējusi savu bērnu un bērns, tverdamies pie viņas, saskrāpējis viņai rokas. Nu, bet tālāk? Jūs taču netiesājat viņu par bērna slepkavību; kāpēc jūs to nedarāt? Un, ja jūs tā gribat atzīt, ka tās ir nagu ieskrāpētas zīmes, tad jādomā, ka esat atraduši tām pamatojumu, ja vien argumentācijas dēļ neesat to visu izdomājuši.» Vārdu sakot, ser, misters Džegerss tā sajauca zvērinātiem prātus, ka viņi attaisnoja šo sievieti.

—    Un kopš tā laika viņa kalpo pie mistera Džegersa?

—    Jā. Bet tas nav viss, — Vemiks sacīja, — viņa iestājās dienestā tūliņ pēc attaisnošanas jau piejaucēta, tāda kā pašlaik. So to viņai vajadzēja iemācīties, kā tikt galā ar saimniecību, taču piejaucēta viņa bija jau pašā sākumā.

—        Vai jūs atceraties, kas tas bija par bērnu — zēns vai meitene?

—    Tika stāstīts, ka meitene.

—    Vai jums nekas vairāk nav man sakāms?

—    Nē. Jūsu vēstuli es saņēmu un iznīcināju. Nekas. Mēs sirsnīgi atvadījāmies, un es devos mājup ar jaunu vielu pārdomām, kaut arī nebiju atbrīvojies no vecās.

Četrdesmit devītā nodaļa

Ielicis kabatā mis Hevisemas zīmīti, lai tā man noderētu kā aizbildinājums, ja viņai uznāktu untums brīnities, ka tik drīz esmu atkal ieradies Satishauzā, es aizbraucu ar diližansu tūliņ no rīta. Taču jau pusceļā izkāpu no tā, pabrokastoju viesnīcā un nostaigāju atlikušo ceļa gabalu kājām, jo man gribējās ierasties pilsētā nemanītam pa klusām sānieliņām un iziet no tās tādā pašā veidā.

Gaišākā dienas daļa jau bija aiz muguras, kad gāju cauri tukšajiem, dobji skanošajiem pagalmiem aiz Lielās ielas. Senās drupas, kur kādreiz vecajiem mūkiem atradās refektoriji un dārzi un kur aizvien vēl stiprie mūri tika izmantoti kā pieticīgas staļļu un šķūņu sienas, bija tikpat mēmas kā paši mūki savos kapos. Katedrāles zvanu skaņas man nekad vēl nebija šķitušas tik skumjas un tālas, kad steidzos uz priekšu, uzmanīdamies, lai mani kāds neierauga; senlaicīgās ērģeles šķita spēlējam bēru mūziku, un kovārņi, kas šaudījās ap pelēko zvanu torni un šūpojās klostera dārza augsto koku kailajos zaros, it kā vēstīja man, ka te viss ir pārmainījies un ka Estella pametusi šejieni uz visiem laikiem.

Kāda vecāka sieviete, kuru biju redzējis arī agrāk, laikam kalpone, kas mājoja namiņā otrpus iekšējā pagalma, atvēra man vārtus. Degoša svece bija nolikta tumšajā gaitenī kā senos laikos, es paņēmu to un kāpu augšup. Mis Hevišema nebija savā istabā, bet lielajā zālē otrpus kāpņu laukuma. Veltīgi klaudzinājis, atvēru durvis un ieraudzīju viņu sēžam noplīsušajā atzveltnī pie paša kamīna un domās nogrimušu kavējamies ar skatieniem pie pelnu pārklātajām oglēm.

Kā jau daudzkārt biju darījis, arī šoreiz ienācu zālē un nostājos pie kamīna tā, lai viņa, acis paceldama, varētu mani ieraudzīt. Viņa šķita tik bezgala vientulīga, ka man būtu kļuvis viņas žēl arī tad, ja viņa būtu tīšuprāt nodarījusi man vēl lielāku netaisnību par to, ko varēju viņai pārmest. Līdzcietības pārņemts, es domāju par to, ka nu laika gaitā arī es esmu kļuvis par daļu no šā nama liktenīga posta, un tad viņas acis atdūrās pret mani. Viņa nodrebēja un klusā balsī ierunājās:

—   Vai tas nav sapnis?

—    Tas esmu es, Fips. Misters Džegerss vakar iedeva man jūsu zirnīti, un es tūliņ braucu šurp.

—   Pateicos. Pateicos.

Pienesis otru tādu pašu noplīsušu atzveltnes krēslu pie kamīna un apsēdies, es ievēroju jaunu izteiksmi viņas seja, likās — viņai bail no manis.

—    Es gribu, — viņa sacīja, — atgriezties pie tā, ko tu pagājušo reizi pieminēji, un pierādīt tev, ka neesmu pilnīgi no akmens. Bet varbūt tu nemaz netici, ka manā sirdī palicis vēl kaut kas cilvēcisks?

Kad pateicu dažus nomierinošus vārdus, viņa pastiepa uz priekšu trīcošo labo roku, it kā vēlēdamās man pieskarties, bet aši atvilka atpakaļ, pirms sapratu, ko tas nozīmē, un aptvēru, kā rīkoties.

—    Viņreiz tu, runādams par savu draugu, sacīji, ka vari pateikt man, kā es varu izdarīt kaut ko labu un derīgu. Tev ļoti gribējās, lai es to izdaru, vai ne?

—   Ļoti, ļoti gribējās.

—   Kas tas ir?

Es sāku stāstīt viņai par savu slepeno palīdzību Herbertam. Nebiju vēl ticis necik tālu, kad no viņas skatiena nopratu, ka viņa izklaidībā domā drīzāk par mani, nevis par to, ko stāstu. Tā laikam bija, jo, kad pārtraucu stāstu, viņa labu brīdi to nemaz nepamanīja.

—    Vai tu tāpēc apklusi, — viņa pēc brīža iejautājās, un atkal viņas seja pauda bailes no manis, — ka nīsti mani pārāk stipri, lai spētu runāt ar mani?

—    Nē, nē, — es atbildēju, — kā jūs tā varat domāt, mis Hevišem! Es apklusu tāpēc, ka man šķita — jūs mani neklausāties.

—    Laikam tā arī bija, — viņa noteica, piespiezdama roku pie galvas. — Sāc no jauna, bet es tagad skatišos uz kaut ko citu. Pag! Nu, tagad tu vari stāstīt.

Viņa atspieda roku uz ķeģa stingrā apņēmībā, kāda dažkārt viņai mēdza būt, un pievērsa acis ugunij, it kā

visa nopietnībā sagatavojusies klausīties. Es atsāku paskaidrojumu un izstāstīju, ka biju cerējis nokārtot iemaksas no saviem līdzekļiem, bet nu man tas vairs neizdosies. Tam par iemeslu ir tādi apstākļi, par kuriem nevaru runāt, jo tie (kā es viņai atgādināju) saistīti ar citas personas noslēpumu.

—        Tā! — viņa noteica, palocīdama galvu, bet neskatīdamās uz mani. — Cik naudas iztrūkst no vajadzīgās?

Man gandrīz bija bailes nosaukt skaitli, jo tas likās ļoti liels.

—    Deviņsimt mārciņu.

—        Ja es tev izsniegšu šo naudu, vai tu glabāsi manu noslēpumu, tāpat kā glabā savējo?

—    Glabāšu tikpat svēti.

—   Un tad tev prāts būs mierīgs?

—   Daudz mierīgāks.

—    Vai tu tagad esi ļoti nelaimīgs?

Viņa to jautāja, joprojām neuzlūkodama mani, taču neparasti maigā balsī. Es tūliņ nespēju atbildēt, jo man balss neklausīja. Viņa sakrustoja rokas uz ķeģa un lēni piekļāva tām pieri.

—        Es nekādi nevaru nosaukt sevi par laimīgu, mis Hevišem, bet manām raizēm ir arī citi — jums nezināmi iemesli. Tie saistās ar jau minēto noslēpumu.

Pēc brītiņa viņa pacēla galvu un atkal pievērsa acis oglēm.

—        Ļoti cēli no tavas puses apgalvot, ka tev ir ari citi raižu iemesli. Bet vai tas ir tiesa?

—    Vairāk nekā tiesa.

—        Vai es tev varu palīdzēt tikai ar to, ka palīdzu tavam draugam, Fip? Vari uzskatīt, ka tas ir kārtībā, bet vai nevaru kaut kā palīdzēt tev pašam?

—        Nē. Pateicos jums par šo apjautāšanos. Vēl vairāk pateicos par to, kā jūs jautājāt. Bet palīdzēt jūs ne ar ko nevarat.

Viņa drīz vien piecēlās kājās un pārlaida skatienu apkārtējai postažai, meklēdama rakstāmpiederumus. Neka tāda te nebija, un viņa izņēma no kabatas dzeltenīgu ziloņkaula plāksnīšu kavu blāva zelta ietvarā un sāka rakstīt ar zīmuli, kurš blāva zelta makstī karājās ķēdītē viņai ap kaklu.

—        Vai tu aizvien vēl esi labās attieksmēs ar misteru Džegersu?

—   Jā gan, vakar biju pie viņa uz pusdienām.

—    Te ir rīkojums viņam, lai izmaksā tev naudu, kuru tad vari izlietot sava drauga atbalstam. Mājās es naudu neturu, taču, ja tev patīkamāk, ka misters Džegerss neko par to nezina, tad es tev naudu nosūtīšu.

—    Pateicos, mis Hevišem, man nav nekādu iebildumu saņemt to no viņa.

Viņa izlasīja uzrakstīto; norādījumi bija skaidri un nepārprotami, turklāt izsacīti tādā veidā, ka mani nevarēja turēt aizdomās par šīs summas izlietošanu savā labā. Es izņēmu plāksnītes no viņas rokas, kura atkal nodrebēja, bet viņas rokas drebeja vēl stiprāk, kad viņa noņēma ķēdīti ar zīmuli un pasniedza man. To visu viņa darīja, neskatīdamās uz mani.

—    Mans vārds ir uz pirmās plāksnītes. Ja tu kādreiz varēsi parakstīt zem tā «Es piedodu viņai», kad mana sadragātā sirds būs pārvērtusies pīšļos, — tad, lūdzu, dari to.

—    O, mis Hevišem, — es atteicu, — to es varu izdarīt tūliņ. Mēs visi esam pieļāvuši nelabojamas kļūdas; es esmu bijis akls un nepateicīgs un nevaru glabāt sirdī ļaunumu pret jums, jo man pašam vajag piedošanas un laba padoma.

Viņa pirmo reizi palūkojās manī un man par pārsteigumu — es pat varētu teikt, par šausmām — nokrita ceļos man pie kājām, pacēlusi saliktās rokas pret mani kā droši vien kādreiz pret debesīm, kad viņas sirds bija jauna un neievainota un māte mācīja viņu piesaukt dievu.

Es biju satricināts līdz sirds dziļumiem, ieraudzījis mis Hevišemas sirmos matus un izdēdējušo seju pie savām kājām. Lūdzu viņu piecelties, aptvēru ap pleciem, lai palīdzētu, bet viņa tikai saķēra manu roku, kura bija viņai tuvāk, piekjāva tai seju un sāka raudāt. Es nekad nebiju redzējis viņu raudam un, cerēdams, ka asaras nesis viņai atvieglojumu, klusēdams noliecos pār viņu. Viņa vairs nestāvēja uz ceļiem, bet noslīga uz grīdas.

—    O! — viņa izmisīgi raudāja. — Ko es esmu izdarījusi! Ko es esmu izdarījusi!

—    Ja jūs, mis Hevišem, domājat par to ļaunumu, ko nodarījāt man, tad es atbildēšu, ka tas nebija nekāds lielais. Es būtu mīlējis Estellu jebkuros apstākļos… Vai viņa ir apprecējusies?

—    Jā!

Tas bija lieks jautājums — es to jau zināju no tās neparastās tukšuma sajūtas, kāda valdīja pamestajā namā.

—   Ko es esmu izdarījusi! Ko es esmu izdarījusi! — Viņa lauzīja rokas, plūca sirmos matus un atkal un atkal atkārtoja izmisīgo saucienu: — Ko es esmu izdarījusi!

Es nezināju, ko atbildēt un kā viņu nomierināt. Ka viņa pastrādājusi ļaunu darbu, kad atriebības alkās, ko iedvesa nāvīgais aizvainojums, atstumtā mīla, aizskartais lepnums, bija sakropļojusi viegli ietekmējamu bērna dvēseli, to es ļoti labi apzinājos. Bet tikpat labi apzinājos arī to, ka, noslēgdamās no dienas gaismas, viņa noslēgusies vēl no daudz kā lielāka; atteikdamās no pasaules, viņa bija atteikusies no neskaitāmām dabiskām un dziedinošām ietekmēm; viņas vientuļās pārdomās iegrimušais prāts ir kļuvis slims, kā tas allaž notiek un notiks un nevar nenotikt ar visiem prātiem, kas novērsušies no radītāja nospraustā ceļa. Un vai es varēju lūkoties uz viņu bez līdzjūtības un nesaredzēt, ka viņa jau sodīta ar to, ka kļuvusi par nožēlojamu ēnu, galīgi nederīgu šai pasaulei, kurā viņai jādzīvo, sodīta ar ciešanu radīto iedomību, kas pārņēmusi viņu kā mānija, tāpat kā cilvēkus pārņem pazemošanās, nožēlas un nevērtības apziņas radīta iedomība un citas iedomības baismīgās formas, kuras ir kā lāsts šai pasaulē?

—   Iekams tu nebiji runājis ar viņu todien, iekams es neieraudzīju tevī kā spogulī to, ko vienreiz izjutu pati, es neapzinājos, ko esmu izdarījusi. Ko es esmu izdarījusi! Ko es esmu izdarījusi! — Tā viņa vaimanāja bez gala, divdesmit, piecdesmit reižu — ko viņa esot izdarīj usi!

—    Mis Hevišem, — es sacīju, kad viņas raudas pierima, — lai jūsu domas un sirdsapziņa jūs nemoca manis dēļ. Taču Estella ir kas cits, un, ja jūs varat kaut mazuliet izlabot to, ko esat viņai nodarījusi, laupot viņai cilvēciskās jūtas, tad labāk darīt to nekā apraudāt notikušo visu mūžu.

—    Jā, jā, es to zinu. Bet, Fip, mans mīļais! — Dziļa sievietes līdzcietība bija dzirdama šai neparastajā uzrunā. — Mīļais! Tici man: kad viņa tikko ieradās pie manis, es gribēju vienīgi paglābt viņu no mana sūrā likteņa. Sākumā es neko citu negribēju.

—   Jā, jā, — es atteicu. — Es ceru, ka ta bija.

—     Bet, kad viņa pieauga un bija redzams, ka kļūs Isla skaistule, es pamazām sāku viņu maitāt ar uzslavām, ar dāvanām, ar pamācībām, ar to, ka vienmēr biju viņas acu priekšā kā brīdinājums un uzskatāms paraugs, un tā es nolaupīju viņas sirdi un ieliku tai vietā ledus gabalu.

—     Labāk jūs būtu viņai atstājusi dzīvu sirdi, — es nenovaldījos, — kaut arī tā noasiņotu vai tiktu salauzta.

Mis Hevišema brītiņu atkal lūkojās mani kā neprātīga un tad atsāka savu «Ko es esmu izdarījusi!».

—     Ja tu zinātu visu, kas ar mani noticis, tad tu mani labāk saprastu un pažēlotu, — viņa gaudās.

—     Mis Hevišem, — es atbildēju, cik vien saudzīgi varēdams, — manuprāt, es varu gan teikt, ka zinu visu par jums un zināju kopš tā laika, kad pirmo reizi pametu šejieni. Jūsu nelaime modināja manī sirsnīgu līdzjūtību, un ceru, ka esmu sapratis, kā tā jūs ietekmējusi. Vai tas, kas noticis starp mums abiem, neatvainos mani, ja es jums jautāšu kaut ko par Estellu? Ne jau par to, kāda viņa tagad ir, bet gan kāda viņa bija, kad ieradās šeit.

Mis Hevišema sēdēja uz grīdas, atspiedusi rokas pret noplīsušo atzveltni un noguldījusi galvu uz tām. Izdzirdējusi manu jautājumu, viņa ieskatījās man acīs un atbildēja:

—    Runā.

—    Kas ir Estellas vecāki?

Viņa papurināja galvu.

—   Jūs to nezināt?

Viņa atkal papurināja galvu.

—     Bet tas bija misters Džegerss, kas viņu atveda vai atsūtīja uz šejieni?

—   Viņš atveda.

—   Vai jūs nepastāstītu, kā tas viss notika?

Viņa atbildēja klusā čukstā, bažīgi lūkodamās visapkārt:

—     Biju jau ilgu laiku pavadījusi šinīs telpās (cik ilgi, nezinu; tu jau pats redzi, kādi ir šejienes pulksteņi), kad ieteicos viņam, ka labprāt paņemtu audzināt mazu meitenīti, ko ar mīlestību sargātu no sava likteņa. Biju lasījusi par misteru Džegersu avīzēs, pirms vēl noslēdzos no pasaules, un pirmo reizi redzēju viņu, kad viņš šeit ieradās pēc mana lūguma, lai iekārtotu šo namu tādu, kāds tas patlaban ir. Viņš apsolījās pameklēt kādu bāra bērnu un kādu vakaru atveda man aizmigušu meitenīti, kuru es nosaucu par Estellu.

—    Vai drīkstu zināt, cik viņai toreiz bija gadu?

—    Divi vai trīs. Viņa pati neko nezina, vienīgi to, ka palikusi bārene un ka es esmu viņu pieņēmusi par audžumeitu.

Es jau biju tik stipri pārliecināts, ka tā sieviete ir Estellas māte, ka nu man nekādi pierādījumi nebija vairs vajadzīgi. Manuprāt, te atklājās skaidrs un nepārprotams sakars.

Uz ko vēl es varēju cerēt, ja vilktu garumā šo sarunu? Es biju panācis visu, ko gribēju Herberta labā, mis Hevišema bija pastāstījusi visu, ko zināja par Estellu, es biju pateicis un izdarījis visu, lai nomierinātu viņu. Nav svarīgi, kādus vārdus mēs pārmijām šķirdamies; mēs izšķīrāmies.

Krēsla biezēja, kad nonācu lejā un izgāju āra gaisā. Es uzsaucu sievietei, kas bija ielaidusi mani pa vārtiem, ka pagaidām vēl neapgrūtināšu viņu, jo gribu pirms aiziešanas apstaigāt dārzu. Man bija tāda nojauta, ka te vairs neatgriezīšos, un es jutu, ka dziestošā dienas gaisma ir īsti piemērota atvadu brīdim.

Garām juceklīgi samētātajām mucām, pa kurām kādreiz biju staigājis un kuras gadiem ilgi bija mirkušas lietū tā, ka dala jau sapuvusi, bet uz tām, kas vēl turējās stāvus, radušies purviņi un lāmiņas, es iegāju nolaistajā dārzā. Es izstaigāju to krustu šķērsu; ielūkojos dārza stūri, kur mēs ar Herbertu cīnījāmies, apskatīju takas, pa kurām ar Estellu pastaigājāmies. Viss bija tik salts, tik vientuļš, tik drūms!

Atceļā nogriezies uz alus darītavu, pacēlu sarūsējušo rokturi, kas noslēdza mazās durtiņas dārza galā, un iegāju vecajā ēka. Iedams ārā pa pretējām durvīm, kuras bija pagrūti atvērt, jo mitrais koks bija piebriedis un sašķiebies, viras sagriezušās un slieksnis pārklājies ar pelējuma kārtu, es atskatījos atpakaļ. Šī viegla kustība ar dīvainu spēku atsauca atmiņā kādu bērnu dienu pārdzīvojumu, un man atkal šķita, it kā redzu mis Hevišemu karājamies pie sijas. Iespaids bija tik stiprs, ka metos atpakaļ un nostājos zem šīs sijas, trīcēdams no galvas līdz kājām, iekams aptvēru, ka tās ir tikai iedomas, par kuru aplamību varu uz vietas pārliecināties.

Sērīgums, ko pauda šī vieta un stunda, iedomu radītās, kaut acumirklīgās stiprās baismas pamodināja manī neaprakstāmas šausmas, kad pienācu pie tiem pašiem vaļējiem koka vārtiem, pret kuriem kādreiz biju triecis galvu, kad Estella bija satriekusi manu sirdi. Iznācis nama priekšā, svārstījos, vai pasaukt sievieti, lai izlaiž mani ārā pa aizslēgtajiem vārtiņiem, vai vispirms uziet augšā un pārliecināties, ka ar mis Hevišemu viss kārtībā. Es izšķīros par pēdējo un devos augšup.

Ieskatījos istabā, kur biju viņu pametis, un redzēju, ka viņa sēž tanī pašā noplīsušajā atzveltni, kur iepriekš, pie pašas uguns ar muguru pret mani. Tai pašā mirklī, kad vēru durvis ciet, lai klusu ietu projām, no kamīna izšāvās liesmu stabs. Tai pašā mirklī es ieraudzīju mis Hevišemu kliedzot skrienam uz manu pusi, bet uguns virpulis bija ietvēris viņu un augsti uzšāvies virs viņas galvas.

Man bija mugurā mētelis ar dubultu pelerīni un uz rokas biezs apmetnis. Ka es ar tiem visiem pieskrēja viņai klāt, nosviedu viņu uz grīdas, sametu viņai tos virsū, norāvu tam pašam nolūkam galdautu no lielā galda un reizē trūdu kaudzi uz tā un riebīgo radību, kas tur tvērās, ka mēs abi cīnījāmies uz grīdas kā nāvīgākie ienaidnieki, ka, jo ciešāk viņu nosedzu, jo briesmīgāk viņa kliedza un centās atbrīvoties, — to visu atcerējos pēc tam, bet tobrīd es neko nejutu, nedomāju un neapzinājos, ko daru. Tikai vēlāk sapratu, ka mēs guļam uz grīdas pie lielā galdā un ka degošās šķiesnas, kas lido dūmainajā gaisā, ir viņas izbalējušā līgavas tērpa skrandas.

Tad pametu skatienu visapkārt un redzēju pa grīdu uz visām pusēm skrienam satrauktos tarakānus un zirnekļus, bet pa durvīm steidzamies iekšā aizelsušos, šņukstošos kalpotājus. Es joprojām turēju mis Hevišemu ar visiem spēkiem piespiestu pie grīdas it kā arestantu, kas grasās bēgt; manuprāt, es pat nezināju vairs, kas viņa ir, kāpēc mēs cīnījāmies, nesapratu, ka viņai bija aizdegušās drēbes un ka tagad uguns ir apdzisusi, kamēr ieraudzīju, ka plēksnes, kas kādreiz bija viņas apģērbs, nelido vairs pa gaisu, bet kā melns lietus nolīst pār mums.

Mis Hevišema bija bez samaņas, un es neļāvu viņu ne pakustināt, ne aiztikt. Aizsūtīju pēc palīdzības, un, kamēr ārsts nebija ieradies, es turēju viņu, it kā bezprātīgas domas pārņemts (un tā laikam arī bija), ka, līdzko palaidīšu nelaimīgo vaļā, tā uguns uzliesmos no jauna un iznīcinās viņu. Tikai kad ienāca ārsts ar paligiem, piecēlos un izbrinā pamanīju, ka man apdegušas abas rokas; es pat nebiju jutis, kad tas notika.

Pārbaudot izrādījās, ka mis Hevišema nopietni apdedzinājusies, taču pašas par sevi apdeguma brūces neapdraudēja dzīvību, drīzāk to varēja izdarīt nervu satricinājums. Pēc ārsta rīkojuma viņai uzklāja guļvietu šai pašā istabā uz lielā galda, jo tad bija ērti pārsiet apdegumus. Kad es viņu atkal ieraudzīju pēc kādas stundas, viņa gulēja tai pašā vietā, pa kuru kādreiz bija situsi ar ķeģi, pareģodama, ka te viņu reiz noguldīs.

Kaut arī, kā man stāstīja, viņas drēbes bija pilnīgi sadegušas, viņa līdz zodam aplikta ar baltu vati, tomēr kā senāk atgādināja spoku līgavas tērpā, un, kad viņa tā gulēja zem balta palaga, kas nokarājās līdz zemei, tad joprojām modināja domas par kaut ko bijušu, kas nu pārvērties līdz nepazīšanai.

No kalpotājiem dabūju zināt, ka Estella ir Parīzē, un ārsts pēc mana lūguma apsolījās sūtīt viņai vēstuli ar nākamo pastu. Es uzņēmos pavēstīt par notikušo mis Hevišemas radiem, iepriekš nolēmis darīt visu zināmu tikai Metjū Pokitam, lai tad viņš rīkojas pēc saviem ieskatiem. To arī izdarīju otrā dienā ar Herberta starpniecību, līdzko atgriezos Londonā.

Vienu brīdi viņa tovakar runāja par visu notikušo pilnīgi sakarīgi, tikai baismīgi ātri un moži. Ap pusnakti valoda kļuva nesakarīga, un vēl vēlāk viņa sāka klusā, žēlabainā balsī daudzināt neskaitāmas reizes: — Ko es esmu izdarījusi! — Pēc tam: — Sākumā gribēju tikai pasargāt viņu no sava sūrā likteņa! — Un tad: — Nem zīmuli un paraksti zem mana vārda: «Es viņai piedodu.» — Šo trīs teikumu secību viņa nekad nemainīja, tikai šad tad izlaida pa vārdam, taču neko citu nelika tai vietā, vienīgi pārgāja uz nākošo vārdu.

Tā kā es te neko vairs nevarēju palīdzēt un mājās mani gaidīja raizes un rūpes, kuras pat viņas murgi neļāva man aizmirst, tad nakti nospriedu, ka braukšu projām ar pirmo rīta diližansu — nostaigāšu kādu jūdzi kājām un iekāpšu diližansā ārpus pilsētas robežām. Tāpēc ap pulksten sešiem no rīta es noliecos pār viņu un pieskāros viņas lūpām ar savējām tai brīdī, kad tās nezin kuro reizi atkārtoja: — Ne m zīmuli un paraksti zem mana vārda: «Es viņai piedodu.»

PIECDESMITĀ NODAĻA

Tonakt man reizes divas vai trīs pārsēja rokas un to izdarīja arī no rīta. Kreisā roka bija stipri apdegusi līdz elkonim, no elkoņa līdz plecam vairs ne tik stipri, tā loti sāpēja, jo liesmas bija nākušas no tās puses, taču es jutos laimīgs, ka nebija noticis vēl kas ļaunāks. Labā roka nebija tik stipri apdegusi, es pat varēju kustināt pirkstus. Arī tā bija pārsieta, protams, tomēr ērtāk nekā kreisā, kuru man vajadzēja nēsāt pakārtu kaklā; mēteli es varēju nēsāt tikai uzmestu uz pleciem un sapogātu pie kakla. Mati man bija apsviluši, bet galvu un seju liesmas nebija ķērušas.

Herberts aizbrauca uz Hemersmitu pie tēva, tad atgriezās mūsu dzīvoklī un ziedoja atlikušo dienu man. Viņš bija ārkārtīgi rūpīgs slimo kopējs, noteiktās stundās noņēma man pārsējus, iemērca tos jau sagatavotā atvēsinošā šķidrumā un pārsējā rokas par jaunu pacietīgā maigumā, par ko jutos dziļi pateicīgs.

Sākumā, kad nekustēdamies gulēju uz dīvāna, man bija neizsakāmi grūti, pat neiespējami aizmirst liesmu kvēli, sprakšķēšanu un šņakšanu un kodīgo sviluma smaku. Līdzko iesnaudos uz mirkli, tā mani uzmodināja mis Hevišemas kliedzieni un es atkal redzēju viņu skrienam man pretī ar liesmu stabu virs galvas. Cīnīties pret šīm sāpīgajām atmiņām bija daudz grūtāk nekā cīnīties pret miesīgām sāpēm, un Herberts, to redzēdams, darīja visu, ko varēja, lai piesaistītu manu uzmanību citiem jautājumiem.

Neviens no mums nerunāja par laivu, bet domāt mēs abi domājām par to, tikai nepieminējām šo tēmu un bez liekiem vārdiem vienojāmies, ka manas rokas jāsteidz sadziedēt dažu dienu, nevis nedēļu laikā.

Vispirms es, protams, Herbertam apvaicājos, vai namā pie upes viss kārtībā. Kad viņš atbildēja apstiprinoši, ar mierīgu pārliecību un možumu, mēs todien vairs nerunājām par to. Taču pievakarē, kad Herberts atkal pārsēja man rokas vairāk gan kamīna uguns nekā dienas gaisma, viņš pēkšņi it kā kaut ko atcerējās.

—    Vakarnakt, Hendel, es kādas divas stundas nosēdēju pie Provisa.

—    Un kur tad bija Klāra?

—   Nabaga meitene! — Herberts noteica. — Viņa visu vakaru noņēmās ar veco Gremžu. Līdzko viņa iziet ārā, viņš tūliņ sāk dauzīt grīdu. Nezinu vis, cik ilgi viņš varēs tā izturēt. Tādas devas ruma ar pipariem un piparu ar rumu, — manuprāt, tā dauzīšanās drīz mitēsies.

—    Un tad jūs precēsieties, Herbert?

—    Kā citādi es varu parūpēties par savu mījo meiteni? … Uzliec roku uz dīvāna atzveltnes, dārgais, es apsēdīšos te un noņemšu pārsēju tik piesardzīgi, ka tu nemaz nemanīsi. Jā, es sāku stāstīt par Provisu. Zini, Hendel, viņš sak mainīties uz labo pusi.

—    Es jau tev sacīju, ka pēdējo reizi satiekoties viņš man likās tāds kā atmaidzis.

—    Jā, un tā tas arī ir. Viņnakt viņš bija loti runīgs un pastāstīja man šo to par savu agrāko dzīvi. Atceries, viņš kādreiz sāka runāt par sievieti, kas viņam sagādājusi raizes, un tad aprāvās … Vai es tev nodarīju sāpes?

Es nodrebēju, bet ne jau aiz viņa pieskāriena. Viņa vārdi lika man nodrebēt.

—    Es to biju piemirsis, Herbert, bet nu atceros, kad tu to pieminēji.

—    Nu jā. Viņš stāstīja par šo savas dzīves posmu, un tas ir bijis loti tumšs un drūms. Vai gribi, lai atkārtoju šo stāstu? Varbūt tas tevi tagad uztrauks?

—    Noteikti pastāsti visu. Vārdu pa vārdam.

Herberts pieliecās tuvāk, lai manī ciešāk ielūkotos, it kā uztvēris manā atbildē vairāk nepacietības nekā zinātkāres.

—    Vai tev galva nav karsta? — viņš iejautājās, aptaustīdams man pieri.

—    Nē, — es atteicu. — Pastāsti man, ko Proviss teica, dārgo Herbert.

—    Viņš teica … — iesāka Herberts. — Re nu, pārsēju izdevās noņemt taisni lieliski, tagad uzliksim jaunu, atvēsinošu … ko, sākumā tev jāsaraujas, nabaga dārgais draugs? Nekas, tas drīz vien pāries … Jā, šķiet, tā sieviete bijusi jauna un greizsirdīga, pat atriebīga sieviete, atriebīga līdz galējai robežai, Hendel.

—    Kas par galējo robežu?

—   Slepkavība. Vai šdi jūtīgajai vietai ir par vēsu?

—    Es neko nemanu. Kā viņa izdarījusi slepkavību? Ko noslepkavojusi?

—   Nu, varbūt viņas nodarījumu nevajadzētu nosaukt tik briesmīgā vārdā, — Herberts turpināja, — taču viņu tiesājuši par slepkavību, un misters Džegerss viņu aizstāvējis, un tad Proviss pirmo reizi dzirdējis Džegersa vārdu. Viņas upuris bijusi kāda cita — daudz stiprāka sieviete, un cīniņš noticis šķūnī. Kas to sācis un cik godīga šī cīņa bijusi, par to nav skaidru ziņu, bet, kā tas beidzies, par to nav nekādu šaubu, jo upuri atraduši nožņaugtu.

—    Un šo sievieti notiesājuši?

—    Nē, viņu attaisnojuši… Manu nabaga Hendel, es atkal tev nodarīju pāri!

—    Saudzīgāk nemaz nav iespējams rīkoties, Herbert. Nu? Kas noticis tālāk?

—    Šai sievietei, kuru attaisnoja, un Provisam bijis bērns; mazs bērns, ko Proviss ļoti mīlējis. To pašu vakaru, kad sāncense tikusi nonāvēta, šī sieviete ieradusies pie Provisa un nozvērējusies, ka nonāvēs arī savu bērnu (kurš atradies viņas ziņā) un ka Proviss to vairs neredzēs, un pēc tam nozudusi… Nu re, ar kreiso roku mēs esam laimīgi galā, nu paliek labā, ar to mums lielas grūtības nebūs. Man labāk veicas rīkoties kamīna nekā lampas gaismā, jo mana roka ir stingrāka, kad tik skaidri neredzu apdeguma tulznas… Kā tev šķiet, vai tev nav drudzis, dārgais? Tu elpo tik ātri.

—    Iespējams, Herbert. Vai šī sieviete turējusi savu zvērestu?

—    Tas jau ir pats briesmīgākais Provisa dzīvē. Viņa zvērestu turējusi.

—    Tas ir, viņš tā saka.

—    Nu, protams, mans dārgais, — Herberts izbrīnījies atbildēja un atkal pieliecās tuvāk un pavērās manī. — Es taču atstāstu viņa vārdus. Cita ziņu avota man nav.

—    Jā, saprotu.

—    To Proviss man nestāstīja, vai viņš izturējies labi vai slikti pret bērna māti, taču viņa gadus četrus vai piecus dalījusies Provisa bēdīgajā liktenī, par ko viņš mums stāstīja pie šā kamīna, bet, liekas, viņš bijis iecietīgs un jutis viņai līdzi. Tāpēc, baidīdamies, ka viņu nesauc par liecinieku sakarā ar nonāvēto bērnu, kas nozīmētu šās sievietes nāvi, viņš noslēpies, lai cik žēl bijis bērna, — aizvācies no ceļa, kā pats izteicās, un tiesā viņu tikai garām ejot pieminējuši kā nezināmu personu, vārdā Ābelu, kas bijusi par cēloni greizsirdībai. Pēc attaisnošanas šī sieviete nozudusi, un tā viņš reizē pazaudējis savu bērnu un bērna māti.

—    Es gribēju jautāt…

—        Vienu mirkli, manu dārgo zēn, un es beigšu. Viņa ļaunais gars Kompesons, pats nelietīgākais no visiem neliešiem zemes virsū, zinājis, ka Proviss izvairījies no liecības došanas un kāpēc izvairījies, un vēlāk izmantojis šo apstākli, lai piedraudētu, ka nosūdzēs viņu, un padarījis Provisu galīgi par savu vergu. Vakar man kļuva skaidrs, ka tieši tāpēc Proviss nīst viņu visvairāk.

—        Es gribēju jautāt, — es atkārtoju, — un tas ir svarigi, Herbert, — vai viņš teica, kad tas noticis?

—        Svarīgi? Ļauj man atcerēties, kā viņš īsti teica. Viņš sacīja tā: «Pirms kādiem divdesmit gadiem, akurāt tad, kad es sasējos ar to Kompesonu.» Cik vecs tu biji, kad sastapies ar viņu kapsētā?

—    Manuprāt, jau septītajā gadā.

—         Re nu. Un tas noticis pirms trim vai četriem gadiem, tā viņš teica, un tu esot viņam atgādinājis tik traģiski pazaudēto meitenīti, kura būtu bijusi apmēram tavos gados.

—        Herbert, — es steigšus ierunājos pēc brītiņa, — kad tu mani labāk vari saredzēt — kad gaisma krīt no loga vai no kamīna?

—        No kamīna, — Herberts atbildēja, atkal pienākdams man cieši klāt.

—    Paskaties uz mani.

—    Es skatos, mans dārgais.

—    Pieskaries man.

—    Es pieskaros, mans dārgais.

—        Vai tu nedomā, ka man ir drudzis vai ka neesmu pie pilna prāta pēc pagājušās nakts notikumiem?

—        N-nē, dārgais, — Herberts sacīja, brīdi vērojis mani, — tu esi gan uztraucies, bet citādi tāds pats kā vienmēr.

—        Es arī to zinu. Tas cilvēks, ko mēs slēpjam namā pie upes, ir Estellas tēvs.

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Kādi bija mani nolūki, kad es tik dedzīgi centos noskaidrot, kas bijuši Estellas vecāki, to es nezinu. Lasītājs drīz redzēs, ka šis jautājums pat nebija radies man diezin cik skaidrā veidā, iekams to nostādīja manā priekšā gudrāka galva par manējo. Taču pēc manas īsās sarunas ar Herbertu mani pārņēma drudžaina pārliecība, ka man" jānoskaidro viss līdz galam — ka es nevaru to atstāt pusceļā, bet man jāsatiek misters Džegerss un jādabū zināt visa patiesība. Es patiešām nezinu, vai darīju to Estellas dēļ jeb vai man gribējās, lai uz cilvēku, par kura drošību es biju tā noraizējies, kristu romantiska noslēpuma atblāzma — noslēpuma, kas apstaroja Estellu. Varbūt pēdējais minējums ir tuvāk patiesībai.

Šā vai tā, bet mani ar mokām atturēja, lai tai pašā vakarā nesteidzos uz Džerardstritu. Manu nepacietību savaldīja tikai Herberta apgalvojums, ka tad es noteikti saslimšu un izrādīšos nespēcīgs tobrīd, kad no manis būs atkarīga mūsu bēgļa drošība. Tikai pēc atkārtotiem apliecinājumiem, ka, es varēšu doties pie mistera Džegersa rītdien, lai tur vai kas, es ļāvos pierunāties un paliku mājās, lai Herberts mani kopj. Otrā rītā agri mēs izgājām no mājām, un Giltsperstrītas stūrī Smisfīldā Herberts nogriezās uz Sitiju, bet es devos uz Litlbritenu.

Ik pa zināmiem starplaikiem misters Džegerss un misters Vemiks mēdza pārbaudīt kantora bilanci un klientu rēķinus un savest visu kartībā. Sados gadījumos Vemiks ienesa savas grāmatas un papīrus mistera Džegersa kabinetā un kāds no augšstāva klerkiem nonāca lejā kantorī. Ieraudzījis torīt šādu klerku Vemika vietā, es sapratu, kas notiek, bet man tas bija pa prātam, ka viņi abi kopā, jo nu Vemiks varēs pārliecināties, ka neesmu viņu nodevis ne ar pušplēstu vārdu.

Tā kā es ierados ar saitē pakārtu roku un uz pleciem uzmestu mēteli, tad mani uzņēma visai labvēlīgi. Kaut gan es, līdzko ieradies pilsētā, biju nosūtījis misteram Džegersam īsu paziņojumu par notikušo, tagad man tas bija jaatstāsta visos sīkumos, un, tā kā šis bija ārkārtējs notikums, tad mūsu saruna neizvērtās tik dzestra un strupa kā parasti, ne arī tik stingri pakļauta faktu uzskaitei. Misters Džegerss pēc paraduma stāvēja pie kamīna. Vemiks, atlaidies krēslā un sabāzis rokas bikšu kabatās, blenza manī, spalvu novietojis līmeniski pastkastītē. Abi pretīgie ģipša nolējumi, kas manos priekšstatos bija nešķirami no oficiāliem darījumiem, šķita saspringti ostām gaisu, vai apkārtnē neož pēc deguma.

Pabeidzis stāstu un atbildējis uz visiem jautājumiem, es pasniedzu mis Hevišemas rakstīto rīkojumu izsniegt man deviņsimt mārciņas Herberta vajadzībām. Mistera

Džegersa acis paslēpās mazliet dziļāk zem uzacīm, kad viņš paņēma plāksnītes, taču tūliņ nodeva tās Vemikam ar norādījumu sagatavot čeku un dot viņam parakstīt. Kamēr Vemiks izpildīja šo rīkojumu, es nolūkojos viņā, un misters Džegerss, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ uz savu spodro zabaku purngaliem, lūkojās manī.

—        Žēl, Fip, — viņš sacīja, kad es ieliku viņa parakstīto čeku kabatā, — ka mēs neko nedarām jūsu labā.

—        Mis Hevišema bija tik laipna un apvaicājās man, — es atbildēju, — vai viņa nevar ko darīt manā labā, bet es atteicu, ka ne.

—        Katram jāzina pašam par savām darīšanām, — misters Džegerss noteica. Un es redzēju, ka Vernika lūpas veidoja vārdus «kustamais īpašums».

—        Jūsu vietā es nebūtu teicis viņai «nē», — misters Džegerss turpināja, — bet šādās lietās katram pašam jābūt skaidrībā, kas viņam labāk.

—        Katram cilvēkam vajadzīgs kustamais īpašums, — Vemiks gandrīz vai pārmetoši sacīja.

Tā kā es domāju, ka nu ir īstais brīdis runāt par to, kas mani atveda uz šejieni, tad pavērsos pret misteru Džegersu.

—        Kaut ko es tomēi" lūdzu mis Hevišemai, ser. Es lūdzu ziņas par viņas audžumeitu, un viņa tās sniedza man.

—        Tā? — noteica misters Džegerss, paliekdamies uz priekšu, lai uzmestu skatienu zābaku purngaliem, un tad atkal atsliedamies taisni. — Hm! Ja es būtu mis Hevišemas vietā, tad nebūtu to darījis. Taču tas viņai pašai labāk jāzina.

—        Es zinu vēl vairāk par mis Hevišemas audžumeitu, nekā to zina pati mis Hevišema, ser. Es pazīstu Estellas māti.

Misters Džegerss jautājoši pavērās manī un atkārtoja:

—   Māti?

—    Es viņu redzēju pirms trim dienām.

—   Jā? — novilka misters Džegerss.

—    Un jūs arī, ser. Jūs redzat viņu daudz biežāk.

—   Jā?

—        Varbūt es zinu pat vairāk par Estellu neka jūs, — es turpināju. — Es pazīstu arī viņas tēvu.

Tikko pamanāma mistera Džegersa sakustēšanās — viņš bija pārāk savaldīgs, lai uzskatāmi mainītu izturēšanos, taču šo sīko kustību viņš neprata noslēpt — pārliecināja mani, ka viņš nezināja neko par Estellas tēvu. Es jau tā arī domāju, spriežot pēc Provisa vārdiem, ko man Herberts bija atstāstījis, ka viņš «aizvācies no ceļa»; no tā es secināju, ka Proviss toreiz nav bijis vēl mistera Džegersa klients un griezies pie viņa tikai pēc kādiem četriem gadiem, kad vairs nebija nekāda iemesla atsaukties uz savām tēva tiesībām. Tomēr līdz šim es varēju tikai nojaust to, bet nu man nepalika vairs nekādu šaubu.

—    Tā! Jūs pazīstat šās jaunās lēdijas tēvu, Fip? — misters Džegerss ievaicājās.

—    Jā, — es atbildēju, — un viņu sauc Provisu — no Jaunās Dienvidvelsas.

Pat misters Džegerss sarāvās, kad es izrunāju šos vārdus. Viņš sarāvās tikko manāmi, kas varētu paslīdēt neuzmanīgam skatītājam garām, jo viņš tūliņ attapās un savaldījās, taču sarāvās, lai arī izlikās, ka viņam ievajadzējies kabatas lakata. Kā Vemiks uztvēra šo ziņu, to neredzēju, jo neskatījos uz viņu tobrīd, baidīdamies, lai mistera Džegersa asredzība neatklāj, ka mums bijuši kādi slepeni sakari.

—    Un kādi pierādījumi ir Provisa rīcībā, lai to apgalvotu, Fip? — misters Džegerss visai dzestri apjautājās, pacēlis kabatas lakatu pusceļā uz deguna pusi.

—    Viņš nav to apgalvojis un neapgalvo, — es atbildēju, — jo viņš pat nezina, ka viņa meita ir dzīva.

Šoreiz pat visuspēcīgais kabatas lakats izrādījās bezspēcīgs. Mana atbilde bija tik negaidīta, ka misters Džegerss iebāza lakatu atpakaļ kabatā neizmantotu, sakrustoja rokas un pievērsa man stingru, caururbjošu skatienu, kaut gan viņa seja palika nekustīga kā vienmēr.

Tad es izstāstīju visu, ko zināju un kā biju to dabūjis zināt, taču stāstīju ar tādu aprēķinu, lai viņš secinātu, ka esmu dzirdējis no mis Hevišemas to, ko patiesībā biju dzirdējis no Vemika. Šai ziņā biju ļoti piesardzīgs. Es pat neskatījos uz Vemika pusi, kamēr runāju, un pēc tam brīdi mierīgi izturēju mistera Džegersa skatienu. Kad beidzot palūkojos uz Vemika pusi, tad pamanīju, ka spalva mainījusi atrašanās vietu un Vemiks cītīgi noliecies pār galdu.

—    Hā! — misters Džegerss beidzot noteica un spēra soti uz papīriem apkrautā galda pusi. — Pie kā jūs palikāt, Vemik, kad misters Fips ienāca?

Taču es nevarēju pieļaut, lai mani tā aizraida projām, un kaislīgi, teju pat ar sašutumu centos pierunāt viņu,

lai izturas pret mani vaļsirdīgāk un cilvēcīgāk. Atgādināju, kādas aplamas cerības biju lolojis un cik ilgi un kā visu atklājis, liku manīt arī par tām briesmām, kas nomāc manu garu. Apgalvoju, ka esmu pelnījis kaut mazliet uzticības no viņa puses, jo pats esmu tik daudz viņam uzticējis. Aizrādīju, ka nevainoju viņu ne par ko, neturu aizdomās, neapšaubu viņa rīcības pareizību, tikai lūdzu apstiprināt to patiesību, ko esmu atklājis. Un, ja viņš jautātu, kāpēc man tas nepieciešams un kāpēc es iedomājos, ka man uz to tiesības, tad es viņam teiktu, ka, lai cik maz viņš liekas zinis par tādiem nožēlojamiem sapņiem, es tomēr esmu mīlējis Estellu no sirds un ilgi un, kaut esmu viņu pazaudējis un mana dzīve būs nožēlojama, taču viss, kas saistās ar viņu, joprojām ir man tuvāks un dārgāks par visu pasaulē. Redzēdams, ka misters Džegerss stāv mēms un nekustīgs, it kā neko nebūtu dzirdējis, es uzrunāju Vemiku:

—    Vemik, es zinu, ka jums ir jūtīga sirds, esmu redzējis jūsu jauko māju un jūsu veco tēvu, zinu, kādām nevainīgām un gaišām izpriecām jūs nododaties savā brīvajā laikā. Es lūdzu jūs, bilstiet kādu vārdu misteram Džegersam un pārlieciniet viņu, ka pēc visa notikušā viņam jāizturas vajsirdīgāk pret mani!

Nekad neesmu redzējis, ka divi cilvēki pārmij tik dīvainus skatienus, kā to darīja misters Džegerss un Vemiks pēc šīs manas tirādes. Man jau uzmācās bažas, ka Vemiks tūliņ saņems aprēķinu, bet tās pagaisa, kad pamanīju, ka misters Džegerss teju pat grasās smaidīt un Vemiks kļūst drošāks.

—    Ko tas nozīmē? — misters Džegerss jautāja. — Jums esot vecs tēvs un nevainīgas izpriecas?

—Un kas par to, — Vemiks attrauca, — ja tas netraucē manu darbu?

—    Fip, — sacīja misters Džegerss, uzlikdams roku man uz pleca un pasmaidīdams patiešām neslēptu smaidu, — šis cilvēks laikam ir pats lielākais un slīpētākais liekulis visā Londonā.

—    Ne uz to pusi, — Vemiks atteica, kļūdams aizvien drosmīgāks. — Vai tad sevi jūs aizmirsāt?

Atkal viņi pārmija pirmītējos dīvainos skatienus, it kā turēdami viens otru aizdomās par kādu krāpšanu.

—    Jums esot jauka māja? — misters Džegerss noprasīja.

—    Kāpēc gan nevar būt, ja tas netraucē darbā? — Vemiks atjautāja. — Un es nemaz nebrīnītos, ser, ja jūs arī sāktu domāt par omulīgas mājas iegādāšanos, kad jums apniks visas jūsu darīšanas.

Misters Džegerss domīgi reizes divas vai trīs pagrozīja galvu un pat nopūtās.

—    Fip, — viņš sacīja, — nerunāsim par «nožēlojamiem sapņiem», jo par tiem jums vairāk zināšanu nekā man, turklāt no nesenas pieredzes. Runāsim par ko citu. Es celšu jums priekšā kadu iespējamu gadījumu. Tikai ievērojiet, ka es nerunāju par to kā par īstenībā notikušu.

Viņš pagaidīja, kamēr es apliecināju — jā, esmu pilnīgi pareizi sapratis, viņš nerunā par īstenībā notikušu gadījumu.

—    Nu, tad iedomājieties kaut ko tādu, Fip, — misters Džegerss turpināja. — Iedomājieties gadījumu, ka sieviete tādos apstākļos, kādus jūs minējāt, noslēpusi savu bērnu, bet bijusi spiesta atklāt to savam advokātam, ka.ļ tas paskaidrojis viņai, ka aizstāvēšanai viņam nepieciešams zināt, vai bērns ir dzīvs vai ne. Iedomājieties, ka tai pašā laika bagāta un untumaina lēdija uzdevusi advokātam pagādāt bērnu, ko viņa pieņemtu audzināšanā un apgādāšanā.

—    Es saprotu, ser.

—    Iedomājieties, ka šis advokāts uzturas vidē, kur valda ļaunums, un par bērniem viņš zina vienīgi to, ka tie nāk pasaulē jo lielā vairumā, lai ietu bojā. Iedomājieties, ka viņš bieži redzējis bērnus, ko visā nopietnība sauc pie krimināltiesas, kur viņi jāņem rokās un jāpaceļ uz augšu, lai viņus visi varētu redzēt; iedomājieties, ka viņam zināmi neskaitāmi gadījumi, kad šos bērnus iemeta cietumā, pēra, izsūtīja katorgā, pameta novārtā, izdzina no sabiedrības un visiem spēkiem gatavoja no viņiem karātavu putnus, un, kad tie bija pieauguši, pakāra. Iedomājieties, ka gandrīz uz visiem bērniem, ar kuriem viņam bija praksē darīšanas, viņam bija tiesības skatīties kā uz zivju mazuļiem, kas, kļuvuši par zivīm, nonāks viņa tīklos — lai tiktu apvainoti, aizstāvēti, pamesti likteņa varā, padarīti par bāriņiem, pakļauti pazemošanai un nozākāšanai.

—    Es Saprotu, ser.

—    Iedomājieties, Fip, ka visā šai bērnu barā patrāpījies mazs, jauks bērns, ko varēja paglābt; bērns, kuru viņa

tēvs uzskatīja par mirušu un par kuru ziņas ievākt nedrīkstēja; bērns, kura māti aizstāvis apvaldīja ar šādiem argumentiem: «Es zinu, ko jūs esat darījusi un kā jūs to esat izdarījusi. Jūs aizgājāt tur un tur, izdarījāt to un to un tad rīkojāties tā un tā, lai novērstu aizdomas. Es esmu visu to izsekojis un varu to pateikt. Sķirieties no bērna, bet es jums apsolu, ka, gadījumā ja jūsu attaisnošanas labad tiesā būs nepieciešams bērnu uzrādīt, tas tiks izdarīts. Nododiet bērnu man, un es darīšu visu, lai jūs tiktu attaisnota. Ja jūs izglābsieties, tad arī bērns būs glābts, ja jūs iesiet bojā, tad vismaz bērns tiks izglābts.» Iedomājieties, ka sieviete tam piekrita un ka tiesa viņu attaisnoja.

—    Es saprotu visu pilnīgi.

—    Ari to, ka tas ir tikai pieņēmums?

—    Ka tas ir tikai pieņēmums.

—    Tikai pieņēmums, — atkārtoja arī Vemiks.

—    Iedomājieties, Fip, ka no visa pārdzīvotā un arī aiz bailēm no nāves sieviete nav vairs īsti pie pilna prāta un atbrivota baidās atgriezties agrākajā sabiedrībā, un meklē patvērumu pie sava aizstāvja. Iedomājieties, ka aizstāvis patur viņu pie sevis un, līdzko viņas sākotnējais nevaldāmais raksturs draud izlauzties uz āru, aizstāvis apvalda viņu, likdams saprast, ka šī sieviete atrodas viņa varā. Vai jūs labi izpratat šo iedomāto gadījumu?

—    Pavisam labi.

—    Iedomājieties, ka bērns ir pieaudzis un apprecējies aiz aprēķina. Ka bērna māte joprojām dzīva. Ka ari tēvs joprojām dzīvs. Ka tēvs un māte, nemaz to nezinādami, dzīvo tik un tik jūdžu vai pat jardu atstatumā. Ka noslēpumam jāpaliek noslēpumam, kaut ari jūs esat to atklājis. Apsveriet šo pēdējo punktu sevišķi rūpīgi.

—    Es to daru.

—    Arī Vemiku es lūgšu apsvērt to rūpīgi.

— Labi, — Vemiks atbildēja.

—    Kā labad būtu vērts tagad atklāt šo noslēpumu? Tēva labad? Domāju, ka sastapšanās ar bērna māti viņam nekādu prieku nesagādās. Mātes labad? Manuprāt, ja viņa patiešām pastrādājusi to, par ko viņu apvaino, tad labāk, ja viņa paliek turpat, kur patlaban atrodas. Meitas labad? Domāju, tas būtu viņai slikts pakalpojums, ja viņas vīram tiktu darīta zināma viņas izcelšanas. Tas iegrūstu viņu atpakaļ postā un kaunā, no kura viņa bija paglābta veselus divdesmit gadus un no kura viegli varētu paglābties līdz mūža galam. Un pieņemiet vēl turklāt, Fip, ka jūs viņu mīlējāt un ka par viņu jums bija šie «nožēlojamie sapņi», kādi, starp citu, vienā vai otrā'brīdī mulsinājuši prātu daudz vairāk cilvēkiem, nekā jūs varat iedomāties, tad es teikšu, ka labāk būtu, pirms jūs to darāt, — un padomājis jūs man piekritīsiet, — ja jūs ar pārsieto labo roku nocirstu savu pārsieto kreiso un tad pasniegtu cirvi Vemikam, lai viņš jums nocērt arī to pārsieto labo.

Es uzmetu acis Vemika nopietnajai sejai. Viņš visai nopietni pielika rādītājpirkstu pie lūpām. Es darīju to pašu. Arī misters Džegerss darīja to pašu.

—    Nu, Vemik, — viņš pēc tam ierunājās parastajā tonī,

—   pie kā jūs palikāt, kad misters Fips ienāca?

Es mazliet pakavējos, kamēr viņi strādāja, un pamanīju, ka viņi vēl vairākkārt apmainījās ar tiem dīvainajiem skatieniem, tikai tagad, manuprāt, katrs no viņiem it kā baidījās un varbūt pat apzinājās, ka parādījis otram profesijai neatbilstošu cilvēcisku vājību. Šķiet, ka tieši tāpēc abi izrādīja tādu nepiekāpību — misters Džegerss izturējās ārkārtīgi valdonīgi, bet Vemiks ietiepās un spurojās pretī ikreiz, ja pagadījās kaut mazākais pārpratums. Es nekad nebiju redzējis viņu starpā tādas nesaskaņas, jo parasti viņi ļoti labi sapratās.

Taču viņus laimīgi paglāba īstā laikā ieradies Maiks, kuru es tiku redzējis, pirmo reizi ienākot kantorī, — klients ar kažokādas cepuri un parašu slaucīt degunu piedurknē. Šis tips, kuram kāds tuvinieks, ja ne viņš pats, pastāvīgi izrādījās iepinies likstā (kas nozīmēja — iekļuvis Ņūgeitā), bija atnācis pavēstīt, ka viņa vecākā meita apcietināta, jo esot aizdomas, ka viņa apzagusi veikalu. Kad viņš klāstīja šo bēdīgo notikumu Vemikam, jo misters Džegerss dižmanīgi stāvēja pie kamīna un nepiedalījās viņu sarunā, Maika acīs pavīdēja kaut kas asarai līdzīgs.

—   Kas tad nu būs? — Vemiks sašutis bargi uzsauca.

—   Vai jūs te esat atnācis pinkšķēt?

—    Es jau nedomāju to darīt, mister Vemik.

—    Bet izdarījāt, — Vemiks atcirta. — Kā jūs iedrīkstaties? Kā jūs varat nākt uz šejieni, ja nevarat savaldīties un šļakstināties uz visām pusēm kā slikta rakstāmspalva? Ko jūs īsti domājat?

—        Dažureiz cilvēks netiek galā ar savām jūtām, mister Vemik, — Maiks gaudās.

—        Ar ko? — Vemiks uzbrēca vēl niknāk. — Pasakiet to vēlreiz!

—        Paklau, jūs tur, — iejaucās misters Džegerss, pasperdams soli uz priekšu un rādīdams ar pirkstu uz durvīm. — Arā no kantora! Es te nekādas jūtas nepielaidīšu. Ejiet!

—    To jūs esat pelnījis, — Vemiks papildināja. — Ejiet! Nelaimīgais Maiks visai pazemīgi aizvācās, bet misters Džegerss un Vemiks likās atjaunojuši savu labo saprašanos un stājās pie darba ar svaigiem spēkiem, it kā nupat ieturējuši kārtīgu lenču.

PIECDESMIT OTRA NODAĻA

No Litlbritenas es ar čeku kabatā devos pie mis Skifinsas brāļa grāmatveža, un mis Skifinsas brālis grāmatvedis tūliņ devās pie Klarikera un atveda viņu pie manis; ar lielu gandarījumu es noslēdzu šo mūsu kopējo darījumu. Tik vien laba es biju padarījis un tik vien pasākumu novedis līdz galam, kopš pirmo reizi dabūju zināt par savām lielajām cerībām.

Klarikers pie reizes pavēstīja man, ka viņa firma gūstot aizvien lielākus panākumus un ka viņš drīzumā varēšot atvērt nelielu filiāli Austrumos, kas ļoti vajadzīga tirdzniecisko darījumu paplašināšanai, un ka Herberts, kuru viņš nu pieņemšot par kompanjonu, varēšot uzņemties tās vadību. Es nopratu, ka man drīzumā draud šķiršanās no drauga ārī tad, ja es pats nedomātu pamest Angliju. Tagad es patiešām jutu, ka zaudēšu pēdējo enkuru un palikšu vēju un viļņu varā.

Taču mani atalgoja tas prieks, ar kādu Herberts mēdza vakaros pārnācis stāstīt savas jaunās ziņas, pat neiedomādamies, ka man tās sen nav vairs jaunas, un līksmi iztēlojās fantastiskas ainas, kā viņš vedīs Klāru Bārliju uz Tūkstoš un vienas nakts zemi, kur ieradīšos arī es (jādomā, karavānas priekšgalā uz kamieļa), un tad mēs vizināsimies pa Nīlu un redzēsim visādus brīnumus. Sevišķi neaizraudamies ar savu līdzdalību šinīs krāšņajos plānos, es tomēr jutu, ka Herberta dzīves ceļš noskaidrojas un, ja vien vecais Bils Bārlijs tikpat cītīgi turēsies pie pipariem un ruma, tad viņa meitas liktenis drīz būs nodrošināts.

Bija jau marta sākums. Mana kreisā roka, lai arī nerādīja nekādas sliktas pazīmes, dzija tik gausi, ka es joprojām nevarēju vilkt mēteli mugurā. Labā bija ciešamā stāvoklī — diezgan stipri savainota, tomēr lietojama.

Pirmdienas rītā, kad mēs ar Herbertu brokastojām, es saņēmu pa pastu sūtītu Vemika vēstuli:

Volvortā. Līdzko izlasiet — sadedziniet. Šās nedēļas sākumā, teiksim, trešdien, varat, ja vēlaties, darīt to, kas jums jau zināms. Tagad sadedziniet.

Kad biju to parādījis Herbertam un sadedzinājis — taču vispirms mēs iemācījāmies to no galvas —, mēs apspriedāmies, ko darīt. Nu vairs nevarēja klusēt par to, ka es neesmu spējīgs airēt.

—    Es esmu to daudzkārt apsvēris, — Herberts sacīja, — un, manuprāt, atradis labāku izeju nekā nolīgt kādu Temzas laivinieku. Ņemsim Startopu. Labs puisis, airēšanā izveicīgs, mums pieķēries un ir uzticams un godīgs.

Es arī vairākkārt biju domājis par to pašu.

—    Bet cik daudz lai mēs viņam uzticam, Herbert?

—    Ļoti maz — tik, cik nepieciešams. Lai viņš domā, ka tas ir kāds untums, kas jātur noslēpumā līdz otram ritam; vēlāk var pateikt, ka mums aiz ārkārtīgi svarīgiem iemesliem vajag uzsēdināt Provisu uz ārzemju tvaikoņa. Tu brauksi viņam līdzi?

—   Bez šaubām.

—    Uz kurieni?

Es daudzkārt biju to ar bažām pārdomājis, un beidzot man šķita, ka pilnīgi vienalga, uz kādu ostu doties — uz Hamburgu, Roterdamu vai Antverpeni —, tam bija maza nozīme, galvenais — dabūt Provisu projām no Anglijas. Ikviens ārzemju tvaikonis, kas gadīsies cejā un būs ar mieru mūs uzņemt, būs labs. Klusībā biju nodomājis aizvest Provisu ar laivu, cik tālu vien iespējams, katrā ziņā viņpus Greivzendas, jo Greivzendā visvairāk bija jābaidās no pārbaudes un iztaujāšanas, ja rastos kādas aizdomas. Tā kā ārzemju kuģi parasti atstāja Londonu reizē ar bēgumu, tad mums vajadzēja izbraukt reizē ar iepriekšējo bēgumu un nogaidīt klusā vietā, kamēr rāsies izdevība noķert kādu kuģi. Laiku, kad kuģis sasniegs attie-

cīgo vietu, varēja aprēķināt samērā precīzi, ja vien ievāca nepieciešamās ziņas.

Herberts visam piekrita, un tūliņ pēc brokastīm mēs izgājām ievākt šīs ziņas. Mēs noskaidrojām, ka vispiemērotākais būtu tvaikonis, kas dodas uz Hamburgu, un pievērsām galvenokārt tam savu uzmanību. Taču mēs paturējām prātā arī citus ārzemju tvaikoņus, kuri atstāja Londonu tai pašā laikā, un iegaumējām katra izskatu un krāsu. Tad mēs šķīrāmies uz dažām stundārli, es gāju nokārtot vajadzīgos papīrus izbraukšanai, bet Herberts uz Stārtopa dzīvoklī. Mēs abi nokārtojām visu vajadzīgo un, sastapušies pulksten vienos, apmainījāmies ar ziņām. Man bija papīri kārtībā, Herberts aprunājies ar Stārtopu, kurš ar lielāko prieku bija gatavs mums pievienoties.

Mēs norunājām, ka Herberts ar Stārtopu airēs, es būšu pie stūres; mūsu sargājamais būs pasažieris un sēdēs mierīgi laivā; steigties mums nevajadzēs, un laika pietiks. Nospriedām, ka Herbertam labāk nenākt mājās uz pusdienām, jo vakarā viņam jāiet uz Dzirnavdīķi, toties rīt, otrdien, viņš tur nemaz nerādīsies; viņš piekodinās Provisam, lai tas trešdien, līdzko pamana pa logu mūs tuvojamies, nonāk lejā pie kāpnēm, kas atrodas pie paša nama; viss vajadzīgais jāapspriež ar viņu šonakt, jo mēs ātrāk ar viņu nesatiksimies kā tikai tad, kad atbrauksim pēc viņa ar laivu. —

Mēs vienojāmies par to, un es gāju uz mājām.

Atslēdzis durvis, ieraudzīju vēstuļu kastītē man adresētu vēstuli, ļoti netīru vēstuli, kaut arī diezgan labi uzrakstītu. Tā bija atnesta, acīm redzot, pēc tam, kad biju aizgājis, un tās saturs bija šāds;

«Ja nebaidāties šovakar vai rītvakar ap pulksten deviņiem ierasties vecajā tīreli, namiņā pie slūžām blakus ka(ķu ceplim, tad nāciet. Ja gribat dabūt ko zināt par savu tēvoct Provisu, tad labi būtu, ja jūs nāktu, nevienam neko neteicis, un netērētu velti laiku. Jums jānāk vienam. Paņemiet šo vēstuli līdzi.»

Man jau tā bija diezgan rūpju arī bez šīs ērmīgās vēstules. Es lāgā nezināju, ko darīt. Pats ļaunākais, ka man bija tūliņ jāizlemj, ja negribēju nokavēt dienas diližansu, kurš šovakar mani nogādātu laikā uz mūsu pilsētiņu. Rītnakt nebija ko domāt par braukšanu, jo tad mūsu bēgšanai atliktu pārāk maz laika. No otras puses, solītās ziņas varēja mūsu bēgšanai noderēt.

Ja man ari būtu bijis pietiekami daudz laika pārdomām, manuprāt, es tomēr būtu devies ceļā. Taču pārdomām neatlika laika — spriežot pēc pulksteņa, diližanss atgāja pēc pusstundas —, un es nolēmu braukt. Droši vien es to nebūtu darījis, ja vēstulē nebūtu pieminēts mans tēvocis Proviss. Sis atgādinājums pēc Vemika vēstules un mūsu šārlta priekšdarbiem nosvēra svaru kausus uz braukšanas pusi.

Drudžainā steigā ir grūti aptvert jebkuras vēstules saturu, un man nācās vairākas reizes pārlasīt šo mīklaino vēstuli, iekams mehāniski apjautu, ka tā jātur noslēpumā. Tikpat mehāniski pakļaudamies šim rīkojumam, es ar zīmuli uzrakstīju zirnīti Herbertam, ka sakarā ar aizceļošanu (iespējams, uz ilgu laiku) esmu nolēmis vēlreiz aizbraukt un pārliecināties, kā klājas mis Hevišemai. Nu man tikko atlika laika uzvilkt mēteli, aizslēgt dzīvokli un pa īsāko ceļu steigties uz diližansu kantori. Ja es būtu braucis ar ormani pa ierastajām ielām, tad noteikti būtu nokavējis, bet tagad man laimējās noķert diližansu, kad tas patlaban brauca ārā no pagalma. Kad es atjēdzos, tad redzēju, ka esmu vienīgais pasažieris iekšējos sēdekļos un, diližansam kratoties, grimstu līdz ceļgaliem salmos.

Jā, es patiešām nebiju lāgā atjēdzies, kopš saņēmu šo vēstuli, — tik ļoti tā bija apstulbinājusi mani pēc šārīta steigas. Steiga un uztraukums bija lieli, jo, lai cik ilgi un bažu pilns biju gaidījis uz Vemika mājienu, tas tomēr mani negaidīti pārsteidza. Tagad es vairs nespēju aptvert, kā esmu gadījies šai karietē, šaubījos, vai man ir pietiekami svarīgs iemesls te atrasties, prātoju, vai ne* būtu labāk kāpt ārā un iet atpakaļ uz mājām, apsvēru, vai ir prātīgi paļauties uz anonīmām vēstulēm, — īsi sakot, izbaudīju pilnā mērā visas mokošu svārstību un pretrunīgu lēmumu stadijas, kādas, manuprāt, pazīstamas ikvienam, kas kādreiz neapdomāti rīkojies. Taču Provisavārda pieminēšana atspēkoja visus iebildumus. Es spriedu — kā, pats to neapzinādamies, biju spriedis arī agrāk, ja vispār spēju spriest, — ka es sev nekad nespētu piedot, ja viņu piemeklētu kāda nelaime tikai tāpēc, ka neesmu klausījis uzaicinājumam ierasties!

Tumsa uznāca, pirms vēl bijām galā, brauciens šķita ilgs un nomācošs, jo pa diližansa logu neko nevarēja redzēt, bet sēdēt uz imperiāla manā pašreizējā stāvoklī nebija iespējams. Gribēdams izvairīties no Zilā Kuiļa, es izkāpu

pilsētas nomalē pie nelielas ēdnīcas un pasūtīju pusdienas. Kamēr tās gatavoja, es aizgāju līdz Satishauzai un apvaicājos par mis Hevišemu; stāvoklis bija aizvien vēl nopietns, kaut ari mazliet uzlabojies.

Izraudzītā ēdnīca bija kādreiz bijusi sena klostera sastāvdaļa, un es ēdu pusdienas astoņstūrainā ēdamistabā, kas atgādināja kristāmo trauku. Tā kā es nevarēju pats sagriezt gaļu, tad saimnieks, vecis ar spīdošu pliku pauri, nāca man palīgā. Mums sākās saruna, un viņš bija tik laipns, ka izstāstīja manu dzīves stāstu — protams, lo plaši pazīstamo versiju, pēc kuras Pamblčuks ir bijis mans pirmais labvēlis un manas laimes pamatlicējs.

—    Vai jūs pazīstat to jauno cilvēku? — es apvaicājos.

—        Es, vai? — saimnieks pārjautāja. — Kā nu ne — vēl no tiem laikiem, kad viņš pat staigāt nemācēja.

—    Vai viņš kādreiz apmeklē arī šo pusi?

—        Kā ne, šad tad viņš apmeklē savus smalkos draugus, bet neliekas vairs pazīstam to, kas viņu pataisījis par cilvēku.

—    Kas tas tāds ir?

—    Tas, ko es pieminēju, — misters Pamblčuks.

—    Un pret citiem viņš nav izrādījis tādu nepateicību?

—        Bez šaubām, ka izrādītu, ja vien būtu kam izrādīt, — saimnieks atbildēja. — Pamblčuks ir vienīgais, kas viņa labā pūlējies.

—    Vai Pamblčuks pats tā saka?

—    Saka! Vai tad tur vēl kas jāsaka!

—   Tātad tomēr viņš to saka?

—        Ja jūs dzirdētu viņu par to stāstām, jums sirds kāptu pa muti laukā, — saimniek^ atteica.

Un es domāju: «Džo, dārgais Džo, tu nekad neesi par to runājis. Pacietīgais, mīlošais Džo, tu nekad nesūdzies. Un tu tāpat, maigā Bidij!»

—        Jūsu likstas jums atņēmušas ēstgribu, — saimnieks piezīmēja, uzmezdams skatienu manai pārsietajai rokai zem mēteļa. — Pamēģiniet kādu mīkstāku kumosiņu.

—        Nē, pateicos, — es atbildēju, novērsdamies no galda un drūmi lūkodamies degošajā kamīnā, — es neko vairs negribu. Lūdzu, novāciet visu.

Neviens man nebija licis tik skaudri izjust, cik nepateicīgs esmu bijis pret Džo, kā šis rūdītais liekulis Pamblčuks. Jo divkosīgāks viņš bija, jo skaidrāks šķita Džo; jo zemiskāks viņš izrādījās, jo cildenāks kļuva Džo.

Es jutos dziļi un pilnīgi pelnīti apkaunots, kad tā sēdēju nekustēdamies vairāk nekā stundu pie kamīna. Atjēdzos, kad pulkstenis sita, taču nožēla un mulsums māca māni joprojām; piecēlies es palūdzu, lai man aizpogā mēteli pie kakla, un izgāju tumsā. Jau agrāk biju iztaustījis kabatas, meklēdams vēstuli, lai to vēlreiz pārlasītu, taču nevarēju atrast, un man kļuva neomulīgi, iedomājoties, ka tā būs izkritusi diližansā paklātajos salmos. Tomēr es gluži labi zināju, ka vēstulē minētā vieta bija namiņš pie slūžām tīreli netālu no kaļķu cepļa un ka man tur jābūt deviņos. Laika vairs nebija daudz, un es taisnā ceļā devos uz tīreli.

PIECDESMIT treša NODAĻA

Nakts bija tumša, lai gan pilnais mēness patlaban uzlēca, kad pagāju garām pēdējiem iežogotiem zemes gabaliem un pienācu pie tīreļa. Virs tā tumšās svītras pletās šaura skaidras debess josla, kurā tikko varēja ietilpt sarkanā mēness ripa. Drīz vien tā pacēlās augstāk un ieslēpās sablīvētajos mākoņu kalnos.

Grūtsirdīgās vēja gaudas piešķīra tīrelim vēl skumīgāku izskatu. Svešinieks nebūtu izturējis šo nomāktību, un pat man sažņaudzās sirds tā, ka sāku jau šaubīties, vai prātīgāk nav iet atpakaļ. Taču es pazinu tīreli un būtu varējis atrast ceļu arī daudz tumšāka naktī, tāpēc griešanos atpakaļ ne ar ko nevarētu aizbildinat, ja jau biju šeit • ieradies. Atbraucis šeit pret savu vēlēšanos, es tāpat pret savu vēlēšanos devos tālāk.

Ceļš neveda mani uz vecās mājas pusi, ne arī uz turieni, kur toreiz tvarstīja bēgļus. Peldošais cietums palika man tālu aiz muguras, un vecās bākas uguns atspīdumus smilšu strēlē es redzēju, tikai atskatoties. Kaļķu cepli es pazinu tikpat labi kā veco bateriju, taču starp abiem šiem punktiem pletās daudzas jūdzes, un, ja abos degtu uguns, tad starp tiem stieptos gara melna apvāršņa svītra.

Sākumā man šur tur nācās žogos vērt vārtus ciet un šad tad apstāties, kamēr uz takas sagulušās govis gausi uzslējās un tūļīgi aizklumburo pa zāli vai niedrēm. Taču jau pēc maza brītiņa jutu, ka esmu palicis pilnīgi viens.

Pagāja vēl kāda pusstunda, kamēr sasniedzu cepli. Kaļķi dega, izplatīdami smagu, smacīgu dvingu, strādniekus nekur nemanīja, uguns, acīm redzot, bija iekurta visai naktij. Blakus bija neliela akmeņlauztuve. Tā atradās taisni ceļa vidū, un pēc izsvaidītajiem laužņiem un ričām varēja spriest, ka te strādāts šo pašu dienu.

Izkāpis ārā no bedres, jo grambainā taka gāja taisni tai cauri, es pamanīju gaismu vecajā slūžu namiņā. Pieliku soli un pieklauvēju pie durvīm. Gaidīdams atbildi, aplaidu acis apkārt un redzēju, ka slūžas ir pamestas un brūk kopā, ka koka namiņš ar kārniņu jumtu ilgi vairs nespēs kalpot par patvērumu no lietus un vēja un diezin vai spēj to ari patlaban, ka duļķēs un dūņās ir iesūkušies kaļķi lin ka smacējošie iztvaikojumi no cepļa neatvairāmi baigi plūst uz mani šurp. Atbildes joprojām nebija, un es pieklauvēju vēlreiz. Atkal nekādas atbildes, un es nospiedu durvju rokturi.

Tas pakļāvās, un durvis atvērās. Ieskatījies telpā, ieraudzīju degošu sveci uz galda, solu un uz krāģiem uzliktu matraci. Virs galvas bija bēniņi, es saucu: — Vai te kāds ir? — bet neviens neatbildēja. Ielūkojies pulkstenī, redzēju, ka jau pāri deviņiem, un atkal saucu: — Vai te kāds ir? — Kad neviens neatbildējā, es izgāju ārā, nespēdams izšķirties, ko darīt.

Sāka stipri līt. Man nebija cita patvēruma, tāpēc atgriezos namiņā, apstājos pie durvīm, lai nesālītu, un lūkojos tumsā. Nospriedis, ka namiņā noteikti kāds nesen bijis, ja uz galda deg svece, un ka šim cilvēkam noteikti jānāk atpakaļ, es iedomājos apskatīt, vai dakts stipri nodegusi. Pagriezos, paņēmu sveci, bet to man ar spēju triecienu izsita no rokām, un nākošajā mirklī es nopratu, ka man no mugurpuses uzmesta resnas virves cilpa.

—   Ahā! — noteica kāda apspiesta balss, izgrūdusi lāstu. — Nu tu esi man rokā!

—    Kas te ir? — es saucu, turēdamies pretī. — Kas te runā? Palīgā, palīgā, palīgā!

Mani elkoņi bija cieši piežņaugti pie sāniem, un spiediens uz ievainoto roku radīja neciešamas sāpes. Te kāda spēcīga vīra plauksta spieda man muti ciet, lai apklusinātu kliedzienus, te kads spēcīgs vīrs uzguļas man ar visu krūti, pūzdams karstu elpu sejā, un es tumsā veltīgi pūlējos atbrīvoties, kamēr beidzot mani cieši piespieda pie sienas.

—       Un tagad, — tā pati apspiestā balss teica, atkal izgrūdusi lāstu, — pamēģini vēl brēkt, tad tev dziesma būs tūliņ ciet!

Zaudējis spēkus aiz sāpēm ievainotajā rokā, galīgi apjucis aiz pārsteiguma, tomēr apzinādamies, ka draudi var ātri piepildīties, es apklusu un mēģināju kaut mazliet iegrozīt roku ērtāk. Tomēr tā bija pārāk stipri savilkta ar virvi. Reiz jau tā bija degusi ugunī, bet nu šķita, ka tā iemesta verdošā ūdenī.

Tā kā nakti aiz loga pēkšņi nomainīja akla tumsa, tad es nospriedu, ka nupat aizdarīti aizvirtņi. Pagrābstījies visapkārt, nezināmais ienaidnieks atrada kramu un tēraudu un sāka šķilt uguni. Es sasprindzis vēroju dzirksteles, kas krita uz posu, uz kuru viņš pūta un pūta, turēdams rokā degli, bet varēju saskatīt vienīgi viņa lūpas un degļa zilgano galu, taču arī to visu uz mirkli. Posa bija mitra — šādā vietā par to nav jābrīnās —, un dzirksteles dzisa cita pēc citas.

Viņš nesteidzās un atkal un atkal sita kramu pret tēraudu. Kad dzirksteles sāka birt blīvi un spoži, es pamanīju viņa rokas un pavīdēja daļēji arī seja; varēju spriest, ka viņš sēž, noliecies pār galdu, bet tas arī bija viss. Tad atkal redzēju zilās lūpas pūšam uz posu, pēkšņi deglis uzliesmoja — un es ieraudzīju Orliku.

Pats nezinu, ko biju cerējis ieraudzīt, tikai Orliku gan ne. Pazinis viņu, es sapratu, ka esmu patiešām bīstamā stāvoklī, un nenolaidu vairs acu no viņa.

Viņš bez jebkādas steigas aizdedzināja sveci ar liesmojošo degli, nometa to zemē un samina. Tad nolika sveci mazliet iesānis, lai labāk varētu mani redzēt, nosēdās pie * galda, sakrustojis rokas, un vērās manī. Es atklāju, ka esmu piesiets pie stāvām koka kāpnēm, kas veda uz bēniņiem un bija iestiprinātas klonā dažas collas atstatu no sienas.

—   Tā, — viņš noteica, kad bijām laiciņu vērojuši viens otru. — Nu tu esi man rokā.

—   Atraisi virvi! Atlaid mani!

—   Ahā! — viņš atbildēja. — Es tevi atlaidīšu. Kaut uz menesi, kaut uz zvaigznēm. Gaidi laiku.

—    Kāpēc tu atvilināji mani uz šejieni?

—    Un tu to nezini? — Viņš nikni pazibsnīja ar acīm uz mani.

—    Kāpēc tu uzbruki man tumsa?

—        Tāpēc, ka gribu viens pats tikt ar tevi galā. Viens prot labak glabāt noslēpumu neka divi. Ak tu satana gabals!

Viņa velnišķīgais prieks, kad viņš, atbalstījis rokas uz galda, pašapmierināti grozīdams galvu, vērās manī, lika man nodrebēt. Es klusēju, nenolaizdams no viņa acu, bet viņš pasniedzās ar roku uz kakta pusi un izvilka no turienes bisi ar varā kaltu laidi.

—        Vai to tu pazīsti? — viņš prasīja, izgudrēm tēmēdams uz mani. — Vai atceries, kur to agrāk redzēji? Runā, vilku dzimums!

—    Jā, — es atbildēju.

—        Tu esi vainīgs, ka mani atlaida no turienes. Tava vaina! Runā!

—    Kas cits man atlika?

—        Par to vien jau vajadzēja apgriezt tev sprandu otrādi. Bet kā tu iedrīkstējies nostāties starp mani un to jauno sievišķi, kas man patika?

—    Kad es to esmu darījis?

—        Kad tu to neesi darījis? Tu biji tas, kas diendienā cēla Vecajam Orlikam neslavu.

—        Tu pats sev cēli neslavu, vaino sevi. Es neko tev nebūtu varējis izjaukt, ja tu pats nebūtu visu izjaucis.

—        Melkulis! Tu taču nebūtu taupījis ne pūļu, ne naudas, lai dabūtu mani projām no šejienes, vai ne? — viņš atkārtoja vārdus, ko biju teicis Bidijai mūsu pēdējās sastapšanās reizē. — Nu, tad es tev ko labu pateikšu. Šonakt būtu tā īstā reize, kad tev vajadzētu aizdabūt mani projām no šejienes. Jā, jā! Un kaut par to tev vajadzētu izdot visu savu naudiņu līdz pēdējam vara fārtingam!

Kad viņš padraudēja man ar smago dūri, atviezis zobus kā tīģeris, es jutu, ka viņam taisnība.

—    Ko tu darīsi ar mani?

—        Ko es darīšu? — viņš teica, uzsliedamies kājās, lai varētu labāk atvēzēties, un triekdams dūri galdā. — Es tevi nositīšu!

Viņš paliecās uz priekšu, blenzdams manī, tad lēni atvēra dūri un novilka plaukstu gar lūpām, it kā viņam slienas tecētu, uz mani lūkojoties, un atkal atsēdās.

—        Tu vienmēr stāvēji Vecajam Orlikam ceļā, vēl bērns būdams. Šonakt viņš tevi nodabūs no ceļa. Tu viņam vairs nemaisīsies pa kājām. Tava pēdējā stundiņa klāt.

Es jutu, ka stāvu kapa malā. Uz mirkli izmisis pārlaidu skatienu savam slazdam, mekledams jel kadu iespēju izglābties, bet tādas nebija.

—    Un es vēl ko teikšu, — viņš turpināja, atkal atspiedis elkoņus uz galda. — Ne lupatas no tevis nepaliks zemes virsū, ne kauliņa. Es tevi aizstiepšu uz kaļķu cepli — es divus tādus kā tu varu aiznest uz pleciem —, un lai cilvēki domā, ko grib, viņi neko nedabūs zināt.

Neaptveramā ašumā es ieraudzīju visas šādas nāves sekas. Estellas tēvs noticēs, ka esmu viņu pametis likteņa varā, viņu apcietinās, un viņš mirs, mani nolādēdams; pat Herberts sāks šaubīties par mani, atcerējies atstāto zīmīti un dabūjis zināt, ka esmu tikai uz mirkli apstājies pie mis Hevišemas vārtiem; Džo un Bidija nekad neuzzinās, cik dziļi šonakt esmu apzinājies savu vainu pret viņiem, neviens nezinās, cik ļoti esmu gribējis būt godīgs, ko esmu pārdzīvojis, kādas mokas pārcietis. Nāve, kas mani gaidīja, bija briesmīga, bet vēl briesmīgākas bija bailes, ka mani pēc nāves nepelnīti nosodīs. Un tik strauji traucās manas domas, ka es jau redzēju, kā mani nicina nedzimušās paaudzes — Estellas bērni un bērnu bērni.

Tikmēr nelietis atkal ierunājās:

—    Nu, tu, vilka dzimums, kamēr neesmu tevi nobeidzis kā kuru katru zvēru — un taisni to es darīšu, un tāpēc esmu tevi sasējis —, es vēl pamielošu acis pie tevis un izpriecāšos pēc sirds patikas. Ak tu, sātana gabals!

Man iešāvās prātā, ka vajadzētu vēlreiz saukt pēc palīdzības, lai gan neviens labāk par mani nezināja, cik vientuļa ir šī vieta un cik bezcerīgi gaidīt uz palīdzību. Taču, kad redzēju ļauno prieku, ar kādu viņš blenza mani, naids un nicināšana slēdza manas lūpas. Lai vai kā, bet es apņēmos nepazemoties viņa priekšā un turēties pretī, cik spēka. Kaut arī šai galējo briesmu brīdi mana sirds bija atmaigusi, kaut es pazemībā lūdzu debesīm piedošanu, kaut man sirds sāpēja, iedomājoties, ka nevarēšu atvadīties un ka neesmu atvadījies no tiem, kas man dārgi, neko nevarēšu ne paskaidrot, ne lūgt nenosodīt pārāk bargi manus nožēlojamos maldus, — tomēr Orliku es būtu nogalinājis pat savā miršanas brīdī, ja vien varētu.

Acīm redzot, Orliks bija iedzēries, jo acis viņam bija iekaisušas un asinīm pieplūdušas. Kaklā viņam karājās skārda blašķe — ari agrak viņš bija nēsājis ēdamo un dzeramo kaklā pakārtu. Viņš pacēla blašķi pie lūpām, iedzēra pamatīgu malku, un es saodu stipru alkohola smaku, bet viņa sejā parādījās sarkani plankumi.

—    Vilka dzimums, — viņš teica, atkal uzzvēlies uz galda, — Vecais Orliks tev vēl ko pastāstīs. Tas biji tu, kas nogalēji to savu vellatu māsu.

Un atkal — vēl pirms viņš gausi un tūļīgi lika vārdus teikumos — manā atmiņā zibenīgā ātrumā atausa viss šis notikums — uzbrukums māsai, viņas slimība un nāve.

—    Tas biji tu, neģēli, — es atteicu.

—    Bet es tev saku, tas bija tavs darbs! Es saku, tas notika tikai tevis dēļ, — viņš iekaisis atcirta un, paķēris bisi, sita ar laidi tukšā gaisā. — Es viņai pielavījos no mugurpuses akurāt kā pirmiņ tev — un kā zvēlu! Domāju, beigta jau būs, ko tur vairs, un bijis tas ceplis tuvumā kā tagadiņ tev, tad viņa atžilbusi vis nebūtu. Bet tas jau nebija Vecais Orliks, kas to izdarīja, tas biji tu. Tu jau biji luteklis, bet Orliku lamāja un sita. Veco Orliku lamāt un sist, ko? Nu tu man samaksāsi par to. Tu esi vainīgs, tu samaksāsi.

Viņš dzēra atkal un kļuva aizvien nešpetnāks. Noskatoties, kā viņš cilā pudeli, es nopratu, ka tanī nekas daudz nav atlicis. Man bija skaidrs, ka viņš iestiprina dūšu, lai mani nonāvētu. Es apzinājos, ka ikviena lāse, kas vēl patvērusies blašķē, nozīmē lāsi manas dzīvības. Es apzinājos, ka tad, kad būšu pārvērties tvaikos, kuri nesen līda man pretī kā brīdinoši rēgi, viņš darīs to pašu kā pēc uzbrukuma māsai — drāzīsies uz pilsētu, lai visi redz, ka viņš blandās pa ielām un iemet visās dzertuvēs. Manas ašās domas traucās viņam lidzi uz pilsētu, es garā redzēju gaišu ielu un Orliku un — pretstatā šai ainai, tās ugunim un rosībai — vientuļo tīreli un virs tā baltos tvaikus, kuros būšu izgaisis.

Es ne vien paspēju domās aptvert veselus gadus, kamēr viņš izrunāja kādus desmit vārdus, bet šie viņa vārdi izraisīja manu acu priekšā skaidras ainas. Manas smadzenes bija tik satrauktas un sasprindzinātas, ka, līdzko iedomājos kādu vietu vai personu, tā tūliņ ieraudzīju to. Nav iespējams izteikt, cik spilgti bija šie tēli, un taču tai paša laikā es tik vērīgi sekoju Orlikam — un kurš gan vērīgi neuzmanītu tīģeri, kas gatavojas lēcienam! — ka nepalaidu garām nevienu viņa kustibu.

Iestiprinājies otrreiz, viņš piecēlās no sola un atbīdīja galdu. Tad paņēma sveci un, aizsedzis ar slepkavīgo roku liesmu tā, lai gaisma kristu uz manu seju, nostājās man priekšā, lūkodamies manī un izbaudīdams uzvaras prieku.

•— Vilka dzimums, es tev vēl ko pateikšu. Tas bija Vecais Orliks, pret kuru tu paklupi tonakt uz kāpnēm.

Es ieraudzīju kāpnes ar apdzisušajām lampām. Ieraudzīju smago margu ēnu, ko meta uz sienas vārtsarga laterna. Ieraudzīju istabas, kuras vairs neredzēšu: vienas durvis pusviru, otras aizvērtas, — visas pazīstamās mēbeles.

—    Un kāpēc Vecais Orliks tur gadījās? Klausies vien, vilka dzimums, es tev vēl ko pastāstīšu. Jums ar to sievišķi izdevās izēst mani no šejienes, un nekādas vieglas dzīvošanas te nevarēja būt, nu, tad es sadabūju jaunus čomus un jaunus saimniekus. Viņi manā vietā arī vēstules raksta, kad rodas vajadzība, — saproti, vilka bērns? — pat vēstules raksta! Viņi māk rakstīt ar visādu roku, ne jau tā kā tu, ložņa tāds. Es jau biju stingri noņēmies aizspiest tev dziesmu, kad tu atbrauci uz savas māsas bērēm, tikai nepatrāpījās tāds izdevīgs brīdis, un tad es iedomājos apskatīties, kā tu dzīvo un ko daries. Kad Vecais Orliks ir apņēmies: «Šā vai tā, bet viņš būs man nagos!» — tad tā arī būs. Šitā! Un, kad manījos tev pa pēdām, tad uzdūros uz tavu tēvoci Provisu. Smalki, vai ne?

Dzirnavdīķis, Činksa baseins, Vecā Kopera virvju fabrika — viss atausa tik skaidrs un spilgts! Proviss savā dzīvoklī, signāls, kas nav vairs vajadzīgs, piemīlīgā Klāra, krietnā sieviete, kas rūpējas par viņu kā māte, vecais Bils Barlijs savā gultā — viss aiztraucās man garām it kā manas dzīves straume, steigdamās uz jūru.

—    Ak nu tev gadījies tēvocis! Es taču pazīstu tevi kopš tā laika, kad tu augi pie Gārdžerijiem un biji tāds knislis, ka es tevi būtu varējis saspiest starp īkšķi un radītāja pirkstu (uz to man sen jau nagi niezēja, kad svētdienās redzēju tevi slaistāmies pa dārzu), un tad tev nebūtu nekāda tēvoča. Kur nu! Bet, kad Vecajam Orlikam nāca ausīs, ka tavs tēvocis Proviss, kazi, būs nēsājis ap kāju to pašu dzelzs važu, kuru Vecais Orliks pārvīlētu atrada tīrelī pirms vairākiem gadiem un kuru glabāja, kamēr dabūja iezvelt ar to tavai māsai, kā būtu zvēlis tev arī… kad viņam tas nāca ausīs . .. Ko?

Zvēriskās ņirgās viņš grūda sveci man taisni sejā tā, ka es biju spiests atrauties, lai paglābtos no liesmas.

—   Ahā! — viņš skaļi iesmējās, atkārtodams to vēlreiz.

•— Kas vienreiz apsvilinājies, otrreiz bēg pa gabalu! Vecais Orliks jau zina, ka tu esi apsvilinājies, Vecais Orliks zina, ka tu gribi aizšmugulēt savu tēvoci Provisu prom no šejienes, Vecais Orliks ir pārāk slīpēts tavam prātiņam un zināja, ka tu būsi šonakt klāt kā saukts! Nu, tad paklausies vēl kaut ko, vilcēn, un beigta balle. Ir viens tāds slīpēts vīrs, līdz kuram tavam tēvocim Provisam tikpat tālu kā tev līdz Vecajam Orlikam. Lai nu tavs tēvocis piesargās no viņa, kad būs pazaudējis savu radagabalu. Lai nu piesargās, kad neviena dzīva dvēsele nevarēs uziet ne skrandiņu no viņa dārgā radinieka drēbēm, ne kauliņu no viņa paša. Tas vīrs ne pa kam necietīs, ka Megvičs — re, es pat viņa vārdu zinu! — dzīvo ar viņu vienā zemē, viņš jau bija izdibinājis visu par Megviču, kad tas vēl atradās svešā malā, un skaidrs, ka ir jau palaidis ziņu, kam vajag, lai pats nenonāk briesmās. Kazi, šis vīrs ir tas, kas māk rakstīt ar visādu roku, nevis kā tu, ložņa tāds. Sargies, Megvič, no Kompesona un karātavām!

Viņš atkal piegrūda sveci man klāt, apsvilinādams man matus un seju un uz mirkli padarīdams mani aklu, tad uzgrieza man savu raženo muguru un nolika sveci uz galda. Es domās noskaitīju lūgsnu un mirkli pakavējos pie Džo, Bidijas un Herberta, iekams viņš pagriezās uz manu pusi.

Starp galdu un pretējo sienu bija dažas pēdas plata sprauga. Pa to viņš tagad sāka sojot uz priekšu un atpakaļ. Nekad es vēl tik skaidri nebiju aptvēris, cik liels ir viņa spēks, kā tagad, kad viņa rokas smagi nokarājās gar sāniem un acis ļauni šķielēja uz mani. Man nebija vairs ne kripatiņas cerības. Lai cik zibenīgi darbojās manas smadzenes, lai cik neiedomājami spilgtas bija ainas, kas traucās man garām domu vietā, es tomēr skaidri apzinājos, ka Orliks nekad nebūtu man atklājis tik daudz, ja nebūtu apņēmies nākamajā brīdī pazudināt mani bez pēdām.

Pēkšņi viņš apstājās, izrāva aizbāzni no blašķes un aizmeta to projām. Lai cik viegls tas bija, man šķita, ka tas atsitās pret klonu kā svina gabals. Orliks lēni dzēra, paceldams blašķi aizvien augstāk, un neskatījās vairs uz mani. Pēdējās lāses viņš iztecināja uz saujas un uzlaizīja tās. Tad pēkšņā niknuma lēkmē, drausmīgi lādēdamies, nometa blašķi, pieliecās, un es ieraudzīju viņam rokā akmeņu skaldāmo veseri ar garu, smagu kātu.

Es paliku pie savas apņemšanās: nešķiezdams vārdus veltīgiem lūgumiem, kliedzu pilnā spēkā un turējos pretī, cik jaudāju. Varēju kustināt vienīgi kājas un galvu, bet tobrīd man bija radies pašam nezināms spēks. Tai pašā mirklī izdzirdēju atbildes saucienus, pa durvīm ielauzās gaismas strūkla, pavīdēja vairāki stāvi, bija dzirdamas balsis un kņada, tad Orliks, izlauzies no cilvēku jūkļa kā no vērpetes, pārlēca pāri galdam un nozuda nakts tumsā.

Atžilbis es nopratu, ka guju atraisīts turpat uz klona, tai pašā telpā, galvu ielicis kādam klēpī. Manas acis nenovērsās no kāpnēm pie pretējās sienas, kad sāku atjēgties, — tās es redzēju, pirms vēl biju pilnīgi atguvis samaņu, — un tāpēc sapratu ka atrodos turpat, kur biju samaņu zaudējis.

Būdams pārāk truls sākumā, es pat neatskatījos, kas īsti mani balsta, tikai lūkojos uz kāpnēm, kamēr starp tām un mani parādījās kāda seja. Treba mācekļa seja!

—    Rādās, viņš ir jau uz pekām, — zēns lietišķi teica, — tikai nāvīgi bāls gan!

Tad tas, kas mani balstīja, ielūkojās man sejā, un es redzēju, ka tas bija …

—    Herberts! Žēlīgais dievs!

—    Rāmi, — Herberts teica. — Lēnāk, Hendel. Nesāc uztraukties.

—    Un mūsu vecais biedrs Stārtops! — es izsaucos, kad viņš arī noliecās pie manis.

—    Atceries, kur viņš apsolījies mums palīdzēt, un nomierinies.

Šis mājiens lika man uztrūkties kājās, bet es tūliņ atslīgu atpakaļ aiz pēkšņām sāpēm rokā.

—    Mēs taču neesam neko nokavējuši, Herbert, vai ne? Kas tagad ir par dienu? Cik ilgi esmu šeit bijis?

Man bija dīvainas un stipras aizdomas, ka esmu te nogulējis ilgu laiku — dienu un nakti — divas dienas un naktis vai vēl ilgāk.

—   Mēs neko neesam nokavējuši. Ir tikai pirmdiena,

—   Paldies dievam!

—    Rīt ir otrdiena, un tu varēsi visu dienu atpūsties, — Herberts turpināja. — Bet tev tomēr jāvaid, dargais Hendel. Kas tev sāp? Vai varēsi nostāvēt kājas?

—    Ja, jā, — es attraucu, — iet es arī varu. Nekas cits man nekait, tikai roka svilst aiz sāpēm.

Viņi noņēma pārsējus un izdarīja, ko varēja. Roka bija baismīgi uztūkuši un iekaisusi, un es tikko varēju izturēt, kad skārās tai klāt. Tad viņi saplēsa savus kabatas lakatus jauniem pārsējiem un rūpīgi ielika roku saitē, kamēr nonāksim pilsētā un varēsim sadabūt atvēsinošu apliekamo. Pēc brītiņa mēs jau aizvērām tumšā un tukšā slūžu namiņa durvis un devāmies atceļā cauri akmeņlauztuvei. Treba māceklis — nu jau zellis, augumā īsts šķeista — gāja pa priekšu ar laternu, kuras gaismu es biju pašu pirmo ieraudzījis durvīs. Mēness, kopš to redzēju pirms divām stundām, bija pacēlies krietni augstāk debesīs, un nakts, kaut lietaina, tapusi daudz gaišāka. Baltie tvaiki no kaļķu cepļa slidēja uz pretējo pusi, un es atkal domās noskaitīju lūgsnu, tikai šoreiz tā bija pateicības pilna.

Panācis, lai Herberts beidzot pastāsta, kā viņam izdevies mani izglābt, — sākumā viņš atteicās to darīt, tikai centās mani nomierināt, — es dabūju zināt, ka steigā biju izmetis saņemto vēstuli istabā, kur Herberts to atradis, pārnākdams drīz pēc manis kopā ar Stārtopu, ko pa ceļam sastapis. Vēstules tonis bija padarījis viņu bažīgu, it sevišķi tāpēc, ka vēstulē minētais nesaskanēja ar manu ātrumā uzrakstīto zīmīti. Kādu stundas ceturksni dažādi izprātojies, viņš kļuvis vēl nemierīgāks un kopā ar Stārtopu, kurš labprātīgi pieteicies ceļabiedros, devies uz diližansu kantori, lai uzzinātu, kad aties nākamais diližanss. Tā kā pēdējais diližanss bijis jau projām un Herberta bažas pārvērtušās īstās bailēs, viņš nolēmis doties man pakaļ irētā karietē. Viņi ar Stārtopu ieradušies Zilajā Kuilī pilnīgi pārliecināti, ka sastaps mani tur vai saņems kādas ziņas par mani, taču, neatraduši neko, devušies pie mis Hevišemas, kur ari manis nav vairs bijis. Tad viņi atgriezušies Zilajā Kuili (droši vien tai laikā, kad es klausījos savas biogrāfijas populāro vietējo variantu), lai iestiprinātos un sameklētu kādu pavadoni gājienam uz tīreli. Starp citiem dīkdieņiem, kas slaistījušies ap iebraucamās vietas vārtiem, patrāpījies arī Treba māceklis, uzticīgs senajai ierašai atrasties tur, kur viņam nav ko meklēt, un izrādījies, ka Treba māceklis redzējis mani atgriežamies no mis Hevišemas un aizejam ēdnīcas virzienā. Tad nu Treba māceklis kļuvis viņiem par pavadoni, un visi kopīgi devušies uz namiņu pie slūžām, tikai viņi gājuši pa to ceļu, no kura es vairījos, jo tas veda caur pilsētu. Ejot

Herbertam iešāvies prātā, ka varbūt es tomēr esmu aizņemts ar svarīgu sarunu sakarā ar Provisa drošību un tāpēc iejaukšanās var būt visai nevēlama, tālabad viņš atstājis ceļvedi un Stārtopu pie akmeņlauztuves, pienācis viens pie namiņa un apgājis tam divas vai tris reizes apkārt, pūlēdamies noskaidrot, vai iekšā viss kārtībā. Tā kā viņš dzirdējis neskaidri runājam tikai vienu zemu, aizsmakušu balsi (tolaik, kad manas smadzenes bija tā nodarbinātas), tad sācis jau šaubīties, vai es vispār esmu tur, bet, kad es pēkšņi sācis skaļi kliegt, viņš ari iekliedzies, meties pa durvim iekšā un pārējie sekojuši.

Kad es izstāstīju Herbertam, kas bija namiņā noticis, viņš, par spīti vēlajai stundai, gribēja nekavējoties doties uz pilsētas valdi un pieprasīt, lai Orliku arestē. Taču es jau klusībā biju atteicies no šādas domas, jo tad mūs varēja aizturēt šeit vai likt ierasties rīt atkal un tas varētu beigties liktenīgi Provisam. Šāda varbūtība nebija apstrīdama, tāpēc mēs pagaidām atmetām domas spert kādus soļus pret Orliku. Bez tam pašreizējos apstākļos man šķita gudrāk noslēpt īsto stāvokli Treba māceklim, jo, manuprāt, viņš justos stipri vīlies, atklādams, ka viņa iejaukšanās paglābusi mani no kaļķu cepļa, — ne jau tādēļ, ka Treba māceklis būtu asinskārīgas dabas, taču viņš bija pārāk uzņēmīgs un gatavs mīļuprāt dažādot savu dzīvi un izklaidēties uz cita rēķina. Šķiroties es pasniedzu viņam divas ginejas (pret ko viņam nebija nekādu-iebildumu) un izsacīju nožēlu, ka esmu kādreiz bijis sliktās domās par viņu (kas viņu atstāja pilnīgi vienaldzīgu).

Līdz trešdienai atlika tik maz laika, ka mēs nolēmām atgriezties Londonā to pašu nakti trijatā vienos pasta ratos; mums gribējās tikt ātrāk projām, pirms nakts notikums nav jau visu mutē. Herberts bija sadabūjis veselu pudeli zāļu manai rokai un visu ceļu mainīja apliekamos — tikai tā es varēju izturēt mokošo braucienu. Svīda jau gaisma, kad ieradāmies Templā, es tūliņ likos, gulēt un pavadīju gultā visu dienu.

Mani stipri mocīja bailes, ka saslimšu no tiesas un rīt nebūšu nekur derīgs; taisni brīnums, ka nesaslimu aiz šīm bailēm. Droši vien tā tas arī būtu noticis, jo pārdzīvotās šausmas arī nebija gājušas secen, bet mani uzturēja pārcilvēciskais sasprindzinājums, domājot par rītdienu. Mēs ar tādām bažām b'jām to gaidījuši, tā varēja būt tik sarežģīta, uri neviens nevarēja pateikt, kā tā beigsies, kaut tā bija tik tuvu.

Bija pilnīgi skaidrs, ka piesardziba liedz mums satikties ar Provisu otrdien, bet tieši tas viesa manī jaunu nemieru. Katrs solis uz kāpnēm, katra skaņa lika man sarauties, iedomājoties, ka Proviss ir atrasts un apcietināts un ka man patlaban to nāk pavēstīt. Es pārliecināju sevi, ka viņš ir jau apcietināts, ka mani nomāc kaut kas lielāks par bažām vai priekšnojautu, ka arests noticis un tas noslēpumainā kārtā kļuvis man zināms. Kad nu diena ritēja tālāk un nekādas ļaunas vēstis nepienāca, kad diena bija galā un uznāca tumsa, mani pilnīgi sagrāba savā varā pārvarigas bailes, ka uz rīta pusi es būšu galīgi slims. Mana degošā roka raustījās aiz sāpēm, degošajā galvā pulsēja asinis, un man šķita, ka jau murgoju. Lai sevi pārbaudītu, es sāku skaitīt līdz tūkstotim un atkārtot no galvas dzejoļus un prozas fragmentus. Pārpūlētās smadzenes laiku pa laikam atteicās darboties, es uz mirkli iesnaudos vai aizmirsu kādu vārdu, tad uztrūkos un teicu sev: — Nu jā, tagad man sākas drudzis!

Visu dienu man neļāva kustēties, nepārtraukti mainīja apliekamos rokai un deva atvēsinošu dzērienu. Tikko iekritis miegā, es pamodos ar to pašu nojautu kā namiņā pie slūžām, proti, ka pagājis ilgs laika sprīdis un iespēja glābt Provisu ir zaudēta. Ap pusnakti es piecēlos un iesteidzos pie Herberta, pārliecināts, ka esmu aizgulējies un trešdiena jau pagājusi. Tas bija pēdējais, uz ko biju spējīgs savā uztraukumā, jo pēc tam es cieši iemigu.

Trešdienas rīts jau ausa, kad palūkojos ārā pa logu. Mirgojošās ugunis virs tiltiem bālēja, uzlecošā saule sarkani zvēroja pie apvāršņa. Upe, joprojām tumša un noslēpumaina, plūda zem tiltiem, un uz to salti pelēkajām arkām šur tur pavīdēja silti sārti plankurrfi, ko meta debesu ugunskurs. Kamēr es lūkojos uz jumtu gūzmu, no kurienes baznīcu torņi un smailes traucās augšup neparasti dzidrajā gaisā, saule bija uzlēkusi un upe, it kā tai būtu norauts tumšs plīvurs, pēkšņi atmirdzēja miljonos spožu dzirksteļu. Ari es jutos spirgts un možs, it kā no manis tāpat būtu norauts kāds tumsas plīvurs.

Herberts gulēja aizmidzis gultā un mūsu bijušais skolas biedrs — uz dīvāna. Es nevarēju apģērbties bez citu palīdzības, taču uzkūru uguni, jo ogles vēl gailēja, un uzvārīju kafiju brokastīm. Drīz arī viņi piecēlās spirgti un moži, mēs ielaidām pa logiem skaudro rīta gaisu un nolūkojāmies uz paisumu upē, kas slīdēja mums garām.

— Pulksten deviņos, līdzko sāksies bēgums, — Herberts jautrā omā sacīja, — jūs, kas esat Dzirnavdīķa krastā, gv tavojieties un gaidiet mūs!

PIECDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Bija viena no tām marta dienām, kad spīd karsta saule un pūš salts vējš, kad piesaulē ir vasara, bet ēnā ziema. Mēs uzvilkām tūka mēteļus, un es paņēmu ceļa somu. No visa, kas man piederēja šai pasaulē, es paņēmu tikai pašu nepieciešamāko, kas ietilpa šai somā. Uz kūlieni došos, ko darīšu, kad atgriezīšos — uz šiem jautājumiem man nebija nekādas atbildes, un es arī nepūlējos tās atrast, jo domāju vienīgi par Provisa glābšanu. Tikai ejot ārā pa durvīm, es uz mirkli piestājos un atskatījos, un smadzenēs pavīdēja doma, kādos apstākļos gan man būs lemts šeit atgriezties, ja tas vispār kādreiz notiks.

Mēs nesteigdamies nogājām pa Tempļa kāpnēm krastmalā un tur brītiņu pakavējāmies, it kā nespēdami izšķirties, vai vispār braukt šodien. Protams, par to jau es iepriekš biju parūpējies, lai mūsu laiva būtu kārtībā un viss sagatavots braukšanai. Nospēlējuši šo mazo vilcināšanās komēdiju, kuru noskatījās tie divi trīs abinieki, kas mita Tempļa kāpņu tuvumā, mēs iekāpām laivā un devāmies ceļā; Herberts sēdēja pie airiem, es pie stūres. Bija tieši pusdeviņi — vēl paisuma laiks.

Mūsu plāns bija šāds: no deviņiem līdz pulksten trim laisties lejup reizē ar bēgumu, pēc tam lēnītēm airēt tālāk pret straumi, kamēr satumsīs. Ap to laiku mēs būsim krietnu gabalu aiz Greivzendas, starp Kentu un Eseksu, kur upe ir plata un satiksme reta, krastmala tikpat kā nav apdzīvota un tikai šur tur sastopami vientuļi krodziņi, un vienā no tiem mēs cerējām atrast naktsmājas. Tur mēs domājām pavadīt visu nakti. Abi tvaikoņi — viens uz Hamburgu, otrs uz Roterdamu — atstās Londonu ceturtdienas rītā ap pulksten deviņiem. Atkarība no mūsu atrašanās vietas mēs zināsim, kad tos gaidīt, un signalizēsim pirmajam, lai, gadījumā ja tas aiz kaut kādiem iemesliem mūs neuzņemtu, mums vēl atliktu rezervē otrais. Tvaikoņu pazīšanas zīmes mēs bijām iegaumējuši.

Kad nu beidzot bijām stājušies pie sava nodoma īstenošanas, es jutos tik atvieglots, ka man pat bija grūti atcerēties to noskaņojumu, kādā atrados pirms dažām stundām. Svaigais gaiss, saules spožums, kustība uz upes un pati upes straume — šis dzīvais ceļš, kas šķita jūtam mums līdzi, uzmundrinām un iedrošinām mūs, iedvesa man jaunas cerības. Mani gan sarūgtināja tas, ka no manis tik maz labuma, bet reti varēja sastapt labākus airētājus par maniem abiem draugiem, kuri bija spējīgi airēt ar plašiem, vienmērīgiem vēzieniem visu dienu.

Tolaik tvaikoņu uz Temzas bija krietni vien mazāk nekā mūsdienās, toties laivu krietni vairāk. Baržu, ogļu vedēju burinieku un kabotāžas kuģu bija apmēram tikpat daudz kā tagad, toties gan lielu, gan mazu tvaikoņu skaits ir pieaudzis desmit vai pat divdesmitkārtīgi. Torīt., lai gan vēl bija agrs, pa upi šaudījās neskaitāmas airu laivas un milzums baržu devās lejup reizē ar bēgumu; braukāšana starp tiltiem parastajā laivā tais laiķos bija daudz ērtāka un drošāka nekā tagad, un mēs aši traucāmies uz priekšu starp daudzām platdibenēm un jollām.

Jau palika aiz muguras vecais Londonas tilts un vecais Bilingsgeitas tirgus ar austeru barkasiem un holandiešu liellaivām, baltais Tauera tornis un Nodevēju vārti,1 un mēs nokļuvām visrosīgākajā ostas daļā. Te iekrāva un izkrāva preces tvaikoņi no Litas, Aberdīnas un Glazgovas, kuri, no apakšas lūkojoties, likās milzīgi augsti, kad airējām garām; te stāvēja ogļu kuģīši veseliem desmitiem, un matroži ar celtņiem cēla augšup no tilpnēm ogles un ar lielu grandoņu bēra pār bortu liellaivās; te pietauvots stāvēja rītdienas tvaikonis uz Roterdamu, ko mēs labi aplūkojām, te bija arī tvaikonis uz Hamburgu, kura bugspritam mēs pašāvāmies garām. Un es, sēdēdams stūres galā, sirdij strauji iepukstoties, ieraudzīju Dzirnavdīķa piekrasti un kāpnes.

—    Vai viņš jau tur? — Herberts jautāja.

—    Vēl nav.

—    Pareizi! Viņam jānāk lejā tikai tad, kad pamana mūs. Vai signālu tu redzi?

' Tauers — XI — XIII gs. celts cietoksnis Temzas ziemeļu krastā, kādreizēja karaļu rezidence, lad cietums, tagad muzejs. Pie Nodevēja vārtiem pieveda laivās cietumniekus, kas ieslogāmi Tauerā.

—   Labi nevar saskatīt, taču liekas — redzu gan… N11 nāk viņš pats. Pievelciet! Rāmāk, Herbert. Pacelt airus!

Laiva uz mirkli viegli pieskārās kāpnēm, tad viņš jau atradās laivā, un mēs traucāmies tālāk. Viņam bija mugurā matroža mētelis, rokā melna audekla soma, un viņš izskatījās pēc īsta ostas loča, neko labāku nevarēja vēlēties.

—   Dārgo zēn! — viņš noteica apsēzdamies un uzlika roku man uz pleca. — Uzticamo zēn, viss ir labi izdarīts. Paldies, paldies!

Mēs atkal ieklūstam kuģu burzmā, sviežamies pa labi, pa kreisi, vairāmies no Sarūsējušām ķēdēm, pusrisušām kaņepāju tauvām, lēkājošām bojām, gremdējam salauztu grozu atliekas, klīdinām ēve]skaidu un zāģu skaidu blāķus, šķeļam ogļu putekļu lāmas, pa labi, pa kreisi, garām kokā grieztam «Sanderlendas Džonam», kurš teic runu vējiem (kā to dara jo daudzi Džoni), un «Jarmutas Betsijai» ar spēcīgām cietām krūtīm un apaļām acīm, kuras par divām collām izspiedušās ārā no dobumiem; pa labi, pa kreisi starp dokiem, kur klaudz veseri, zāģi griežas iekšā kokā, mašīnas dard, nezin ko maldamas, teci dabūjušos kuģos darbojas sūkņi, vinčas čīkst, kuģi dodas atklātā jūrā, un kaut kādi jūras briesmoņi pilnā rīklē brēc lāstus pār falšbortu uz lihteru matrožiem; pa labi, pa kreisi — un beidzot ārā brīvākā upes klaidā, kur kuģa puikas var pievākt savas tauvas, ar kurām viņi šķiet ķeram zivis saduļķotajos ūdeņos, un kur attītās buras var brīvi plīvot vējā.

Pie kāpnēm, kur mēs uzņēmām Provisu laivā, un arī vēlāk es nepārtraukti lūkojos pēc kādas pazīmes, ka tiekam novēroti. Tomēr neko aizdomīgu nepamanīju. Bija skaidrs, ka neviena laiva nesekoja mums ne patlaban, ne pirms tam. Ja mēs kādu būtu ieraudzījuši, tad piestātu pie krasta un piespiestu airētājus pabraukt garām vai atklāt mums savus nolūkus. Taču, spriežot pēc visa, nekādi šķēršļi mums ceļā nestājās.

Proviss bija apvilcis garo jūrnieka mēteli un, kā jau sacīju, lieliski iekļāvās savā apkārtnē. Bija apbrīnojami, ka viņš šķita mierīgāks par mums visiem (iespējams, ka viņu bija norūdījusi agrākā vētrainā dzīve). Tā nebija vienaldzība, jo viņš man sacīja, ka cerot piedzīvot tos laikus, kad viņa džentlmenis būšot pārāks par visiem citiem džentlmeņiem ārzemēs; es nemanīju viņā arī pazemību vai padošanos liktenim, viņš tikai negribēja

raizēties pirms laika. Kad briesmas uzbruks, viņš pratis tās vīrišķīgi sagaidīt, bet iepriekš uztraukties viņš nedomāja.

—    Ja tu zinātu, dārgo zēn, — viņš ierunājās, — cik patīkami ir sēdēt blakus savam dārgajam zēnam un pakšķināt pīpi, kad esi tik daudz dienu smacis starp četrām sienām, tad tu apskaustu mani. Bet tu jau nezini, ko tas nozīmē.

—    Manuprāt, es saprotu gan, cik brīvība ir jauka, — es teicu.

—    Var jau būt, bet tik labi tu to nesaproti kā es, — viņš sacīja, svarīgi palocīdams galvu. — Tu neesi sēdējis aiz atslēgas, dārgo zēn, tev tas nav saprotams — bet es negribu lietot piedauzīgus vārdus.

Man likās nesaprotami, ka viņš, uzmācīgas iedomas apmāts, varējis riskēt ne vien ar savu brīvību, bet arī ar dzīvību, bet tad es aptvēru, ka varbūt brīvība, kas nav saistīta ar briesmām, viņam pretēji citu cilvēku uztverei šķiet kaut kas nedabisks. Es, redzams, nebiju tālu no patiesības, jo viņš, mirkli smēķējis, atsāka:

—    Redzi, dārgo zēn, kad es dzīvoju tur, otrā pasaules malā, acis man allažiņ griezās uz šo pusi, un man tur traki apnika, lai gan manta auga augumā. Megviču visi pazina, Megvičs varēja iet un nākt, kur gribēja, un neviens par to galvu nelauzīja. Te mani tik vienkārši vis nepalaidīs garām, dārgo zēn, — tas ir, nepalaistu, ja zinātu, kur es īsti esmu.

—    Ja viss labi izdosies, — es sacīju, — tad jau pēc dažām stundām jūs atkal būsiet brīvs un pilnīgā drošībā.

—   Jā, es arī tā ceru, — viņš noteica, dziļi nopūzdamies.

—    Bet īsti pārliecināts neesat?

Viņš pastiepās pāri laivas malai, iemērca roku ūdeni un tad atbildēja, smaidīdams tai atmaigušajā noskaņojumā, ko biju jau agrāk ievērojis.

—    Tad nē jau, dārgo zēn, esmu gan. Vai tad var iedomāties labāku un mierīgāku braukšanu nekā tagad! Bet — man varbūt tāpēc tas ienāca prātā, ka mums jau pārāk gludi sokas šī braukšana, — es tā smēķēdams prātoju, ka, tāpat kā upes dibenu mēs nevaram saredzēt, tāpat arī nevaram paredzēt, ko tās nākamās stundas mums nesīs. Un laiku mēs nevaram apturēt tāpat kā šo straumi. Ūdens iztek caur pirkstiem, un prom tas ir, re! — Viņš pacēla roku, no kuras ritēja ūdens lāses.

—   Ja es neredzētu jūsu seju, tad domātu, ka jūs esat mazliet padevies skumjām, — es iebildu.

—    Nepavisam ne, dārgo zēn! Tas tikai tāpēc, ka upe lik rāma un ūdens laivas priekšgalā tā urdz — nu taisni kā ērģeles svētdien baznīcā. Un laikam es jau arī pamazām sāku kļūt vecs.

Viņš nesatricināmā mierā atkal ielika pīpi mutē un sēdēja tik nosvērts un apmierināts, it kā mēs jau atrastos ārpus Anglijas robežām. Taču katru padomu viņš tā uzklausīja, it kā atrazdamies nepārtrauktu baiļu varā, jo, kad mēs ap pulksten divpadsmitiem piestājām krastā, lai nopirktu pāris pudeļu alus, un viņš arī gribēja kāpt ārā, bet es ieteicos, ka viņam drošāk būs palikt laivā, viņš tikai nosacīja: — Tu tā domā, dārgo zēn? — un paklausīgi atsēdās savā vietā.

Uz upes bija vēsi, bet diena saulaina, un tas mūs uzmundrināja. Straume bija spēcīga, es centos to izmantot pēc iespējas labāk, un airētāju vienmērīgie vēzieni nesa mūs ātri uz priekšu. Tomēr uzplūdi pamazām kritās, apkārtējie meži un pauguri pakāpeniski palika aiz muguras, mēs nonācām aizvien vairāk lejtecē starp dūņainajiem krastiem, taču bēgums mums palīdzēja arī vēl tad, kad airējām garām Greivzendai. Tā kā mūsu pasažieris bija droši noslēpts platajā mēteli, tad es aizvadīju laivu pavisam tuvu garām peldošajai muitnīcai, lai tiktu atkal straumē, garām diviem izceļotāju tvaikoņiem un gar pašu priekšgalu lielam militāram transportam, kur zaldāti noraudzījās uz mums no baka. Drīz vien uzplūdu spēks sāka mazināties, noenkurotie kuģi zvalstīties, pēdīgi tie pilnīgi apgriezās, un tie, kas gaidīja jaunus uzplūdus, lai tiktu iekšā ostā, sāka spiesties kopā un virzīties uz mums kā vesela flotile, un mēs turējāmies tuvāk pie krasta, kur uzplūdi mazāk manāmi, un vēl kādu laiciņu virzījāmies uz priekšu, piesardzīgi vairīdamies no sēkļiem un dūņu sanesām.

Mūsu airētāji, kuri dienu vairākkārt bija mazliet atvilkuši elpu, ļaudami laivai slīdēt pa straumi, paziņoja, ka viņiem pilnīgi pietiek atpūtai ar stundas ceturksni, jo viņi nejūtas noguruši. Mēs izkāpām krastā pa noglumē■ ' jušiem akmeņiem, iekodām šo to no līdzpaņemtā un aplaidām skatienu apkārt. Šejiene atgādināja man pazīstamo tīreli — līdzenu, vienmuļigu klajumu ar miglainu apvārsni; upe plūda tālāk, mezdama neskaitāmus līkumus,

lielās peldošās bojas nepārtraukti grozījās virs ūdens, bet viss pārējais likās sastindzis un nekustīgs. Pēdējais flotiles kuģis jau bija nozudis aiz pēdējā plakanā zemes raga, ko mēs bijām apbraukuši, nozudusi pēdējā ar salmiem piekrautā zaļā barka ar rūsgano buru; dūņās iegrimusi, stāvēja daži balasta lihteri, atgādinot ar neveiklu bērna roku uzskicētus kuģīšus; zema, stūrainā bāka, atspiedusies uz pāļiem kā kroplis uz kruķiem, stāvēja dūņās; no dūņām izslējušies rēgojās noglumējuši stabi, dūņās rēgojās noglumējuši akmeņi, rēgojās sarkani stabiņi, kas apzīmēja uzplūdu robežas, dūņās šļūca iekšā vecā pietura un vecs namelis bez jumta, un visur ap mums bija dūņas un nekustība.

Mēs atkal devāmies ceļā un braucām, cik ātri varējām. Braukšana nu bija daudz grūtāka, bet Herberts un Stārtops nepadevās un airēja vienā laidā līdz pat saules rietam. Tikmēr ūdens pacēlās upē mazliet augstāk, un mēs atkal varējām redzēt pāri krastiem. Sarkanā saule zemajā apvārsnī slīga mēļā dūmakā, kura drīz vien sabiezēja gandrīz melna; te bija vientuļais, līdzenais tīrelis; tālumā slējās pauguri, likās — starp tiem un mums nekā dzīva vairs nav zemes virsū, vienīgi šad tad virs ūdens pavīdēja vientuļa kaija.

Tā kā nakts mācas virsū un uz dilstošā mēness uzlēkšanu nevarēja tik drīz cerēt, tad mēs noturējām mazu apspriedi; tā bija īsa, jo visiem bija skaidrs, ka jāpietur pirmajā nomaļajā traktierī, kas pagadīsies pa ceļam. Herberts un Stārtops atkal ķērās pie airiem, bet es sāku lūkoties, vai nesaskatīšu kādu ēku. Tā mēs, retumis parmidami kādu vārdu, nobraucām četras vai piecas garas jo garas jūdzes. Bija ļoti auksts, un pretimbraucējs ogļu kuģītis, kura kambīzē dūmoja un liesmoja uguns, likās mums omulīga mājvieta. Nakts tobrīd bija tikpat tumša kā īsi pirms rīta ausmas; vienīgo gaismu sniedza nevis debesis, bet upe, kad airi, iegrimdami ūdenī, sašūpoja reto zvaigžņu atspīdumus.

Šai skumīgajā stundā laikam mūs visus bija apsēdusi doma, ka mums dzenas pakaļ. Šad un tad paisuma viļņi smagi atsitās pret krastu, un, līdzko ši skaņa sasniedza mūs, kāds no mums neizbēgami satrūkās un atskatījās uz to pusi. Šur tur straume bija izgrauzusi krasta mazas jomiņas, kurām mēs tuvojāmies aizdomu un bažu pilni. Palaikam kāds klusu ieprasījās: — Kas tur noplunkšķēja? —

vai ieteicās: — Tur laikam tuvojas laiva! — Pēc tam iestājās mēms klusums, un es sēdēdams sapīcis domāju, cik neparasti skaļi čirkst airi, berzdamies pret duļļiem.

Beidzot mēs saskatījām gaismu un pajumti, un drīz vien pieairējām pie mazas piestātnes, kas bija sakrauta no akmeņiem, kuri te mētājās apkārt. Pametis pārējos laivā, es izkāpu krastā un noskaidroju, ka uguns spīd traktiera logā. Traktieris bija diezgan netīrs un nolaists, un, manuprāt, labi pazīstams kontrabandistiem, taču virtuvē karsti kurējās pavards, varēja pasūtīt ceptas olas ar šķiņķi un dabūt visādus dzērienus. Bija arī divas guļamistabas ar divām gultām katrā — kādas jau nu ir, — fā saimnieks sacīja. Traktierī bija tikai saimnieks ar sievu un kāds sirms vīriešu kārtas radījums, strādnieks, tik saglumējis un dūņains, it kā ilgāku laiku uzturējies zem ūdens līmeņa.

Šā palīga pavadībā es atkal devos pie laivas, visi izkāpa, mēs pievācām airus, stūri, ķeksi un visu pārējo un izvilkām laivu krastā. Ieturējām krietnas vakariņas pie pavarda un sadalījām guļamtelpas: Herberts un Stārtops paņēma vienu, mēs ar Provisu otru. Gaiss no tām bija tik rūpīgi izdzīts, it kā tas apdraudētu dzīvību; pagultēs atradās tik daudz netīras veļas un visādu kārbu, ka atlika tikai nobrīnīties par saimnieku bagātību. Taču, par spīti visam, mēs nospriedām, ka esam izraudzījušies labas naktsmājas, jo nomaļāku vietu būtu grūti atrast.

Kad mēs pēc vakariņām atkal omulīgi atsēdāmies pie uguns, strādnieks, kurš sēdēja kaktā ar izmirkušiem zābakiem kājās — par kuriem jau paspēja pastāstīt, kamēr mēs vakariņojām, ka novilcis šīs interesantās relikvijas pirms dažām dienām no kājām kādam noslīkušam un krastā izskalotam matrozim, — apvaicājās, vai mēs esot redzējuši četrairu laivu dodamies augšup pa straumi. Kad es atbildēju noliedzoši, viņš nosprieda, ka laiva, acīm redzot, devusies lejup, lai gan no šejienes braukusi pa straumei.

—    Kazi, būs pārdomājuši un braukuši lejup, — viņš piebilda.

—    Jūs teicāt — ar četriem airētājiem? — es pārjautāju.

—   Jā gan, un ar diviem iekšā sēdētājiem.

—   Vai viņi krastā arī izkāpa?

—        Kā ne, ienesa māla krūku, ap divi galoni lielu, un paņēma alu. Es viņiem ar prieku būtu to alu sazāļojis, iemetis tur kādu pamatīgu jifti.

—    Kāpēc?

—    Es zinu, kāpēc, — viņš atbildēja tādā plakšķoša balsī, it kā arī riklē viņam būtu iekļuvušas dūņas.

—    Viņš domā, — ierunājās saimnieks, vārgulīgs, gauss vīrs ar palsām acīm, kurš laikam stipri vien paļāvās uz savu kalpu, — viņš domā, ka viņi ir tie, kas viņi nav.

—    Es zinu, ko es domāju, — strādnieks atteica.

—    Tu domā, ka viņi ir no muitas, vai ne? — saimnieks jautāja.

—    Nu jā.

—    Tad tu šauj greizi.

—    Lika pagaidīt!

Pēc šīs visai noteiktās atbildes, kas pauda neierobežotu pašpaļāvību, strādnieks novilka vienu izmirkušo zābaku, izkratīja no tā dažus oļus uz virtuves grīdas un uzvilka to atkal kājā. Viņš to izdarīja kā cilvēks, kurš var atļauties visu, jo viņam vienmēr taisnība.

—    Bet kā tu domā, kur tad viņi lika savas pogas? — saimnieks jau diezgan piekāpīgi ievaicājās.

—    Kur lika pogas? — kalps atkārtoja. — Pārmeta pār bortu. Norija. Iesēja, lai izaug salāti. Vai nu maz ko var izdarīt ar pogām!

—    Neesi nu bezkaunīgs, — saimnieks žēlīgā balsī pārmeta.

—    Muitnieks — tas nu tev nezinās, ko darīt ar savām pogām, — kalps noteica, ar vislielāko nicināšanu uzsvērdams nīstamo vārdu, — ja viņam nav pa prātam, ka citi tās redz. Kā tad nu citādi četrairu laiva un divi iekšā sēdētāji braukātu te pret straumi, te pa straumi, te uz vienu, te otru pusi, ja viņi nebūtu no muitnieku slakas.

To teicis, viņš uzpūtīgi izgāja no istabas, un saimnieks, nesaņēmis nekāda atbalsta, atrada par labāku izbeigt šīs runas.

No šīs sarunas mums visiem kļuva neomulīgi un man it sevišķi. Vēja gaudīgā dūkoņa un ūdens plakšķēšana pret krastu lika man justies kā ieslodzītam krātiņā un ienaidnieku apdraudētam. Es nevarēju atbrīvoties no domām par četrairu laivu, kura tik uzkrītoši te braukājusi. Tas bija ļoti nepatīkams notikums. Kad biju pierunājis Provisu doties pie miera, es izgāju ārā kopā ar saviem biedriem (Stārtopam jau viss bija atklāts), un mēs noturējām otru apspriedi. Mēs apspriedāmies, vai palikt šeit, kamēr pienāks tvaikonis, kas varēja notikt ap pulksten vieniem pēc pusdienas, vai agri no rīta doties tālāk. Mums šķita, ka labāk būs palikt uz vietas un kādu stundu pirms tvaikoņa pienākšanas izbraukt un lēni virzīties pa straumi uz priekšu. Nolēmuši tā rīkoties, mēs atgriezāmies traktieri un likāmies gulēt.

Es apgulos, gandrīz neizģērbies, un dažas stundas nogulēju cieta miegā. Kad pamodos, vējš bija kļuvis stiprāks un traktiera izkārtne (kuģis) čīkstēja un klaudzēja tik nejauki, ka es satrūkos. Klusu piecēlies, jo mans aizbildnis bija cieši iemidzis, es palūkojos ārā pa logu. Pa to varēja redzēt piestātni, kur mēs bijām izvilkuši laivu, un, kad manas acis pierada pie blāvās gaismas, jo mēness slēpās aiz mākoņiem, es ieraudzīju divus vīrus, kuri pieliekušies lūkojās mūsu laivā. Pēc tam viņi pagāja garām gar logu, nekam citam nepievērsdami uzmanību, un nedevās vis uz piestātni, kura, kā varēju saskatīt, bija pilnīgi tukša, bet nogriezās pāri tīrelim uz grīvas pusi.

Mana pirmā doma bija pamodināt Herbertu un parādīt viņam šos gājējus. Taču, pirms iegāju viņa istabā, kura bija blakus manējai, bet ar logu uz pagalmu, es iedomājos, ka viņam un Stārtopam bijusi daudz grūtāka diena par manējo un ka viņi ir noguruši. Atgriezies pie sava loga, es vēl noskatījos, ka abi vīri aizsoļo pa tīreli. Blāvajā gaismā viņi drīz vien vairs nebija saskatāmi, es jutos nosalis, apgulos, lai visu pārdomātu, un atkal iemigu.

Mēs piecēlāmies agri. Kamēr visi četri pastaigājāmies mājas priekša, gaidīdami brokastis, es nolēmu pastāstīt nakti redzēto. Un atkal Proviss bija tas, kas uztraucās mazāk par citiem. Pilnīgi iespējams, ka šie viri bijuši muitnieki, viņš mierīgi noteica, un ka viņiem ar mums nav nekāda sakara. Es mēģināju sev iegalvot, ka tā patiešām ir, jo tas bija arī pilnīgi iespējams. Taču es ierosināju, ka mums ar Provisu vajadzētu noiet pa krastu kājām līdz tālīnajam zemes ragam, kur tad laiva mūs uzņemtu tā ap pusdienas laiku. Pārējie piekrita, ka tāda piesardzība nebūtu par ļaunu, un drīz pēc brokastīm, traktierī neko neteikuši, mēs abi devāmies ceļa.

Proviss smēķēja pīpi soļojot un šad tad apstājās, lai man uzmundrinoši uzsistu uz pleca. Varēja domāt, ka briesmas draud man, nevis viņam un ka viņš mani mierina. Mēs runājām maz. Kad nonācām pie norunātās vietas, es lūdzu viņu palikt drošā slēptuvē aiz akmeņiem un pats devos izlūkot apkārtni, jo šai virzienā nakti bija aizgājuši abi viri. Viņš bija ar mieru, un es gāju viens. Ne pie zemes raga, ne ari tuvumā nevienas laivas neredzēja, tāpat nebija nekādu zīmju, ka te kāds sēdies laivā. Tomēr paisums bija tik augstu sacēlies, ka pēdas, ja tādas vispār bijušas, atradās zem ūdens.

Kad Proviss no savas slēptuves ieraudzīja, ka māju ar cepuri, viņš pievienojās man, un mēs gaidījām uz biedriem, te gulēdami krastā, ietinušies mēteļos, te staigādami, lai sasildītos, kamēr mūsu laiva paradījās šaipus zemes raga. Mēs iekāpām tanī un izbraucām kuģu ceļa. Bija jau bez desmit minūtēm viens, un mēs sākām gaidīt, vai neredzēsim tvaikoņa dūmus.

Taču tikai pusdivos mēs ieraudzījām viena tvaikoņa dūmus un mazliet vēlāk arī otra. Tvaikoņi tuvojās pilnā gaitā, iriēs paķērām ceļa somas un sākām atvadīties no Herberta un Stārtopa. Mēs sirsnīgi spiedām draugu rokas, un tiklab Herberta, kā manas acis kļuva valgas, — te pēkšņi četrairu laiva izšāvās no nelielas jomas mums priekšā un arī traucās uz upes vidu.

Līdz šim tvaikoni mums bija noslēpis līkumotais krasts un mēs redzējām tikai dūmus, bet nu tas parādījās un nāca tieši uz mums. Es uzsaucu Herbertam un Stārtopam, lai viņi turas šķērsām straumei, tā ka mūs var labi redzēt no tvaikoņa, un Provisam liku ietīties meteli un sēdēt mierīgi. Viņš braši atsaucās: — Paļaujies uz mani, dārgo zēn, — un sastinga kā statuja. Tikmēr prasmīgu airētāju vadītā laiva šķērsoja mums ceļu un piestājās līdzās. Atstājusi starp bortiem tik daudz telpas, lai varētu airēt, tā turējās blakus, ievilkdama airus, kad mēs to darījām, un irdamās uz priekšu ar diviem trim airu vēzieniem, ja mēs tā darījām. Viens no abiem pasažieriem sēdēja pie stūres un, tāpat kā airētāji, neatlaidīgi vēroja mūs, otrs bija satinies līdz acīm tāpat kā Proviss; paskatījies uz mums, viņš it kā sarāvās un kaut ko pačukstēja stūres vīram. Neviens vārds abās laivās netika pārmīts.

Stārtops pēc dažām minūtēm jau varēja noteikt, kurš tvaikonis nāk pirmais, un klusu pačukstēja man: — Hamburga, — jo mēs sēdējām aci pret aci. Tvaikonis tuvojās ļoti atri, ratu liekšķeres klaudzēja aizvien jo skaļāk.

Likās, tvaikoņa ēna jau nosedz mūs, kad no laivas mums uzsauca. Es atsaucos.

— Jūsu laivā atrodas kāds patvaļīgi atgriezies izsūtītais, — sacīja vīrs pie stūres. — Tas ir cilvēks, kas ietinies mēteli. Viņu sauc Ābelu Megviču, citā vārdā Provisu. Es aizturu šo cilvēku, ieteicu viņam padoties, bet jums — sniegt palīdzību policijai.

Tai pašā mirklī, nedevis airētājiem nekādu rīkojumu vārdos, viņš pagrieza laivu pret mums. Viens spēcīgs airu vēziens, tad viņi ievilka airus laivā un cieši ieķērās mūsu laivas bortā, iekams mēs vēl paguvām noprast, kas viņiem padomā. Tas sacēla lielu satraukumu uz tvaikoņa klāja, es dzirdēju, ka mums kaut ko sauc, ka dod rīkojumu apturēt mašīnas, dzirdēju, ka tvaikoņa ratu klaudzoņa aprimst, taču tvaikonis neatlaidīgi virzījās uz mums. Tai pašā mirklī otrās laivas stūrmanis uzlika roku uz arestētā pleca, straume apgrieza abas laivas otrādi, bet matroži saskrēja kuģa priekšgalā kā bezprātīgi. Un tai pašā mirklī arestētais pietrūkās kājās, pārliecās pari gūstītāja plecam un norāva mēteli, ko laivas galā sadugušais virs bija pārvilcis pāri galvai. Tai pašā mirklī es pazinu šo cilvēku — tas bija otrais katordznieks tais senajos laikos. Un tai pašā mirklī viņa seja atrāvās atpakaļ tādās pārvarīgās šausmās, kādas es nekad neaizmirsīšu; tad izdzirdēju daudzbalsīgu kliedzienu uz kuģa klāja, skaļu ūdens plunkšķi un jutu, ka laiva pazūd man zem kājām.

Tas bija mirklis, kad man šķita, ka turos pretī tūkstošiem dzirnavu ratu un tūkstošiem spilgtu uzliesmojumu; šis mirklis pagāja, un mani ievilka otrā laivā. Herberts un Stārtops jau tur atradās, bet mūsu laiva bija nogrimusi un abi katordznieki nozuduši.

Jūklī, ko sacēla kliedzieni uz tvaikoņa klāja, izplūstošā tvaika baismīgā svilpšana, kuģa pagriezieni un mūsu laivas svaidīšanās, es nevarēju atšķirt zemi no debesīm un vienu krastu no otra, taču laivas komanda veikli atvirzīja laivu no kuģa, pieliecās un sāka saspringti vērties ūdeni. Beidzot tur parādījās kāds tumšs priekšmets, ko straume nesa uz mūsu pusi. Neviens neko nerunāja, bet , stūrētājs pacēla roku, un airētāji lēni cilāja airus, lai noturētu laivu uz vietas. Kad tumšais priekšmets nāca tuvāk, es pazinu Megviču, kurš peldēja neveikli, ar pūlēm. Viņu ievilka laivā, un tūliņ viņa rokas un kājas ieslēdza dzelžos. •

Laivu turēja uz vietas, un nerunīgie vērotāji atsāka lūkoties ūdenī. Taču tagad tuvojās Roterdamas tvaikonis, kurš, neko nenojauzdams, nāca pilnā gaitā. To gan mēģināja sasaukt un apturēt, bet par vēlu: abi tvaikoņi devās projām, un mūsu laiva šūpojās to saceltajos viļņos, Vērošana gan vēl turpinājās ilgi, kad jau tvaikoņi bija izzuduši apvārsnī un ūdens nomierinājies, taču nu visi zināja, ka cerību nav.

Beidzot vērošanu pārtrauca un laivu airēja gar krastu uz traktieri, ko nesen bijām pametuši un kur nu mūs saņēma ar lielu izbrīnu. Te es varēju kaut kā atvieglināt Megviča — ne jau vairs Provisa — stāvokli, jo viņam bija stipri satriektas krūtis un dziļš ievainojums galvā.

Viņš sacīja, ka, acim redzot, esot pakļuvis zem tvaikoņa ķīļa un, ceļoties augšup, atsitis galvu pret to. Krūtis viņš laikam satriecis pret laivas bortu, un elpas ievilkšana viņam sagādāja ārkārtīgas sāpes. Viņš piebilda, ka neņemoties tagad pateikt, ko gribējis darīt ar Kompesonu, bet tobrīd, kad viņš norāvis nelietim mēteli no galvas, tas pietrūcies kājās un atrāvies atpakaļ tā, ka viņi abi ievēlušies ūdenī; veldamies Megvičs stipri sašķiebis mūsu laivu, turklāt viņa sagūstītājs mēģinājis viņu aizturēt, tāpēc mūsējā arī apgāzusies. Čukstus viņš vēl piebilda, ka abi ar Kompesonu bijuši cieši īegrābušies viens otrā, zem ūdens notikusi sīva cīņa, tad viņš atbrīvojies un pacēlies virs ūdens.

Man nebija iemesla apšaubīt, ka viņa stāsts ir skaidra patiesība. Policijas virsnieks, kurš vadīja laivu, aprakstīja notikušo apmēram tais pašos vārdos.

Kad es lūdzu šim virsniekam atļauju novilkt arestētajam slapjās drēbes un apmainīt pret kādiem apģērba gabaliem, ko varētu nopirkt traktierī, viņš labprāt deva piekrišanu, tikai piebilzdams, ka viņam jāpārņem savā zināšanā viss, kas arestētajam klāt. Tā viņa rokās pārgāja arī portmonejs, kas reiz bija atradies manās rokās. Pēc tam viņš man atļāva pavadīt arestēto uz Londonu, bet atteicās dot šādu atļauju maniem draugiem.

«Kuģa» kalpam tika paziņots, kur Kompesons iekritis ūdenī, un viņš uzņēmās meklēt slīkoni tais vietās, kur straume visdrīzāk varētu piedzīt to pie krasta. Viņa interese par meklēšanu likās sevišķi pastiprināmies, kad viņam pateica, ka slikonim kājas bijušas zeķes. Manuprāt, lai apģērbtu šo cilvēku no galvas lidz kājām, vajadzētu vismaz duci slīkoņu; ar to ari varbūt bija izskaidrojams, kāpēc viņa apģērba gabali bija cits par citu bēdīgāki.

Mēs palikām traktieri, kamēr sākās paisums, tad Megviču nonesa lejup laiva un noguldīja uz klāja. Herbertam un Stārtopam vajadzēja doties uz Londonu pa sauszemi, kā nu viņi to prata. Pēc sāpīgas atvadīšanās es apsēdos blakus Megvičam un jutu, ka šī būs mana vieta, kamēr vien viņš būs dzīvs.

Mans derdzīgums pret viņu bija galīgi izgaisis, un šai vajātajā, ievainotajā, dzelžos iekaltajā radījumā, kurš turēja manu roku savējā, es redzēju tikai cilvēku, kas bija gribējis kjūt par manu labdari un ilgus gadus lolojis pret mani sirsnīgas, pateicības un augstsirdības pilnas jūtas. Es redzēju viņā cilvēku, kas bija izturējies pret mani daudz labāk, nekā es biju izturējies pret Džo.

Naktij iestājoties, elpošana sagadāja viņam aizvien lielākas grūtības un sāpes un bieži vien viņš nespēja apspiest vaidu. Es mēģināju atbalstīt viņa galvu ar savu veselo roku un ar šausmam domāju, ka viņa smagie ievainojumi nemodina manī nožēlas, jo nāve neapšaubami būtu viņam labāka izeja. Biju pārliecināts, ka vēl ir daudz cilvēku, kas varētu Megviču pazīt, un necerēju, ka tie par viņu iežēlotos. Tiesā viņš savā laikā bija parādīts vissliktākajā gaismā, kopš tās reizes izbēdzis no cietuma, noķerts, notiesāts atkal, slepeni atstājis savu trimdas vietu, zinādams, ka par to draud nāves sods, un beidzot nogalinājis cilvēku, kurš bija panācis, ka viņu arestē.

Kad mēs atgriezāmies pretī rietošajai saulei, kura vakar bija rietējusi mums aiz muguras, un mūsu cerību straume tāpat šķita plūstam atpakaļ, es sacīju Megvičam, cik man sāpīgi domāt, ka viņš atgriezies dzimtenē manis dēļ.

—    Dārgo zēn, — viņš atbildēja, — es esmu ar visu apmierināts. Esmu redzējis savu zēnu, un viņš var būt džentlmenis arī bez manis.

Nē. Es arī par to biju paspējis padomāt, sēdēdams viņam līdzās. Nē. Pat nerunājot par manu paša vēlēšanos, tagad es sapratu Vemika mājienu. Es paredzēju, ka tagad, kad Megvičs ir apcietināts, viss viņa īpašums pāries kronim.

—   Paklau, manu dārgo zēn, — viņš sacīja, — tagad būs

labāk, ja neviens nezinās, ka džentlmenim ar mani pazīšanās. Tu tikai šad tad apmeklē mani, it kā nejauši iegriezies kopā ar Vemiku. Un, kad man liks nodot zvērestu — tā nu būs pēdējā reize! — tad nosēdies tā, lai es tevi varu redzēt, un ar to man pietiks.

— Es soli nesperšu projām no jums, — es atbildēju, — kamēr vien man atļaus pie jums palikt. Dievs liecinieks, ka es gribu būt jums tikpat uzticams, kā jūs bijāt man.

Viņa roka nodrebēja manējā, viņš aizgrieza seju pret laivas malu, un es dzirdēju pazīstamo guldzošo skaņu — it kā mīkstinātu, tāpat kā bija atmaidzis viņš pats. Labi, ka viņš bija īstā laikā pieskāries šim jautājumam, jo nu es aptvēru to, kas man varēja ienākt prātā pārāk vēlu, proti, ka viņš nedrīkst zināt, kā izgaisušas viņa cerības padarīt mani par bagātu vīru.

PIECDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Otrā dienā viņu nogādāja uz policijas tiesu, un lieta tiktu tūdaļ iztiesāta, ja viņa personības apliecināšanai nevajadzētu sūtīt pēc veca virsnieka peldošajā cietumā, no kura viņš bija izbēdzis. Neviens gan nešaubījās, ka viņš ir tas pats Megvičs, taču Kompesonu, kam vajadzēja to apliecināt, kaut kur mētāja viļņi un Londonā pašreiz nebija neviena cietuma uzrauga, kas Megviču pazītu. Līdzko es ierados Londonā, tūliņ devos pie mistera Džegersa uz viņa privāto dzīvokli, lai lūgtu viņa palīdzību, un misters Džegerss apsolījās neliecināt pret arestēto. Vairāk nekas nebija izdarāms, jo viņš man sacīja, ka viss tiks izlemts piecās minūtēs, tikko ieradīsies liecinieki, un ka nekādi spēki zemes virsū nevar novērst bēdīgo iznākumu.

Es pateicu misteram Džegersam savu vēlēšanos slēpt Meģvičam, ka viņš zaudējis savu mantu. Misters Džegerss sapīcis parmeta man, ka esmu ļāvis «izslīdēt naudai caur pirkstiem», un sacīja, ka vajadzēšot laikus iesniegt lūgumu, lai saglābtu kaut drusku. Taču viņš neslēpa man, ka, lai gan visos gadījumos liesa neparedzot vainīgā īpašuma konfiskāciju, tomēr šoreiz tas neizbēgami notikšot. Es to pats arī gluži labi sapratu. Es nebiju Meģvičam rada, mums nebija nekādu citu atzīstamu saistību, pirms aresta viņš nebija rakstījis testamentu vai kādu novēlējumu manā

labā, un tagad to darīt bija sen par vēlu. Man nebija tiesību uz viņa īpašumu, un es beidzot apņēmos un pie šis apņemšanās vienmēr paliku, ka nekad nesāpināšu sirdi ar bezcerīgiem mēģinājumiem pastāvēt uz šādām tiesībām.

Bija pamats domāt, ka noslīkušais ziņotājs cerējis uz lielu atalgojumu konfiskācijas gadījumā un savācis precīzas ziņas par Megviča mantas stāvokli. Kad viņa līķi uzgāja jūdzēm tālu no nāves vietas tik izķēmotu, ka viņu varēja pazīt tikai pēc kabatu satura, viņa makā atrada dažādas atzīmes. Tur bija minēts kāds baņķieris Jaunajā Dienvidvelsā, kura bankā Megvičs bija noguldījis prāvu summu, kā arī uzskaitīti vairāki vērtīgi zemes īpašumi. Abi šie punkti figurēja arī tai sarakstā, ko Megvičs cietumā bija iesniedzis misteram Džegersam, cerēdams, ka es to visu mantošu. Nabaga cilvēkam bija nākusi par labu viņa neziņa; viņš ne mirkli nebija šaubījies par to, ka mans mantojums ir nodrošināts, ja lieta nodota mistera Džegersa rokās.

Pēc trim dienām ieradās gaidītais liecinieks no peldošā cietuma un vienkāršā lieta tika nokārtota. Megvičam vajadzēja stāties tiesas priekšā nākošajā sesijā, kura sanāks pēc mēneša.

Šinī manas dzīves drūmajā laikā Herberts pārnāca kādu vakaru mājās visai nobēdājies un sacīja:

—    Dārgais Hendel, es baidos, ka man drīz vajadzēs tevi pamest.

Tā kā viņa kompanjons bija jau mani uz to sagatavojis, tad es nebiju tik ļoti pārsteigts, kā viņš domāja.

—    Ja es atlikšu braukšanu uz Kairu, mēs palaidīsim garām lielisku izdevību, bet man ļoti sāpīgi, Hendel, ka vajadzēs pamest tevi šobrīd, kad esmu tev visvairāk vajadzīgs.

—    Herbert, tu man vienmēr būsi vajadzīgs, jo es tevi vienmēr mīlēšu, bet patlaban tu man neesi vajadzīgs vairāk nekā jebkurā citā brīdī.

—   Tev būs tik skumji vienam.

—    Par to man nav vaļas domāt, — es atbildēju. — Tu zini, ka es pavadu pie viņa visu laiku, cik vien man atļauts, un labprāt paliktu augu dienu, ja varētu. Un tu arī zini, ka pārējā laikā manas domas ir tikai pie viņa.

Megviča briesmīgais stāvoklis bija mūs tā satriecis, ka mēs nespējām runāt par to kādos skaidrākos vārdos.

—        Dārgais draugs, — Herberts turpināja, — lai mūsu drīzā šķiršanās — un tā ir ļoti tuvu — ir attaisnojums, ka traucēju tevi ar jautājumu, vai esi padomājis par savu nākotni.

—   Nē, jo es baidos par to domāt.

—   Bet tu nedrīksti to aizmirst; nudien, mans mīļais, dārgais Hendel, to nedrīkst aizmirst. Ļauj man parunāt par to mūsu draudzības vārdā.

—   Labi.

—   Mūsu filiālē, Hendel, mums vajadzēs …

Es sapratu, ka viņš aiz smalkjūtības vilcinās pateikt vajadzīgo vārdu, un pateicu priekšā:

—   Klerku.

—   Jā, klerku. Un, manuprat, nav nekas neticams, ka viņš ar laiku (kā viens tev labi pazīstams klerks) var kļūt par kompanjonu. Nu, Hendel, — īsi sakot, dārgais, brauc pie manis!

Bija kaut kas valdzinoši sirsnīgs un aizkustinošs viņa manierē, ar kādu pēc vārdiem: «Nu, Hendel,» — kuri laikam bija domāti kā ievads nopietnai, lietišķai sarunai, viņš pēkšņi atmeta šo toni, sniedza man savu godīgo roku un atsāka gluži kā zēns:

—   Mēs ar Klāru jau nezin cik reižu visu to pārspriedām, un mana dārgā meitenīte nupat šodien ar asarām acīs lūdza mani pateikt tev, ka viņa, ja tu atbraucis būsi ar mieru dzivot kopā ar mums, darīs visu, kas viņas spēkos, lai tu justos labi un pārliecinātos, ka viņas vīra draugs ir arī viņas draugs. Mēs dzīvotu tik jauki, Hendel!

Es sirsnīgi pateicos Klārai un sirsnīgi pateicos Herbertam, bet aizbildinājos, ka pagaidām nevaru dot noteiktu atbildi uz viņa laipno piedāvājumu. Pirmkārt, mani patlaban nodarbina citas domas, un es neesmu spējīgs neko kārtīgi apspriest. Otrkārt… Jā! Otrkārt, manās smadzenēs pavīdēja kaut kas neskaidrs, par ko tiks pavēstīts šā neizdomātā stāsta pašās beigās.

—   Bet ja tu uzskati, Herbert, ka šo jautājumu var atstāt atklātu vēl kādu laiciņu un tas nenāk par ļaunu uzņēmumam …

—   Cik ilgi vēlies! — Herberts izsaucās. — Pusgadu, gadu!

—   Tik ilgi jau nu ne, — es atteicu. — Pats lielākais — divi trīs mēneši.

Herberts bija ļoti priecīgs, kad mēs ar rokas spiedienu apstiprinājām mūsu vienošanos, un teica — nu viņam pietikšot drosmes pavēstīt, ka laikam vajadzēšot braukt projām jau šās nedēļas beigās.

—   Bet Klāra?

—   Mana dārgā meitenīte uzskata par savu pienākumu palikt pie tēva, kamēr viņš vēl dzivs, bet ilgi viņš vairs nedzīvos. Misis Vimpla slepus pačukstēja man, ka ar viņu ejot uz beigām.

—   Tas gan izklausās cietsirdīgi, — es sacīju, — bet tas būtu pats labākais, ko viņš var izdarīt.

—    Diemžēl man jāpiekrīt, — Herberts atbildēja, — un tad es atbraukšu pēc savas dārgās meitenītes, un mēs abi klusām salaulāsimies tuvākajā baznīcā. Neaizmirsti, manu dārgo Hendel, ka šim mīļajam bērnam nav nekādu radu rakstu, ka viņa savu mūžu nav redzējusi pēru grāmatu un nenieka nezina par saviem vectēviem. Vai tā nav laime manas mātes dēlam!

Tās pašas nedēļas sestdienā es atvadījos no Herberta pie pasta karietes, kas aizveda viņu uz ostu — spožu cerību pilnu, bet dziļi apbēdinātu, šķiroties no manis. Es iegriezos kādā kafejnīcā, lai uzrakstītu Klārai vēstulīti, ka Herberts laimīgi aizbraucis, likdams nodot viņai simtiem vissirsnīgāko sveicienu, un tad devos uz savu vientuļo māju — ja vien to tā varēja nosaukt, jo es tur vairs nejutos mājās un māju man nekur vairs nebija.

Kāpnēs es sastapu Vemiku, kurš nāca lejup, veltīgi izklaudzinājies pie manām durvīm. Es nebiju sastapies ar viņu divatā pēc mūsu iecerētās bēgšanas nelaimīgā noslēguma, un nu viņš bija ieradies, lai kā pilnīgi privāta persona paskaidrotu man šo to sakarā ar šo neveiksmi.

—   Nelaiķis Kompesons, — Vemiks sacīja, — bija pamazām sadabūjis rokā pavedienus no gandrīz visām lietām, ar kurām mēs nodarbojāmies, un to, ko es jums pastāstīju, es dabūju dzirdēt no dažādiem viņa izsūtāmajiem, kas bija iekrituši (kāds no viņa izsūtāmajiem jau allaž iekrīt). Es pēc. tam neko nepalaidu gar ausīm un beidzot dzirdēju, ka viņš izbraucis no Londonas, un nodomāju, ka nu būs īstais laiks izdarīt mēģinājumu. Tagad es noprotu, ka tā bija atkal viena viņa viltība, jo viņš, kā jau gudrs cilvēks, tīšuprāt krāpa arī tos, kas strādāja viņa labā. Ceru, ka jūs neuzskatāt mani par vainīgu, mister Fip? Ticiet, ka es centos jums pakalpot no visas sirds.

—   To es zinu tikpat labi kā jūs, Vemik, un pateicos jums no visas sirds par jūsu līdzdalību un draudzību.

—    Paldies jums par to, liels paldies. Nelāgā jau nu iznāca, — Vemiks noteica, kasīdams pakausi, — un tik tiešām es sen neesmu bijis tik nejaukā omā. Un es nevaru aizmirst, ka tik daudz kustamās mantas aizgāja vējā! Pasaulīt mīlā!

—    Bet es, Vemik, nevaru aizmirst šīs mantas nelaimīgo īpašnieku.

—    Tas jau skaidrs, — Vemiks piekrita. — Pilnīgi saprotams, ka jūs jūtat viņam līdzi, un es pats nežēlotu piecas mārciņas, lai dabūtu viņu ārā no krātiņa. Bet es gan domāju tā. Ja jau nelaiķis Kompesons prata iepriekš uzost par viņa iecerēto atgriešanos un bija stingri apņēmies viņu izsekot un nodot, tad diezin vai viņš būtu kur paglābies. Jā, viņa kustamo īpašumu gan varēja glābt. Tā ir starpība starp īpašumu un īpašnieku, vai saprotat?

Es lūdzu Vemiku nākt augšā un iedzert glāzi groka, pirms viņš dodas uz Volvortu. Viņš pieņēma ielūgumu. Kamēr viņš malkoja savu mēreno devu, viņš ne aiz šā, ne aiz tā piepeši ieprasījās, izskatīdamies mazliet apmulsis:

—    Kā būtu, mister Fip, ja es paņemtu sev šo pirmdienu brīvu?

—   Manuprāt, jūs neko tamlīdzīgu neesat darījis veselus divpadsmit mēnešus no vietas.

—   Drīzāk jau veselus divpadsmit gadus. Jā, es ņemšu brīvdienu. Pat vēl vairāk: es nolēmu iet pastaigāties. Pat vēl vairāk: es gribu lūgt jūs pavadīt mani.

Es jau gribēju atvainoties, ka nevaru būt nekāds labais cejabiedrs, bet Vemiks pasteidzās man priekšā:

—    Es zinu, ar ko aizņemts jūsu laiks, — viņš sacīja, — un zinu arī, ka jūsu oma nav nekāda labā, mister Fip. Bet, ja jūs varētu izdarīt man šo pakalpojumu, es to uzskatītu par lielu laipnību. Tālu nebūs jāiet, un tas būs rīta cēlienā. Kopā ar brokastīm pēc pastaigas tas jums aizņemtu laiku no astoņiem līdz divpadsmitiem. Padomājiet — vai jūs tomēr nevarētu tik daudz atlicināt?

Viņš bija tik daudz darījis manā labā dažādos laika sprīžos, ka es nevarēju atteikt tādu nieku. Atbildēju, ka varu atlicināt un labprāt atlicināšu laiku, un mana piekrišana sagādaja viņam tik lielu prieku, ka arī es pats jutos iepriecināts. Viņš lūdza mani ierasties Pilī pirmdienas rītā pusdeviņos, un, tā norunājuši, mēs atvadījāmies.

Tieši norunātajā laikā es pirmdien piezvanīju pie Pils vārtiem, un pats Vemiks mani ielaida; man radās iespaids, ka viņš izskatās vēl akurātāks un viņa platmale vēl gludāk nosukāta. Istabā uz mums gaidīja divas glāzes ruma ar pienu un divi biskvīti. Vecvīrs laikam šorīt bija cēlies reizē ar gaiļiem, jo, iemetis acis pa vaļējām durvīm viņa guļamistabā, es redzēju, ka gulta tukša.

Kad nu mēs, iestiprinājušies ar ēdienu un dzērienu, sākām posties uz noslēpumaino pastaigu, es, galīgi pārsteigts, ieraudzīju, ka Vemiks sazin no kurienes izvelk makšķerkātu un pārmet pār plecu.

—   Vai tad mēs iesim makšķerēt? — es jautāju.

— Nē, — Vemiks atbildēja, — bet man patīk pastaigāties ar makšķeri.

Man tas likās ērmīgi, taču es neko neteicu, un mēs devāmies ceļā. Mēs gājām uz Kembervelas pļavu pusi, un to tuvumā Vemiks pēkšņi ieteicās:

—   Paskat tik! Baznīca!

Tas nebija nekas sevišķs, bet man atkal vajadzēja pabrīnīties, kad viņš, it kā viņam nule iešāvusies prātā lieliska doma, iesaucās:

—   Ieiesim iekšā!

Mēs iegājām iekšā, pie kam Vemiks pameta makšķeri priekštelpā, un aplaidām skatienu apkārt. Tikmēr Vemiks, pagramstījies mēteļa kabatā, izvilka kaut ko papīrā ietītu.

—   Paskat tik! Divi pāri cimdu! Vai neuzvilksim tos?

Tā kā tie bija smalkādas cimdi un pastkastītes sprauga bija atvērta līdz pēdējai iespējai, tad man radās stipras aizdomas. Tās pārvērtās pārliecībā, kad pa sāndurvīm ienāca Vecvīrs, pavadīdams kādu lēdiju.

—   Paskat tik! — Vemiks noteica. — Mis Skifinsa! Sarīkosim kāzas!

Šī savaldīgā jaunava bija savā parastajā tērpā, vienīgi tūliņ steidzās pārmainīt zaļos smalkādas cimdus pret baltiem. Arī Vecvīrs vīkšās nest šādu pašu upuri uz Himenejā altāra. Taču vecajam džentlmenim cimdu uzvilkšana sagādāja tādas grūtības, ka Vemiks atrada par nepieciešamu atsliet viņu ar muguru pret pīlāru, pats aiziet aiz šā pīlara un vilkt cimdus viņam rokās, kamēr es turēju Vecvīru stingri ap viduci, lai viņš varētu izrādīt vajadzīgo pretestību, neapdraudēdams savu dzīvību. Ar šāda asprātīga manevra palīdzību cimdi tika uzvilkti un stāvēja kā uzlieti.

Tad ienāca ķesteris un mācītājs, mūs sastādīja vajadzīgā kārtībā un pieveda pie liktenīgajām margām. Vemiks, apņēmies joprojām tēlot nejaušu sagadīšanos, pirms mācītājs sāka uzrunu, izņēma kaut ko no vestes kabatas un noteica:

—   Paskat tik! Te ir gredzens!

Es pildīju līgavaiņa brāļa pienākumus, kamēr maza, šļaugana baznīcas uzraudze ar mīkstu bērna cepurīti galva izlikās esam mis Skifinsas sirdsdraudzene. Atbildīgā vedējtēva loma bija uzticēta Vecvīram, kurš netīšām nostādīja mācītāju neērtā stāvoklī, un tas notika šādi. Kad mācītājs jautāja: — Kas atdod šo sievieti par sievu šim vīrietim? — vecais džentlmenis, kam nebija ne mazākās jausmas, ciktāl mēs esam tikuši laulāšanas ceremonijā, labvēligi smaidīdams, blenza uz desmit baušļiem, kas bija uzrakstīti uz sienas. Mācītājs jautāja vēlreiz: — Kas atdod šo sievieti par sievu šim vīrietim? — Tā kā vecais džentlmenis joprojām bija svētlaimīgā neziņā par notiekošo, līgavainis uzsauca viņam ierasti skaļā balsī: — Nu, Vecvīrs, tu taču zini, kas atdod! — Un tad Vecvīrs vispirms mundri atsaucās: — Lieliski, Džon, lieliski, manu zēn! un tikai tad pavēstīja, ka viņš ir tas, kas atdod. Mācītājs pēc tam labu brīdi tik baigi klusēja, ka mani pārņēma bažas, vai mēs šodien vispār pabeigsim laulāšanu.

Tas tomēr mums izdevās, un, kad gājām ārā no baznīcas, Vemiks pacēla kristāmā trauka vāku, ielika traukā savus baltos cimdus un atkal uzlika vāku. Misis Vemika, vairāk domādama par nākotni, iebāza savus baltos cimdus kabatā un apvilka zaļos.

—   Nu, mister Fip, — Vemiks apvaicājās, kā uzvarētājs uzmezdams makšķerkātu uz pleca, — atļaujiet apvaicāties, vai kādam var ienākt prātā, ka mēs nupat kā nākam no laulāšanas?

Brokastis bija pasūtītas jaukā mazā viesnīciņā kādu jūdzi no baznīcas pakalniņā aiz pļavas; telpā bija novietots ari biljarda galds, ja gadījumā mums gribētos uzjautrināties pēc svinīgās ceremonijas. Bija patīkami noskatīties, ka misis Vemika vairs nelocīja Vemika roku atpakaļ, kad tā apvijās ap viņas viduci, bet sēdēja pie sienas noliktā krēslā ar augstu atzveltni kā čells apvalkā un ļāvās apskauties tāpat kā šis jaukskanīgais instruments.

Mums pasniedza teicamas brokastis, un, ja kāds atsacījās no viena vai otra ēdiena, Vemiks atgādināja: — Viss iepriekš samaksāts, ēdiet bez kautrēšanās! — Es uzdzēiu jaunajam pārim, uzdzēru Vecvlram, uzdzēru Pilij, atvadoiies noskūpstīju jaunuvi, visādi cenzdamies uzturēt jautru noskaņojumu.

Vemiks pavadīja mani līdz durvīm, un es vēlreiz spiedu viņam roku un novēlēju laimi.

—    Paldies! — viņš sacīja, saberzēdams plaukstas. — Jūs nemaz nezināt, kas viņa par varenu mājputnu kopēju. Kad pamielosim jūs kādreiz ar olām, jūs pats varēsiet par to spriest. Pag, mister Fip! — viņš pasauca mani atkal un pusbalsī piekodināja: — Lūdzu, ievērojiet, ka es izsacīju tikai Volvortas uzskatus.

—   Saprotu. Litlbritenā to nav ko pieminēt.

Vemiks pamāja.

—    Pēc visa tā, ko jūs toreiz sarunājāt, labāk būs, ja misters Džegerss neko nezinās. Citādi viņš vēl var iedomāties, ka man smadzeņu atmiekškēšanās vai kas tamlīdzīgs.

piecdesmit SESTĀ nodaļa

Megvičs bija grūti slims visu to mēnesi līdz tiesas sesijai. Viņam bija pārlauztas divas ribas, kas bija ievainojušas plaušu, viņš elpoja ar pūlēm, un sāpes pieņēmās ar katru dienu. Ievainojuma dēļ viņš runāja tik klusu, ka tikko varēja sadzirdēt, un lielākoties klusēja. Taču viņš labprāt klausījās manī, un es uzskatīju par savu galveno pienākumu runāt ar viņu par to un lasīt priekšā to, kas viņam bija, kā es zināju, visvairāk vajadzīgs.

Tā kā viņš bija pārāk slims, lai paliktu kopējā kamerā, tad viņu jau pēc pāris dienām ievietoja lazaretē. Tā man radās iespēja bieži viņu apmeklēt. Ja nebūtu slimības, viņu būtu iekaluši dzelžos, jo uzskatīja par rūdītu noziedznieku, kas katrā ziņā izbēgs no cietuma.

Es gan apmeklēju viņu katru dienu, taču uz īsu brīdi, tāpēc jebkura sīkākā pārmaiņa viņa veselības stāvoklī šai starplaikā paspēja izpausties viņa sejā. Neatceros, ka jel reizi būtu pamanījis pārmaiņu uz labo pusi; viņš pamazām kļuva aizvien jo vājāks, vārgāks un slimāks, kopš cietuma durvis aizvērās aiz viņa.

Viņa gandrīz vai vienaldzīgā padevība rādīja, ka viņš

jūtas galīgi noguris. Sad tad pēc viņa toņa vai čukstus izteiktiem nedaudziem vārdiem man likās, ka viņš prāto, vai nebūtu kļuvis labāks cilvēks, ja būtu atradies labvēlīgākos apstākļos. Taču viņš nekad necentās attaisnot sevi ar tamlīdzīgu mājienu un nemēģināja iztulkot nepielūdzamo pagātni savā labā.

"Divas trīs reizes manā klātbūtnē gadījās, ka cietumnieki, kas strādāja lazaretē, pieminēja viņu kā nelabojamu ļaundari. Tad viņa sejai pārslīdēja smaids un viņš pavērās manī ar uzticīgu skatienu, it kā gribēdams sacīt, ka, būdams vēl bērns, esmu pieredzējis no viņa ne tikai ļaunu vien. Pārējā laikā viņš bija pazemīgs un lēnīgs, un es nekad nedzirdēju viņu par kaut ko sūdzamies.

Kad sesijas laiks tuvojās, misters Džegerss iesniedza lūgumu atlikt viņa lietu līdz nākamajai sesijai. Tas, acīm redzot, bija darīts pārliecībā, ka viņš tik ilgi nenodzīvos, un lūgumu noraidīja. Viņa lietu izsprieda pirmo; tiesas zālē ievests, viņš tika apsēdināts. Man atļāva stāvēt pie pašām margām, ar kurām nošķīra apsūdzētos no publikas, un turēt viņa roku, ko viņš izstiepa caur margām.

Spriedums sekoja ātri, jo viss bija skaidrs. Ko varēja sacīt viņa labā, tas tika pateikts: cik viņš trimdā bijis strādīgs un centīgs un ka ticis pie bagātības likumīgā un cienījamā kārtā. Taču neapstrīdams palika fakts, ka viņš atgriezies un atrodas tiesas un zvērināto priekšā. Tā kā tieši tas bija viņa pārkāpums, tad nekādi nebija iespējams atzīt viņu par nevainīgu.

Tolaik bija tāds paradums (tādu pieredzi man sniedza šī briesmīgā sesija), ka sesijas noslēguma dienā pasludināja spriedumus un lielāka efekta dēļ nāves spriedumu pasludināja pašu pēdējo. Ja šī aina nebūtu neizdzēšami iespiedusies man atmiņā, es vēl tagad, rakstot šīs rindas, nevarētu noticēt, ka esmu redzējis tiesnesi nolasām spriedumu trīsdesmit diviem vīriešiem un sievietēm uzreiz. Un pirmais starp šiem trīsdesmit diviem bija viņš, nosēdināts uz krēsla, jo, tikai sēdot, viņš varēja paelpot.

Man vēl tagad spilgti ataust atmiņā visa šī aina, ieskaitot aprīļa lietus lāses uz tiesas zāles logu rūtīm, kuras laistījās aprīļa saulē. Aiz margām, pie kurām kaktā es stāvēju, turēdams viņa roku savējā, bija sablīvēti trīsdesmit divi vīrieši un sievietes; daži izaicinošām sejām, daži — šausmu sagrābti; vieni šņukstot un raudot, otri — aizsegusi sejas, trešie nīgri lūkojās apkārt. Dažas sievietes sāka spalgi brēkt, tad viņas apsauca un iestājās klusums. Šerifi ar masīvam ķēdēm un medaļām, dažādi tiesas sīkmaņi un ērmi izsaucēji, šveicari, lielā ļaužu pieblīvētā galerija — plaša teātra publika — blenza uz šiem trīsdesmit diviem, kuri nu vērās tiesneša vaigā. Tiesnesis uzrunāja viņus. Starp nelaimīgajiem, kurus viņš redz savā priekšā, viņam sevišķi jāizceļ cilvēks, kurš jau no bērna kājas bijis likuma pārkāpējs; kurš pēc vairākkārtējas ieslodzīšanas un sodīšanas beidzot ticis izsūtīts uz noteiktu laiku, izbēdzis, pastrādādams varas darbus, un ticis izsūtīts uz visu mūžu. Uz kādu laiku šis nožēlojamais vīrs, atrazdamies tālu no tām vietām, kur izdarījis pārkāpumus, it kā apzinājies savus maldu ceļus un sācis dzīvot mierīgi un godīgi. Taču kādā liktenīgā brīdī viņš atkal padevies tām dziņām un kaislībām, kas ilgstoši padarījušas viņu par mūsu sabiedrības trumu, pametis patvērumu, kur baudījis dvēseles mieru un izjutis grēku nožēlu, un atgriezies atpakaļ tai zemē, kur uzturēšanās viņam liegta. Te viņš drīz ticis atklāts, taču kādu laiku viņam izdevies paslēpties no taisnās tiesas, bet beidzot, notverts bēgot, viņš izrādījis pretošanos un — vai nu netīšām, vai paša nežēlības lēkmē, tas viņam labāk zināms — bijis par cēloni denuncianta nāvei, kuram viņa dzīves gājums bijis labi zināms. Tā kā atgriešanās tai zemē, no kuras viņš izraidīts, sodāma ar nāvi un tā kā viņš padarījis smagāku savu vainu vēl ar vienu noziegumu, tad viņam jāgatavojas uz nāvi.

Saule spoži spīdēja tiesas telpas lielajos logos caur dzirkstošajām lietus lāsēm uz rūtīm, un plata gaismas strēle stiepās no tiesneša uz šiem trīsdesmit diviem, sasaistot tos vienkopus un varbūt atgādinot vienam otram no klātesošiem, ka tiklab tiesnesis, kā apsūdzētie stāsies reiz kā vienlīdzīgi augstāka soģa priekšā, kuram nekas nevar tikt noslēpts un kurš nekad nekļūdās. Ar pūlēm uzslējies kājās, tā ka viņa seja uz mirkli kļuva skaidri saredzama šai gaismā, apsūdzētais sacīja: — Milord, nāvi man piespriedis pats Visuvarenais, bet es pieņemu arī jūsu spriedumu, — un atkal apsēdās. Kāds pavēlēja klusēt, un tiesnesis pabeidza to, ko bija gribējis sacīt pārējiem. Tad nolasīja oficiālo sprieduma tekstu, dažus izveda ārā, turot aiz rokām, daži izgāja, pūlēdamies izlikties neietekmēti, viens otrs pamāja ar galvu uz galerijas pusi, divi trīs spieda rokas atvadoties, daži izejot kodelēja telpā izkaisītos smaržīgos zāles stiebriņus. Viņš izgāja pēdējais, jo viņam vajadzēja palīdzēt piecelties un viņš ari kustējās lēni; viņš turēja joprojām manu roku, kamēr izveda pārējos, un skatītāji piecēlās sakārtodami apģērbus, it kā sēdējuši baznīcā vai viesībās) un rādīja cits citam te vienu, te otru noziedznieku, bet visbiežāk viņu un mani.

Es no sirds cerēju un lūdzu dievu, lai Megvičš nomirtu, pirms vēl nāves spriedums tiks parakstīts, bet aiz bailēm, ka viņš var vēl to piedzīvot, sāku tonakt rakstīt lūgumu iekšlietu ministram, izstāstīdams visu, ko zināju par notiesāto, kā ari norādīju, ka viņš atgriezies manis dēļ. Es rakstīju kaismīgi un izjusti, cik vien pratu, un, kad pabeidzu un nosūtīju, tad sāku rakstīt lūgumus visādām augsti stāvošām personām, kuras uzskatīju par žēlsirdīgām, un beidzot pašai augstākajai. Vairākas dienas un naktis pēc sprieduma pasludināšanas man nebija ne mirkli miera vai atpūtas, ja nu vienīgi uz brītiņu iesnaudos krēslā, tik ļoti aizņemts es biju ar šiem lūgumiem. Kad tie bija aizsūtīti, man gribējās uzturēties to iestāžu tuvumā, kurām biju tos adresējis, jo šķita, ka tad stāvoklis nav tik bezcerīgs. Sai neprātīgajā satraukumā un sirdssāpēs es vakaros klaiņoju pa ielām ap tām iestādēm un namiem, kur atradās mani lūgumi. Vēl šobaltdien Londonas vienmuļās ielas pilsētas rietumos saltos putekļainos pavasara vakaros ar cieši noslēgto lepno namu rindām un laternu garajām virtenēm modina manī skumjas domas.

Mūsu ikdienas sastapšanās kļuva īsākas, jo viņu uzraudzīja stingrāk. Pamanījis vai iedomājies, ka mani tur aizdomās par indes ienešanu, es lūdzu mani izkratīt, pirms tieku pielaists pie viņa gultas, un sacīju uzraugam, kurš pastāvīgi bija klāt, lai prasa no manis jebkurus pierādījumus, ka man nav ļaunu nodomu. Neviens neizturējās rupji ne pret viņu, ne mani. Te katram bija savs pienākums, un tas tika pildīts, bet bez sevišķas cietsirdības. Uzraugs vienmēr pavēstīja man, ka viņam kļūst sliktāk, to pašu apstiprināja pārējie slimie ieslodzītie un tie veselie ieslodzītie, kas viņus kopa (visi noziedznieki, bet, paldies dievam, spējīgi uz labām jūtām!).

Dienām ritot uz priekšu, es aizvien biežāk atradu viņu guļam ar baltajiem griestiem pievērstu vienaldzīgu skatienu; viņa seja neko nepauda, tikai retumis atplauka no kāda mana vārda, tad apdzisa atkal. Dažreiz viņš nemaz nevarēja parunāt, tad viņš atbildes vietā viegli paspieda man roku, un es ātri iemanījos izprast viņa domas.

Bija jau pagājušas desmit dienas, kad es ievēroju viņa sejā lielāku pārmaiņu. Viņa acis bija pievērstas durvīm un iemirdzējās, man ienākot.

—        Dārgo zēn, — viņš sacīja, kad apsēdos pie viņa gultas, — es jau baidījos, ka ieradīsies par vēlu. Taču es zināju, ka tas nevar notikt.

—        Esmu parastajā laikā, — es atbildēju. — Es jau gaidīju pie vārtiem.

—   Tu vienmēr gaidi pie vārtiem, vai ne, dārgo zēn?

—   Jā. Es negribu zaudēt ne minūti.

—        Paldies, dārgo zēn, paldies. Lai dievs tevi svētī! Tu nekad neesi pametis mani, dārgo zēn.

Es paspiedu viņa roku klusēdams, jo nevarēju aizmirst, ka reiz gribēju viņu pamest.

—        Un kas pats labākais, — viņš piebilda, — ka tu esi daudz mīlīgāks pret mani, kad man virs galvas melni mākoņi, nekā tad, kad spīdēja saule. Tas ir pats labākais.

Viņš gulēja uz muguras, elpodams ar lielām pūlēm. Lai kā viņš turējās, lai kā mani mīlēja, apziņa pameta viņu atkal un atkal un neskaidra migla aizvilka pret griestiem vērsto tukšo skatienu.

—   Vai jums šodien ļoti stipri sāp?

—   Es nesūdzos ne par ko, dārgo zēn.

—   Jūs jau nekad nesūdzaties.

Tie bija viņa pēdējie vārdi. Viņš pasmaidīja, un no viņa pirkstu kustības es nopratu, ka viņš grib pacelt manu roku un uzlikt sev uz krūtīm. Es noguldīju tur roku, viņš atkal pasmaidīja un uzlika savas abas rokas uz manējās.

Tikmēr noteiktais laiks bija jau aizritējis, bet atskatījies es ieraudzīju blakus cietuma priekšnieku, kurš iečukstēja man:

—   Jūs varat palikt.

Es dedzīgi pateicos viņam un jautāju:

—        Vai varu viņam ko pateikt, ja viņš būs spējīgs mani dzirdēt?

Priekšnieks atkāpās un pamāja uzraugam, lai arī tas atiet sānis. Viņu kustības, lai cik klusas, aizdzina miglu no baltiem griestiem pievērstā tukšā skatiena, un gulētājs maigi uzlūkoja mani.

—        Dārgais Megvič, tagad es jums kaut ko pateikšu. Vai jūs saprotat, ko es saku?

Viņš viegli paspieda man roku.

—   Jums kādreiz bija meita, ko jūs mīlējāt un pazaudējāt.

Viņš paspieda manu roku stiprāk.

—    Viņa palika dzīva un atrada ietekmīgus draugus. Viņa ir dzīva arī tagad. Viņa ir lēdija un Joti skaista. Un es viņu mīlu!

Ar pēdējo vārgo kustibu, kas būtu bezspēcīga, ja es nepalīdzētu, viņš pacēla manu roku pie savām lūpām. Tad viņš viegli nolaida to atkal uz krūtīm un apsedza ar savu roku. Vēl uz nūrkli tukšais skatiens pacēlās pret baltajiem griestiem, tad izdzisa, un viņa galva mierīgi noslīga uz krūtīm.

Atcerējies, ko mēs abi kopā lasījām, es iedomājos tos divus vīrus, kas bija iegājuši templi piesaukt dievu, un neatradu labākus vārdus par šiem, ko teikt pie viņa nāves gultas:

—    Dievs, esi viņam, grēciniekam, žēlīgs!

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Palicis pilnīgi viens, es paziņoju, ka pametīšu dzīvokli Templā, līdzko beigsies nomas laiks, bet pagaidām pieņemšu apakšīrniekus. Vispirms es izlīmēju sludinājumus logos, jo biju parādos un gandrīz pavisam bez naudas, un sāku jau nopietni uztraukties par savu stāvokli. Man gan vajadzētu rakstīt, ka es būtu sācis uztraukties, ja man būtu pietiekami enerģijas un spējas sakopot domas un skaidri kaut ko izprast, atskaitot to, ka slimība uzveica mani. Pēdējo nedēļu sasprindzinājums bija palīdzējis man atvairīt slimību, ne jau uzveikt to; es jutu, ka tā nak aizvien tuvāk, bet vairāk gandrīz neko nejutu un ari neko nebēdāju.

Pāris dienu pavadīju gan uz dīvāna, gan uz grīdas, kur nu man bija gadījies pakrist ar smagu galvu un sāpošiem locekļiem, bez domām un bez spēka. Tad iestājās bezgala ilga nakts, pilna baiļu un šausmu, un, kad no rīta mēģināju uzslieties un apsēsties gultā, un apdomāt visu pa kārtai, tad izrādījās, ka nevaru kustēties.

Vai patiešām es nakts vidū biju nogājis lejā Gārdenkortā un taustījies pēc savas laivas, vai patiešām reizes divas trīs biju atjēdzies uz kāpnēm, nezinādams, kā ticis ārā no gultas; vai patiešām tiku aizdedzinājis lampu, pārliecināts, ka Megvičs nāk augšā pa kāpnēm, un tad vējš nodzēsa uguni; vai patiešām mani neizsakāmi mocīja nezin kādas nesakarīgas sarunas, vaidi un smiekli, pie kam pa pusei nojautu, ka pats esmu šis runātājs; vai patiešām istabas kaktā bija dzelzs krāsns ar aizvērtām durvīm un kāda balss nemitīgi atkārtoja, ka tanī sadeg mis Hevišema, — to visu es pūlējos kaut kā noskaidrot un aptvert, kad torit gulēju gultā. Taču visu atkal aizklāja kaļķu cepļa tvaiki, viss sajuka par jaunu, un caur šiem tvaikiem es beidzot ieraudzīju divus vīrus lūkojamies manī.

—    Ko jūs vēlaties? — es sabijies jautāju. — Es jūs nepazīstu.

—    Nu, ser, — viens atbildēja, pieliekdamies un pieskardamies man pie pleca, — jādomā, ka jūs drīz visu nokārtosiet, bet tagad jūs esat arestēts.

—   Cik liels parāds?

—    Simt divdesmit trīs mārciņas piecpadsmit šiliņu seši pensi; laikam parāds juvelierim.

—    Kas tagad jādara?

—    Labāk būtu, ja jūs pārceltos pie manis, — viņš atbildēja. — Pie manis jums būs ļoti ērti.[10]

Es pamēģināju piecelties un apģērbties. Kad es atkal atcerējos par viņiem, abi bija atkāpušies gabaliņu no manas gultas, bet es gulēju tāpat kā līdz šim.

—    Jūs redzat, kādā stāvoklī esmu, — es sacīju. — Es ietu jums līdzi, ja varētu, taču esmu galīgi nespējīgs to darīt. Ja jūs vedīsiet mani projām, es nomiršu ceļā.

Varbūt viņi atbildēja, varbūt ko iebilda vai mēģināja mani pārliecināt, ka stāvoklis ir daudz labāks, nekā es domāju. Tā kā manā atmiņā nekas vairāk nav saglabājies, tad nezinu, kā viņi bija nolēmuši rīkoties, tikai aizvest mani nekur neaizveda.

Ka man bija drudzis un man baidījās tuvoties, ka es cietu baismīgas sāpes, ka bieži zaudēju samaņu, ka laiks šķita bezgalīgs, ka bieži jaucu visādas neiedomājamas esības ar savējo, ka es biju ķieģelis mūrī un reizē pats lūdzu nolaist mani lejā no skurbinoša augstuma, kur mani bija uznesusi mūrnieki, ka es biju tērauda veltnis milzīgā mašīnā, kura klaudzēdama griezās virs bezdibeņa, un reizē pats lūgšus lūdzos, lai mašīnu aptur un manu daļu izņem ārā, — ka es biju izgājis cauri visām šim slimības stadijām, to es zinu pēc atmiņas un kaut kā apjautu ari toreiz. Ka dažkārt turējos pretī ari īstiem, neizdomātiem cilvēkiem, uzskatīdams tos par slepkavām, un tad piepeši attapos, ka viņi grib man labu, nespēkā atslīgu viņu rokās un ļāvu, lai mani atgulda spilvenos, — to es ari zināju. Bet galvenais — es zināju, ka visiem šiem cilvēkiem, kuri manas slimības grūtākajos brīžos šķita neticami pārvēršamies sejā un pieaugam līdz drausmīgiem apmēriem, — galvenais, atkārtoju, es zināju, ka visiem šiem cilvēkiem bija ārkārtīga tieksme agrāk vai vēlāk kļūt līdzīgiem Džo.

Kad pats ļaunākais bija jau garām, es sāku ievērot, ka, lai gan visas citas savādības pamazām izgaisa, šī viena nemainījās. Ikviens, kas pienāca pie manis, izskatījās pēc Džo.

Es atvēru acis naktī un redzēju atzveltnes krēslā pie gultas Džo. Es atvēru acis dienā un uz dīvāna pie aizēnotā vaļējā loga atkal redzēju Džo ar pīpi zobos. Es lūdzu atvēsinošu dzērienu, un gādīgā roka, kura man to pasniedza, bija Džo roka. Un, kad padzēries atslīgu spilvenos, tad tā seja, kas noliecās pār mani ar cerībām un maigumu, bija Džo seja.

Beidzot kādu dienu es sadūšojos un vaicāju:

—    Vai tas ir Džo?

Un dārgā, sen pazīstamā balss atbildēja:

—   Nu jā, ka ir, veco zēn!

—   O, Džo, tu salauz manu sirdi! Dusmojies uz mani, Džo! Sit man! Met man acīs manu nepateicību! Neesi tik labs pret mani!

Jo Džo aiz prieka, ka esmu viņu pazinis, bija piekļāvis savu galvu manējai un apskāvis manu kaklu.

—   Mēs taču, dārgo Fip, veco zēn, allažiņ esam bijuši draugi, — Džo sacīja. — Un, kad tu būsi tiktāl atkopies, ka varēsi braukt vizināties, — tad šiteno prieku!

Pēc tam Džo atkāpās pie loga, pagriezis man muguru, un slaucīja acis. Un, tā kā es biju pārāk nespēcīgs, lai pieceltos un pieietu pie viņa, tad gulēju un nožēlas pilns čukstēju:

—    Svētī viņu, ak kungs! Svētī šo krietno kristīgo dvēseli, ak kungs!

Kad Džo atkal atsēdās man līdzās, viņam acis bija sasarkušas, bet es turēju viņa roku savējā, un mēs abi jutāmies laimīgi.

—   Cik ilgi, dārgais Džo?

—    Tas ir, tu gribi zināt, Fip, cik ilgi vilkās tava slimošana, veco zēn?

—    Jā, Džo.

—   Nu jau maijs ir cauri, Fip. Rīt ir pirmais jūnijs.

—    Un tu visu laiku biji te, dārgais Džo?

—    Bezmaz, veco zēn. Jo, kā es sacīju Bidijai, kad pastnieks atnesa vēstuli ar ziņu par tavu saslimšanu, un viņš, tas pastnieks, visu laiku nodzīvojis vecpuisī, nupatās apprecējās, kauč arī viņa darbs neko neienes pie tās nostaigāšanās un apavu plēšanas, bet viņš jau savu mūžu nav dzinies pēc kādas bagātības, tikai tā precēšanās gan bijusi viņam sirdslieta …

—    Kāds prieks tevī klausīties, Džo! Bet es tevi pārtraukšu: ko īsti tu sacīji Bidijai?

—    Ko nu citu, — Džo atbildēja, — kā tikai to, ka tu, kazi, esi viens svešos ļaudis un, tā kā mēs ar tevi allažiņ esam bijuši draugi, tad šitādā reizē tev varbūt nebūtu nekādas iebilstināšanās, ka tevi apmeklē. Un Bidija uz lo teica šādus vārdus: «Nevilcinies un brauc pie viņa.» Jā, — Džo noteica, apstiprinādams pats sevi, — tie bija Bidijas vārdi. «Nevilcinies,» viņa teica, «brauc pie viņa.» īsi sakot, tā nebūs nekāda krāpšana, — viņš piebilda, mirkli visā nopietnībā to apsvēris, — ja es tev šitās jaunās sievietes vārdus izteiktu tā: «Nevilcinies nevienu minūti.»

Tad Džo strupi aprāva savu runu un darīja man zināmu, ka ar mani nav jārunā daudz, ka man jāēd maz, bet bieži un noteiktās reizēs, vienalga, gribas vai negribas, un ka man jāklausa viņam uz vārda. Es noskūpstīju viņa roku un apklusu, kamēr viņš nosēdās sacerēt vēstuli Bidijai, solīdamies nodot arī manus sveicienus.

Acīm redzot, Bidija bija iemācījusi Džo rakstīt. Kad es tā gulēju, lūkodamies uz viņu, tad savā vārgumā aiz prieka apraudājos, redzēdams, ar kādu lepnumu viņš stājās pie rakstīšanas. Manā slimības laikā gultas uzjumu un aizkarus bija noņēmuši un mani ar visu gultu ienesuši viesistabā, kur bija ērtāk un vairāk gaisa, paklājs bija aizvākts un telpa vēdināta un uzturēta kārtībā dienu un nakti. Pie mana rakstamgalda, kas bija iestumts kaktā un apkrauts ar zāļu pudelītēm, Džo nu uzsāka lielo darbu, iepriekš izcēlis no paplātes spalvu kā smagu instrumentu no darba riku lādes un atrotījis piedurknes, it kā grasītos rīkoties ar lauzni vai veseri. Šajā darbā viņam bija nepieciešami uzzvelties ar kreiso elkoni uz galda un atspert labo kāju tālu atpakaļ, iekams varēja sākt rakstīt, un katru līniju uz leju viņš vilka tik ilgi, it kā tā būtu vismaz sešas pēdas gara, bet augšupceļā spalva viņam izmisīgi čirkstēja un šļakstinājās. Nezin kāpēc viņš bija iedomājies, ka tintnīca atrodas no viņa pa kreisi, un nepārtraukti mērcēja spalvu tukšā gaisā, taču, redzams, rezultāti viņu pilnīgi apmierināja. Šad tad viņš sastomījās, laikam kāda ortogrāfiska trika dēļ, taču visumā darbs viņam tīri labi veicās, un, kad vēstule bija parakstīta un pēdējais kleksis ar rādītājpirkstu starpniecību pārcēlies no papīra uz viņa pakausi, viņš piecēlās un apstaigāja galdu, ar dziļu gandarījumu vērodams savu roku darbu no dažādiem redzes leņķiem.

Lai nesarūgtinātu Džo ar pārmērīgu runibu (pat ja tā būtu man pa spēkam), es todien neko nevaicāju par mis Hevišemu. Kad otrā rītā apjautājos, vai viņa atlabusi, Džo papurināja galvu.

—    Vai viņa mirusi, Džo?

—   Nu nē, veco zēn, — Džo pārmetošā tonī atbildēja, acīm redzot, nolēmis sagatavot mani pakāpeniski, — tā nu es gluži neteiktu, tas būtu tā kā par stipru, taču viņas nav vairs . ..

—   Nav starp dzīvajiem, Džo?

—   Tas būtu tā kā pareizāk, — Džo atbildēja, — viņas nav vairs starp dzīvajiem.

—    Vai viņa ilgi slimoja, Džo?

—    Pēc tam kad tev uzbruka tā kaite, tad tā (lai nesamelotos) apmēram kādu nedēļu, — atbildēja Džo, joprojām apņēmies manis labā visu pavēstīt pakāpeniski.

—    Dārgais Džo, vai neesi dzirdējis, kas tagad notiks ar viņas īpašumu?

—   O jā, veco zēn, — Džo atteica, — tā rādās, ka viņa visu lielāko daļu norakstījusi, tas ir, es gribu teikt, novēlējusi mis Estellai. Bet kādu dienu vai divas pirms tās nelaimes viņa pati ar savu roku taisījusi tādu piezīmi pie testamenta, ka novēl apaļus četrus tūkstošus misteram Metjū Pokitam. Un — pats galvenais — kāpēc gan, kā tu domā, viņa atstājusi viņam šos apaļus četrus tūkstošus?

«Sakarā ar Fipa atsauksmi par augšminēto Metju.» Bidija sacīja, ka taisni tā bijis rakstīts — «sakarā ar atsauksmi par augšminēto Metjū», — Džo atkārtoja šo formulu, it kā tā viņam sevišķi ietu pie sirds. — Un apaļus četrus tūkstošus, Fip!

Es tā arī netiku skaidrībā, no kurienes Džo smēlies ziņas par šo četri tūkstoši mārciņu ģeometriskajām pazīmēm, taču laikam šādā veidā summa viņam likās iespaidīgāka, un viņš allaž aizrautīgi uzsvēra, ka tūkstoši bijuši apaļi.

Sī vēsts man sagādāja lielu prieku, ka vienīgais labais darbs, pie kā biju stājies, ir izdevies. Apvaicājos, vai Džo nav dzirdējis, ko mantojuši pārējie radi.

—    Mis Sarai atstātas divdesmit piecas mārciņas gadā zālēm, — Džo atbildēja, — jo viņa mocās ar žulti. Mis Džordžiānai — tai divdesmit. Misis — nu, kā tad sauc tos meža zvērus ar kupriem, veco zēn?

—    Kamieļi? — es nesapratnē brīnījos, kāpēc Džo ievajadzējies to zināt.

Džo pamāja ar galvu.

—    Misis Kamielei (es sapratu, ka viņš ar to domāja misis Kamillu) — tai piecas mārciņas svecēm, lai drošāka dūša, kad nakti jāpainostas.

Šie novēlējumi bija tik trāpīgi, ka es nemaz nedomāju šaubīties par Džo sniegtajām ziņām.

—    Un nu, veco zēn, es tev piesviedīšu vēl vienu jaunu ziņu, un tad ar to šodienai būs gana. Vecais Orliks, zini, tas bija ielauzies vienā dzīvojamā mājā.

—    Pie kā? — es jautāju.

—    Nu jā, tas jau jāatzīst, ka bramanīgs viņš bija pārlieku, — Džo it kā atvainodamies noteica, — taču angļa nams ir viņa pils, un ielauzties pilī neklājas, ja nu vienīgi kara laikā. Lai kādas viņa vainas, lasītāj, bet dzirdi — labs sēklu tirgotājs viņš bija savā sirdī.

—    Tātad ielaušanās bijusi Pamblčuka mājā?

—    Jā, jā, Fip; viņi pievākuši Pamblčuka kasi un viua naudas lādi, izdzēruši viņa vīnu, notiesājuši visu ēdamo, izpļaukājuši viņu, pataisījuši šķību degunu, piesējuši viņu pie gultas kājas un uzskaitījuši piecpadsmit, un piebāzuši viņam muti ar viengadīgo dārzeņu sēklām, lai viņš nevar pabļaut. Taču viņš bija pazinis Orliku, un nu Orliks sēž grāfistes cietumā.

Mūsu sarunas pamazām kjuva vaļsirdīgas kā agrāk. Es atlabu ļoti gausi, tomēr spēki lēnām un nešaubīgi pieauga, Džo vienmēr bija manā tuvumā, un man šķita, ka atkal esmu pārvērties par mazo Fipu, jo Džo maigums tik brīnišķi atbilda manai nepieciešamībai, ka es jutos kā bērns viņa rokās. Viņš stundām ilgi sēdēja pie manis un runāja ka senāk atklāti, ka senāk vienkārši, kā senāk neuzmācīgā aizgādībā, tā ka man brīžiem šķita — viss, ko domājos pārdzīvojis, kopš pametu mūsu veco virtuvi, ir tikai nesenā drudža murgi. Viņš aptecēja un aprūpēja mani, tikai ediena gatavošanai bija nolīdzis ļoti kārtīga sievieti, atlaizdams manu iepriekšējo apteksni jau pirmajā dienā.

— Kad es tev saku, Fip, — viņš mēdza teikt, lai attaisnotu sadu savu patvaļību, — es pieķēru viņu tecinām ārā lavu papildu pēli kā alus muciņu un liekam dūnas spainī, lai nestu pārdot. Kazi, nākamreiz viņa būtu aizvākusi visu pēli ar tevi piedevām, aizstiepusi ogles zupas terīnē un dziļajos šķīvjos un aiznesusi vīnu tavos garajos zābakos.

To dienu, kad pirmo reizi izbraukšu pavizināties, mēs gaidījām ar tādu pašu nepacietību kā senos laikos manu lestasanos par mācekli. Un, kad šī diena pienāca un Tempļa pagalmā iebrauca vaļēja kariete, Džo ievīstīja mani, paķēra uz rokām, nonesa lejā un iesēdināja karietē, it kā es joprojām būtu tas mazais, nespēcīgais radījums, ko viņš tik devīgi apbalvoja ar savas cēlās sirds veltēm.

Džo apsēdās man blakus, un mēs izbraucām ārā no pilsētas, kur koki un zāle jau vasarīgi zaļoja un vasaras saldas smaržas pildīja gaisu. Bija svētdiena, un, kad es nolūkojos uz apkartējo skaistumu, domas par to, kā te viss audzis un veidojies, kā dienu un nakti zem saules un zvaigznēm pamazām vērušas ziedus lauku puķes un pieņēmušas spēkā putnu balsis, kamēr es, nelaimīgais, drudža kvele murgoju un svaidījos pa gultu, tad pat atmiņas par siem murgiem un svaidīšanos neļāva man elpot ar pilnu krūti. Taču kad dzirdēju svētdienas zvanus un dziļāk ielūkojos apkārtnes dailē, tad jutu, ka nebūt neesmu tik pateicīgs, kā pienāktos — ka esmu par vārgu ari pateicībai -, un piekļāvu galvu pie Džo pleca, kā biju

o darījis sendienās, kad viņš bija paņēmis mani līdzi uz tirgu vai kur citur un manu bērna prātu bija nogurdinājusi daudzie iespaidi.

Pēc kāda laiciņa es nomierinājos un mēs atkal sarunājāmies, kā mēdzām runāt, gulēdami zālē pie vecās baterijas. Džo nebija mainījies ne par nieku. Kāds viņš bija toreiz, tāds bija arī tagad: tā pati neviltotā uzticība, tas pats neviltotais godīgums.

Kad mēs pārbraucām un viņš izcēla mani no karietes un nesa — tik viegli! — pāri pagalmam un augšup pa kāpnēm, es atcerējos to neaizmirstamo ziemsvētku vakaru, kad viņš bija nesis mani pa tīreli. Līdz šim mēs ne ar vārdu nebijām pieminējuši pārmaiņas manā liktenī, un man arī nebija skaidrs, cik daudz viņam zināms par visu notikušo. Es tik maz paļāvos uz sevi un tā uzticējos viņam, ka nekādi nevarēju izlemt, vai man pirmajam sākt par to sarunu.

—        Vai tu esi dzirdējis, Džo, — es pēc pārdomām iesāku tovakar, kad viņš, piesēdies pie loga, kūpināja pīpi, — kas bijis mans labvēlis?

—        Tā kā dzirdēju, veco zēn, ka tā nav bijusi mis Hevišema.

—    Vai esi dzirdējis, kas viņš īsti bija, Džo?

—        Jā, dzirdēju, ka viņš bijis tas, kas atsūtījis to cilvēku, kurš tev iedeva naudu Jautrajos Matrožos.

—   Jā, tā tas bija.

—    Ko tu neteiksi! — Džo atsaucās nesatricināmā mierā.

—        Vai esi dzirdējis, ka viņš miris, Džo? — es pēc mirkļa ievaicājos jau krietni biklāk.

—    Kurš? Tas, kas sūtīja naudu, Fip?

—    Jā.

—        Liekas, — Džo pēc laba laika sprīža atsaucās, izvairīgi lūkodamies uz krēsla paroceni, — esmu dzirdējis stāstām, ka ar viņu noticis kas tamlīdzīgs vai uz to pusi.

—   Vai esi dzirdējis, kā viņam klājies, Džo?

—    Neko īpašīgi, Fip.

—        Ja tu vēlētos ko zināt, Džo… — es iesāku, bet tad Džo piecēlās un pienāca pie dīvāna.

—        Paklau, veco zēn, — viņš teica, noliecies pār mani. — Mēs allažiņ esam bijuši labākie draugi, vai ne, Fip?

Es aiz kauna nevarēju neko atbildēt.

—        Tad ir pavisam labi, — Džo turpināja, it kā es būtu atbildējis, — tad viss kārtībā, viss norunāts. Tad kāpēc mums, veco zēn, runāt par to, kas nepavisam nav nepieciešams? Ir taču tik daudz, par ko runāt, bez šitādām nevajadzīgām lietām. Ak kungs! Atcerēsimies kauc vai tavu nabaga māsu un kā viņa mēdza saiet lielajā! Un vai Zvikstu tu neatceries?

—    Kā nu neatcerēšos, Džo.

—    Tad re, veco zēn, — Džo runāja tālāk. — Es darīju visu, kas manos spēkos, lai tev ar Žvikstu retāk iznāktu sastapties, bet neba vienmēr izdodas tas, kas nodomāts. Jo, kad tavai nabaga māsai sagribējās krist tev virsū, tad. nebūtu jau liela nelaime, ja viņa uzkristu ari man, ka esmu nostājies viņai pretī, — Džo atkal pievērsās iemīļotajam pamācošajam runas veidam, — bet tad tev par to nācās saņemt divkārši. To es biju ievērojis. Ja pieaugušam cilvēkam paplucina bārdu vai iegrūž vienu vai divas dunkas (uz ko tavai māsai bija nags), tad tas jau nieks, ja var paglābt mazu bērnu no pēriena. Bet, ja pēc tādas bārdas paplucināšanas vai dunkām tas mazais bērns dabū divkāršu devu, tad skaidrs, ka tas cilvēks sāk šitā spriest: «Kam tu esi sagādājis kādu labumu? Nudie, es redzu tikai Jaunu,» — tā viņš domā — «bet no laba nav ne vēsts. Es griežos pie jums, ser, sakiet — kur te ii tas labais?»

—   Tā šis cilvēks domā? — es apvaicājos, kad Džo apklusa.

—   Jā, tā viņš domā, — Džo apstiprināja. — Vai viņam taisnība, šim cilvēkam?

—    Dārgais Džo, viņam vienmēr taisnība.

—    Labi, veco zēn, tad paliksim pie šiem vārdiem. Un, ja viņam vienmēr taisnība (kauč gan lielākoties viņš kļūdās), tad viņam būs taisnība arī tad, kad viņš šitā spriež: ja jau tu kā mazs puika kaut ko tādu no visiem slēpi, tad visdrīzāk slēpi tāpēc, ka zināji: Dž. Gārdžerija spēkos nav vienmēr iztaisīt tā, lai tev ar Zvikstu iznāktu retāk sastapties. Tāpēc nedomā vairs par to, un mums abiem nav jārunā par nevajadzīgām lietām. Bidija jau dikti nopūlējās man to ieskaidrot pirms manas atbraukšanas (jo es jau esmu trakoti neapķērīgs), lai es to labi saprastu un sapratis ieskaidrotu tev..Un tagadiņ, -— Džo turpināja pilnīgā sajūsmā par savu loģiskumu, — kad nu tiklab viens, kā otrs izdarīts, tad īstens draugs tev teiks tā. Proti. Pārpūlēties tu nedrīksti, tev jāpaēd vakariņas, jāizdzer glāzīte ūdens ar vīnu un jāliekas uz pēla.

Mani dziļi aizkustināja smalkjūtība, ar kādu Džo novērsa nepatīkamo sarunu, un Bidijas takts un mīļā

sirsnība — jo ar savu sievietes nojautu viņa sen bija skaidrībā par mani —, ar kādu viņa bija sagatavojusi Džo uz to. Es tikai nesapratu vienu — vai Džo zināja, kāds tukšinieks tagad esmu un ka manas lielās cerības izgaisušas kā migla mūsu tīrelī, saulei lecot.

Otrs, ko es sākumā nesapratu un beidzot sapratu ar lielu sarūgtinājumu, bija tas: līdzko es kļuvu spēcīgāks un veselīgāks, Džo vairs neizturējās tik nepiespiesti. Kamēr biju vārgs un pilnīgi atkarīgs no viņa palīdzības, viņš runāja ar mani kā sendienās, dēvēja mani kā senāk par Fipu un veco zēnu, kas skanēja manām ausīm kā mūzika. Es ari jutos kā bērnībā, laimīgs un pateicīgs, ka viņš man atļauj tā justies. Taču, kaut es vēl turējos pie senajām parašām, Džo sāka pamazām no tām atkāpties, un es, kaut sākumā par to brīnījos, drīz vien sapratu, ka tam par iemeslu esmu es pats un ka vaina meklējama tikai manī.

Ak! Vai es nebiju devis Džo iemeslu apšaubīt manu pastāvību un domāt, ka labklājībā atsalšu pret viņu un novērsīšos no viņa? Vai es nebiju iemetis Džo nevainīgajā sirdī instinktīvas bažas, ka, līdzko kļūšu spēcīgāks, viņš man būs mazāk vajadzīgs un ka labāk jau laikus aiziet, negaidot, kamēr es pats izrauj os no viņa rokām?

Tas notika trešajā vai ceturtajā reizē, kad es pastaigājos Tempļa dārzos, atbalstījies uz Džo rokas, un skaidri saskatīju šo pārmaiņu. Mēs pasēdējām spožajā, siltajā saulītē, lūkodamies upē, un pieceļoties man gadījās ieteikties:

—    Paskat, Džo! Es jau varu paiet bez palīdzības. Tu redzēsi, ka es aiziešu viens pats līdz mājām.

—    Tikai bez pārpūlēšanās, Fip, — Džo atteica, — citādi jau es būtu par to dikti laimīgs, ser.

Pēdējais vārds mani sāpīgi aizskāra, bet vai es varēju viņam ko pārmest! Es nogāju tikai līdz dārza vārtiem un tad izlikos vārgāks, nekā biju, un lūdzu Džo atļauju atbalstīties uz viņa pleca. Viņš to atļāva, bet izskatījās domīgs.

Ari es savukārt kļuvu domīgs, jo, kā vislabāk izskaust . šīs pārmaiņas Džo, tas bija grūts jautājums manam nožēlu pilnajam prātam. Negribu slēpt, ka man bija kauns atklāt viņam, kādā bēdīgā stāvoklī esmu nonācis, bet ceru, ka šī mana nevēlēšanās ir daļēji attaisnojama. Es zināju, ka viņš gribēs man palīdzēt ar saviem mazajiem ietau

pījumiem, un zināju ari, ka viņam nevajag to darīt un ka es nedrīkstu to pieļaut.

Šo vakara mēs abi aizvadījām, iegrimuši domās. Taču, pirms devāmies pie miera, es apņēmos, ka gaidīšu vēl vienu dienu, jo rīt ir svētdiena, un ar jaunu nedēļu sākšu jaunu dzīvi. Pirmdien aprunāšos ar Džo par šo viņa svešādo izturēšanos, atmetīšu pēdējās atturības paliekas, pastāstīšu, ko esmu nodomājis darīt (to «otrkārt», ko jau pieminēju), kāpēc vēl neesmu skaidrībā, vai braukt pie Herberta, un tad šī svešādība izzudis uz visiem laikiem. Kad es tā biju izlēmis, noskaidrojās arī Džo seja, it kā viņš vienā laikā ar mani būtu par kaut ko izšķīries.

Svētdienu mēs pavadījām jauki, izbraucām ārā no pilsētas un izstaigājāmies pa laukiem.

—    Esmu pateicīgs liktenim par savu slimību, Džo, — es sacīju.

—    Mīļo, labo Fip, veco zēn, jūs nu gandrīz esat pavisam atlabis, ser.

—    Šo laika sprīdi es neaizmirsīšu, Džo.

—    Tāpat kā es, ser, — Džo atsaucās.

—    Šīs dienas, ko mēs pavadījām kopā, Džo, es nekad neaizmirsīšu. Zinu, ir bijis tāds laiks, kad es šo to aizmirsu, bet šīs dienas neaizmirsīšu, Džo.

—    Fip, — Džo steidzīgi ierunājās, mazliet apmulsis, — tas jau varen jauki. Bet, kas bijis, dārgais ser, tas ir pagājis.

Vakarā, kad jau biju gultā, Džo ienāca pie manis, kā viņš to bija darījis visā manā atlabšanas laikā. Viņš apvaicājās, vai es jūtoties tikpat labi kā no rita.

—   Jā, dārgais Džo, pavisam labi.

—    Un ar katru dienu tev spēki nāk klāt, veco zēn?

—    Jā, dārgais Džo, noteikti.

Džo noglāstīja caur segu manu plecu ar savu lielo, laipno roku un noteica, manuprāt, mazliet aizsmakušā balsī:

—    Ar labu nakti!

No rīta piecēlies, es jutos vēl spirgtāks un spēcīgāks un nolēmu izrunāties ar Džo bez kavēšanās. Izrunāšos ar viņu pirms brokastīm. Tūliņ apģērbšos, ieiešu viņa istabā un pārsteigšu viņu, jo tā ir pirmā reize, kad tik agri esmu jau augšā. Iegāju pie Džo, bet viņa tur nebija. Un ne tikai Džo, arī viņa lādītes vairs nebija.

Piesteidzos pie brokastgalda un atradu uz tā vēstuli. Tas saturs bija izteikts īsos vārdos.

Negribēdams būt par apgrūtināšanu āzbraucu tā kā tu esi pavisai vēsais akai dargais Fip un vari iztikt bez Džo.

PS. Allažiņ visulabākie draugi.

Vēstulē bija ielikta kvīts, ka parāds, kura dēļ mani teju pat apcietināja, ir nomaksāts. Līdz pat šim brīdim es biju maldīgi cerējis, ka mans kreditors atmetis man ar roku vai atlicis parāda piedzīšanu, lidz būšu atlabis. Man prātā nebija nācis, ka Džo nomaksājis parādu, bet nu vairs nebija šaubu, jo kvīts bija uz viņa vārda.

Man tagad atlika tikai sekot viņam uz mīļo veco kalvi, atklāt viņam visu, izsacīt viņam savus nožēlnieka pārmetumus un atvieglot savu sirdi, uzticot viņam to «otrkārt», kas bija radies manās domās kā neskaidra vēlme un nu izveidojies par stingru apņemšanos.

Mans nodoms bija tāds: iet pie Bidijas, pastāstīt viņai, ka esmu atgriezies nožēlas un pazemības pilns, ka esmu zaudējis visu kādreiz cerēto, un atgādināt viņai, kāda vaļsirdība valdīja starp mums manās pirmajās sirdēstu dienās. Un tad es viņai teikšu: «Bidij, manuprāt, tu kādieiz mīlēji mani, un mana neprātīgā sirds pat tad, kad traucos projām no tevis, tavā tuvumā allaž atrada mieru un atvieglojumu, kādu kopš tā laika nav vairs jutusi. Ja lu vari mani mīlēt kaut pusi tik daudz kā toreiz, ja vari pieņemt mani ar visām manām kļūdām un vilšanos, ja vari piedot man kā palaidnīgam bērnam (un patiešām, Bidij, man liels kauns gluži kā bērnam, un man ļoti vajag mierinoša vārda un laipnas rokas), tad ceru, ka pratīšu būt kaut mazlietiņ tevis cienīgāks nekā iepriekš. Un tu pati izlemsi, Bidij, vai lai palieku strādāt kalvē pie Džo vai lai pameklēju citu nodarbošanos šai zemē, jeb vai lai aizvedu tevi uz tālām zemēm, kur mani gaida izdevība, no kuras pagaidām atteicos, nezinādams tavu atbildi. Un nu, dārgā Bidij, ja tu man sacīsi, ka gribi dalīties manā liktenī, tad tu padarīsi manu dzīvi labaku un mani pašu par labāku cilvēku, un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai arī lava dzīve būtu labāka.»

Tāds bija mans nodoms. Atpūties vēl trīs dienas, es devos uz dzimto pusi, lai to piepildītu. Un nu man pastāstāms vairs tikai tas, kā šis nodoms man izdevās.

piecdesmit astotā nodaļa

Vēsts par manu spožo nākotnes cerību galīgo sabrukumu bija jau aizsniegusi manu dzimto ciemu un tā apkaimi, pirms es pats tur ierados. Zilais Kuilis visu jau skaidri zināja, un Zilā Kuiļa izturēšanās pret mani bija krasi pārmainījusies. Kamēr laime man smaidīja, Zilais Kuilis visādi pūlējās man izdabāt, bet nu, kad laime bija no manis novērsusies, es jutu ārkārtīgu vēsumu.

Bija jau vakars, kad ierados stipri noguris no brauciena, kas parasti man šķita gluži viegls. Kuilis nevarēja man piešķirt manu parasto istabu, kura izrādījās aizņemta (laikam no kāda cita ar lielām cerībām), un varēja mani novietot gluži neizskatīgā kambarītī dziļāk pagalmā starp baložu būdu un ratnīcu. Taču es iemigu tur tikpat cieši kā vislepnākajos apartamentos, kādus Kuilis būtu varējis man ierādīt, un mani sapņi bija tādi paši, kādus es redzētu, gulēdams vislabākajā gultā.

Rīta agrumā, kamēr man gatavoja brokastis, es devos pastaigā līdz Satishauzai. Uz vārtiem un uz logos izkārtajām paklāju strēmelēm balsnīja iespiesti ziņojumi, ka nākamnedēļ te izūtrupēs mēbeles un mājsaimniecības piederumus. Pašu namu pārdeva nojaukšanai — kā vecus būvmateriālus. Uz alus darītavas sienas ar krītu bija uzvilkti ķeburaini burti — Nr. 1; uz tās galvenā nama daļas, kas tik ilgi bija stāvējusi aizslēgta, lepojās Nr. 2. Vairāki šādi uzraksti rotāja pārējās ēkas daļas; lai tiem atbrīvotu vietu, no sienām bija norautas efejas, kuras lielākoties bija iemītas putekļos un savītušas. Iegājis uz mirkli pa vaļējiem vārtiem un pārlaidis visam mulsu skatienu, kā jau svešinieks, kam te nav ko darīt, es ieraudzīju vienu ūtrupnieka palīgu staigājam pa mucām un skaitām tās, kamēr otrs ar spalvu rokā sastāda sarakstu, pārvērtis par pagaidu pulti pazīstamo braucamo krēslu, kuru tik daudzreiz biju stūmis, dziedādams «Veco Klemu».

Kad ienācu uz brokastīm Zilā Kuiļa ēdamtelpā, ieraudzīju misteru Pamblčuku sarunājamies ar viesnīcnieku. Misters Pamblčuks (kura āriene nemaz nebija kļuvusi glītāka pēc nesenajiem nakts piedzīvojumiem) gaidīja mani un uzrunāja ar šādiem vārdiem:

— Jaunais cilvēk, man ļoti žēl redzēt jūs tik zemu kritušu. Bet ko citu varēja gaidīt, ko citu varēja gaidīt!

Ar majestātisku piedošanas žestu viņš sniedza man roku, un, tā kā es jutos pārāk saguris pēc slimības, lai sāktu ķildu, tad spiedu to.

—   Viljam, — misters Pamblčuks uzrunāja viesmīli,

—   ienesiet bulciņas. Un tā tam vajadzēja notikt! Tā tam vajadzēja notikt!

Es sadrūmis piesēdos pie brokastgalda. Misters Pamblčuks stāvēja aiz mana krēsla un, pirms es vēl paguvu pieskarties tējkannai, ielēja man tēju kā īsts labdaris, kurš apņēmies palikt uzticīgs līdz galam.

—   Viljam, — misters Pamblčuks grūtsirdīgi turpināja,

—    pasniedziet sāli. Labākos laikos, — te viņš uzrunāja mani, — jūs laikam dzērāt tēju ar cukuru? Un ar pienu arī? Kā tad. Ar cukuru un pienu. Viljam, pasniedziet kressalātus.

—    Pateicos, — es strupi noteicu, — es neēdu kressalātus.

—    Jūs neēdat tos, — misters Pamblčuks atkārtoja, nopūzdamies un vairākkārt palocīdams galvu, it kā viņš jau to gaidījis un it kā manas krišanas cēlonis ir tas, ka neēdu kressalātus. — Pareizi. Vienkāršos šās zemes augļus. Nē. Viljam, kressalātu nevajag.

Es turpināju ēšanu, bet misters Pamblčuks joprojām stāvēja, pārliecies pār mani, izvalbījis acis, pēc paraduma smagi tusnīdams,

—    Nekas cits, vienīgi āda un kauli! — viņš skali prātoja. — Bet, kad viņš aizbrauca no šejienes (un, jāsaka, ar manu svētību) un es kā bitīte mieloju viņu no saviem pieticīgajiem krājumiem, viņš bija sārts no vaiga kā nule ienācies ābols!

Tas man atgādināja, cik pakalpīgi viņš sakarā ar manām jaunajām izredzēm bija toreiz tvarstījis manu roku, murminādams: «Vai atļauts?» — un ar kādu uzsvērtu žēlsirdību tagad sniedza man tos pašus piecus resnos pirkstus.

—   Jā! — viņš turpināja, piestumdams man tuvāk sviestmaizes. — Un nu jūs laikam dosieties pie Džozefa?

—    Žēlīgais dievs! — es izsaucos, nespēdams vairs savaldīties. — Kas jums par daļu, uz kurieni es eju? Lieciet tējkannu mierā!

Tas bija pats sliktākais, ko varēju izdarīt, jo nu Pamblčuks tika pie gaidītās izdevības.

—    Jā, jaunais cilvēk, — viņš atbildēja, palaizdams vajā minētā priekšmeta rokturi un atkāpdamies pāris solu, lai viņu varētu sadzirdēt arī viesnīcnieks un viesmīlis, kuri stāvēja durvis, — es likšu tējkannu mierā. Jums taisnība, jaunais cilvēk. Šoreiz jums taisnība. Es aizmirsos, izrādīdams tādu līdzdalību pie jūsu brokastīm, vēlēdamies, lai jūsu no visādām pārmērībām cietušais organisms smeltos jaunus spēkus no jūsu senču veselīgā uztura. Un tomēr, — viņš turpināja, uzrunādams viesnīcnieku un viesmīli un rādīdams uz mani ar izstiepto roku, — tas ir viņš, ar ko es rotaļājos viņa laimīgajās bērnības dienāsl Nesakiet man, ka tas nevar būt; es jums saku — tas ir viņš!

Abi klausītāji kaut ko nomurmināja. Viesmīlis likās sevišķi ietekmēts.

—    Tas ir viņš, — Pamblčuks runāja tālāk, — kuru es vizināju savos divričos. Kuru manu acu priekšā viņa miesīgā māsa uzaudzināja ar savām rokām. Tas ir viņš, kura māsai es esmu tēvocis no vīra puses un kuru nosauca viņas mātes vārdā par Džordžiānu Mēriju, — lai viņš pamēģina to noliegt, ja var!

Viesmīlis likās pārliecināts, ka to noliegt es nespēšu un ka mans stāvoklis ir neapskaužams.

—    Jaunais cilvēk, — Pamblčuks te pēc paraduma sagrieza kaklu kā viļķi uz manu pusi, — jūs dodaties pie Džozefa. Kāda man tur daļa, tā jūs prasāt, uz kurieni jūs dodaties? Es jums saku, ser, jūs dodaties pie Džozefa.

Viesmīlis iekāsējās, it kā pieklājīgi lūgtu mani piekrist šim apgalvojumam.

—    Un tagad, — Pamblčuks to izteica svētā pārliecībā, ka ikviens viņa — šā tikumības aizstāvja vārds ir neapstrīdams un neapgāžams, — es jums pamācīšu, ko teikt Džozefam. Te stāv Kuiļa saimnieks, ko visi šai pilsētā pazīst un ciena, un te stāv Viljams, pēc uzvārda Potkinss, ja es nemaldos.

—   Jūs nemaldāties, ser, — Viljams atsaucās.

—    Viņu klātbūtnē, — Pamblčuks turpināja, — es jums pateikšu, jaunais cilvēk, ko sacīt Džozefam. Sakiet tā: «Džozef, ēs šodien redzēju savu pirmo labdari un savas laimes pamatlicēju. Es nesaukšu viņu vārdā, Džozef, bet par labdari viņu dēvē mūsu pilsētā, un viņu es šodien redzēju.»

—    Zvēru, ka šeit es viņa neredzu, — es pārtraucu.

—    Sakiet vien to arī, — Pamblčuks uztvēra, — un es varu apgalvot, ka pat Džozefs brīnīsies par šādiem jūsu vārdiem.

—   Tad jūs maldāties, — es atteicu. — Es viņu pazīstu labāk.

—   Jūs teiksiet, — Pamblčuks netraucēts runāja tālāk, — «Džozef, es redzēju šo cilvēku, un viņš netur ļaunu prātu ne uz tevi, ne uz mani. Viņš redz tevi kā uz delnas, Džozef, viņam zināma lava stūrgalvība un trulums, viņš redz ari mani kā uz delnas, Džozef, un viņam zināma maria nepateicība. Jā, Džozef,» — to teikdams, Pamblčuks palocīja galvu un padraudēja man ar pirkstu, — «viņš zina, ka man galīgi trūkst pašas parastākās cilvēciskās pateicības. Viņš zina to tā kā neviens cits. Tu to nezini, Džozef, ļo tev nav dota tāda saprašana, bet šis cilvēks zina.»

Lai gan sen zināju, cik uzpūtīgs viņš bija, es tomēr brīnījos, ka viņam pietiek nekaunības tā runāt ar mani.

—    Sakiet: «Džozef, viņš lika man kaut ko tev pateikt, un to es izpildīšu. Proti, iekš tam, ka esmu tik zemu kritis, viņš redz dieva pirkstu. Viņam šis pirksts pazīstams, Džozef, un šai gadījumā viņš to redz pavisam skaidri. Sis pirksts ir rakstījis: «Tā ir atmaksa par nepateicību pret pirmo labdari un labklājības pamatlicēju.» Taču šis labdaris apliecina, ka nenožēlo izdarīto, Džozef. Nepavisam ne. Viņš ir darījis labu darbu, krietnu darbu, dievam pa-, tīkamu darbu, un darītu to atkal no jauna.»

—   Ļoti žēl, — es noskaities sacīju, steigdamies pabeigt pārtrauktās brokastis, — ka šis cilvēks nepateica, ko īsti viņš izdarījis un ko darītu atkal no jauna.

—    Kuiļa saimniek! — nu Pamblčuks uzrunāja viesnīcnieku. — Un jūs, Viljam! Man nav iebildumu, ja jums ir tāda vēlēšanās minēt jebkuram mūsu pilsētas iedzīvotāļam, ka tas bijis labs darbs, krietns darbs, dievam patīkams darbs un ka šis cilvēks darītu to atkal no jauna.

Ar šiem vārdiem liekulis Pamblčuks dižmanīgi spieda abiem klausītājiem roku un pameta viesnīcu un mani nevis jūsmojam par viņa daudzināto labo darbu, bet lauzām galvu, kas tas īsti bijis. Drīz vien es ari pametu viesnīcu un, soļodams pa Lielo ielu, ieraudzīju viņu sava nama priekšā klāstām droši vien to pašu izraudzīto pūlim, kurš pagodināja mani ar visai nelaipniem skatieniem, kad pagaju garām pa ielas otru pusi.

Bet tāpēc bija vēl jo patīkamāk domās pievērsties Bidijai un Džo, kuru lielā iecietība atmirdzēja vēl spožāk pretstatā šai iesīkstējušajai nekaunībai. Es soļoju lēni, jo kājas negribēja lāgā klausīt, taču ar katru soli man kļuva vieglāk ap sirdi, jo uzpūtība un liekulība palika aizvien tālāk un tālāk aiz muguras.

Jūnija diena bija brīnišķīga. Dzidri zilajās debesīs cīruļi vīteroja augsti pār zaļajiem tīrumiem, un nekad vēl dzimtā puse nebija šķitusi man tāda skaistuma un miera pilna. Šeit es cerēju aizvadīt daudz jauku brīžu, cerēju kļūt labāks, kad manu ceļu vadīs tas labais gars, par kura nemāksloto ticību un Vienkāršo, skaidro prātu jau daudzkārt biju pārliecinājies. Šīs cerības modināja manī maigas jūtas; sirdi saviļņoja atgriešanās, un pēc tik daudzām pārmaiņām es jutos kā ceļinieks, kurš basām kājām nak mājup no tālām gaitām, kas ilgušas daudzus gadus.

Ēs nekad nebiju redzējis skolu, kurā Bidija strādāja, bet nomaļa taciņa, ko biju izraudzījies, lai ienāktu ciemā nepamanīts, veda gar to. Jutos vīlies, atklādams, ka šodien ir brīvdiena; bērnus nekur neredzēja, un Bidijas namiņš bija slēgts. Biju klusībā cerējis ieraudzīt Bidiju, iegrimušu savos ikdienas darbos, pirms viņa ierauga mani, bet nu šī cerība izgaisa.

Taču kalve nebija vairs tālu, un es devos uz to pusi pa smaržīgo liepu zaļo gatvi, cenzdamies saklausīt Džo vesera klaudzienus. Man jau sen tos vajadzēja dzirdēt un sen jau arī šķita, ka dzirdu, taču viss bija klusu. Liepas bija tepat, baltās vilkābeles tepat, kastaņas tepat, un to lapas melodiski šalca, kad apstājos ieklausīties, tomēr vasaras vējš neatnesa līdz manām ausīm Džo vesera klaudzienus.

Pats nezinu, kāpēc, bet sāku jau baidīties no tā mirkļa, kad ieraudzīšu kalvi. Beidzot pienācu pie tās un redzēju, ka tā ir slēgta. Uguns neliesmoja, dzirksteļu lietus nebira, plēšas nedūca, viss bija tukšs un kluss.

Tomēr māja nebija pamesta un parādes viesistaba likās kļuvusi apdzīvota, jo balti aizkari plivinājās logā, logs bija atvērts un koši ziedošu puķu pilns. Es klusām piegāju pie tā, domādams ielūkoties istabā pāri puķēm, kad pēkšņi manā priekšā nostājās rokrokā Džo un Bidija.

Vispirms Bidija iekliedzās, it kā ieraudzījusi manu rēgu, bet nākamajā mirklī jau metās man ap kaklu. Es apraudājos, viņu ieraudzījis, jo viņa izskatījās tik ziedoša un skaista, viņa apraudājās, jo es izskatījos tik izdilis un bāls.

—    Dārgā Bidija, cik grezna tu esi!

—   Jā, dārgais Fip.

—   Un tu, Džo, kāds tu esi uzcirties!

—   Ja, dārgo Fip, veco zēn.

Es paskatījos uz abiem reizē, tad uz katru atsevišķi un tad…

—    Šī ir mana kāzu diena, — Bidija izsaucās laimes skurbumā, — es izgāju par sievu pie Džo!

* * *

Viņi ieveda mani virtuvē, un es noguldīju galvu uz vecā nekrāsotā galda. Bidija spieda manu roku pie lūpām, Džo mīļi glāstīja man plecu.

—    Šitādam pārsteigumam viņš vēl par vāju, dārga, — Džo sacīja, un Bidija atbildēja:

—   To man vajadzēja gan iedomāt, dārgais Džo, bet es biju pārāk laimīga.

Viņi bija tik bezgala priecīgi, tik lepni, tik aizkustināti, ka esmu ieradies, tik sajūsmināti, ka pilnīgi nejauši esmu nokļuvis pie viņiem, lai padarītu šo dienu vēl līksmāku!

Manas pirmās domas bija, ka esmu lielu pateicību parādā liktenim, kas man nav ļāvis izpaust Džo šo pēdējo un tagad sagrauto cerību. Cik bieži manā slimības laikā zināmi vārdi jau bija man uz lūpām! Ja viņš būtu uzkavējies pie manis vēl kaut stundu, šie neatsaucamie vārdi būtu tikuši izteikti.

—    Dārgā Bidij, — es sacīju, — tev ir vislabākais virs visā pasaulē, un, ja tu būtu redzējusi, kā viņš kopa mani, tad … Bet nē, tu nevarētu mīlēt viņu vairāk nekā tagad.

—   Es patiešām nevarētu, — Bidija piekrita.

—    Un tev, dārgais Džo, ir pati labākā sieva visā pasaulē, un viņa darīs tevi tik laimīgu, cik vien cilvēks var laimīgs būt, — mīļais, dārgais, cēlais Džo!

Džo palūkojās uz mani, lūpas viņam drebēja, un viņš cieši aizsedza acis ar piedurkni.

—    Džo un Bidij, jūs abi šodien esat bijuši baznīcā, jūsu sirdis ir pilnas žēlsirdības un mīlestības uz visiem cilvēkiem, — pieņemiet manu pazemīgo pateicību par visu, ko esat manā labā darījuši un ko esmu tik slikti atmaksājis! Un, kad es jums teikšu, ka pēc stundas pametīšu jūs, jo drīzumā došos uz ārzemēm, un ka ātrāk man nebūs miera, kamēr nebūšu sapelnījis to naudu, ar kuru jūs paglābāt mani no cietuma, un atsūtījis jums, tad nedomājiet, dārgais Džo un Bidij, ka, pat ja varētu atmaksāt jums tūkstoškārt vairāk, es spētu kaut par fārtingu samazināt savu parādu pret jums vai vismaz gribētu samazināt to tādā ceļā!

Mani vārdi viņus dziji aizkustināja, un viņi lūdza mani pārtraukt šo sarunu.

—    Man tomēr vēl kas sakāms. Dārgais Džo, es ceru, ka jums drīz būs miji bērni un ka ziemas vakaros šai kaktiņā pie pavarda sēdēs kāds mazulis, kas atgādinās tev kādu citu mazuli, kurš uz visiem laikiem pametis šo vietu. Nestāsti viņam, Džo, ka es biju nepateicīgs; nestāsti viņam, Bidij, ka es biju pašmīlīgs un netaisns; sakiet viņam tikai to, ka esmu augsti cienījis jūs abus par jūsu godīgumu un krietnību un esmu sacījis, ka no viņa izaugs daudz krietnāks cilvēks par mani, jo viņš ir jūsu dēls.

—    Man ne prātā nenāk, — Džo noteica, joprojām slēpdamies aiz piedurknes, — kauč ko šitādu viņam teikt. Un Bidijai tāpat. Ne ari kādam citam.

—    Un nu, kaut es zinu, ka jūs to jau esat izdarījuši savās godīgajās sirdīs, lūdzu, pasakiet tomēr, ka piedodat man! Lūdzu, Jaujiet man noklausīties jūsu vārdos, lai aiznesu to skaņu sev līdzi, tad varēšu domāt, ka turpmāk jūs ticēsiet man un domāsiet labāk par mani nekā līdz šim!

—    Dārgo Fip, manu mīļo veco zēn, — Džo sacīja, — dievs redz, ka es piedodu tev, ja vispār man ir kas, ko piedot!

—    Āmen! Es tāpat, dievs ir mans liecinieks, — Bidija piebalsoja.

—    Un tagad Jaujiet man uziet augšā, aplūkot manu mazo kambarīti un atpūsties tur kādu mirkli. Un, kad es būšu ēdis un dzēris pie jūsu galda, tad, dārgais Džo un Bidij, pavadiet mani līdz stabam krustcejos, pirms atvadāmies!

• * *

Es pārdevu visu, kas man piederēja, atlicināju, cik varēju, lai nomierinātu kreditorus, kuri gan pārāk nesteidzināja mani ar galīgo nomaksu, un braucu projām pie Herberta. Pēc mēneša manis vairs nebija Anglijā, pēc diviem mēnešiem es jau biju klerks Klarikera un Co tirdzniecības namā un pēc četriem mēnešiem pirmo reizi uzņēmos nedalītu atbildību. Jo sija virs viesistabas pie Dzirnavu dīķa vairs nedrebēja no vecā Bila Bārlija rēcieniem un Herberts aizbrauca, lai salaulātos ar Klāru, un es paliku viens vadīt Austrumu filiāli, kamēr viņš atgriezīsies kā precēts vīrs.

Daudz gadu aizritēja līdz tam laikam, kad kļuvu par trešo kompanjonu, bet es dzīvoju laimīgi kopā ar Herbertu un viņa sievu, dzīvoju pieticīgi, maksāju parādus un pastāvīgi sarakstījos ar Bidiju un Džo. Tikai pēc tam, kad kļuvu par kompanjonu, Klarikers atklāja manu noslēpumu Herbertam, paziņodams, ka esot pietiekami ilgi glabājis to un nu tas esot jādara zināms. Viņš izstāstīja visu, un Herberts bija reizē aizkustināts un pārsteigts, un ilgā patiesības noklusēšana nebūt nevājināja mūsu draudzību. Negribu sacīt, ka mūsu tirdzniecības nams bija sevišķi izcils vai ka mēs grābām naudu liekšķerēm. Mr-s nekļuvām slaveni ar grandiozām tirdznieciskām operācijām, taču mums bija laba slava, mūsu darījumi nesa mums peļņu un mēs dzīvojām ļoti labi. Mums daudz palīdzēja Herberta neizsīkstošā enerģija un spars, un es bieži brīnījos, kā esmu kādreiz nācis uz tām aplamajām domām, ka viņš ir dzīvei nepiemērots, kamēr beidzot man atausa gaisma, ka nepiemērots laikam gan tolaik nebija vis viņš, bet es pats.

PIECDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Veselus vienpadsmit gadus nebiju redzējis ne Džo, ne Bidiju, kaut gan domās bieži skatīju viņus, dzīvodams Austrumos, bet tad kādā decembra vakarā, dažas stundas pēc tumsas iestāšanās, es klusām uzliku roku uz mūsu vecā virtuves durvju roktura. Izdarīju to tik klusu, ka neviens mani nedzirdēja, un varēju ielūkoties virtuvē nepamanīts. Tur savā agrākajā vietā pie pavarda ar pīpi zobos, tikpat spēcīgs un mundrs, kaut mazliet nosirmojis sēdēja Džo, un kaktiņā, aizslēpies aiz Džo kājas, sēdēja uz mana mazā soliņa, lūkodamies uguni… atkal es!

— Mēs viņu nosaucām tavā vārdā par Fipu, dārgo veco zēn, — sacīja Džo, priecādamies, ka es pievilku otru solu bērnam blakus (bet nebužināju viņam matus!), — un mēs ceram, ka viņš izskatīsies mazuliet pēc tevis, un tā laikam arī būs.

Man arī tā šķita, un nākamā rītā mēs abi ar zēnu de-

vāmies pastaigāties, runājām bez sava gala un lieliski sapratāmies. Mēs apmeklējām kapsētu, kur es uzsēdināju viņu uz kāda zināma kapakmens, un viņš no šā paaugstinājuma parādija man, kurā kapā atdusas Filips Pirips, šās draudzes loceklis, un arī Džordžiāna, augšminētā Piripa sieva.

—    Bidij, — es ierunājos, kad pēc pusdienām viņa sēdēja ar aizmigušo meitenīti klēpī, — tev vajadzētu laist Fipu man līdzi, vismaz uz kādu laiku.

—   Nē, nē, — Bidija mīļi noraidīja mani. — Tev pašam jāprecas.

—    Herberts un Klāra jau arī tā saka, bet, manuprāt, es to nekad neizdarīšu, Bidij. Esmu tik labi iejuties viņu ģimenē, ka tas man nenāk ne prātā. Es jau sen esmu kļuvis par vecpuisi.

Bidija uzmeta skatienu bērnam, piespieda tā mazo dūrīti pie savām lūpām un tad sniedza man silto mātes roku, kas nule bija skārusi bērnu. Šī kustība un saderināšanās gredzena pieskaršanās runāja bez vārdiem.

—   Dārgais Fip, — Bidija ievaicājās, — vai tu esi pārliecināts, ka neilgojies pēc viņas?

—   O nē — es vismaz tā domāju, Bidij.

—    Pasaki man to kā vecam draugam. Vai esi viņu pilnīgi aizmirsis?

—    Dārgā Bidij, es neesmu aizmirsis neko, kas manā mūžā bijis svarīgs, un vispār gandrīz neko neesmu aizmirsis. Taču šis nožēlojamais sapnis, kā mēdzu to dēvēt, — tas ir izgaisis, Bidij, izgaisis pavisam!

Un tomēr, teikdams šos vārdus, es slepenībā loloju nodomu to pašu vakaru apmeklēt vienatā veco namu Estellas dēļ. Jā, tieši tā. Estellas dēļ.

Biju dzirdējis, ka Estellas laulība bijusi ļoti nelaimīga, ka viņa dzīvojusi šķirti no vīra, kurš izturējies pret viņu ļoti nežēlīgi un kļuvis plaši pazīstams kā uzpūtības, skopuma, varmācības un zemiskuma paraugs. Biju dzirdējis arī, ka viņš gājis bojā nelaimes gadījumā, kam par iemeslu bijusi nežēlīga izturēšanās pret zirgu. Estella atbrīvojusies apmēram pirms diviem gadiem; pilnīgi iespējams, ka viņa bija no jauna apprecējusies.

Pusdienas mēs paēdām agri, tā ka pat pēc sirsnīgās sarunas ar Bidiju es vēl būtu paspējis nokļūt pilsētā ar dienas gaismu. Taču es nesteidzos, ceļā aplūkoju pazīstamās vietas, domās kavēdamies senajās dienās, un krēsla jau nolaidās, kad nonācu pie Satisliauzas.

Šeit vairs nebija ne nama, ne alus darītavas, ne arī citu ēku, tikai dārza vecais mūris. Tukšo gruntsgabalu iejoza dēļu žogs; palūkodamies tam pāri, es redzēju, ka šur tur vecās efejas laidušas jaunus dzinumus un noklāj ar zaļu segu nelielos drupu pauguriņus. Vārtiņi stāvēja pusvirus, es atgrūdu tos vaļā un iegāju iekšā.

Jau pēcpusdienā bija nolaidusies salta sudrabaina dūmaka, un mēness vēl nebija paspējis to izkliedēt. Taču zvaigznes mirdzēja cauri miglai, mēness kāpa augšup, un vakars nebija tumšs. Es varēju skaidri saskatīt, kur atradusies katra vecā nama daļa, kur bijusi alus darītava, kur lielie vārti, kur stāvējušas mucas. Visu to atcerējies, es pametu skatienu uz aizaugušo dārza celiņu un pamanīju tur kādu vientuļu stāvu.

Tas bija ieraudzījis mani tuvojamies un apstājās, kad es devos uz to pusi. Tuvāk piegājis, es redzēju, ka tā ir sieviete. Pienācu vēl tuvāk, viņa pagriezās, it kā gribēdama iet atpakaļ, bet tad palika stāvam un ļāva man pienākt klāt. Tad tā nodrebēja it kā lielā pārsteigumā, izrunāja manu vārdu, un es iesaucos:

—    Estella!

—    Es esmu stipri pārvērtusies. Brīnos, ka jūs mani pazināt.

Tiesa, viņas skaistuma meitenīgais svaigums bija izgaisis, taču neaprakstāmais cildenums un neaprakstāmais valdzinājums nebija zudis. Tos es labi atcerējos, bet, ko agrāk nebiju redzējis, tās bija klusas skumjas kādreiz tik lepnajās acīs, un, ko agrāk nebiju jutis, tas bija kādreiz tik saltās rokas draudzīgais pieskāriens.

Mēs apsēdāmies uz tuvīnā sola, un es sacīju:

—    Cik dīvaini, Estella, ka pēc tik daudziem gadiem mēs atkal sastopamies tai pašā vietā, kur sastapāmies pirmo reizi. Vai jūs te bieži iegriežaties?

—    Kopš tiem laikiem neesmu te ne reizi bijusi.

—   Tāpat kā es.

Mēness cēlās augšup, un es atcerējos baltajiem griestiem pievērsto vienaldzīgo skatienu, kas nu jau sen bija apdzisis. Mēness cēlās augšup, un es atcerējos viņa rokas spiedienu, kad izrunāju pēdējos vārdus, kurus viņš dzirdēja zemes virsū.

Estella pirmā pārtrauca iestājušos klusumu.

—        Esmu bieži cerējusi un vēlējusies atgriezties šeit, bet dažādi apstākļi stājās man ceļā. Nabaga, nabaga vecais nams!

Mēnesnīcas pirmie stari ielauzās sudrabainajā miglā, un šinīs staros iemirdzējās asaras viņas acīs. Nezinādama, ka esmu tās pamanījis, savaldījusies viņa mierīgā balsī turpināja:

—        Jūs droši vien pienācis izbrīnījāties, kāpēc te viss palicis tādā izskatā.

—    Jā, Estella.

—        Gruntsgabals pieder man. Tas ir vienīgais īpašums, kas man pieder. Viss pārējais ir zaudēts pamazām vien, taču šo es paturēju. Tas ir vienīgais, par ko es cīnījos visos šais nelaimīgajos gados.

—    Vai to atkal apbūvēs?

—        Jā, beidzot tas tiks darīts. Es ierados atvadīties no šīs vietas, pirms tā pārvērtīsies. Bet jūs, — viņa piebilda, un viņas balss pauda klaidoņa sirdij dārgu līdzdalību, — vēl vienmēr uzturaties ārzemēs.

—    Vēl vienmēr.

—    Un jums klājas labi, vai ne?

—        Es strādāju, cik spēju, iztieku ar mazumu un tāpēc … jā, man klājas labi.

—    Esmu bieži domājusi par jums, — Estella teica.

—    Patiešām?

—        Pēdējā laikā ļoti bieži. Bija tāds ilgs un grūts laika posms, kad dzinu projām atmiņas par to, ko esmu atstūmusi, neprazdama novērtēt. Taču, kopš šīs atmiņas vairs nerunā pretī manam pienākumam, es ļauju tām vietu savā sirdī.

—    Manā sirdī jums vienmēr bijusi vieta, — es atbildēju.

Mēs atkal brīdi klusējām, kamēr viņa ierunājās:

—        Es gan nedomāju, ka, atvadoties no šejienes, vajadzēs atvadīties arī no jums. Esmu tomēr priecīga, ka tā gadījies.

—        Priecīga, ka atkal jāšķiras, Estella? Man vienmēr ir grūti šķirties. Atmiņas par mūsu pēdējo šķiršanos mani pastāvīgi nomāc un sāpina.

—        Bet jūs man toreiz sacījāt: «Lai dievs jūs svētī un piedod jums!» — Estella visai nopietni attrauca. — Un, ja jūs varējāt teikt man tā toreiz, tad droši vien sacīsiet

ari tagad — tagad, kad ciešanas, šis labakais skolotājs, ir mācījušas man saprast, kas glabājies jūsu sirdī. Es esmu tikusi dragāta un lauzta, bet ceru, ka esmu kļuvusi labāka. Esiet tikpat saudzīgs un labs pret mani kā toreiz un sakiet, ka esam draugi.

—   Mēs esam draugi, — es atbildēju, pieceldamies un palīdzēdams viņai piecelties no sola.

—   Un paliksim draugi arī turpmāk, — Estella piebilda.

Es paņēmu viņas roku savējā, un mēs pametām drūmo

vietu, un, kā toreiz rīta migla cēlās augšup, kad pirmo reizi pametu kalvi, tā arī tagad pacēlās augšup vakara migla — un plašo klajumu rāmajā mēnesnīcas gaismā vairs neaptumšoja jaunas šķiršanās ēna.

Чарльз Диккенс БОЛЬШИЕ НАДЕЖДЫ

Государственное издательство художественной литературы Москва 1952

Издательство «Лиесма» На латышском языке Переводчик Анна Бауга Художник Гунар Клява

Čārlzs Dlkcnss LIELAS CERĪBAS

Redaktore V. Kuinuška. Māksi, redaktors V. Grants. Tchn. redaktore D. Paslare. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 1971. g. 7. decembri. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 20. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 14,25 f iz. iespiedi.; 23.98 U7.sk. iespiedi.; 27,48 izdevn. I. Metiens 60 000 eks. Iesējums Nr. 5 maksā 88 кар., iesējums Nr. 7 maksā 94 кар. Izdevnieciba «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25014/D260. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeijina Ielā 137/139. Pašūt. Nr. 817.

[1] pinte (pini) — šķidru un beramu vielu tilpuma mērs Anglijā (0,568 1).

[2] viljams kolinss (1721—1759) — angļu dzejnieks. Minētajā odā darbojas Bailes, Naids, Atriebe, Ceriba u. c.

[3] boustrītā atrodas Londorus galvenā policijas tiesa.

[4] pēc anglijas liosu likumiem zvērinātie iepriekšējā izziņā izlemj, vai apvainoto attaisnot vai nodot tiesai. Aizstāvis pēc apvainotā vēlēšanās var uzstāties abās instancēs vai tikai tiesā.

[5] beramu vielu un šķidrumu mērs Anglijā (4,5 I).

[6] bērnu dzejoļu personāžs.

[6] Smisfildas laukumā atradās Londonas lielākais gaļas tirgus; pirms tam uz tā dedzināja ķecerus.

[7] kventins maseiss (1466—1530) — flāmu mākslinieks.

s Verbum sat sapienti (lai.) — gudrais sapratīs bez paskaidrojumiem.

[9] tirgotāju un kuģu īpašnieku apvienība, dabūjusi nosaukumu no Loida kafejnīcas, kur XVII gs. beigās sanāca uz apspriedi tirgotāji. Kopš 1774. g. Loida galvenais kantoris atrodas Londonas biržas ēkā.

[10] dikensa laikos arestētus parādniekus tiesas ierēdņi varēja pār zināmu atlīdzību turēt savās mājās, kamēr parāds tika dzēsts vai arestētais aizvests uz cietumu.

Content

Dikenss Čārlzs Lielās cerības

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

piektā nodaļa

sestā nodaļa.

septītā nodaļa

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

trīspadsmitā nodaļa

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

sešpadsmitā nodaļa

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

astoņpadsmitā nodaļa

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

divdesmitā nodaļa

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRā NODAĻA

DIVDESMIT trešā NODAĻA

divdesmit CETURTĀ nodaļa

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

divdesmit devita NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMA NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRISDESMIT CETURTA NODAĻA

NODAĻA TRĪSDESMIT PIEKTA

TRĪSDESMIT SESTĀ nodaļa

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVITA NODAĻA

Četrdesmitā nodaļa

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠA NODAĻA

Četrdesmit ceturtā nodaļa

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

Četrdesmit septītā nodaļa

Četrdesmit astotā nodaļa

Četrdesmit devītā nodaļa

PIECDESMITĀ NODAĻA

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA

PIECDESMIT OTRA NODAĻA

PIECDESMIT treša NODAĻA

PIECDESMIT CETURTĀ NODAĻA

PIECDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

piecdesmit SESTĀ nodaļa

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

piecdesmit astotā nodaļa

PIECDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA