Dikenss Čārzls

Martins Čezlvits

Čārzls Dikenss

Martins Čezlvits

Romāns

.

.

PRIEKŠVĀRDS

Čarlza Dikensa (1812—1870. g: ) rakstnieka darbība noritēja straujā kapitālisma attīstības periodā Anglijā.

Kapitalisms atnesa tautai neskaitāmas nelaimes. Kamēr Anglijas tirdzniecība un rūpniecība progresēja, plašas sīkburžuazijas, amatnieku un mājamatnieku masas tika izputinātas, proletariāts nonāca trūkumā. Izputinātās zemnieku un amatnieku masas sastadīja milzīgas darba armijas rezerves. Rūpniecības strādnieku stāvokli raksturoja visnežēlīgākā ekspluatācija un pilnīga politiska beztiesība.

Savā agrīnajā darbā «Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā» (1846. g.) par Anglijas tālaika sabiedrisko dzīvi Engelss saka: «Visur barbariska vienaldzība, nesaudzīgs egoisms no vienas puses un bezgalīgs trūkums no otras puses, visur sociāls karš, katra pilsoņa nams aplenkuma stāvoklī, visur savstarpēja aplaupīšanās likuma aizsardzībā, un viss tas tiek darīts tādā bezkaunīgā vaļsirdībā, ka metas bail no mūsu sabiedriskās iekārtas sekām un tikai jābrīnās, kā visa šī neprātīgā auļošana var vēl aizvien turpināties.» (K. Markss un F. Engelss, Raksti, III sēj., 321. lpp.)

Pie varas tikusī buržuāzija, kas 1832. gadā ar strādnieku palīdzību bija panākusi vēlēšanu reformu, atmaksāja savam nesenajam sabiedrotajam ar «likumu par nabagiem» (1834. g.). Šis likums atņēma bezdarbniekiem jebkuru pabalstu, un viņus ievietoja darba namos, kas bija līdzīgi īstiem cietumiem. Proletariats palika beztiesīgs un turpināja cīņu par labākiem eksistences apstākļiem un savām politiskajām tiesībām, un šī cīņa rada jo spilgtu izpausmi čartistu kustībā, kuru Ļeņins raksturoja kā «pirmo plašo, patiešām masu veida politiski noformētu proletāriski revolucionāru kustību» (V. I. Ļeņins, Raksti, 3. izd., XXIV sēj., 249. lpp.).

Dikenss pēc savas pārliecības nebija čartists. Viņš neatzina nekādu revolucionāru cīņu un nereti sludināja savos darbos sociālu mieru starp ekspluatatoriem un ekspluatējamiem. Taču, būdams patiess mākslinieks reālists, viņš uzstājās pret sava laika Anglijas buržuāzisko sabiedrību kā gudrs un ass kritiķis, un šinī ziņā viņa daiļrade neapšaubāmi saistīta ar čartisma laikmeta tautas masu plašo kustību.

Dikenss visai spēcīgi attēlojis kapitālistiskās sabiedrības brēcošās pretrunas. Savos labākajos romānos viņš parādījis buržuāziskās demokrātijās melīgumu, valdošo šķiru liekulību un svētulību, tautas bezgalīgo trūkumu un beztiesību. Tā nav nejaušība, ka

Markss min Dikensa vārdu kā pirmo to «Anglijas lieliskās romānistu skolas» pārstāvju skaitā, kuri, pēc viņa vārdiem, «atseguši pasaulei daudz vairāk politisku un sociālu patiesību nekā visi politiķi, publicisti un morālisti kopā» (K. Markss un F. Engelss, Par mākslu, 1937. g., 320. un 321. lpp.).

Dikenss savā mūžā izbaudījis trūkumu un smagu postu. Viņa tēvs, sīks ierēdnis, nokļuva nodokļu parādnieku cietumā, un nākamais rakstnieks jau agrā bērnībā dabūja iepazīties ar nesaudzīgu cīņu par eksistenci, ar bērnu darba necilvēcīgu ekspluatāciju un pastāvīgiem pazemojumiem. Viņš iepazinās ar parādu cietumiem, trūcīgo skolām, patversmēm un ar visu to drausmīgo nabadzību un necilvēcīgajām ciešanām, kādas lemtas trūcīgajiem. Šinī skarbajā dzīves skolā Dikenss mantoja dziļu ticību vienkāršā cilvēka vērtībai un naidu pret sociālo nevienlīdzību un apspiešanu.

Visā savā rakstnieka darbības laikā Dikenss saglabāja dedzīgu interesi par vienkāršās tautas likteni. So viņa daiļrades sociālo virzību augsti cienīja Beļinskis, izsakoties, ka angļu rakstnieka romānus «caurstrāvo mūsu laikmeta sirsnīgākās simpātijās» (V. G. Beļinskis, Raksti, III sēj., 794. lpp., 1948. g.).

1842. gadā Dikenss — tolaik jau visā pasaule pazīstams rakstnieks — apmeklēja Ameriku. Viņš cerēja atrast šai zemē patiesu demokrātiju un sabiedrību, kas brīva no tiem netikumiem, kādus viņam bija nācies novērot savā dzimtenē, tomēr drīz vien viņš pārliecinājās, ka ir maldījies.

Amerikā Dikensam parādīja lielu cieņu. Viņam par godu rīkoja svinības, kurās sacīja cildinošas runas, par viņu bazūnēja avīzes. Ar visu šo skaļo ārišķību un glaimiem amerikaņu oficiālās aprindas cerēja uzpirkt slaveno rakstnieku, atņemt tam jebkuru patiku iedziļināties amerikaņu lietās. Taču piekrāpt Dikensu viņiem neizdevās. Viņš uzmanīgi vēro Amerikas sabiedrisko un politisko dzīvi, apmeklē amerikaņu kongresu, sabiedriskās iestādes, pētī presi, iepazīstas ar dažādu iedzīvotāju slāņu dzīvi. Aiz amerikaņu «demokrātijās» neīstās ārienes Dikenss prata saskatīt vēl nemaskotāku un ciniskāku sociālo nevienlīdzību nekā Anglijā. Viņš ieraudzīja Amerikā likuma svētītu verdzību, pērkamu presi, strādnieku šķiras nežēlīgu ekspluatāciju un nabadzību.

1842. gada 22. martā Dikenss rakstīja savam draugam aktierim Makridijam: «Jā, es esmu vīlies, Tā nav tā republika, ko biju cerējis ieraudzīt, nav tā republika, ko skatīju savā iztēlē… Es atceros, Makridij, jūs vairākkārt izsacījāties, ka domājot apmesties šeit. Jūs? Šeit? Mīlēdams jūs ar visu sirdi un dvēseli un pazīdams jūsu dabiskās tieksmes, es ne par kādu naudu nepiespriestu jums pat ne gadu nodzīvot otrpus Atlantika. Domu brīvība! Kur tā ir? Es redzu presi — zemiskāku, nožēlojamāku, muļķīgāku un negodīgāku nekā jebkurā man pazīstamā zemē …»

Rakstnieks atklāti izteica savu vilšanos arrterikaņu «demokrātijā». Atgriezies Anglijā, viņš publicēja «Piezīmes par Ameriku» (1842. g.), kurās nesaudzīgi nokritizēja Amerikas sabiedrisko iekārtu. Amerikaņu buržuāziskā prese saņēma iznākušos aprakstus ar negantu brēku. Dikensu apvainoja nepateicībā, ļaunprātībā un apmelojumos. Tomēr rakstnieku nesamulsināja pērkamās amerikāņu preses uzbrukumi. Viņš jau iepriekš zināja, ka viņa grāmata nobaudīs Amerikas valdošo aprindu simpātijās. Reizē ar to viņš saprata, ka šinī grāmatā izteiktā rūgtā patiesība neradīs ASV progresīvajos cilvēkos naidu pret viņu. «Man pietiek ar to apziņu,» viņš rakstīja, «ka es nepazaudēšu otrpus Atlantika neviena drauga, kurš ir šā vārda vērts.»

Iepazīšanās ar Ameriku dziļi ietekmēja Dikensu. Vilšanās amerikaņu «demokrātijā» padarīja rakstnieku sociāli redzīgāku un viņa satīru dziļāku un asāku.

Drīz pēc tam, kad bija iznākušas «Piezīmes par Ameriku», Dikenss sāka strādāt pie romana «Martins Čezlvits».

Šinī grāmatā, kas iznāca 1844. gadā, Dikensa reālistiskais Anglijas un Amerikas buržuāziskās īstenības attēlojums sasniedzis ļoti augstu pakāpi. «Martinā Čodzlvitā jūtams neparasts autora talanta nobriedums,» rakstīja Beļinskis 1844. gadā.

Starp daudzajiem šā romana personāžiem uzmanību saista sevišķi Peksnifs. Nevienā savā sacerējumā Dikenss nav sniedzis tik spilgtu un vispusīgu angļu buržuazijas tradicionālās liekulības un svētulības attēlu kā šeit. Peksnifs ir buržujs, bezgala egoistisks un nežēlīgs. Iedzīvošanās dēļ viņš gatavs uz jebkuru zemiskumu, jebkuru noziegumu, bet to visu viņš dara aiz tikumības un cilvēkmīlestības maskas. Visur viņš atrod ieganstu morāliskām sentencēm, dvēseli pacilājošām runām un tukšskanīgām frāzēm par augstu tikumību. Savu tikumīgā ģimenes tēva, uzticīgā un nesavtīgā drauga, par sabiedrības labklājību gādājošā pilsoņa lomu viņš tēlo ar apbrīnas vērtu veiklību un bezkaunību.

Peksnifs lieliski prot pielāgoties apkārtējai videi. Kā īstam demagogam viņam patīk izlikties par humānu, vienkāršu un labvēlīgu cilvēku. īstenībā viņš nicina katru, kas stāv uz zemākas sabiedrības pakāpes nekā viņš, un verdziski zemojas tā priekšā, kurš par viņu stiprāks un bagātāks. Aiz liberāliem spriedelējumiem viņš slēpj savu ekspluatatora būtību, kura gan nekautri atklājas tur, kur viņam nav vajadzības liekuļot.

Lūk, viņš kopā ar savām meitām brauc diližansā saltā ziemas dienā un pilns pašapmierinātības prāto par to, cik gudri iekārtota sabiedrība. Viņš atzīst par taisnīgu un dabisku tādu iekārtu, kas nodrošina labklājību viņam, kamēr citiem trūkst paša nepieciešamākā dzīvei. «— Jo, — viņš piemetināja, — ja visi būtu paēduši un silti apģērbušies, mums tiktu laupīts prieks jūsmot par to izturību, ar kādu daži sabiedrības slāņi panes aukstumu un badu. Bet, ja mums neklātos labāk par visiem pārējiem, kas tad notiktu ar mūsu pateicības jūtām, kuras ir mūsu zemiskās dabas viscildenākā rota? — ar asarām acīs nobeidza misters Peksnifs, pakratīdams dūri uz ubaga pusi, kurš bija grasījies uzlēkt uz diližansa kāpšļa.»

Tāda ir ekspluatatora riebīgā filozofija, kurš pasludina sociālo nevienlīdzību par cilvēku morāles un tikumības pamatu.

Peksnifs ir viens no Dikensa spēcīgākajiem satiriskajiem tēliem. Atmaskojot liekulību un svētulību, egoismu un cenšanos iedzīvoties, Dikenss ne tikai šausta Anglijas privileģēto šķiru «morāliskos netikumus», bet rāda buržuāziskās īstenības galvenās iezīmes, atsedz visu angļu sabiedriski politiskās dzīves zemisko mechaniku. Par čartisma laika Anglijas sabiedrību Engelss rakstīja: «…Vienmēr japatur prata, ka Anglijā socialais karš norit atklāti, un, ja buržuazijas interesēs ir karot zem miera un pat filantropijas liekulīgā aizsega, tad strādnieku interesēs — sadragāt šo liekulīgo masku, atklāt lietu īsto stāvokli.» (K. Markss un F. Engelss, Raksti, III sēj., 496. lpp.)

«Peksnifisms» ka sociālā parādība vēl joprojām sastopams buržuāziskajā pasaulē. Runājot par angļu buržuazijas un liberāļu liekulību, 1914: gadā Ļeņins rakstīja: «Viņi it visur ir liekulīgi, bet diezin vai vel kur liekulība sasniedz tādus apmērus un izsmalcinātību kā Anglijā.» (V. I. Ļeņins, Raksti, 4. izd., XX sēj., 207. lpp.)

Peksnifā mes bez pulem pazīstam muslaiku Anglijas politiķus un visus tos, kas ar sulaiņu iztapību pielāgo sociālistisko frazeoloģiju amerikaņu imperiālismā prasībām. Slēpdamies aiz melīgām deklarācijām par savu uzticību svētajiem brīvības un vienlīdzības, humanitates un tikumības principiem, peksnifi patiesībā ir kalpojuši un kalpo buržuazijas interesēm.

Jaunākās kapitālistiskās formācijās peksnifi — tie ir bevini, etliji un blumi — visi tie, kas, vārdos dēvējoties par sociālistiem, darbos aizstāv imperiālistu plēsonīgās intereses; viņi liekulīgi sludina miermīlības un sadarbības idejas, bet darbos — dolaram par patiku — cenšas kurināt naidu pret Padomju Savienību un tautas demokrātijās valstīm un gatavojas uz karu pret tām; tie spriedelē par brīvību un yienlīdzību, bet darbos apspiež šo brīvību un iznīcina jebkuru tās izpausmi; tie dibina savu labklājību un savu zemisko karjeru uz darbaļaužu nelaimi un neaptveramo postu.

«Martinā Čezlvitā» Dikenss spilgti parādījis kapitala nomācošo un kropļojošo spēku. Katru, kura intereses saistās ar iedzīvošanos, ietekmē šis morāliski sagraujošais spēks. Tas ir nepārkāpjams buržuāziskās sabiedrības likums. Dikenss to apstiprinājis ar sava romāna lieliskajiem reālistiskajiem tēliem.

Ja Peksnifā tēlots viltīgs demagogs, vilks avju drēbēs, tad viņa radinieku — Entonija Čezlvita un tā dēla Džonasa personās Dikenss attēlojis naudiniekus buržujus nemaskotā, dabiskā izskatā. Entonijam un tā dēlam derdzas Peksnifā izmanīgā liekulība. Viņiem cieši piebāzts naudas maks ir pats svarīgākais, pats iespaidīgākais un izsmeļošākais arguments, tanī ietverts viņu goda un morāles kodekss, tanī viņi redz pietiekamu iemeslu un attaisnojumu jebkuram noziegumam.

Vienīgā kaislība, ko Džonasa audzinātāji viņā kultivējuši, ir iedzīvošanās kāre. Pirmais vārds, ko viņš izlasījis pa balsieniem, ir «nauda», otrais (kad viņš jau sācis lasīt daudzbalsienu vārdus) — «nopelnīt». Viņa tēvs — Entonijs Čezlvits izaudzinājis dēlu par cienīgu pēcnācēju sev, viņš jūsmo par dēlu. Džonasam ir tieksme pat pamācīt savu tēvu. «— Kad cilvēks rūpējas par savām interesēm, tad nav jābaidās pārcensties, — viņš iegalvo tēvam. — Krā P citus, lai nepiekrāptu tevi! No tā jāvadās darīšanās. Viss pārējais — blēņas.» Dikenss ar dzēlīgu ironiju piezīmē, ka šādā audzināšanā slēpjas zināmas neparedzētas neērtības: Džonass, ko tētis pieradinājis krāpt citus, sāk šmaukt ari savu tēvu. Pat vēl vairāk, — iemācījies raudzīties uz visu no privātīpašnieka viedokļa, viņš sāk galu galā raudzīties arī uz tēvu kā uz zināma veida personīgu īpašumu, kuru būtu vēlams iespējami drīzāk novietot dzelzs seifā, ko dēvē par zārku. Un, patiešām, mantkārība, kas nomāc viņā visas cilvēciskās jūtas, noved Džonasu pie visneģēlīgākajiem noziegumiem.

Līdzās tradicionālo angļu tirgoņu aprindu pārstāvjiem romānā darbojas arī citi veikli blēži. Tāds ir akciju sabiedrības-blefa dibinātājs Montegjū Tigs un viņa rokaspuiši, kas operē_ ar šantažas un reklāmās līdzekļiem. Tāds ir doktors Džoblings, blēdis un krāpnieks, kas lapsas viltībā noslēpj savu noziegumu pēdas. Tādi, beidzot, ir visi tie pakalpot gatavie sīkie blēži, kas grozās ap haizivīm nu gaida savu laimes brīdi. Te kā sevišķi izcils minams talantīgi atveidotais slimokopējas Gempas tēls, kura aiz labsirdīgas iztapības maskas slēpj pilnīgi profesionālu gatavību uz jebkuru noziegumu.

Romana «Martins Čezlvits» Amerikai veltītajās nodaļās Dikenss plaši izvērš asprātības un trāpīguma ziņā lielisku ASV sabiedriskās dzīves un tikumu ainu.

Viens no romana varoņiem — jaunais Martins Čezlvits ar savu ceļabiedru Marku Tepliju dodas uz Ameriku meklēt bagātību un slavu. Pēc ilga un grūta ceļojuma emigranti beidzot sasniedz «brīvības zemes» krastus. Jau šās zemes pievārtē viņi iepazīstas ar amerikaņu presi, ar šo «civilizācijās un tikumu tīrības avangardu», kā Dikenss ironiski izsakās.

Jau pašos ārkārtīgi daiļrunīgajos avīžu nosaukumos (cik izteiksmīgi, piemēram, ir tādi nosaukumi kā «Ņujorkas Samazgu Bedre», «Apmelotājs», «Mājas Izspiegotājs», «Labprātīgais Spiegs», «Okšķeris», «Skandalists» u. c.!) Dikenss pareizi uztvēris pērkamās preses garu — preses, kas domāta lasītāju apstulbināšanai, caurmēra amerikaņa uzmanības novirzīšanai no jebkuriem nopietniem sabiedriskās dzīves jautājumiem un viņa neveselīgo instinktu ierosināšanai.

«Kamēr šās preses kaitīgā elpa iespiežas katrā mājā,» Dikenss saka savās iepriekš iznākušajās «Piezīmēs par Ameriku», «un ta izmanās pielikt savu netīro roku pie katras iecelšanas valsts amatā, sākot ar prezidentu un beidzot ar pastnieku; kamēr zemiski apmelojumi ir tās vienīgais ierocis un tā pati paliek vienīgā garīgā barība milzīgai ļaužu masai, kas lasa vienīgi avīzes un tās arī tikai tad, kad šī lasāmviela atbilst tās gaumei, — tikmēr šis būs visas zemes negods, un šās zemes preses nodarītais ļaunums skaidri atspoguļosies visas republikas dzīvē.»

Romānā Dikenss iepazīstina mūs ne vien ar Amerikas presi, bet arī ar tās dzīviem pārstāvjiem — pulkvedi Daiveru, «Ņujorkas Skandalista» redaktoru, un šās pašas avīzes militāro korespondentu Džefersonu Briku. Tie ir amerikaņu presei visai tipiski buržuāziski spalvaskalpi. Viņu galvenā īpašība ir bezkaunīgs cinisms, augstprātība un brēcošs izglītības trūkums.

Martins sastopas ari ar amerikaņu buržuazijas pārstāvjiem, šo Jaužu vidū neierobežoti valda iedzīvošanās gars un zemošanās dolārā priekšā. Visas viņu intereses, viss viņu prāts un garīgā enerģija pievērsti mērķim — iespējami vairāk nopelnīt. Visas cilvēciskās jūtas un simpātijās šeit pērkamas un pārdodamas par dolāriem. Tumši veikali un blēdības, ar kuru palīdzību var iedzīvoties naudā, modina vispārēju atzinību un sajūsmu.

Dikensa vārdi, ar kādiem viņš uzrunā šos iedzīvošanās bruņiniekus, deg.naidā un nicināšanā: «Pārvērtiet komerciju par dzīviem meliem un vienu vienīgu laupīšanu! Samīdiet nācijās karogu kā nederīgu lupatu, apgāniet tanī zvaigzni pēc zvaigznes, noplēsiet svītru pēc svītras, kā norauj uzplečus degradētam kareivim! Visu par dolāriem! Kas ir karogs, salīdzinot ar tiem?»

Dikenss nesaudzīgi izsmej amerikaņu veikalnieku bezkaunību, pašpārliecinātību un trulumu. Viņi nicina visu, kas sniedzas pāri viņu savtīgo interešu robežām. Dikenss rāda, kā dzīšanās pēc iedzīvošanās padara tos visus standartiski līdzīgus citu citam. Vispārējā zemošanās dolara priekšā uzspiež neizdzēšamu notrulinoša nivelējuma zīmogu visai buržuāziskās Amerikas sabiedriskajai dzīvei un kulturai. «Kur vien sapulcējās kāds desmits cilvēku,» saka Dikenss, «tie visi ar savu izskatu, apģērbu, tikumiem, ierašām, prātu un sarunām atkārtoja misteru Džefersonu Briku, pulkvedi Daiveru, majoru Paukinsu, ģenerāli Coku un misteru Lafaijetu Ketlu, — atkārtoja bez gala. Visi viņi darīja vienu un to pašu, runāja vienu un to pašu, sprieda vienādi par visu un mēroja visu ar vienu un to pašu mērauklu.»

Eiropas buržuāziskās civilizācijās netikumi «demokrātiskajā» Amerikā ieguvuši vēl drausmīgāku un kroplīgāku formu. Dikenss nesleptā nicināšanā tēlo Amerikas «augstāko sabiedrību». Viņš atmasko tās liekulību, niecīgumu un banalitati.

Dikenss ieved savu varoni amerikaņu «izglītotās» buržuazijas pārstāvju Norisu salonā. Te labprāt runā par amerikaņu demokrātijās priekšrocībām, jo šī demokrātijā it kā ignorējot jebkuru šķiru starpību un sociālos norobežojumus, te runā par cilvēka pašcieņas jūtām, par tikumību utt. Taču aiz visām šīm augsta stila runām slēpjas krāpšana un nekaunīga liekulība. Te plaukst rasisms, reliģiju savstarpēja neiecietība, zemošanās dižciltīgo priekšā un citi šķiru un kārtu dažāda veida aizspriedumi.

Tiklīdz šie demokrātijās aizstāvji uzzina, ka viņu jaunais paziņa braucis tvaikoņa trešajā klasē un tātad nepieder pie «augstākās sabiedrības», viņi šausmās atraujas no tā.

Epizodes, saistītas ar Martina Čezlvita un viņa kompanjona Marka Teplija uzturēšanos Ēdenē, pieder pie labākajām romana lappusēm.

Martins un Marks, tāpat kā daudzi tūkstoši citu emigrantu, kas ierodas Amerikā meklēt laimi, krīt par upuri rupjai krāpšanai. Fiktiva sabiedrība, kas spekulē ar gruntsgabaliem, pārdod viņiem apstrādāšanai pilnīgi nederīgu zemes gabalu. Apvidus, kurā viņi spiesti apmesties, izrādās ārkārtīgi neveselīgs. Nelaimīgie Ēdenes kolonisti ar mokām velk savu dzīvību. Kam nav līdzekļu, lai aizbēgtu no turienes, tas mirst aiz bada un slimībām.

Ēdene ar saviem iemītniekiem kļūst romānā par simbolisku ainu, kas miniatūrā attēlo visu Ameriku. Dikenss rāda, ka amerikaņu «demokrātijā» īstenībā nav nekas cits kā gigantisks blefs, ciniska un bezkaunīga ņirgāšanās par brīvību un vienlīdzību.

Romana varoņi Ēdenē iepazīstas ar kādu misteru Collopu, Amerikā visai izplatītu «sabiedriska darbinieka» tipu. Neskaitāmie Čollopa draugi dēvē viņu par «lielisku mūsu pašu zemes izejvielu paraugu». Collops kļuvis slavens ar savu uzticību «sapratīgai» brīvībai; viņš visur sekmīgi nostiprina to, izpalīdzoties ar diviem septiņstobru revolveriem, nūju ar kinžalu, ko sauc par «kutināmo», un garu nazi, ko tikpat mīlīgi dēvē' par «izķidātāju». Uz šā pamata viņš un viņam līdzīgie uzskata sevi par «paraugu visai zemeslodei», par «šās zemes prātu un tikumu, sabiedrības krējumu un labāko ziedu».

Martinam un Markam Teplijam tomēr izdodas izkļūt dzīviem no amerikaņu «paradizes». Viņu atceļu uz Ņujorku iezīmē sastapšanās ar citu «sabiedrisku darbinieku», kongresa locekli Ilaidžu Pogremu. Tas arī pieder pie Amerikas «gudrajām galvām». Mēs uzzinām, ka Pogrems visai augsti vērtē Collopa pilsoniskos tikumus un, tāpat kā pēdējais, ir dedzīgs «brīvības» piekritējs. Viņš karsti jūt līdzi tai republikāniskās filozofijas skolai, «kuras cildenos aforismus», Dikensa vārdiem runājot, «iegriež ar nažiem mācekļu miesās un raksta nevis ar tinti, bet ar darvu».

Dikenss sašutumā runā par to, kā šie dolara vergi, bezgala liekulīgi un tumsonīgi, bezkaunīgi un pašpārliecināti, iedomājušies aicināti atjaunot visu pasauli.. Šo pretenziju Dikenss uzskata par drausmīgu un noziedzīgu.

Arī mūsu laikos Dikensa satira nav zaudējusi savu asumu un aktualitati, — šodien tā jo spēcīgi atmasko tagadējos pogremus, čollopus, čokus un viņiem līdzīgus.

Vai tad nevar pāradresēt Amerikas pašreizējiem saimniekiem naida pilnos rakstnieka vārdus: «Noveduši savu dzimteni tiktāl, ka to nicina visi godīgi cilvēki, viņi ne vien apdraud vēl nedzimušu nāciju tiesības, bet arī pašu cilvēces progresu, pat neaptverdami savu rīcību, bet, ja arī aptver, tad tikpat maz bēdā par sekām kā cūkas, kas vāļājas viņu ielās. Viņi domā, ka uzsaukt citām tautām, kas jau sen nogrimušas nelikumības zaņķī: «Mēs neesam sliktāki par jums!» (sliktāki!) — ir pietiekama aizstāvēšanās un attaisnojums republikai, kas tikko vakar uzsākusi savas slavenās gaitas, bet šodien jau tā sakropļota un izķēmota, tā sagandēta ar vātīm un trumiem, kas aizskar skatienu un neļauj cerēt uz izveseļošanos, ka pat labākie draugi ar nicināšanu novēršas no pretīgā radījuma.»

Romāns «Martins Čezlvits» un «Piezīmes par Ameriku» sniedz jo bagātīgu materialu tālaika Amerikas raksturojumam, tie palīdz padomju lasītājam noskaidrot ASV valdošo aprindu tagadējās politikas un daudzinātā «amerikaņu dzīves veida» daudzas puses Dikenss jau tolaik redzēja, ka Amerikā valda savtīgi un pērkami cilvēki, kas visvairāk rūpējas par savu kabatu. Par šiem «tautas pārstāvjiem», kas sēž likumdošanas zālē, «Piezīmēs par Ameriku» viņš saka:

«Es ieraudzīju viņos ritenīšus, kas virza pašu izķēmotāko cik necik pieklājīgas politiskas mašīnas atveidojumu, ko jebkad veikuši vissliktākie instrumenti. Zemiska krāpšana vēlēšanu laikā; valsts ierēdņu slepena uzpirkšana; gļēvi uzbrukumi pretiniekam, kad par vairogu noder netīras avīželes, bet par kinžaliem — algotas spalvas; apkaunojoša līšana uz vēdera savtīgu blēžu priekšā, kuri cenšas gūt iespēju diendienā un ik stundu ar savu pērkamo sulaiņu palīdzību sēt jaunu posta sēklu… katras sabiedrības apziņā esošas sliktas tieksmes attīstības uzmudināšana un stimulēšana un jebkuru labo iespaidu mākslīga apspiešana, — visas šīs, citiem vārdiem runājot, negodīgās intrigas visnekrietnākajā un nekaunīgākajā formā mājoja katrā pārpildītās zāles kaktiņā.»

Dikenss, šis angļu buržuāziskās sabiedrības drosmīgais kritiķis, pratis ar satricinošu spēku attēlot amerikaņu «demokrātijās» iekšējo satrūdēšanu un neīstumu, pilnīgo nespēju attīstīties tālāk progresa ceļā. Vairāk nekā pirms simt gadiem. Dikenss savā romānā «Martins Čezlvits» parādījis, cik aplamas, smieklīgas un reizē ar to noziedzīgas ir amerikaņu veikalnieku un spekulantu pretenzijas uz vadošo lomu cilvēces attīstībā.

P. G. Fedunovs.

SATURS

Lpp.

Autora priekšvārds…………………………………………….. 18

I  nodaļa. Ievads, kas vēsti par Čezlvitu ģimenes ciltskoku . . 21

II  nodaļa, kas lasītāju iepazīstina ar dažām personām, ar kurām viņš var nodibināt tuvāku pazīšanos, ja vēlas … 28

III nodaļa, kurā mēs iepazīstamies ar dažām citām personām iepriekšējās nodaļas apstākļos 49

IV  nodaļa, no kuras secināms: ja vienotībā spēks un tuvinieku jūtas patīkami vērot, tad Gezlvitu dzimta ir pati spēcīgākā un patīkamākā visā pasaulē…………………………….. 69

V  nodaļa, kurā sīki pastāstīts par jauna skolēna novietošanos mistera Peksnifa ģimenes klēpī, kā arī aprakstītas šim gadījumam par godu notikušās svinības un mistera Pinča lielais prieks 92

VI  nodaļa satur kopā ar citām svarīgām ziņām, kas skar misteru Peksnifu un architekturu, arī jo sīku aprakstu, kādus panākumus guva misters Pinčs ceļā uz jaunā skolēna draudzības un uzticības iekarošanu 116

VII   nodaļa, kurā misters Cīvijs Slaims pasludina savu neatkarību un «Zilais pūķis» paliek bez labās rokas … 133

VIII  nodaļa pavada misteru Peksnifu un viņa daiļās meitas

ti/, Londonu un stāsta par to, kas notiek ar viņiem ceļā . 152

IX  nodaļa. Londona un Todžersas pansija……………….. 164

X  nodaļa, kurā risinās dīvaini notikumi, kas var dziļi ietekmēt vai nu uz ļaunu, vai uz labu mūsu vēstījuma turpmāko gaitu………………………………………………………….. 194

XI  nodaļa, kurā kāds zināms džentlmenis parāda uzmanību zināmai lēdijai un daudzi turpmākie notikumi ietver lasītāju savā ēnā 213

XII  nodaļa, kam ciešs sakars ar misteru Pinču un citiem, kā tas agri vai vēlu būs redzams. Misters Peksnifs stāv aizvainotas tikumības sardzē. Jaunais Martins Čezlvits pieņem neprātīgu lēmumu 237

XIII  nodaļa vēstī par to, kādas sekas bija Martina neprātīgajam lēmumam pēc mistera Peksnifa nama atstāšanas; ar ko viņš sastapās, kādu uztraukumu pārcieta un kādas jaunas ziņas izdzirdēja 260

XIV  nodaļa, kurā Martins atvadās no sirdsdamas un pagodina kādu neievērojamu cilvēku, kura laimi apņēmies nodibināt, ieceļot to par viņas aizgādni………………………………………… 284

XV  nodaļa ar piedziedājumu: «Lai dzīvo Kolumbija!» . . . 296

XVI nodaļa. Martins izkāpj no daudzinātā ātrbraucēja pasta tvaikoņa «Skrūve» Ņujorkas ostā Amerikas Savienotajās Valstīs. Viņš iemanto vienu otru paziņu un ēd pusdienas pansijā. Šo notikumu sīks apraksts 306

XVII nodaļa, kurā Martins palielina paziņu skaitu un pavairo zināšanu krājumus; viņam rodas lieliska izdevība salīdzināt savu pieredzi ar Solsberijas ātrā diližansa konduktora Brašā Neda pieredzi, par ko tika stāstījis pēdējā draugs misters Viljems Simonzs 331

XVIII  nodaļai ir darīšanas ar firmu «Entonijs Čezlvits un dēls», kura negaidīti pazaudē vienu kompanjonu …. 353

XIX nodaļa. Lasītājs iepazīstas ar dažiem brīvo profesiju pārstāvjiem un nobirdina asaru, krietnā mistera Džonasa izpaustās dēla mīlestības aizgrābts………………………………………….. 366

XX  nodaļa ir nodaļa par mīlestību……………………………. 385

XXI   nodaļa. Atkal piedzīvojumi Amerikā. Martins pieņem kompanjonu un noslēdz pirkšanas darījumu. Dažas ziņas par Ēdeni, kāda tā izskatās uz papīra. Arī par Britanijas Lauvu. Un arī par to, kāda veida jūtas pauda un loloja Votertostas Apvienoto Līdzjutēju Asociācijā……………………………………………………… 401

XXII  nodaļa, no kuras izriet, ka Martins pats kļuvis par lauvu. Tāpat ari — kāpēc kļuvis 426

XXIII  nodaļa. Martins ar kompanjonu stājas pie sava īpašuma pārvaldīšanas. Jaunas ziņas par Ēdeni sakarā ar šo priecīgo gadījumu 438

XXIV  nodaļa vēstī par panākumiem mīlestības, naida, greizsirdības un atriebības gaitās 449

XXV  nodaļa, gandrīz vai profesionālā, jo sniedz lasītājam vērtīgas ziņas, kā kopjami slimnieki 469

XXVI nodaļa. Negaidīta sastapšanās un daudzsološas izredzes 487

XXVII nodaļa māca, ka veci draugi var parādīties ne vien citā izskatā, bet arī maskā un ka cilvēkiem patīk ķert citus uz āķa, pie kam dažkārt viņi uzķeras paši …. 497

XXVIII  nodaļa. Misters Montegjū savās mājās. Un misters Džonass Čezlvits savās mājās 523

XXIX  nodaļa, kurā daži uzvedas pārgudri, daži lietišķi un daži mīklaini, kā nu katram padodas 536

XXX nodaļa pierāda, ka vest ap stūri ir pieņemts pat labākajās ģimenēs un ka misteram Peksnifam piemīt sevišķas spējas iejusties kaķa rotaļā ar peli……………………………………. 548

XXXI  nodaļa. Misteru Pinču atbrīvo no neesošiem pienākumiem, un misters Peksnifs izpilda savu pienākumu pret sabiedrību 568

XXXII nodaļa stāsta atkal par misis Todžersas pansiju un

vēl par kādu novītušu puķi, ko skārusi likteņa saltā elpa 590

XXXIII nodaļa. Turpmākie notikumi Ēdenē, kā ari tās pamešana. Martins izdara diezgan svarīgu atklājumu . . . 598

XXXIV nodaļa, kurā ceļinieki dodas uz māju pusi un ceļā iepazīstas ar dažām izcilām personībām 617

XXXV nodaļa. Ieradies Anglijā, Martins kļūst par liecinieku ceremonijai, kas iepriecina viņu kā pierādījums, ka viņš dzimtenē nav aizmirsts……………………………………………… 637

XXXVI nodaļa. Toms Pinčs dodas meklēt laimi. Ko viņš atrod sākumā 645

XXXVII nodaļa. Toms Pinčs, nomaldījies no ceļa, uzzina, ka viņš nav vienīgais, kas atrodas grūtā stāvoklī. Viņš noslēdz rēķinus ar zemē notriektu ienaidnieku…………………………. 669

XXXVIIInodaļa. Slepens dienests…………………………… 681

XXXIX nodaļa sniedz turpmākas izsmeļošas ziņas par Pinču mājturību, kā arī divainas vēstis no Sitijas, kuram ciešs sakars ar Tomu……………………………………………………… . 692

XL nodaļa. Pinči iegūst jaunus paziņas, un viņiem rodas jauns iemesls neizpratnei un pārsteigumam 712

XLI nodaļa. Misters Džonass un viņa draugs pēc abpusējas vienošanās ķeras pie jauna pasākuma 730

XLII nodaļā turpinās stāsts par mistera Džonasa un viņa drauga pasākumu 741

XLIII nodaļa izšķiroši ietekmē vairāku cilvēku likteņus. Misters Peksnifs parādās visā varas pilnībā un izlieto šo varu ar viņam piemītošo rakstura stingrību un gara diže

numu …………………………………………………………….. 753

XI.IV nodaļa turpina stāstu par mistera Džonasa un viņa drauga pasfikumu 778

XLV nodaļa, kurā Toms Pinčs ar māsu atļaujas sev mazu

izpriecu, bet mājas apstākļos un pavisam bez ceremonijām 790 XLVI nodaļa, kurā mis Peksnifa nodarbojas ar mīlestību, misters Džonass ar dusmošanos, misis Gempa ar tējas liešanu, bet misters Čafijs ar prātīgu runāšanu …. 801 XLVII nodaļa. Mistera Džonasa un viņa drauga pasākuma gals………………………… 827

XLVIII nodaļa satur ziņas par Martinu un Marku, kā arī par kādu lasītājam jau pazīstamu trešo personu, parāda dēla mīlestību ļoti nepievilcīgā izskatā un met apšaubamu

gaismas stariņu uz visai tumšu vietu…………………….. 838

XLIX nodaļa, kurā misis Harisa ar tējkannas palīdzību top par šķelšanās iemeslu draudzenēm 857

Lpp.

L nodaļa sagada lielu pārsteigumu Tomam Pinčam un dara zināmu lasītājam, ko Toms un viņa māsa uzticēja viens

otram…………………………………………………………….. 873

LI nodaļa met jaunu, spožāku gaismu uz visai tumšu vietu un parāda, kādas sekas ir mistera Džonasa un viņa

drauga pasākumam…………………………………………….. 886

LII nodaļa, kurā lomas pilnīgi pārmainās…………………. 912

LIII nodaļa. Ko Džons Vestloks sacīja Toma Pinča māsai; ko Toma Pinča māsa sacīja Džonam Vestlokam; ko Toms Pinčs sacīja viņiem abiem un kā viņi pavadīja dienas pārējo daļu…. 935

LIV nodaļa sagādā autoram sevišķas raizes. Proti, tā ir pēdējā šai grāmatā 946

..

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Kas vienai zināmai uzskatu paudēju un raksturu grupai šķiet pārspīlējums, to otra uztver kā nepārprotamu patiesību. Tas, ko parasti dēvē par asredzību, palīdz saskatīt daudz raksturīgu iezīmju tur, kur īsredzīgs cilvēks nesaskatīs nekā. Es dažkārt jautāju sev — vai šeit neslēpjas atšķirība starp dažiem rakstniekiem un dažiem lasītājiem? Vai vienmēr rakstnieks ir tas, kas izvēlējies pārāk spilgtas krāsas, un vai nav kādreiz arī tā, ka lasītāja acis ir diezgan neuzņēmīgas krāsu ziņā?

Taču šinī jautājumā man jau ir praktiska pieredze, kas daudz interesantāka par nule izsacīto teoriju. Un proti: cik vien esmu ņēmis varoņus no dzīves, tik man šo varoņu dubultnieki neticīgi vaicājuši: «Nē, nudien, vai jūs patiešām esat redzējis tādu cilvēku dzīvē?»

Neskaitāmie Peksnifu ģimenes atveidi zemes virsū, šķiet, pilnīgi vienis prātis, ka misters Peksnifs ir pārspīlējums un ka tāda persona nekad nav eksistējusi. Es nedomāju strīdēties par šo jautājumu ar tik iespaidīgu un smalku kliķi, gribu tikai pateikt dažus vārdus par Džonasa Čezlvita raksturu.

Es uzskatu, ka Džonasa Čezlvita zemiskā rupjība un nežēlība būtu nedabiska, ja viņa audzināšanā kopš agras bērnības, noteikumos un piemēros, pēc kuriem viņš vienmēr vadījies, nebūtu jau sastopams viss tas, kas radīja un veicināja šos riebīgos netikumus. Tāds viņš ir dzimis un tā audzināts; jau no šūpuļa viņš radināts rīcībā, kas atbaida cilvēkus, viņa viltība, nodevība un skopums uzteikts un attaisnots, tāpēc es uzskatu Džonasu par īstu pēcnācēju Entonijam Čezlvitam, uz kura galvas krīt dēla grēki. Iedrošinos apgalvot, ka atmaksa, ko saņem vecais vīrs savās negoda pilnajās vecumdienās, nav tikai rakstnieka izdomātas taisnas tiesas akts, bet gan ir pateciba, kas sasniegusi savu loģisko noslēgumu.

Es uzskatīju par vajadzīgu sniegt šo paskaidrojumu lasītāja interesēs, lai ierosinātu viņa pārdomas, jo dzīvē mēs bieži pametam neizpētītus plaši nosodītu netikumu un noziegumu cēloņus. Kas pareizs attiecībā uz atsevišķām ģimenēm, ir pareizs arī attiecībā uz visu cilvēci. Ko sēsi, to pļausi. Lai lasītājs apmeklē mazgadīgo noziedznieku nodaļu jebkurā Anglijas cietumā vai, diemžēl, daudzos darba namos un spriež -pats, vai tiešām tie ir kādi izdzimteņi, kas dara negodu mūsu ielām, piepilda mūsu peldošos cietumus un labošanas namus un katordznieku kolonijas, jeb vai tie ir cilvēki, kuriem mēs esam tīšuprāt ļāvuši aiziet postā.

Tā grāmatas daļa, kas stāsta par Ameriku, ir karikatūra tikai tik daudz, cik tā rāda galvenokārt to (izņemot misteru Bivenu), kas izsmejams amerikaņu raksturā, — tās īpašības, kas pirms divdesmit četriem gadiem visvairāk dūrās acīs un ko visdrīzāk vajadzēja pamanīt tādiem ceļotājiem kā jauneklis Martins un Marks Teplijs. Un, tā kā es savās grāmatās nekad neesmu izrādījis tieksmi mīkstināt to, kas slikts vai izzobojams manā dzimtenē, tad ceru, ka Savienoto Valstu labsirdīgās tautas vairākums nenosodīs mani, ja es neatkāpšos no sava ieraduma, runājot par svešu zemi. Man .patīkami domāt, ka šī dižā tauta nepievīla manas gaidas.

Kad šī grāmata iznāca pirmo reizi, dažas autoritatīvas personas lika man saprast, ka Votertostas asociacija ar tās oratoru daiļrunību ir ārpus jebkurām ticamības robežām. Tāpēc es uzskatu par vajadzīgu uzsvērt, ka šī Martina Čezlvita piedzīvojumu daļa ir burtisks Savienotajās Valstīs notikušu publisku sēžu protokolu (it īpaši kādas «Degvīna un vīna rūpnieku asociacijas» protokolu) atstāstījums, — šos protokolus iespieda «Times» 1843. gada jūnijā un jūlijā, apmēram tanī laikā, kad rakstīju šīs savas grāmatas nodaļas, un tie droši vien glabājas «Times» archivos.

Ceru, ka visos savos rakstos esmu izmantojis katru izdevīgu gadījumu, lai norādītu uz tiem antisanitarajiem apstākļiem, kādos dzīvo mūsu trūcīgās aprindas.

Pirms divdesmit četriem gadiem misis Zara Gempa bija tipiska trūcīgo slimokopēju pārstāve. Londonas slimnīcas daudzējādā ziņā tika uzskatītas par cienījamām iestādēm, bet cik tur bija trūkumu! Labs piemērs tur sastopamajām nejēdzībām ir tas, ka misis Betsija Priga bija tipisks slimnīcas māsas paraugs un ka slimnīcas ar visiem saviem speciālajiem līdzekļiem un fondiem ļāva pilnos apmēros privatai iniciativai un labdarībai audzināt un izveidot šādas kategorijas personas; vēlāk slimnīcas stipri uzlabojās, pateicoties dažu krietnu sieviešu pūlēm.

I NODAĻA. IEVADS, KAS VĒSTĪ PAR ČEZLVITU ĢIMENES CILTSKOKU.

Tā kā neviena lēdija un neviens džentlmenis, ja tie kaut mazliet pretendē uz labu audzināšanu, nedāvās savu labvēlību Čezlvitu ģimenei, iepriekš nepārliecinājušies, vai tās cilts saknes iesniedzas tālā senatnē, tad tiem būs liels apmierinājums uzzināt, ka Čezlviti neapšaubāmi cēlušies taisnā līnijā no Ādama un Ievas un kopš pasaules sākuma bijuši ciešos sakaros ar zemkopību. Ja nu nelabvēļi un skauģi iedomātos apgalvot, ka viens vai otrs kādas Čezlvitu paaudzes pārstāvis esot kļuvis pārāk iedomīgs uz savu izcelšanos, tad šāda Čezlvitu vājība uzskatāma ne tikai par atvainojamu, bet pat par cildināmu īpašību, ievērojot to, ka šī ģimene, pateicoties saviem senčiem, ir nesalīdzināmi dižciltīgāka par visu pārējo cilvēci.

Interesanti atzīmēt, ka slepkavas un klaidoņi, ja tādi atgadījušies šinī visvecākajā ģimenē, par ko mums ir ziņas, neizbēgami sastopami arī citu senu ģimeņu vēsturē kā neskaitāmi šo divu cilvēka dabas paveidu atkārtojumi. To patiešām var uzskatīt par vispārēju likumu: jo garāka senču virkne, jo vairāk slepkavību un laupīšanu ģimenes vēsturē; senāk šīs abas izpriecas, savienodamas veselīgu izklaidēšanos ar drošu līdzekli uzlabot sašķobījušos mantas stāvokli, sagādāja mūsu zemes dižciltīgajiem ir cildenu nodarbošanos, ir derīgu atpūtu.

Tāpēc ir liels gandarījums un prieks konstatēt, ka vairākos mūsu vēstures periodos Čezlviti jo aktivi piedalījušies dažādās slepkavīgās sazvērestībās un asiņainās sadursmēs. Ir pat apliecināts, ka viņi, tērpušies no galvas līdz kājām pirmšķirīgās tērauda bruņās, visai vīrišķīgi raidījuši drošā nāvē savus ādas kamzoļos ģērbtos kareivjus, pēc kam vislabākajā omā atgriezušies mājās, pie radiem un draugiem.

Nav ne mazāko šaubu, ka vismaz viens Čezlvits ieradies pie mums kopā ar Vilhelmu Iekarotāju. Tomēr nav pierādījies, ka šis dižciltīgais sencis, pateicoties valdniekam, būtu kādreiz «ticis uz zaļa zara», ja lietojam šo nodrāzto frāzi; Čezlvitu ģimene nav apbalvota ar zemes īpašumiem. Taču tas visiem labi zināms, ka savu favoritu apbalvošanā ar šāda veida mantu slavenais normanis parādījis to apbrīnošanas cienīgo devību un atzinību, kas parasti piemīt šās pasaules lielajiem vīriem, kad tie rīkojas ar svešu labumu.

Varbūt mums vajadzētu pakavēties pie šās vēstures lappuses un apsveikt sevi ar tiem neizsmeļamajiem drošsirdības, gudrības, daiļrunības, tikumības, dižas izcelšanās un patiesa cildenuma avotiem, kādus Anglija iemantojusi reizē ar normaņu iebrukumu; tās ir bagātības, kurām ikvienas senas cilts ģenealoģija pievieno savu daļu un kuras, bez šaubām, nebūtu ne par nieku mazākas un būtu laidušas pasaulē tikpat garu virkni cēlu, uz savu izcelšanos lepnu pēcnācēju pat tai gadījumā, ja Vilhelms Iekarotājs būtu tapis par Vilhelmu Iekaroto; var pilnīgi droši apgalvot, ka šāda pārmaiņa nebūtu neko grozījusi.

Nav ne mazāko šaubu, ka viens no Čezlvitiem piedalījies Pulvera sazvērestībā un iespējams, ka pats archinodevējs Fokss [1] ir šās ievērojamās cilts atvase; tas pilnīgi ticams, ja pieņem, ka viens no iepriekšējās paaudzes Čezlvitiem emigrējis uz Spāniju un tur apprecējis kādu spāniešu lēdiju, kura tam dāvājusi vienīgo dēlu ar olivkrāsas seju. Šo ticamo hipotēzi pastiprina, ja pat galīgi neapstiprina, fakts, kas var modināt interesi visos, kuri pētī iedzimto tieksmju attīstību personās, kam tās piemīt kā neapzināts mantojums. Ir zināms, ka vēlākos laikos daudzi Čezlviti, kas cietuši neveiksmes citās nozarēs, nodevušies tirdzniecībai ar oglēm bez jebkādiem sapratīgiem pamatiem un bez vismazākās cerības iedzīvoties bagātībā un diendienā drūmi veras savā nelielajā ogļu krājumā bez jebkādas iespējas kaut pakaulēties ar pircēju. Pārsteidzošā līdzība starp šo nodarbību un to, kādai nodevās dižais Čezlvitu sencis zem Vestminsteras parlamenta pagrabu velvēm, ir tik acīm redzama un tik nozīmīga, ka neprasa nekādus komentārus.

Bez tam Čezlvitu ģimenes mutiskie nostāsti pavisam skaidri pierāda, lai gan pietiekami precizi neapzīmē attiecīgo periodu ģimenes vēsturē, ka ģimenē kādreiz bijusi dāma, spējīga tik ātri iekarst un tā pieradusi rīkoties ar uguni tiešā un pārnestā nozīmē, ka viņu iedēvējuši — «Uguns pakulās»; šī iesauka vai palama saglabājusies viņai vēl šobaltdien ģimenes leģendās. Protams, te nav ko šaubīties, ka šī pati persona ir bijusi spāniešu lēdija — Čezlvita-Foksa māmuļa.

Ir arī vēl kads cits pierādījums, kas tieši apliecina Čezlvitu ciešos sakarus ar šo neaizmirstamo notikumu Anglijas vēsturē, — pierādījums, kas spējīgs pārliecināt pat tās personas (ja tādas vispār būtu), kuras būtu palikušas vienaldzīgas pret iepriekš minētajām hipotēzēm.

Pirms dažiem gadiem kādam visu cienītam un neapšaubāmi godājamam un nevainojamam Čezlvitu ģimenes loceklim (jo pats ļaunākais ienaidnieks nevarēja apšaubīt viņa bagātību) piederēja neapstrīdami senlaicīgs, nespodrs lukturis, sevišķi ievērojams tai ziņā, ka izskatā un izveidojumā nemaz neatšķīrās no tiem lukturiem, ko lieto mūsu dienās. Minētais džentlmenis, kas tagad jau atrodas viņā saulē, vienmēr bija gatavs zvērēt un pastāvīgi apgalvoja viskategoriskākā veidā, ka viņa vecmāmuja bieži daudzinājusi, vērodama šo cienījamo relikviju: «Jā, jā! Šito lukturi nesa mans vecākais dēls piektajā novembrī, kad viņš bija Gajs Fokss.» [2] Šie vērā liekamie vārdi (kā tas bija gaidāms) stipri ietekmēja viņas mazdēlu, un tas piesavinājās paradumu atkārtot tos visai bieži. Šo vārdu patiesā jēga un secinājums, kas no tiem izriet, ir augstākā mērā pārliecinoši un neatvairāmi. Vecā lēdija, no dabas enerģiska, bija kļuvusi vārga veselībā un aizmāršīga; viņai bieži gadījās visādi pārpratumi, vismaz valodā, — šāds netikums piemeklē vecus un pļāpīgus cilvēkus. Nenozīmīgā, pat pārāk nenozīmīgā pārteikšanās ir gluži skaidri redzama un ļoti viegli izlabojama. «Jā, jā,» — tā viņa mēdza teikt, un ikviens piekritīs, ka šiem diviem sākuma vārdiem nav vajadzīgi nekādi labojumi: «Jā, jā! Šo pašu lukturi nesa mans vectēvs (un nevis vecākais dēls, kas ir vienkārša aplamība) piektajā novembrī. Viņš bija Gajs Fokss.» Tādā kārtā mēs iegūstam sakarīgu, dabisku un nepārprotamu teikumu, kurš pilnīgi atbilst visam, kas mums zināms par runātāja raksturu. Teikumā tik skaidri izpaužas tieši šī jēga un nekāda cita, ka nebūtu vajadzējis pat minēt to pirmajā redakcijā, ja vien tā neparādītu, kas panākams un ko bieži vien panāk ne tikai vēsturiskajā prozā, bet arī poētiskos sacerējumos, ja komentatoram piemīt kaut mazliet atjautības un darba mīlestības.

Stāsta, ka pēdējā laikā neviens piemērs neliecinot par to, ka Čezlviti atrastos tuvās attieksmēs ar augstākajām aprindām. Taču arī šeit ņirdzīgie tenkotāji, kuru ļaunprātīgajās smadzenēs izperinātas visas šīs nevalodas, kļūst mēmi, kad tos satriec pierādījums. Daudziem (Vzlvitu ģimenes locekļiem glabājas vēstules, kur skaidri un gaiši rakstīts, ka kādam Digorijam Čezlvitarn bijusi paraša «ēst pusdienas pie hercoga Hemfrija» Viņš bijis tik biežs viesis šā augstmaņa namā un hercogs laikam tā uzmācies ar savu viesmīlību, ka Digorijs, redzams, sācis kautrēties un nelabprāt gājis tur ciemoties, juzdamies neērti, jo viņš raksta draugiem, lai tie atsūtot ar šās vēstules nogādātāju to un to, citādi viņam atkal nākšoties «ēst pusdienas pie hercoga Hemfrija»,. turklāt rakstītājs pauž visai nepārprotamos un spēcīgos izteicienos, kā viņam apnikusi dzīve augstākajās aprindās un aristokrātiskā sabiedrība.

Klīda baumas — un nav vajadzības skaidrot, ka tās nāk no tiem pašiem saindētajiem avotiem, — ka viens no Čezlvitiem, kura dzimšana zināmā mērā miglā tītar esot cēlies no visai zemām un nievājamām aprindām. Bet kur ir pierādījumi? Kad šā Čezlvita dēls, kuram tēvs, acīm redzot vēl dzīvs būdams, bija atklājis savas dzimšanas noslēpumu, gulējis uz nāves gultas, viņam jautājuši pavisam oficiāli, svinīgi un kategoriski: «Tobij Čezlvit, kas bija jūsu vectēvs?» Uz to viņš ar pēdējo elpas vilcienu ne mazāk oficiāli, svinīgi un kategoriski atbildējis: «Jupis Sazinkas!» — un šo viņa atbildi tūliņ pierakstījušas un apliecinājušas sešas personas, un katrs liecinieks uzrakstījis pilnu vārdu, uzvārdu un adresi. Protams, var aizrādīt — un daži arī to darīja, jo cilvēku ļaunprātībai nav robežu, — ka lorda ar šādu vārdunav un ka starp tituliem, kurus sen vairs nelieto, nav neviena, kas skanētu līdzīgi. Bet kāds tad ir neapšaubāms slēdziens? Atmetot dažu labvēlīgi noskaņotu, bet maldīgi domājošu cilvēku izvirzīto teoriju, ka Tobija Čezlvita vectēvs, spriežot pēc uzvārda, varējis būt ķīniešu mandarins (kas ir pilnīgi nepieņemama hipotēzē,, jo nav ne mazākā norādījuma, ka Tobija vecmāmuļa būtu kādreiz izbraukusi no Anglijas vai kāds dižciltīgs ķīnietis ieradies Anglijā neilgi pirms viņa tēva dzimšanas, izņemot ķīniešus tējas veikalos, par kuriem, protams, nevar būt runas), — tātad, atmetot šo teoriju, ir •gluži skaidrs, ka misters Tobijs Čezlvits vai nu nav pareizi sadzirdējis sava vectēva vārdu, vai to aizmirsis, vai arī nepareizi izrunājis un ka pat šinī mūsu dienām tuvajā laikā, par ko mēs runājam, Čezlviti atrodas morganatiskā radniecībā ar kādu nezināmu, dižciltīgu augstmaņu namu.

No dokumentiem, kas vēl līdz šim glabājas ģimenes archivā, viegli konstatēt, ka vēl samērā nesen, iepriekš minētā Digorija Čezlvita laikā, kāds no ģimenes locekļiem sasniedzis visai iespaidīgu stāvokli un kļuvis bagāts. Tanīs viņa sarakstes atliekās, ko nav saēdušas kodes (kuras ar pilnām tiesībām nosaucamas par insektu pasaules archivarijiem, — tik daudz visādu aktu un dokumentu tās aprij!), mēs sastopam pastāvīgus norādījumus uz kādu «tēvoci» no kura viņš acīm redzot gaidījis lielu mantojumu, jo pastāvīgi centies iemantot tā labvēlību, dāvinot tam grāmatas, pulksteņus, sudraba traukus, dārgakmeņus un citus vērtīgus priekšmetus. Tā, piemēram, reiz viņš raksta brālim par kādu mērces karoti, brāļa īpašumu, ko viņš (Digorijs) acīm redzot aizņēmies vai kā citādi patapinājis: «Nedusmojies, man tās vairs nav, tā ir pie «tēvoča».» Otrā gadījumā viņš gandrīz līdzīgos izteicienos runā par bērnu sudraba krūzīti, kas viņam bijusi jānodod labošanā. Kādā citā reizē viņš raksta: «Esmu aizvilcis pie sava mīļā «tēvoča» visu, kas vien man kādreiz piederējis.» Ka viņam bijis paradums ilgi ciemoties pie tēvoča un pat dažkārt pavisam apmesties pie tā uz dzīvi, noskārstams no šāda teikuma: «Visas manas drēbes atrodas pie «tēvoča», izņemot to, kas man mugurā.» Šī džentlmeņa aizbildnība un gādība, redzams, ir visai liela, jo viņa radinieks raksta: «Viņa intereses ir stipri lielas», «pārmērīgas», «gluži neiedomājamas» utt. Tomēr nav gan manāms (un tas ir diezgan savādi), ka «tēvocis» būtu pagādājis radiniekam kādu ienesīgu posteni galmā vai kur citur vai piešķīris viņam kādus citus labumus, izņemot prieku skatīt savām acīm tik dižu personu un apmeklēt viņa rīkotās viesības vai pat balles, tik krāšņas un greznas, ka, par tām runājot, radinieks pastāvīgi piemin «zelta bumbas». [3]

Nav vajadzības vairot pierādījumus par Čezlvitu augsto sabiedrisko stāvokli un nozīmību dažādos vēstures periodos. Ja būtu kāda sapratīga nepieciešamība domāt, ka pierādījumi vēl būs vajadzīgi, tad tos varētu kraut citu uz cita bez gala, līdz izaugtu vesels liecību Monblans, zem kura svara saplaktu kā tukšs balons pat rūdītākais skeptiķis. Bet, tā kā arī tagad sakrājies kārtīgs uzkalniņš, kas cienīgi slejas virs ģimenes kapu vietas, tad šī nodaļa pieliks tam visam punktu, pievienojot tikai kā pēdējo zemes sauju šo piezīmi, ka daudziem abēja dzimuma Čezlvitiem, spriežot pēc viņu mammiņu vēstulēm, ir slaidi deguni, nevainojami zodi, skulptora kalta cienīgs augums, sevišķi smalki veidoti locekļi un skaidras pieres ar tik neparasti caurspīdīgu ādu, ka redzamas visas sīkās zilās dzīsliņas, kas izplūst uz visām pusēm kā strautiņi pavasarī. Šim faktam, pat ja tas būtu vienīgais, galīgi jāizšķir un jāiznīcina jebkuras šaubas, jo visas autoritativās grāmatas, kas traktē šo jautājumu, atzīst, ka visas minētās pazīmes, it sevišķi slaidi deguni, neizbēgami piemīt visaugstāko aprindu personām un novērotas tikai pie tām.

Kad nu mēs esam konstatējuši sev par gandarījumu (un tātad arī lasītājiem par pilnīgu apmierinājumu), ka Čezlviti ir patiešām no augstas cilts un tiem dažādos laikos bijusi tāda ietekme, kas ikvienam cilvēkam ar veselu saprātu padara iepazīšanos ar viņiem glaimojošu un vēlamu, stāsimies pie darba visā nopietnībā. Pierādījuši, ka Čezlviti, ņemot vērā viņu seno izcelšanos, ir krietni daudz darījuši, lai liktu pamatus cilvēku dzimumam un vairotu to, mēs būsim ar laiku spiesti atzīt, ka tiem ģimenes locekļiem, kas parādīsies mūsu stāstā, ir vēl šobaltdien savi dubultnieki un pēcteči visā plašajā pasaulē. Pagaidām apmierināsimies ar dažām vispārīga rakstura piezīmēm: vispirms, nebūt nepiekrītot Monbodo mācībai, ka cilvēki cēlušies no pērtiķiem, var pilnīgi droši apgalvot, ka cilvēki dažkārt spējīgi uz gluži ērmīgiem un negaidītiem jokiem; otrkārt (arī pilnīgi neatkarīgi no Blumenbacha teorijas, it kā Ādama pēcnācēji esot apbalvoti ar daudzām tādām īpašībām, kuras no visām dieva radītām būtnēm visvairāk piederētos cūkām), ka dažiem cilvēkiem piemīt neparastas spējas rūpēties tikai pašiem par sevi.

II NODAĻA, KAS LASĪTĀJU IEPAZĪSTINA AR DAŽĀM PERSONĀM, AR KURĀM VIŅŠ VAR NODIBINĀT TUVĀKU PAZĪŠANOS, JA VĒLAS.

Bija pēdējās vēla rudens dienas, un rietošā saule, beidzot izlauzusies caur miglas autu, kas bija aizsedzis to visu dienu, spoži atmirdzēja pār mazu Viltširas grāfistes ciematu, kas atradās dažu stundu gājiena atstatumā no krietnās vecās Solsberijas pilsētas.

Līdzīgi negaidīti ataustošai atmiņai vai atplaukstošām jūtām, kas pamostas sirmgalvja dvēselē, tā pārplūdināja ar gaismu visu apkārtni, atsaucot atpakaļ tās bijušo jaunību un svaigumu. Valgā zāle sāka laistīties tās staros, šur tur paglābušās zaļās lapotnes atliekas dzīvžogos — tur, kur pēdējās lapas vēl turējās, drosmīgi pretodamās skarbo vēju un agro salnu uzbrukumam — atdzīvojās un līksmi atvizēja; strauts, visu dienu drūms un saīdzis, iedzirkstījās vieglprātīgi jautrā smaidā; putni sāka čiepstēt un čivināt kailajos zaros, it kā noticēdami, ka ziema jau garām un iestājies pavasaris. Vēja rādītājs senlaicīgās baznīcas asajā smailē spoži atspīdēja savā augstajā postenī, juzdams līdzi vispārējam priekam, bet efeju aizēnotie logi meta pretī liesmojošajām debesīm tādas uguns šaltis, it kā šinīs miermīlīgajās mājiņās būtu gadu desmitiem ilgi krājies viss vasaras siltums un visas sārtās krāsas.

Pat tās rudens pazīmes, kas īpaši neatlaidīgi atgādināja ziemas tuvošanos, iežēlojās par jauko ainavu un šobrīd neaptumšoja to ar skumjām ēnām. Nokritušās lapas, kas klāja zemi, izdvesa patīkamu smaržu un, mīkstinot tālīno pakavu klaboņu un riteņu dārdoņu, vēdīja mieru liegā saskaņā ar līganajiem sējēja vēcieniem un kluso arkla gaitu, kurš vēla apkārt auglīgo, melno zemi un veidoja jaukus rakstus spurainajos rugājos. Šur tur nekustīgajos koku zaros sārtojās rudens ogas kā korāļu virtenes, it kā tajos teiksmainajos dārzos, kur augļu vietā aug dārgakmeņi; daži koki jau bija nometuši savu rotu un stāvēja katrs savā spilgti sarkanu lapu lokā, vērojot, kā tās pamazām satrūd; daži vēl bija saglabājuši vasaras tērpu, bet to lapas bija sarāvušās un apkaltušas, kā uguns skartas; ap dažiem kokiem sārtās grēdās bija sakrauti šovasar nogatavojušies āboli, citi koki, mūžam zaļie stiprinieki, par spīi;i savai izturībai raudzījās bargi un drūmi, kā apliecinot, ka daba nebūt nedāvā ilgu mūžu saviem gleznākajiem un bezbēdīgākajiem mīluļiem. Taču arī šo koku tumšajos zaros saules stari ievija sarkana zelta taciņas, un rieta mirdzums, laužoties cauri zaru biezoknim, kļuva vēl spilgtāks un tikai pastiprināja dziestošās dienas spožumu.

Vēl mirklis — un kvēle apdzisa. Saule noslēpās aiz garām, tumšām pakalnu un mākoņu sloksnēm, kas veidoja rietumos pasakainu pilsētu, — mūris cēlās aiz mūra, tornis aiz torņa; gaisma nozuda, dzirkstošā baznīca kļuva tumša un salta, strauts vairs nesmaidīja, putni apklusa, un ziemas drūmums pārklāja visu apkārtni.

Turklāt vēl sacēlās vakara vējš, un koku zari tā gaudīgajā mūzikā sāka locīties un sisties cits pret citu kā skeleta kauli. Nobirušās lapas vairs rāmi negulēja zemē, bet traucās un virpuļoja, meklēdamas patvērumu no vēja saltās elpas; arājs izjūdza zirgus un noliektu galvu aši steidzās ar tiem mājup; namiņu logos iespīdējās uguntiņas, mājot tumstošajiem tīrumiem.

Te nu ciema kalve parādījās visā savā spožumā. Varenās plēšas rēca «ho, ho!», uzpūšot uguns liesmas, un tās savukārt rūcot aicināja spodrās dzirkstis jautrā dejā, veseriem līksmi klaudzinot pa laktu. Sarkani nokaitētā dzelzs arī dzirkstīja kā sacenzdamās un bagātīgi šķieda uz visām pusēm zelta šļakatas. Spēkavīrs kalējs ar saviem palīgiem kala tik braši, ka pat sērotāja nakts sajuta prieku un tās tumšā seja, kas ziņkāri vērās te logos, te durvīs pāri skatītāju pūļa pleciem, tapa gaišāka. Bet šie dīkdieņi stāvēja kā apburti un, šad tad atskatīdamies tumsā, meklēja tikai uz palodzes ērtāku vietu laiskajiem elkoņiem, un saliecās mazliet vairāk uz priekšu, it kā tādēļ vien būtu nākuši pasaulē, lai drūzmētos ap liesmojošu pavardu kā circeņu bars.

Vējam gan bija uznācis piktums: viņš vairs neelsoja, bet kauca ap jautro kalvi, dauzīja durvis, gaudoja skurstenī, it kā bārdams čaklās plēšas, ka tās dejo pēc cita stabules. Un kāds tukšs lielībnieks viņš galu galā izrādījās par spīti visam saceltajam troksnim: vienīgais viņa panākums bija tas, ka aizsmakušās plēšas sāka aurot savu jautro dziesmu vēl skaļāk, uguns liesmoja vēl spožāk un dzirkstis dejoja vēl līksmāk; beidzot tās sāka virpuļot tik pārgalvīgi, ka sirdīgais vējš to vairs neizturēja: viņš iekaukdamies metās projām un pa ceļam tā iebelza izkārtnei Virs traktiera durvīm, ka «Zilais pūķis» salēcās vien un patiešām jau pirms ziemsvētkiem izkrita pavisam ārā no sava izšķobītā ietvara.

Kāda sīkumaina varmācība no cienījamā vēja puses izgāzt savas dusmas uz tik vārgiem radījumiem kā nobirušās lapas, taču šis pats vējš, jau pa ceļam atveldzējis sirdi, apvainojot «Pūķi», pagrāba no zemes veselu klēpi lapu un tā izsvaidīja un izkaisīja tās, ka nabadzītes aizlidoja pa kaklu pa galvu, veldamās cita pāri citai, apmezdamās uz sāna un virpuļodamas bez mitas, bailēs sviezdamās augšup un galīgā izmisumā taisīdamas visādus neticamus lēcienus. Tomēr satracinātajam vējam tas vēl bija par maz: nepietika ar to, ka lapas saceltas gaisā, — tas metās virsū mazākiem lapu pūļiem, dzina tos ratnieka darbnīcā zem zāģiem un pagalmā zem dēļiem un baļķiem un, uztriecis zāģu skaidas gaisā, meklēja, vai zem tām neslēpjas lapas, un, ja atrada, tad — fi-ū! — dzinās tām pakaļ, ko mācēja, un neatkāpās ne soli!

Pārbiedētās lapas tikai traucās vēl ātrāk, un skriešanās sacīkstes bija pilnā sparā; lapas iemaldījās tādās vietās, kur ārā vairs netika, un to vajātājs tad varēja svaidīt un mētāt tās pēc patikas; tās paspruka zem palobelēm, kļāvās kā sikspārņi ap siena kaudzēm, metāsvaļējos logos, slēpās dzīvžogos — vārdu sakot, bija gaInvns meklēt glābiņu visur. Taču vistrakāko joku tās izdarīja, izmantojot negaidīti atvērtās parādes durvis mistera Peksnifa mājā.; tās ielauzās priekšnamā, kur lam sekoja vējš; pēdējais, pamanījis, ka virtuves durvis ari vaļā, nopūta sveci mis Peksnifas rokā un tik spēcīgi cirta parādes durvis pretī ienākošajam misteram Peksnifam, ka notrieca to zemē un tas vienā mirklī atradās uz muguras pats sava lieveņa priekšā. Tad, apnicis dzīt vieglprātīgus jokus, trakulis vējš triumfējot aizauļoja, aurojot pāri purviem un pļavām, pakalniem un lidzenumiēm, kamēr sasniedza jūru, kur sastapās ar citiem vējiem, tādiem pašiem pārgalvjiem, un nolīksmoja ar tiem visu nakti.

Tikmēr misters Peksnifs, saņēmis no priekšpēdējās lieveņa pakāpes asās šķautnes tādu belzienu pa galvu, no kura cietējam parasti sāk virpuļot acu priekšā neesošas iluminācijas ugunis, gulēja nekustēdamies un blenza pats savās parādes durvīs. Likās, šīs durvis spējīgasmodināt dziļākas pārdomas nekā visas pārējās durvis,, jo misters Peksnifs gulēja jau diezgan ilgi, nemaz nevēlēdamies pārliecināties, vai nav sasities; pat kad mis Peksnifa uzsauca pa atslēgas caurumu: — Kas tur ir? — tik spalgā balsī, kādā varētu runāt palaidnis vējš, misters Peksnifs neatbildēja ne vārda; pat kad mis Peksnifa atvēra durvis no jauna un, aizsegusi sveci ar roku, sāka lūkoties visapkārt — gan ap misteru Peksnifu, gan viņam blakus, gan virs viņa, tikai ne uz viņu, — viņš neizdvesa ne skaņas un pat nelika manīt,, ka vēlētos, lai palīdz tikt viņam uz kājām.

—   Redzu, redzu! — mis Peksnifa uzsauca iedomātajam nerātnim aiz stūra. — Gan jūs dabūsiet, ser!

Misters Peksnifs tomēr neatbildēja ne vārda, varbūt lāpēc, ka bija jau dabūjis.

—   Nu, vai sapratāt? — sauca mis Peksnifa. Viņa sauca tā uz labu laimi, taču viņas vārdi bija īsti vietā, jo misters Peksnifs, kura acu priekšā cita pēc citas aši dzisa jau minētās iluminācijas ugunis un durvju vara rokturu skaits (kuri lēkāja gluži neiedomājamā kārtā)

samazinājās no pieci vai četri simti līdz dažiem desmitiem, sāka patiešām atjēgties un, varēja pat sacīt, nāca pie prāta.

Spiedzīgi nobrēkusi brīdinošu atgādinājumu par cietumu un policiju, par bluķiem un karātavām, mis Peksnifa jau dzīrās aizvērt durvis, kad misters Peksnifs (kas vēl aizvien gulēja pie lieveņa) paslējās uz elkoņa un nošķaudījās.

—   Viņa balss! — iesaucās mis Peksnifa. — Mūsu tētis!

Šo saucienu dzirdot, no viesistabas izskrēja otra mis Peksnifa, un abas mis Peksnifas, kaut ko nesakarīgu klaigādamas, ar kopīgām pūlēm uzdabūja misteru Peksnifu vertikālā stāvoklī.

—   Tēt! — abas sauca vienā balsī. — Tēt! Runājiet, tēt! Kāds jums briesmīgs izskats, mīļais tēt!

Bet, tā kā džentlmeņa izskats, it īpaši tādos apstākļos, nav no viņa atkarīgs, tad misters Peksnifs joprojām raudzījās uz savām meitām, izbolījis acis un ieplētis muti kā koka rotaļlieta — riekstkodis ar atkārušos apakšējo žokli; tā kā platmale viņam bija nokritusi, seja bāla, mati saslējušies stāvu, drēbes novārtītas dubļos, tad šī aina tiešām bija tik bēdīga, ka abas mis Peksnifas, nevarēdamas savaldīties, neviļus iebrēcās.

—   Pietiek, pietiek! — misters Peksnifs ierunājās. — Man jau labāk.

—  Viņš ir atjēdzies! — izsaucās jaunākā mis Peksnifa.

—   Viņš runā! — piebalsoja vecākā.

Pie šiem prieka pilnajiem vārdiem viņas noskūpstīja misteram Peksnifam abus vaigus un ieveda viņu iekšā. Jaunākā mis Peksnifa tūliņ atkal izskrēja pagalmā, pievāca tēva platmali, sainīti ietinamā papīrā, lietussargu, cimdus un pārējos sīkumus, tad aizslēdza durvis, un abas jaunās lēdijas stājās pie mistera Peksnifa brūču apkopšanas mazajā viesistabā.

Brūces nebija diezin cik nopietnas: misteram Peksnifam bija tikai nobrāztas tās ķermeņa daļas, ko vecākā mis Peksnifa dēvēja par «skriemeļiem», tas ir, elkoņi un ceļgali, un pakausī bija radies frenologiem līdz

•.un nepazīstams jauns orgāns. Kad šos bojājumus apflrstēja ārīgi ar etiķī apmērcētām ietinamā papīra strēmelēm, bet pašu misteru Peksnifu iekšķīgi ar glāzīti liin/.liet atšķaidīta brendija, vecākā mis Peksnifa atsēdās pie jau apklātā tējas galda ieliet tēju. Tikmēr jaunākā mis Peksnifa atnesa no virtuves kūpošu bļodu ar ceptām olām un šķiņķi un, nolikusi to tēvam priekšā, nosēd;is uz zema soliņa pie viņa kājām, t-ā ka viņas acis atradās vienā līmenī ar tējas galdu.

No šās pazemīgās pozicijas nevajag secināt, ka jaunākā mis Peksnifa būtu tik jauniņa, ka nepieciešamība spiestu viņu sēdēt uz tik zema soliņa, — tas ir, ka viņas kājiņās būtu tik īsiņas. Mis Peksnifa apsēdās uz soliņa tāpēc, ka viņa bija vientiesīga un bērnišķīgi nevainīga visaugstākā, patiešām visaugstākā mērā. Mis Peksnifa lā sēdēja tāpēc, ka viņa bija iemiesota draiskulība un meitenīga bezbēdība, ka viņa bija patvaļīga un rotaļīga kā kaķēns. Viņa bija visšķelmīgākā būtne, kādu vien var iedomāties, un tai pašā laikā vistālāk no viltības, — tāda bija jaunākā mis Peksnifa. Seit slēpās viņas lielā pievilcība. Viņa bija pārāk lielā mērā bez vainas un bez viltus, pārāk pilna tīri bērnišķīgas rotaļības, lai nēsātu ķemmes mātos vai uzspraustu tos, safrizētu vai sapītu bizēs. Viņa nēsāja tos vaļējus, tā ka rindās sakārtotās sprogas krita viņai uz pleciem, un šo rindu bija tik daudz, ka pašā galvvirsū atlika vieta tikai vienai sprodziņai. Viņas augumiņš bija diezgan pilnīgs un turklāt visai sievišķīgs, un tomēr dažreiz, — zināms, tikai dažreiz, — viņa mēdza aizsieties bērna priekšautiņu, un kā tas viņai piestāvēja! Jā, šī jaunākā mis Peksnifa patiešām bija «burvīga būtne», kā viņu dzejā bija raksturojis kāds jauns džentlmenis provinces laikraksta «Poēzijas stūrītī».

33

Misters Peksnifs bija tikumīgs cilvēks, nopietns cilvēks, cilvēks ar cildenām jūtām un valodu, tāpēc viņš bija nosaucis savu meitu par Mersiju. Līdzcietība! Cik jauks vārds tādam šķīstam bērnam kā jaunākajai mis Peksnifai! Viņas māsu sauca Čeritiju. Cik brīnišķīgi! Mersija un Čeritija! Līdzcietība un Žēlsirdība! Arī Čeritija, kurai piemita teicams veselīgs saprāts un lēnprā

tīga, nevainojama stingrība, bija dabūjusi piemērotu vārdu un bija visai piemērots fons un papildinājums savai jaunākajai māsai. Cik patīkami bija vērot šīs jaunavas, tik pretējas savā uzvedībā, redzēt, cik ļoti viņas mii un izprot viena otru, cik liela viņu savstarpējā uzticība un pieķeršanās, kā viena papildina un izlabo otru, uzņemoties, tā sakot, pretindes lomu. Katra no šīm jaunavām, neliekuļoti dievinādama savu māsu, vadīja savu veikalu pati uz savu roku un uz pilnīgi citiem pamatiem nekā dārgā māsiņa un visādi izrādīja, ka tai nav nekā kopīga ar konkurējošo firmu, bet, sak, ja preču kvalitate kaimiņu veikalā jūs neapmierina, laipni lūdzam pagodināt mani ar savu apmeklējumu. Un visu šo burvīgo cenrādi vainagoja tas apstāklis, ka abiem daiļajiem radījumiem nebija par notiekošo ne jausmasl Viņām tas nenāca ne prātā. Viņas nevarēja to iedomāties pat ne sapnī un misters Peksnifs tāpat. Pati daba bija viņas radījusi kā pretstatus, un abas mis Peksnifas tur nebija pielikušas savu roku ne par mata tiesu.

Kā jau minējām, misters Peksnifs bija tikumīgs cilvēks. Tāds viņš patiešām bija. Iespējams pat, ka pasaulē nav bijis neviena tikumīgāka cilvēka par misteru Peksnifu, it sevišķi vārdos un sarakstē. Kāds vientiesīgs cienītājs reiz izsacījās, ka misters Peksnifs esot tikumu ziņā īsts pilnības rags. Viņu varēja salīdzināt ar pasaku princesi, kam no mutes birst īsti dimanti, vienīgi Peksnifam tie bija skaisti noslīpēti, žilbinoši spoži stikla gabaliņi. Uzvedība viņam bija taisni priekšzīmīga: morālu pamācību ziņā viņš pārspēja jebkuru sprediķu grāmatu. Daži paziņas mēdza viņu salīdzināt ar stabu ceļu krustojumā, kas ceļu gan rāda, bet pats pa to neiet, taču tie varēja būt tikai viņa ienaidnieki, ēnas, kas steidzās slēpties no viņa spožuma, nekas cits. Pat viņa kakls izskatījās tikumīgs. Tas bija visiem labi saredzams. Ieskatoties pāri zemajam žodziņam, ko veidoja baltais kaklauts (kura mezgls palika visiem noslēpums, jo bija sasiets mugurpusē), pavērās gaiša, vaigubārdas neaizēnota ieleja, kas plētās starp abiem apkaklītes augstajiem izciļņiem. Tā šķita runājam mistera Peksnifa vietā: «Nekādas krāpšanas te nav, lēdijas un džentlmeņi, te vnhi.i lēnprātībā un svēts miers.» To pašu' liecināja Imlniilc mati ar tērauda atspulgu, atsukāti atpakaļ un hii .lrju .ies stāvus gaisā vai dažkārt mazliet nokārušies ļimi acīm līdzīgi smagajiem plakstiem. To pašu pauda Vlpu apaļīgais, lai arī no liekiem taukiem brīvais tUKlinis. To pašu vēstīja viņa piemīlīgās un pieglaudīga-. manieres. Vārdu sakot, pat viņa nopietnais, melnais «pjļerbs, viņa atraitnība, pat lornete, kas kuļājās Icnlr, viss kalpoja vienam mērķim un skaļi sauca: • '•»Kaliet tikumīgo misteru Peksnifu!»

Pie ieejas durvīm uz vara plāksnītes (un tā nevarēja (lielot, jo piederēja misteram Peksnifam) bija rakstīts: l'« l nifs, architekts.» Šim uzrakstam misters Peksnifs l'i(metināja uz savām vizitkartēm — «un mērnieks». Viena ziņā — un tikai šai vienīgajā — viņu varēja gan nniikt par mērnieku ar diezgan plašu darbības lauku: viņa mājas logu priekšā stiepās plata zemes strēmele, ko viņš varēja izmērīt ar skatienu. Par viņa architekta darbību nekas nebija skaidri zināms, izņemot to, ka viņš llekad nebija neko projektējis, ne cēlis, taču vispārējā pārliecība bija tāda, ka viņa zināšanas šai nozarē ir taisni neiedomājami dziļas.

Mistera Peksnifa galvenā vai pat vienīgā nodarbošanās bija skolēnu pieņemšana, jo ienākumu iekasēšana, kas retumis dažādoja un aizvietoja viņa nopietnākos darbus, stingri ņemot, diezin vai ietilpst architekta pienākumos. Viņa talanti izpaudās cilpu izlikšanā vecākiem un aizbildņiem un atalgojuma ievākšanā par apfliacību. Tiklīdz jaunā džentlmeņa mācības nauda bija samaksāta un viņš pats pārcēlies uz dzīvi mistera Peksnifa namā, misters Peksnifs aizņēmās viņa rasēšanas Instrumentu kasti (ja tā bija izrotāta ar sudraba apkalumiem vai vērtīga no kāda cita viedokļa) un lūdza Jaunekli ar šo brīdi justies kā paša mājās; pēc tam, Visai glaimojoši atsaucies par viņa vecākiem vai aizl'ildņiem, skatoties pēc apstākļiem, misters Peksnifs deva viņam pilnīgu rīcības brīvību ērtajā trešā stāva Istabā, kur vairāku rasējamo dēļu, leņķmēru, visai stīvu cirkuļu un divu vai triju citu jaunu džentlmeņu sabiednl&gt;a viņš papildinājās zināšanās no trim līdz pieciem gadiem — saskaņā ar kontrakta noteikumiem, rasēdams Solsberijas katedrali no visām iespējamām debess pusēm, kā arī celdams gaisā neskaitāmas pilis, parlamenta namus un citas sabiedriskas ēkas. Varbūt nekur zemes virsū nav būvēts tik daudz krāšņu šāda veida celtņu kā šeit mistera Peksnifa uzraudzībā, un, ja parlamenta komisija būtu pieņēmusi kaut divdesmito daļu no tām baznīcām, kas tika projektētas šai istabā (ar vienu no mis Peksnifām līgavas un jauno architektu līgavaiņa lomā), tad vismaz turpmākajos piecos gadsimtos varētu pilnīgi iztikt bez baznīcu celšanas.

—   Pat laicīgajos labumos, ko nupat esam baudījuši, — ierunājās misters Peksnifs, beidzis ēst un pārlaizdams skatienu galdam, — pat krējumā, cukurā, tējā, maizē, šķiņķī…

—   Un olās, — Ceritija pusbalsī piemetināja.

—  Un olās, — misters Peksnifs atkārtoja, — pat tur slēpjas sava pamācība. Skatiet, cik ātri tas viss nāk un iet! Ikviens prieks ir pārejošs. Pat ēšanai mēs nevaram nodoties neierobežoti. Ja mēs uzņemam pārāk daudz šķidruma, mums draud ūdenskaite, ja pārmērīgi lietojam alkoholu — piedzeramies. Kas tā par remdinošu domu!

—  Nesakiet, ka mēs piedzeramies, tēt! — vecākā mis Peksnifa aizrādīja.

—  Ja es saku mēs, mana dārgā, — atbildēja viņas tēvs, — tad es domāju cilvēci visumā, cilvēku dzimumu kā vienotu veselu, nevis atsevišķas personas. Morāle nepazīst personīgus aizskārumus, mīlulīt. Pat šāda parādība, — viņš turpināja, pielicis rādītāja pirkstu pie galvvidum uzlīmētās papīra strēmeles, — kaut tā ir gluži nejaušs nobrāzums, atgādina mums, ka mēs esam tikai … — misters Peksnifs gribēja jau sacīt: — Zemes tārpi, — bet, atcerējies, ka tārpiem neaug mati uz galvas, nobeidza: — Zemes pīšļi.

—  Taču arī tādas domas, — misters Peksnifs atsāka pēc brītiņa, kurā acīm redzot bez sevišķiem panākumiem bija meklējis jaunu temu pamācībām, — arī tādas domas ir remdinošas. Mersij, dārgā, sabiksti ogles un izkrati pelnusl

ļaunā lēdija paklausīja un, paveikusi šo darbu, atkal apsedās uz soliņa, un, pārlikusi tēva celim pāri roku, piekļāva pie tās sārto vaidziņu. Mis Čeritija pievilka savu krēsluu tuvāk kaminam, it kā rīkodamās uz garāku sarunu, un pievērsa skatienu tēvam.

—   Jā, — misters Peksnifs ierunājās, kad bija laiciņu klusējis, smaidījis un vēries kaminā, galvu šūpodams, — man atkal palaimējās sasniegt savu mērķi. Anamā drīz ieradīsies jauns iemītnieks.

—   Vai jauns arī gados, tēt? — iejautājās Ceritija.

—  Jā, jauns, — misters Peksnifs atbildēja. — Viņam būs tā retā izdevība apvienot visas priekšrocības, Lidas architektam sniedz zinību apgūšana praksē, ar ģimenes mājību un pastāvīgiem sakariem ar personām, Kuras, lai cik aprobežotas viņu spējas un pieticīga viņu sfēra, tomēr pilnīgi apzinās savu morālo atbildību.

—  Ak tēt! — izsaucās Mersija, šķelmīgi draudot ar pirkstiņu. — «Skat. sludinājumu»! 1

—   Jautrā … jautrā dziedone! — noteica misters Peksnifs.

Pie reizes — sakarā ar to, ka misters Peksnifs nosauca savu meitu par dziedoni, jāaizrāda, ka viņai nemaz nebija balss, bet ka misteram Peksnifam bija paradums bieži iepīt sarunā jebkuru vārdu, kas pagadījās uz mēles, daudz nedomājot par tā nozīmi, ja vien tas skanīgs un labi noslēdz teikumu. To viņš mēdza darīt ar lādu pārliecību un tik iespaidīgi, ka nereti ar savu daiļrunību iedzina strupceļā pašus gudrākos vīrus un tie acis vien noblisināja.

Starp citu, viņa ienaidnieki mēdza apgalvot, ka misters Peksnifs visur paļaujoties uz tukšu vārdu un frāžu spēku — tā esot viņa rakstura galvenā īpašība.

—   Vai viņš ir glīts, tēt? — jautāja jaunākā meita.

—  Muļķīte Merrija!—atteica vecākā; «Merriju» viņa lietoja kā mīlināmo vārdu «Mersijas» vietā. — Pasakiet labāk, tēt, cik viņš maksās!

—  Žēlīgais dievs, Čeritij! — izsaucās mis Mersija, sasizdama rokas un smiedamās visburvīgākos smieklus pasaulē. — Cik tu esi mantkārīga! Ak tu viltīgā aprēķinātāja, nejaukā skuķe!

Tas bija patiešām aizkustinoši, taisni pastoraļu laikmeta garā, kad abas mis Peksnifas vispirms viegli iepliķēja viena otru un tad metās apkampienos, izpauzdamas pie tam visu savu raksturu dažādību.

—   Viņš ir glīts, — misters Peksnifs gausi noteica, visai skaidri izrunājot vārdus, — jā, tīri glīts. Bet, ka viņš drīzumā samaksās mācību naudu, to gan es neceru.

Lai gan abas māsas bija pavisam pretēja rakstura, taču, to dzirdot, viņas vienādi plati ieplēta acis un pavērās tēvā ar tādu skatienu, it kā ne par ko citu nebūtu domājušas kā vien par nicināmo pašlabumu.

—   Nu,kas par to? — turpināja misters Peksnifs, joprojām uzsmaidīdams ugunij kaminā. — Pasaulē taču mīt vēl nesavtība, vai ne? Mēs taču visi vēl neesam sadalījušies divās naidīgās nometnēs: vienā pāridarītāji, otrā pārestību cietēji. Vēl ir sastopami arī tādi, kas turas vidū, nepieslejas nevienai pusei un sniedz palīdzību visiem, kam tā vajadzīga. Ko?

Šai filantropijas vinegretā slēpās kaut kas tāds, kas nomierināja abas māsas. Viņas apmainījās ar skatieniem un taisni vai atplauka.

—   Ak, kāpēc mums vienmēr jāaprēķina, jāprāto, jānodarbojas ar nākotnes plāniem! — sacīja misters Peksnifs, smaidīdams aizvien plašāku smaidu un raudzīdamies kaminā ar tādu izteiksmi, it kā dzītu jokus ar uguni. — Man derdzas šādi paņēmieni. Ja mums ir tieksme būt labiem un augstsirdīgiem, nebīsimies un jausim sev vaļu, kaut arī tas nestu mums zaudējumus peļņas vietā. Vai ne, Čeritij?

Pacēlis pirmo reizi acis, kopš sāka šos skaļos prātojumus, un ieraudzījis, ka abas meitas uzsmaida viņam, misters Peksnifs aplaimoja viņas ar tik rotaļīgu skatienu, ka jaunākā jutās aicināta mesties viņam klēpī, apskaut viņa kaklu ar daiļajām rociņām un noskūpstīt viņu reižu divdesmit. Pie tam šīs aizkustinošās ainas

Laika viņa smējās tik aizraujoši, ka viņas nevaldāmajai jautrībai pievienojās ari nosvērtā Čeritija.

Pietiek, pietiek! — sacīja misters Peksnifs un, atbīdījis savu pastarīti un izbraucis ar pirkstiem caur malieni, atguva atkal cienīgu sejas izteiksmi. — Kas par aplamībām! Nesmiesimies bez iemesla, lai vēlāk nav jāraud. Kas mājās jauns kopš vakardienas? Ceru, ka Džons Vestloks ir aizbraucis.

—   Ne uz to pusi, — atbildēja Ceritija.

—   Un kāpēc tad ne? — noprasīja tēvs. — Termiņš viņam bija vakar. Arī viņa mantas ir iesaiņotas, es zinu: pats no rīta redzēju, ka viņa soma iznesta priekšnamā.

—  Vakarnakt viņš pārgulēja «Pūķī», — paskaidroja jaunā lēdija, — un bija uzaicinājis misteru Pinču tur uz pusdienām. Pēcpusdienu viņi pavadīja kopā, un misters Pinčs ieradās mājās pavisam vēlā vakara stundā.

—   Un, kad es šorīt viņu sastapu uz kāpnēm, — iejaucās Mersija ar savu parasto spridzību, — ak debess, cik viņš bija šausmīgs! Ģīmis taisni neredzētā krāsā, acis sarkanas kā raudai, galva plīst vai pušu aiz sāpēm, — tas bija manāms pirmajā acu uzmetienā, bet drēbes piesūkušās, nu, vienkārši līdz pēdējai iespējai, — te jaunā lēdija nodrebinājās, — ar punša un tabakas smaku.

—   Man šķiet, — misters Peksnifs sacīja ierastajā lēnībā, lai gan ar upura izteiksmi, kurš nekurnēdams pacieš netaisnību, — man šķiet, ka misters Pinčs veltīgi izraudzījies sev par biedru tādu cilvēku, kas mūsu ilggadīgās pazīšanās noslēgumā pūlējās, kā tas viņam labi zināms, aizvainot manas jūtas. Neesmu pilnīgi pārliecināts, ka tas ir smalkjūtīgi no mistera Pinča puses. Neesmu arī pilnīgi pārliecināts, ka tas ir taktiski no mistera Pinča puses. Iešu vēl tālāk un sacīšu: es neesmu pilnīgi pārliecināts, vai te saskatāma pati elementārākā pateicība no mistera Pinča puses.

—   Ko tad var gaidīt no mistera Pinča! — izsaucās Ceritija, tik stipri un nievājoši uzsverot šo vārdu, ka likās — viņa ar vislielāko baudu būtu iecirtuši šim džentlmenim spēcīgu pļauku.

—  Jā, jā, — pārtrauca viņas tēvs, lēnprātīgi paceldams roku, — viegli jau runāt: «Ko mēs varam gaidīt no mistera Pinča,» — bet misters Pinčs taču ir mūsu tuvākais, mana dārgā; misters Pinčs ir viena vienība cilvēces kopsumā, mana mīļā, un mums ir tiesības, jā, pat pienākums prasīt, lai misters Pinčs kaut mazliet izkopj sevī tās labākās rakstura īpašības, kuras iedveš mums pazemīgu pašcieņu, kad apzināmies tās sevī iemītam. Nē! — turpināja misters Peksnifs. — Nē! Dievs pasarg, ka es sāktu teikt, it kā no mistera Pinča nevar gaidīt nekā laba, vai ka es sāktu teikt, ka nekā laba nevar gaidīt ne no viena cilvēka (pat no galīgi samaitāta, par kādu misteru Pinču nebūt nevar uzskatīt); taču es esmu vīlies misterā Pinčā, viņš mani apbēdinājis, tāpēc mainījušies uz slikto pusi mani uzskati par misteru Pinču, bet nevis par cilvēka dabu vispār. Nē, nē!

—   Klau! — mis Čeritija sacīja, paceldama pirkstu, jo tobrīd kāds piesardzīgi pieklauvēja pie ieejas durvīm. — Nu viņš ir klāt! Pieminiet manus vārdus, viņš ir ieradies kopā ar Džonu Vestloku pēc somas un palīdzēs aiznest to līdz diližansa pieturai. Pieminiet manus vārdus, taisni tas viņam prātā!

Kamēr viņa tā runāja, somu laikam gatavojās nest ārā, bet pēc īsas apspriešanās čukstus nolika atkal uz grīdas, un kāds pieklauvēja pie viesistabas durvīm.

—   Iekšā! — misters Peksnifs iesaucās — ne stingri, bet tikumīgi. — Iekšā!

Šo uzaicinājumu tūliņ izmantoja tūļīgs, neizskatīgs, stipri tuvredzīgs vīrietis ar priekšlaicīgi nogājušiem matiem; ieraudzījis, ka misters Peksnifs uzgriezis muguru un raugās ugunī, ienācējs neapņēmigi apstājās, turēdamies pie durvju roktura. Par skaistuli neviens viņu nebūtu saucis, un slikti piegrieztās drēbes tabakas krāsā, galīgi saburzītas un sagrumbotas, zaudējušas jebkuru fasonu aiz ilgas valkāšanas, nepadarīja viņu glītāku, tāpat kā stipri uzkumpušais augums un smieklīgais paradums pastiept galvu uz priekšu, taču tam visam par spīti nevienam nenāktu prātā uzskatīt viņu par nelāgu cilvēku, ja nu vienīgi paļaujoties uz mistera Peksnifa vārdiem. Viņam bija gadi trīsdesmit, taču pēc izskata

varēja dot, cik patīk, no sešpadsmit līdz sešdesmit; šis cilvēks piederēja pie tiem dīvainajiem radījumiem, kas nekad nekļūst par īstiem graustiem, tāpēc ka izskatās ka sirmgalvji jau agrā jaunībā un, pieņemoties gados, kļūst aizvien jaunāki.

Joprojām turēdamies pie roktura, ienācējs vairākkārt ļļ';ava skatienam slīdēt no mistera Peksnifa uz Mersiju, no Mersijas uz Čeritiju, no Ceritijas atkal uz misteru Peksnifu, bet, tā kā jaunās lēdijas raudzījās ugunī tikpat stūrgalvīgi kā viņu tēvs un neviens no trim nelikās Ienācēju redzot, viņš beidzot jutās spiests sākt runāt.

—  Atvainojiet, mister Peksnif, atvainojiet par traucējumu, bet…

—  Nav nekāda traucējuma, mister Pinč, — šis džentlmenis atbildēja ļoti lēnprātīgi, taču neatskatīdamies. — Sēdieties, lūdzami, mister Pinč! Un esiet tik l aipni, aizveriet durvis, mister Pinč, ja tas jums nav par grūtu!

—  Jā, ser, protams, — Pinčs atsaucās, taču pavēra durvis vēl plašāk vaļā un nervozi meta ar galvu kādam viņpus sliekšņa. — Misters Vestloks, ser, uzzinājis, ka jus esat atgriezies …

—  Mister Pinč, mister Pinč! — misters Peksnifs sacīja, apgriezies ar visu krēslu un lūkodamies Pinčā ar visdziļāko sāpju izteiksmi sejā. — To es negaidīju no jums! To es neesmu pelnījis no jums!

—   Bet, nudien, ser… — misters Pinčs negribēja piekāpties.

—  Jo mazāk jūs runāsiet, mister Pinč, — Peksnifs viņu pārtrauca, — jo labāk. Es nesūdzos. Nesāciet taisnoties!

—  Nē, ser, atļaujiet, — Pinčs izsaucās visai dedzīgi, — es jūs lūdzu! Misters Vestloks, ser, pamezdams šejieni uz visiem laikiem, vēlas šķirties no jums kā no drauga. Jums nesen gadījās mazs pārpratums ar misteru Vestloku; jums arī agrāk gadījās mazi pārpratirmi …

—  Mazi pārpratumi! — izsaucās Ceritija.

—  Mazi pārpratumi! — kā atbalss noskandeja Mersija.

—  Mani mīļie! — sacīja misters Peksnifs, tai pašā cildenajā pazemībā paceldams roku pret debesīm.

—   Mani dārgie! — Un pēc svinīgas pauzes viņš pielaidīgi pamāja misteram Pinčam, it kā uzaicinādams: «Turpiniet,» — taču misters Pinčs tā samulsa un tik nelaimīgs vērās abās lēdijās, ka saruna droši vien ar to būtu beigusies, ja skaists jauneklis, nule sasniedzis pieauguša gadus, nebūtu ienācis istabā un uztvēris vārdu maiņas pavedienu tai pašā vietā, kur tas bija pārtrūcis.

—   Klau, mister Peksnif, — viņš smaidot sacīja,

—  nešķirsimies ar ļaunumu sirdī, es jūs lūdzu! Es ļoti nožēloju, ka mēs nevarējām saprasties, un it sevišķi nožēloju, ja esmu jūs kaut kā aizvainojis. Neturiet vairs uz mani ļaunu prātu, ser!

—  Es nevēlu ļaunu nevienam cilvēkam visā pasaulē, — misters Peksnifs lēnprātīgi atbildēja.

—  Es jau jums sacīju, — misters Pinčs skaļi nočukstēja, — es jau to sen zināju! To es no viņa esmu vienmēr dzirdējis.

—  Tad jūs sniegsiet man roku, ser? — izsaucās Džons Vestloks, pasperdams dažus soļus uz priekšu un ar skatienu uzaicinādams misteru Pinču vērīgi sekot visam.

—  Hm! — noteica misters Peksnifs vismīlīgākā balsī.

—  Jūs sniegsiet man roku, ser?

—  Nē, Džon, — misters Peksnifs atbildēja gandrīz pārcilvēcīgā mierā, — nē, roku es jums nesniegšu. Es jums esmu piedevis. Es jums sen jau esmu piedevis — vēl tolaik, kad jūs man pārmetāt un ņirgājāties par mani. Es esmu samierinājies ar jums iekš Kristus, Džon, un tas ir daudz labāk nekā rokas sniegšana.

—  Pinč, — jauneklis sacīja, vairs neslēpdams savu nicināšanu pret bijušo skolotāju, — ko es jums teicu?

Nabaga Pinčs apjucis palūkojās misterā Peksnifā, kurš kopš paša sarunas sākuma nebija nolaidis no viņa skatienu, un, nezinādams, ko atbildēt, pacēla acis uz griestiem.

—    Kas attiecas uz jūsu piedošanu, mister Peksnif, — jauneklis turpināja, — tad ar tādiem noteikumiem es to nepieņemu. Es nevēlos, ka jūs man piedodat.

—  Jūs nevēlaties, Džon? — misters Peksnifs smaidot atsaucās. — Jums tomēr vajadzēs to pieņemt. Jūs nevarat tam pretoties. Piedošana ir debesu dāvana, tas ir pats cēlākais tikums; tas ir ārpus jūsu kontroles un ietekmes, Džon. Jūs nepiespiedīsiet mani atcerēties ļaunumu, ko esat man nodarījis, Džon.

—   Ļaunumu! — Džons izsaucās visā jaunības dedzībā un straujumā. — Tas ir ko vērts! Ļaunumu! Es viņam esot nodarījis ļaunumu! Viņam pat prātā nav tās pieci simti mārciņas, ko viņš man izvīlis ar visādiem ieganstiem, un tās septiņdesmit mārciņas gadā par dzīvokli un uzturu, kad jau ar septiņpadsmit būtu dārgi samaksāts! Un viņš vēl izliekas par mocekli!

—   Nauda, Džon, — misters Peksnifs aizrādīja,

—  ir visa ļaunuma sakne. Man sāpīgi redzēt, ka jūs esat padevies tās postošajai ietekmei. Es turpretī nemaz negribu zināt, ka tā ir pasaulē. Tāpat es negribu atcerēties, kā uzvedās šis maldos noklīdušais cilvēks, — te misters Peksnifs, kas līdz šim bija runājis tā, it kā būtu atlaidis grēkus visai pasaulei, pacēla balsi, kā gribēdams teikt: «Es tev, nelietim, cauri redzu,» — šis maldos noklīdušais cilvēks, kas šovakar atveda jūs uz šejieni, mēģinādams traucēt (par laimi — veltīgi) tā vīra sirds mieru un garīgo pasauli, kuram nebūtu žēl atdot par viņu savu pēdējo asins lāsi.

Te mistera Peksnifa balss iedrebējās, viņa meitas dobji ieelsojās. Šķita, it kā divas garu balsis klīst gaisā, viena saukdama: — Nezvērs! — otra: — Necilvēks!

—   Spēja piedot, — turpināja misters Peksnifs,

—   piedot pilnā mērā un neierobežoti nav nemaz tik nesavienojama ar ievainotu sirdi. Varbūt, jo dziļāk sirds ievainota, jo lielāku tikumu tā iemanto. Lai gan manas krūtis vēl joprojām krata šermuļi aiz sāpēm par šā cilvēka nepateicību, taču es ar lepnumu un prieku varu teikt, ka piedodu viņam. Nē, es lūdzu, — misters Peksnifs atkal pacēla balsi, redzēdams, ka Pinčs grasās runāt, — es lūdzu šo personu nepārtraukt mani ar piezīmēm; būšu ļoti pateicīgs, ja viņš tagad nesacīs ne vārda. Es neesmu pārliecināts, ka man pietiks spēka paciest šo pārbaudījumu. Ceru, ka pēc īsa brītiņa es atradīšu sevī pietiekami daudz stingrības, lai turpinātu ar viņu sarunu tā, it kā šo starpgadījumu nebūtu bijis. Tikai ne tagad, — noteica misters Peksnifs, atkal pievērsdamies ugunij un mādams ar roku uz durvju pusi,

—   tikai ne tagad!

—  Fi! — izsaucās Džons Vestloks ar visu nicināšanu un sašutumu, kādu spēj izpaust šis īsais vārdiņš. — Ar labvakaru, lēdijas! Iesim, Pinč, nav vērts par to galvu lauzīt. Man bija taisnība, un jūs maldījāties. Tas nav tik svarīgi, nākamreiz būsiet gudrāks.

To teicis, viņš uzsita uz pleca nošņurkušajam biedram, apsviedās un izgāja gaitenī, kur nabaga misters Pinčs, neapņēmīgi pamīņājies viesistabā, sekoja viņam ar visdziļāko nospiestības un bēdu izteiksmi sejā. Viņi par abiem paķēra somu un devās uz diližansa pieturu.

Šis veicīgais satiksmes līdzeklis ik vakaru brauca garām ielu krustojumam, uz kurieni abi gājēji tagad devās. Dažus mirkļus viņi soļoja pa ielu klusēdami, kamēr jaunais Vestloks sāka skaļi smieties. Viņa smiekli atkārtojās vairākiem lāgiem, taču viņa ceļabiedrs tiem nepievienojās.

—  Zināt, ko es jums teikšu, Pinč? — Vestloks pēkšņi iesāka pēc jaunas un krietni ieilgušas pauzes. — Jums ir maz dusmu. Ko es saku, maz! Jums nav nemaz!

—  Ko tur! — Pinčs nopūtās. — Nezinu, nudien. Varbūt tas pat glaimojoši. Varbūt taisni labi, ka man to nav.

—  Taisni labi! — viņa ceļabiedrs zobojās. — Taisni slikti, jūs gribējāt teikt.

—  Un tomēr, — turpināja Pinčs, iegrimis domās un nemaz nedzirdēdams sava drauga pēdējo piezīmi,

—  man laikam piemīt ne mazums tā, ko jys dēvējat par dusmām, jo kā citādi es varēju tā apbēdināt Peksnifu? Man ļoti negribējās viņu aizvainot — lūdzami, nesmejieties! — negribējās ne par kādu naudu, bet tā man, nudien, būtu ļoti vajadzīga, Džon. Kā viņš noskuma!

—   Viņš noskuma! — Džons ironiski atkārtoja.

—    Vai tad jūs nepamanījāt, ka viņam saskrēja asaras acīs? — izsaucās Pīnēs. — Lai dievs pasarg, Džon, tie nav vis joki — redzēt, ka cilvēks tā uztraucies, un apzināties, ka pats esi vainīgs! Un vai jūs dzirdējāt, kā viņš sacīja, ka nežēlotu manā labā savu pēdējo asins lasi?

—   Un jums ļoti vajadzīga šī pedeja lase? — Džons diezgan skarbi atcirta. — Ja viņš nežēlotu jūsu labā to, kas jums patiešām vajadzīgs, tad būtu cita runa. Bet viņam taču žēl dot jums godīgu darbu, žēl dot kabatas naudu, žēl iemācīt jums ko derīgu! Viņam pat žēl pasniegt jums pusdienās gaļu samērīgā proporcijā ar kartupeļiem un dārzeņiem!

—   Manuprāt, — Pinčs atkal nopūtās, — es esmu liels izēdājs. Tas jau nav noslēpjams, ka es tāds esmu. Un jūs arī to zināt, Džon.

—   Jūs liels izēdājs? — atkārtoja viņa ceļabiedrs tikpat lielā sašutumā ka iepriekš. — Kāds pamats jums tā domāt?

Redzams, šinī jautājumā slēpās liels pārliecības spēks, jo misters Pinčs tikai čukstus piebilda, ka tam esot stipras aizdomas šai ziņā un lielas bailes, ka tā tas arī būšot.

—   Taču, vai nu tā ir vai nav, — viņš piemetināja, — tas nav svarīgi. Galvenais ir tas, ka misters Peksnifs uzskata mani par nepateicīgu. Manuprāt, Džon, pasaulē nav brēcošāka nozieguma par nepateicību, un, ja viņš man to pārmet un domā, ka esmu šādu pārmetumu pelnījis, tad man tas kā nazis sirdī!

—   Vai domājat, ka viņš to nezina? — Džons nievājoši atbildēja. — Nu labi, Pinč, es ar jums nestrīdēšos, tikai pamēģiniet pats tikt skaidrībā, par ko jums Peksnifam jāpateicas, jā? Vispirms pārmainīsim rokas, soma ir smaga. Nu ir kārtībā. Tagad runājiet!

—   Pirmkārt, — Pinčs iesāka, — viņš pieņēma mani mācībā par daudz lētāku maksu, nekā sākumā bija aprēķinājis.

—   Pieņemsim, — atbildēja viņa draugs, ko nemaz neaizkustināja tāda augstsirdība. — Un otrkārt?

—   Kas par otrkārt? — Pinčs iesaucās gandrīz vai izaicinoši. — Otrkārt ir viss pārējais! Mana nabaga vccmamuļa nomira aplaimota, ka nodevusi mani amatā pie tik lieiiska vīra. Es uzaugu viņa namā, es tagad esmu viņa uzticības persona, viņa palīgs, viņš maksā man algu; kad viņa apstākļi uzlabosies, arī manas izredzes grozīsies uz labo pusi. Te jums ir tas otrkārt un vēl daudz kas cits piedevām! Un tas lai būtu ievads un priekšvārds visiem pirmkārt un otrkārt, Džon: jums jāzina tas, ko neviens neapzinās labāk par mani, proti, ka neesmu dzimis augstiem un cildeniem darbiem, ka no architekta profesijas maz ko sajēdzu un dāvanu uz to man nav; īstenībā es ne uz ko neesmu spējīgs, atskaitot visādus sīkumus un niekus, kas nevienam nenes nekāda labuma.

Viņš to teica tik nopietni un izjusti, ka viņa ceļabiedrs neviļus mainīja savu izturēšanos un, apsēdies uz somas (viņi tikmēr bija sasnieguši ceļa rādītāju krustojumā), ar žestu uzaicināja Tomu nosēsties blakus, un uzlika roku viņam uz pleca.

—  Tom Pinč, — viņš sacīja, — es domāju, ka labāka cilvēka par jums nav vairs visā pasaulē.

—   Ko jūs runājat! — Toms atbildēja. — Ja jūs pazītu Peksnifu tā, kā es viņu pazīstu, tad sacītu par viņu to pašu un, nudien, nekļūdītos.

—   Es sacīšu par viņu visu, ko vien jūs vēlaties, — jauneklis atteica, — un nebildīšu ne vārda viņam par ļaunu.

—  Tad tas jau būs manis, nevis viņa dēļ, — Toms skumīgi papurināja galvu.

—  Viss viens, kura dēļ, Tom, ja vien jums tas iet pie sirds. Jā! Viņš ir lielisks cilvēks! Viņš taču nav sagrābis un ievilcis savā kabatā jūsu nabaga vecmāmuļas pēdējo ietaupījumu, — viņa, šķiet, bija saimniecības vadītāja, Tom?

—  Jā, — misters Pinčs atbildēja, apskāvis savu kaulaino ceļgalu un mādams ar galvu, — viņa vadīja saimniecību kādam džentlmenim.

—   Viņš nav sagrābis un ievilcis savā kabatā viņas sūri grūti iekrāto naudu, sagrozīdams viņai galvu ar jūsu spožajām nākotnes izredzēm, lai gan pārāk labi zināja (labāk par jebkuru citu!), ka nekas tamlīdzīgs nenotiks! Viņš nav izvīlis tai naudu, izmantodams tās vājību, zinādams, ka viņa lepojas ar jums, ka viņa uzaudzinājusi jūs un cer padarīt par džentlmeni! Viņš to nav darījis, Tom!

—   Nuja, ka ne, — Toms Pinčs piekrita, ieskatīdamies draugam acīs, it kā šaubītos par viņa vārdu nozīmi, — zināms, ka viņš to nav darījis!

—   Es jau saku to pašu, — jauneklis atbildēja, — zināms, ka ne. Viņš nebūt nesaņēma no jums mazāk par cerēto, jo vecītei tas bija viss, un tas bija daudz vairāk, nekā viņš bija gaidījis. Viņš to nav darījis! Viņš tur jus par palīgu ne jau tāpēc, ka esat viņam noderīgs; ne jau tāpēc, ka jūsu apbrīnojamā ticība viņa šķietamajiem tikumiem aizsargā viņu dažādās blēdībās; ne jau tāpēc, ka jūsu godīgumu piedēvē viņam; ne jau tāpēc, ka runas par to, ka jūs savus brīvos brīžus pavadāt pie grāmatām senās un jaunās valodās, sasniegušas pat Solsberiju un padarījušas mūsu skolotāju Peksnifu par mācītu vīru un svarīgu personu. Protams, Tom, viņam no jums nav nekāda labuma!

. — Nuja, ka nav, — Pinčs apstiprināja, lūkodamies savā draugā vēl vairāk samulsis. — Kāds Peksnifam var būt labums no manis? Kas par niekiem!

—   Vai tad es nesaku, — Džons piebalsoja, — ka smieklīgi būtu pat domāt par to?

—     Tas būtu neprāts, — Toms noteica.

—   Neprāts, kā tad! — uztvēra jaunais Vestloks. — Zināms, ka tas ir neprāts! Tikai neprātis var domāt, it kā misteram Peksnifam patīkami dzirdēt, ka tas jaunais cilvēks, kas spēlē svētdienās ērģeles un dažkārt muzicē vasaras vakaru krēslā, ir tas pats, kas kalpo pie viņa, — vai ne, Tom? Tikai neprātis var domāt, ka tāds vīrs ir spējīgs uz visādām sīkām blēdībām un piedēvē sev visus tos neskaitāmos sīkos niekus, ko darāt jūs (un ko viņš, protams, jums iemācījis), — vai ne, Tom? Tikai neprātis var domāt, ka tas esat jūs, kas padara viņu populāru un pie tam daudz drošākā un lētākā veidā nekā ar afišu palīdzību, — vai ne, Tom? Tikpat labi var domāt arī pretējo: ka viņš nebul nav pret jums vaļsirdīgs, ka arī atalgojumu viņš jums maksā ne pārāk lielu un ne pārāk bagātīgu, un, lai cik tas dīvaini un neticami izklausās, taču var domāt, — te runātājs sita ar pirkstu Tomam pa krūtīm pie katra vārda, — ka Peksnifs dibina savus aprēķinus uz jūsu raksturu, bet jūsu raksturs ir bikls, un «jums ir tieksme ticēt nevis sev, bet citiem un visvairāk tiem, kas vismazāk pelnījuši uzticību. Tas gan būtu neprāts, Tom!

Misters Pinčs noklausījās viņa vārdos galīgi apjucis, kas izskaidrojams daļēji ar to saturu, daļēji ar runātāja straujumu un dedzību. Kad Džons beidzot apklusa, misters Pinčs dziļi nopūtās un skumji ieskatījās draugam acīs, it kā nespēdams izšķirties, ko tās īsti izteic; likās, viņš cerēja, neraugoties uz tumsu, izdibināt Džona vārdu īsto jēgu un jau dzīrās tam atbildēt, kad pēkšņi pasta taures skaņas līksmi atplūda līdz viņu ausīm, izbeidzot sarunu; tas šķita liels atvieglojums jaunākajam sarunu biedram, kurš mundri uzlēca kājās un sniedza roku misteram Pinčam.

—  Abas jūsu rokas, Tom! Es jums rakstīšu no Londonas, nepiemirstiet mani!

—  Jā, — Toms atbildēja. — Jā. Rakstiet, lūdzams! Ardievu, ardievu! Grūti ticēt, ka jūs braucat projām. Liekas, jūs tikai vakar ieradāties. Ardievu, mans dārgais draugs!

Džons Vestloks tikpat sirsnīgi atvadījās no viņa un tad uzlēca savā sēdeklī diližansa augšā. Kariete aizjoņoja pa tumšo ceļu; spoži nomirgoja laternas, un pasta taure modināja tuvas un tālas atbalsis.

—   Ej savu ceļu, — Pinčs nosacīja nopakaļ diližansam. — Grūti ticēt, ka tu neesi dzīvs radījums, kāds milzu briesmonis, kas laiku pa laikam apmeklē šejieni, aizvedot manus draugus tālā svešumā. Šoreiz, man šķiet, tu līksmo un plosies vairāk nekā parasti. Un kā lai negavilē par tādu laupījumu, jo Džons ir jauks zēns, brīnišķīgs zēns, un, cik man zināms, viņam piemīt tikai viens trūkums: lai gan viņš to neapzinās, taču ir šausmīgi netaisns pret misteru Peksnifu!

III NODAĻA, kurĀ MĒS IEPAZĪSTAMIES AR DAŽĀM CITĀM PERSONĀM IEPRIEKŠĒJĀS NODAĻAS APSTĀKĻOS.

Jau vairākkārt tika pieminēts kāds pūķis, kas, žēli čīkstēdams, šūpojās virs ciema viesnīcas durvīm. Tas bija noplucis un vecs pūķis; daudzu ziemu vētras kopā ar salnām, lietu, sniegu un krusu bija pārvērtušas to no koši zila netīri pelēkā un blāvā. Tomēr viņš aizvien vēl karājās virs durvīm, atplētis rīkli un stulbi saslējies pakaļkājās, un balēja un pluka ar katru dienu vairāk, tā ka skatītājam likās: pūķis ir iesūcies izkārtnē un kļūs redzams otrā pusē.

Tas bija visai pieklājīgs un labi audzināts pūķis, vai varbūt tādi tikumi tam piemita tālajā pagātnē, kad tas vēl nebija galīgi izbalējis, jo pat tagad viņš vēl turēja vienu priekšķetnu pie deguna, it kā sacīdams: «Nebīstieties, es tikai jokoju!» — bet otru bija pastiepis uz priekšu ar visai laipnu un viesmīlīgu žestu. Patiešām jākonstatē, ka mūsu laikos viss pūķu dzimums spēris lielu soli uz priekšu civilizācijās un tikumu izkopšanas ziņā. Pūķi vairs nepieprasa ik rītus brokastīs daiļu jaunavu ar tādu pašu pedantiskumu kā miermīlīgi vientuļi džentlmeņi svaigi ceptu baltmaizi, bet daļa no tiem jau apmierinās ar laisku vecpuišu vai uzdzīvotāju ģimenes tēvu sabiedrību; tagad pūķus vairāk raksturo atturība attiecībā uz daiļo dzimumu un izvairīšanās no tā vizitēm (it sevišķi sestdienas vakaros) nekā savas sabiedrības uzspiešana dāmām, nepainteresējoties par to gaumi, kā tas mēdza notikt senos laikos.

Taču šis kompliments civilizētiem pūķiem nebūt neaizvedīs mūs tik tālu dabas zinātņu džungļos, kā tas var likties pirmajā acu uzmetienā, jo mūsu uzdevums ir nodarboties ar to pūķi, kas savu midzeni ierīkojis mistera Peksnifa nama tuvumā, un, tā kā šis labi audzinātais nezvēfs jau parādījies uz skatuves, tad nekas mūs vairs nekavē iepazīties ar viņu tuvāk.

Jau ilgus gadus šis pūķis šūpojās, čīkstēja un grabēja pie parādes guļamistabas logiem tai viesmīlīgajā iestādē, kas bija nosaukta viņa vārdā, taču visos tajos gados, kamēr viņš bija šūpojies, čīkstējis un grabējis, vēl nebija pieredzēta tāda kņada viņa patumšajā mītnē kā tai vakarā, kas sekoja iepriekšējā nodaļā sīki aprakstītajiem notikumiem; nekad vēl nebija pieredzēta tāda skraidīšana augšup un lejup pa kāpnēm, tāds daudzums uguņu, tāda sačukstēšanās, nekad tā nebija dūmojusi un sprakšķējusi malka, nule iekurta atvilgušajā kaminā, tā vēdināti palagi, tā odusi visa māja pēc sakarsētiem gultas sildītājiem, nekad vēl nebija tik daudz raižu sagadajusi mājturība; vārdu sakot, nekas tamlīdzīgs nebija piemeklējis ne pūķi, ne grifu, ne vienradzi vai kādu citu viņu dzimuma pārstāvi, kopš tie sākuši interesēties par mājsaimniecību.

Kāds vecs džentlmenis un jauna lēdija, kas brauca divatā, bez pavadoņiem, noplukušā, vecā karietē ar pasta zirgiem un devās nezin no kurienes un sazin uz kurieni, pēkšņi bija nogriezušies no lielceļa un apstājušies pie «Zilā pūķa»; šis pats džentlmenis, kurš ceļā bija negaidot saslimis un tikai tāpēc riskējis apmesties šeit, nu mocījās ar šausmīgiem krampjiem un elpas trūkumu, taču neparko nebija pierunājams atsaukt ārstu un negribēja lietot nekādas citas zāles kā tikai tās, ko jaunā lēdija veda līdzi mazā medikamentu somiņā, un vispār nevēlējās itin neko, tikai noveda saimnieci galīgā izmisumā, kategoriski atsacīdamies no visa, ko viņa tam piedāvāja. No visiem piecsimt līdzekļiem, ko šī krietnā sieviete nepilnā pusstundā paguva ieteikt viņa ciešanu atvieglošanai, viņš pieņēma tikai vienu, un proti — došanos pie miera. Un tāpēc mājoklī, aiz kura logiem karājās pūķis, radās visa šī kņada, jo svešajam klāja gultu un uzposa istabu.

Viņš, bez šaubām, bija stipri slims un cieta ārkārtīgas sāpes, tomēr turējās braši, jo bija spēcīgs un izturīgs vecs džentlmenis ar dzelžainu raksturu un vara balsi. Un ne bažas par savu dzīvību, kuras viņam lāgiem uzmācās, ne lielās sāpes, kas viņu plosīja, nespēja nekādi ietekmēt viņa lēmumu. Viņš nevēlējās sūtīt ne pēc viena. Jo ļaunāk viņš jutās, jo stingrāka un negrozāmāka kļuva viņa apņemšanās. Ja atsaukšot kādu palīdzības sniedzēju, tad viņš tai pašā mirklī pametīšot šo māju (tā viņš izsacījās), kaut viņam vajadzētu aiziet no šejienes kājām vai pat mirt uz šā nama sliekšņa.

Ciemā nedzīvoja neviens praktizējošs ārsts, vienīgi kāds nabaga aptieķnieks, kas tirgojās arī ar pārtikas precēm un dažādiem sīkumiem, un saimniece pati uz savu galvu pirmajā nobīlī aizsūtīja pēc viņa. Pats par sevi saprotams, ka taisni tad, kad aptieķnieks bija vajadzīgs, tas neatradās mājās. Viņš bija izbraucis vairākas jūdzes tālu, un to gaidīja atgriežamies tikai vēlu naktī, tāpēc saimniece, kas tikmēr bija pilnīgi zaudējusi galvu, aizdzina to pašu sūtni pēc mistera Peksnifa, jo tas kā izglītots cilvēks neapšaubāmi varētu uzņemties daļu atbildības un kā tikumīgs cilvēks prastu pateikt kādu mierinošu vārdu cietējai dvēselei. Ka viņas viesim ir sevišķa vajadzība pēc šādiem pakalpojumiem, to pietiekami skaidri rādīja satraukti izsaucieni, kas viņam lāgiem izlauzās, lai gan tie liecināja, ka slimais raizējas vairāk par šās zemes nekā par debesu lietām.

Taču sūtnim, kas bija aizsteidzies ar šo slepeno uzdevumu, nelaimējās arī šoreiz: mistera Peksnifa nebija mājās. Slimnieku tomēr izdevās apguldīt arī bez Peksnifa palīdzības, un pēc dažām stundām tam kļuva jau krietni labāk, jo krampju lēkmes atkārtojās daudz retāk un pamazām norima pavisam, tikai slimniekam lāgiem uzmācās tāds vājums, kas modināja ne mazākas bažas kā lēkmes.

Kādā no šiem atelpas brīžiem slimais, modri pavērdamies visapkārt, uzslējās starp savām spilvenu grēdām un ar dīvainu noslēpumainības un neuzticības izteiksmi sejā sāka ko rakstīt, jo pēc viņa rīkojuma viesnīcas saimniece, kas pašlaik kopā ar jauno lēdiju sēdēja tepat katnina priekšā, bija nolikusi rakstāmos piederumus viņa gultai blakus uz galdiņa.

«Zilā pūķa» saimniece izskatījās tieši tāda, kādai jābūt viesnīcas saimniecei: apaļīga, veselīga, labsirdīga un piemīlīga, ar košu, sārti baltu seju, kuras jautrā izteiksme pauda, ka saimniece labprāt mēdz iebaudīt no visiem ēdamā un dzeramā krājumiem savā pieliekamā un pagrabā un ka tas viņai iet labumā. Viņa bija atraitne, bet sēru laiku sen aizvadījusi, paspējusi no jauna uzplaukt un vēl līdz šim bija pilnos ziedos. Viņa ziedēja arī tagad: rozes bija uz viņas kuplajiem svārkiem, rozes uz ņiebura, rozes uz galvsegas, rozes uz vaigiem, — jā, arī uz viņas lūpām ziedēja rozes, kuras patiešām bija vērts plūkt. Viņai arī vēl tagad bija spridzīgas, melnas acis un piķa melni mati, valdzinošas bedrītes vaigos un augums reizē kupls un tvirts kā zaļa ērkšķoga; zināms, viņa nebija vairs pirmajā jaunības plaukumā, tomēr dažs labs būtu gatavs dot goda vārdu vai pat apzvērēt jebkuram kristīgam tiesnesim vai mēram, ka pasaulē nebūs vis daudz tādu meiču (lai dievs tās visas svētī un aplaimo!), kas varētu tā iepatikties sirdij un prātam kā «Zilā pūķa» dzīvespriecīgā saimniece.

Sēžot pie kamina, pievilcīgā atraitne laiku pa laikam ar īpašnieces likumīgo lepnumu pārlaida skatienu istabai — plašai telpai, kāda nereti sastopama lauku mājās, ar zemiem griestiem un iegrimušu grīdu, kas slīpi sliedzās no sliekšņa uz istabas vidu, un diviem pakāpieniem tik negaidītā vietā, ka ikviens, pirmo reizi ienākdams, par spīti brīdinājumiem ienira ar galvu pa priekšu kā peldbaseinā. Tā vis nebija mūsdienu vieglprātīgā un aušīgi gaišā guļamistaba, kas tā neatbilst savam uzdevumam, ka tur neviens konsekventi domājošs cilvēks nevar acu aizdarīt; tā bija lieliska vienmuļības, garlaicības un miegainības pilna telpa, kur ikviens priekšmets atgādina ienācējam, ka viņš ieradies šeit gulēt un ka taisni to no viņa gaida. Te nešaudījās nemierīgs uguns atspulgs kā tajās modernajās guļamistabās, kur pat tumšākajās naktīs duras acīs franču lakojums; te senlaicīgas sarkankoka mēbeles tikai šad tad pamirkšķināja ugunij kā nomiegojies kaķis vai suns, vairāk nekā. Paši gultas, drēbju skapja, pat krēslu un galdu apmēri, formas un bezcerīgā nekustība uzdzina miegu; mēbeles bija ar apoplektisku miesas būvi un noskaņotas uz nosnaušanos. No sienām nerēgojās portreti, pārmezdami gulētāja slinkumu, gultas aizkari nebija izrotāti ar neciešami uzmācīgiem putniem, kuru pretīgi platās acis nepazīst miega. Biezi, tumši aizsegi, cieši aizdarīti aizvirtņi un smagā segu grēda — viss gādāja par to, lai ilgāk aizturētu miegu un neielaistu no āra ne gaismu, ne skaņu. Pat vecā, izbāztā lapsa uz skapja bija zaudējusi pēdējās modrības paliekas, jo tās vienīgā stikla acs bija izkritusi un tā snauda, kājās stāvēdama.

«Zilā pūķa» īpašnieces izklaidīgā uzmanība maldījās starp šiem priekšmetiem, nevienam neveltīdama ilgāku vērību. Drīz vien tā pavisam novērsās no mēbelēm un pat no gultas ar tās pašreizējo slogu tās jaunās būtnes dēļ, kas sēdēja saimniecei līdzās, iegrimusi klusās pārdomās un nenolaizdama acu no uguns.

Meitene bija ļoti jauna, ne vecāka par setiņpadsmit gadiem, kautra un bikla, taču apveltīta ar lielāku pašsavaldīšanos un prasmi slēpt savas jūtas, nekā tas parasts solidāka vecuma sievietēm. To viņa nupat bija ļoti labi pierādījusi, rūpēdamās par slimo džentlmeni. Viņa bija neliela auguma un slaida, kā piederas tādā vecumā, bet viss meitenības un jaunības daiļums rotāja viņas stāvu un mīlīgo galviņu. Seja viņai bija stipri bāla, — jādomā, daļēji aiz pārciestā uztraukuma. Tumšbrūnie mati aiz tā paša iemesla vairs kārtīgi neturējās sasukā un iziruši nokārās uz pleciem, bet par šīm untumainajām cirtām neviens vīriešu dzimuma vērotājs nebūtu spējīgs viņu nosodīt.

Viņa bija ģērbusies kā meitene no labākajām aprindām, lai gan ļoti vienkārši, un visā viņas stājā pat tagad, kad tā sēdēja nekustēdamās, izpaudās kaut kas piemīlīgs, pilnīgi atbilstošs pieticīgajam, neizmeklētajam tērpam. Sākumā viņa šad tad meta bažīgus skatienus uz gultu, bet, pārliecinājusies, ka slimais nomierinājies un sāk rakstīt, klusu piebīdīja krēslu tuvāk ugunij — acīm redzot instinktivi juzdama, ka liecinieki te nav vēlami, un varbūt gribēdama, slimajam nemanot, ļaut vaļu savām līdz šim valdītajām jūtām.

«Zilā pūķa» sārtvaidzīgā saimniece paspēja pamanīt to visu un pat vēl vairāk un arī pilnīgi saprast, kā vien sieviete var saprast sievieti. Beidzot viņa ierunājās ar nodomu klusā balsī, lai gulētājs nedzirdētu:

— Vai jums agrāk gadījies novērot džentlmenim tādas lēkmes, mis? Vai tās viņu bieži piemeklē?

—  Man gadījies redzēt viņu ļoti slimu, bet tik Jauni ka šovakar nekad nav bijis.

—   Kāda laime, mis, — saimniece turpināja, — ka jums bija līdzi visas receptes un zālesl

—  Tas jau paredzēts tādiem gadījumiem. Mēs bez tām nekur nebraucam.

«Ahā,» saimniece nodomāja, «tātad jūs esat paraduši braukāt, turklāt abi kopā.»

Viņa tā baidījās, ka tikai šī doma neatspoguļojas tās sejā, ka, sastapusi jaunās meitenes skatienu un būdama godīga sieviete, gandrīz vai samulsa.

—  Šis džentlmenis … jūsu vectēvs… — viņa atkal uzsāka pēc neliela starpbrīža, — jums laikam sagādā lielas bažas, tāpēc ka viņš negrib nekādas palīdzības!

—   Šodien es stipri nobijos. Viņš … viņš nav man vectēvs.

—   Es gribēju sacīt — tēvs, — saimniece atbildēja, juzdama, ka misējies.

—  Arī tēvs ne, — jaunā lēdija sacīja. — Un tēvocis arī ne, — viņa piemetināja, aši pasmaidot, aizsteigdamās priekšā saimnieces varbūtējiem minējumiem. — Mēs neesam rada.

—   Ak kungs! — saimniece izsaucās, vēl vairāk apjukusi. — Kā es tā varēju kļūdīties! Es taču labi zinu kā kurš katrs veselā prātā, ka džentlmenis izskatās daudz vecāks par saviem gadiem, kad ir slims! Un es vēl uzrunāju jūs «mis»! — Bet, to izteikusi, viņa neviļus pameta acis uz meitenes kreiso roku un atkal aprāvās, jo uz vidējā pirksta nebija gredzena.

—   Kad es sacīju, ka mēs neesam rada, — meitene lēnīgi un savukārt apmulsusi paskaidroja, — tad gribēju teikt, ka mēs esam pavisam sveši, tātad vīrs un sieva arī ne. Vai jūs saucāt mani, Martin?

—  Vai es jūs saucu? — vecais džentlmenis noteica, uzmezdams viņai ašu skatienu un steidzīgi paslēpdams zem segas aprakstīto papīru. — Nē.

Viņa jau bija paspērusi dažus soļus uz gultas pusi, bet nu apstājās un negāja tālāk.

—   Nē, — viņš sirdīgi atkārtoja. — Kāpēc jūs tā prasāt? Ja es būtu jūs saucis, kāda vajadzība to jautāt?

—  Manuprāt, ser, tur čīkstēja izkārtne aiz loga, — saimniece piezīmēja, tūliņ pēc tam aptverdama, ka šāds pieņēmums nebūt nav glaimojošs vecā džentlmeņa balsij.

—   Nav svarīgi, kas tur bija, cienītā, — viņš atcirta,

—  tikai ne es. Nu, ko jūs tur palikāt stāvam, it kā man būtu mēris? Visi no manis bīstas, — viņš piebilda, bezspēkā atlaizdamies spilvenos, — visi, pat viņa! Taisni kā lāsts! Ko nu var vairs gaidīt!

—  Tad nē jel, ko jūs runājat! — iejaucās labsirdīgā saimniece, pieceldamās un pienākdama pie viņa. — Saņemieties, ser! Tā ir tikai tāda slimīga iedoma.

—   Kas par slimīgu iedomu? — vecais uzbruka viņai.

—  Ko jūs jēdzat no iedomām? Kas jums ko stāstījis par iedomām? Kas vēl nebūs! Iedoma!

—   Nu, redziet nu, kā jūs man neļaujat ne muti pavērt, — «Zilā pūķa» saimniece atbildēja nesatricināmā miermīlībā. — Dieviņ tu manu mīļo, tai vārdā nav nekā slikta, lai nu tas ir vecs vārds. Arī veseliem cilvēkiem piemetas savas iedomas un vēl dažnedažādas.

Lai cik nevainīgi bija viņas vārdi, tie tomēr iedarbojās uz aizdomu pilno viesi kā eļļa uz uguni. Viņš pacēla galvu no spilvena, pievērsa saimniecei savas tumšās acis, kuru spīdumu pastiprināja iekritušo vaigu bālums, ko savukārt šķita padarām bālākus nokārušās garo, sirmo matu šķipsnas un cieši galvai uzspīlētā melnā samta cepurīte, un ieurbās ar skatienu viņas acīs.

—  A, jūs sākat pārāk ātri"! — viņš noteica tik klusā balsī, ka to drīzāk varēja uzskatīt par skaļu domāšanu.

—   Laiku jūs vis negribat zaudēt. Jūs pildāt, kas jums uzdots, un cerat saņemt savu algu. Nu, kas tad īsti jūs sūtīja?

Saimniece izbrīnā paskatījas uz to, ko viņš bija nosaucis par Meriju, un, neatrazdama atbildi tās lejup noliektajā sejā, atkal pievērsās vecajam. Sākumā viņa bija gluži nobijusies, vai džentlmenis nav sajucis prātā, taču viņa gausā, nosvērtā runa un stingrā apņēmība, kas izpaudās tā stingrajos sejas pantos un galvenokārt cieši sakniebtajās lūpās, lika viņai domāt pretējo.

—    Nu, kas ir, — tas turpināja, — nosauciet man viņa vārdu! Kaut gan man nav grūti to uzminēt, ja jau mes atrodamies šeit, — esiet bez bažām!

—   Martin, — pārtrauca jaunā lēdija, uzlikdama roku viņam uz pleca, — padomājiet, cik īsu laiciņu mēs esam pavadījuši šai namā, kur pat jūsu vārds nav zināms!

—  Ja vien jūs … — viņš iesāka. Acīm redzot viņam gribējās izsacīt savas aizdomas, ka meitene nelietīgi izmantojusi viņa uzticību, atklādama kaut ko saimniecei, taču, vai nu atcerējies meitenes sirsnīgo gādību vai viņas sejas izteiksmes aizkustināts, apvaldījās un, ērtāk iekārtojies gultā, apklusa.

—   Re nu! — noteica misis Lupina, jo viņas vārdā «Zilajam pūķim» bija atļauts izrādīt viesmīlību tiklab cilvēkiem, kā dzīvniekiem. — Tagad jums drīz vien būs pavisam labi, ser. Jūs vienkārši piemirsāt uz mazu brītiņu, ka pie jums ir tikai draugi.

—Ak, — sirmgalvis nepacietīgi izdvesa, nemierīgi metadams roku virs segas, — kāpēc jūs runājat par draugiem? Jeb vai jūs domājat man mācīt, kas man ir draugi un kas ienaidnieki?

—  Vismaz šī jaunā lēdija ir jūsu draugs, par to es esmu pārliecināta, — lēnprātīgi, bet stingri palika pie sava misis Lupina.

—  Viņu nekas nevilina ienaidnieku pusē, — sirmgalvis izsaucās, it kā būtu galīgi pazaudējis cerību un paļaušanos uz cilvēkiem. — Domāju, ka viņa ir man draugs. Dievs vien to zina. Bet nu ļaujiet man iemigt! Svece lai paliek tepat!

Tiklīdz viņas abas atgāja nost no gultas, sirmgalvis izvilka papīru, uz kura tik ilgi bija rakstījis, un sadedzināja uz sveces līdz pēdējai strēmelītei. Tad viņš nodzēsa sveci, smagi nopūzdamies, aizgriezās uz sienas pusi, uzvilka segu pāri galvai un apklusa.

Misis Lupina bija ne mazumu pārsteigta, redzēdama iznīcinām rakstu, kuru sastādot bija izlietots tik daudz enerģijas, turklāt šī iznīcināšana draudēja ar ugunsgrēku «Zilajam pūķim». Bet jaunā lēdija, neizrādot ne izbrīnu, ne ziņkāri vai bažas, čukstus daudzkārtīgi pateicās par saimnieces uzmanību un palīdzību un lūdza to nekavēties vairs šeit, jo viņa viena uzmanīšot slimo, kā esot paradusi, un palasīšot grāmatu, īsinot laiku.

Misis Lupina pilnos apmēros un pat ar uzviju bija mantojusi to pienācīgo tiesu ziņkāres, kas piederas viņas dzimuma pārstāvēm, un droši vien jebkurā citā reizē nebūtu vis tik viegli piespiežama saprast šo mājienu. Taču patlaban šie dīvainie notikumi bija viņu tā samulsinājuši un pārsteiguši, ka viņa tūliņ atstāja istabu un, nekur nekavēdamās, nogāja lejā mazajā viesistabā, kur atsēdās atzveltnī nedabiskā mierā. Tieši šai kritiskajā brīdī gaitenī atskanēja soļi un misters Peksnifs, mīlīgi smaidot, ieskatījās pāri pazemajai letei šinī omulības un mājības ainavā un nočukstēja:

—   Labvakar, misis Lupinal

—  Ak dievs, seri — viņa izsaucās, pieceldamās, lai saņemtu atnācēju. — Kāds man prieks, ka jūs ieradāties!

—  Man arī prieks, ka ierados, — misters Peksnifs atbildēja, — ja varu būt noderīgs. Man liels prieks, ka ierados. Kas noticis, misis Lupina?

—   Kāds džentlmenis saslimis ceļā un atrodas augšstāvā, un ļoti slikti jūtas, ser, — paskaidroja saimniece, asarām birstot.

—  Kāds džentlmenis saslimis ceļā un atrodas augšstāvā, un Joti slikti jūtas, tā ja, — atkārtoja misters Peksnifs. — Nu, nul

Šinī piezīmē nebija nekā tāda, ko varētu saukt par oriģinālu, tāpat nevarēja sacīt, ka tanī slēptos kāda cilvēcei līdz šim nezināma īpaša gudrība vai ka tā atklātu kādu vēl nepazīstamu mierinājuma avotu. Taču misters Peksnifs lūkojās tik labvēlīgi, šūpoja galvu tik nomierinoši un ar visu stāju pauda tādu pārākuma apziņu, ka ikvienu misis Lupinās vietā būtu nomierinājusi jau šā cilvēka klātbūtne un balss skaņa, kaut viņš būtu pateicis tikai to, ka «darbības vārdam jāsaskan ar vietniekvārdu skaitlī un personā, mīļais draugs» vai «astoņreiz astoņi ir sešdesmit četri, mans dārgais» — arī tad klausītājs būtu dziļi pateicīgs misteram Peksnifam par tā cilvēkmīlestību un gudrību.

—   Un kā viņš patlaban jūtas? — vaicāja misters

Peksnifs, novilcis cimdus un sildīdams rokas pie uguns tik līdzcietīgi, it kā tās būtu kāda cita rokas, nevis viņa paša.

—   Viņam ir labāk, viņš nomierinājies, — misis Lupina atbildēja.

—  Viņam ir labāk, viņš nomierinājies, — misters Peksnifs atkārtoja. — Ļoti labi! Ļo-oti labi!

Un atkal, lai gan šis apgalvojums bija misis Lupinās, misters Peksnifs padarīja to par savējo un izsacīja to misis Lūpiņai par mierinājumu. Kad to pateica misis Lupina, tad tas nebija nekas sevišķs, bet mistera Peksnifa mutē tas kļuva par veselu atklājumu. Šķita, it kā viņš sacītu: «Es noskārstu un ar manu palīdzību visa tikumīgā cilvēce apjauš, ka viņam ir labāk un viņš ir nomierinājies.»

—   Taču viņa sirdi laikam nospiež kāds smagums, — saimniece turpināja, šūpodama galvu, — tāpēc ka viņš runā tik dīvaini, ser, kā jums nekad nebūs gadījies dzirdēt. Viņa prāts gaužām satraukts, un viņam ļoti derētu labs padoms, ja kāds krietns cilvēks to viņam sniegtu.

—   Tādā gadījumā, — misters Peksnifs sacīja, — es būtu pats piemērotākais cilvēks šim uzdevumam. — Lai gan viņš to izpauda pavisam nepārprotami, tomēr bez vārdiem. Viņš tikai nogrozīja galvu, it kā apšaubīdams savas spējas.

—   Es bīstos, ser, — saimniece turpināja, vispirms apskatīdamās visapkārt, vai kāds nenoklausās, un tad nolaizdama acis, — es ļoti bīstos, ser, ka viņa sirdsapziņai nedod miera tas, ka viņš nav radinieks … un nav pat vīrs … tai jauniņajai lēdijai .. .

—   Misis Lupina! — noteica misters Peksnifs, pasliedams roku augšup un rādīdams gandrīz vai skarbu seju, cik tas ar viņa lēnprātīgo raksturu bija iespējams. — Personai! Jaunajai personai!

—   Ļoti jaunai personai, ser, — misis Lupina pārlaboja un pietvīkusi pakniksēja. — Atvainojiet, ser, es esmu tik uztraukta šovakar, ka pati nezinu, ko runāju. Šī jaunā persona kopj viņu.

—   Šī jaunā persona kopj viņu, — skaļi prātoja misters Peksnifs, sildīdams savu muguru (tāpat, kā iepriekš sildīja savas rokas), it kā tā būtu atraitnes mugura, bāriņa mugura, ienaidnieka mugura vai vispār kāda sveša mugura, kurai cits, ne tik krietns cilvēks būtu mierīgi ļāvis salt. — Ak vai, ak vai!

—  Tai pašā laikā man jāsaka, un es to daru ar vistīrāko sirdsapziņu, — saimniece nopietni piezīmēja,

—   ka viņas izskats un izturēšanās nemodina ne mazākās aizdomas.

—  Jūsu aizdomas, misis Lupina, — misters Peksnifs svarīgi noteica, — ir pilnīgi dabiskas.

Sakarā ar šiem vārdiem lai atļauts piemetināt par kaunu šā krietnā cilvēka ienaidniekiem, ka tie pastāvīgi mēdza nesarkdami apgalvot, it kā misters Peksnifs vienmēr uzskatot visu slikto par pilnīgi dabisku un šādā kārtā neviļus atmaskojot pats sevi.

—  Jūsu aizdomas, misis Lupina, — viņš atkārtoja,

—   ir pilnīgi dabiskas un, manuprāt, visai pamatotas. Es ieiešu pie šiem jūsu mītniekiem.

To teicis, viņš novilka mēteli un, noglaudis matus, kautri aizlika roku aiz vestes un pameta ar galvu saimniecei, lai tā ietu pa priekšu.

—  Vai lai pieklauvēju? — misis Lupina ievaicājās, apstādamās pie guļamistabas durvīm.

—  Nē, — misters Peksnifs atbildēja, — ejiet, lūdzama, tāpat iekšā!

Viņi iegāja uz pirkstgaliem — pareizāk sakot, tik piesardzīgi rīkojās saimniece, jo misters Peksnifs vienmēr gāja bez trokšņa. Vecais džentlmenis gulēja joprojām iemidzis, un viņa jaunā ceļabiedre aizvien vēl sēdēja pie kamina ar grāmatu rokās.

—  Man rādās, — misters Peksnifs sacīja, apstādamies uz sliekšņa un likdams savai galvai melancholiski nošķiebties, — ka tas izskatās ne visai dabiski. Man rādās, misis Lupina, ka tas izskatās stipri nedabiski.

Nočukstējis šos vārdus, viņš panācās saimniecei priekšā; tai pašā mirklī jaunā lēdija, padzirdējusi soļus, piecēlās. Misters Peksnifs uzmeta ašu skatienu grāmatai, ko viņa turēja rokā, un ar vēl lielākām sirdssāpēm iečukstēja misis Lūpiņai:

—    Jā, cienītā, tā ir laba grāmata. Es jau iepriekš baidījos no tā. Es nojautu, ka mums darīšanas ar visai rūdītu personu!

—   Kas ir šis džentlmenis? — jautāja viņa tikumīgo šaubu objekts.

—  Ts! Nepūlieties, cienītā! — misters Peksnifs apsauca saimnieci, kas dzīrās ko paskaidrot. — Šī jaunā, — viņš tomēr neiedrošinājās teikt «persona» un izlietoja citu vārdu, — šī jaunā svešiniece atvainos manu īso atbildi: esmu šā ciema iedzīvotājs, kuram šeit ir zināma, varbūt nepelnīta ietekme, un esmu ieradies pēc jūsu aicinājuma. Esmu ieradies šeit tāpat, kā ierodos visur, kur mani sauc līdzjūtība pret slimiem un cietējiem.

Ar šādiem iespaidīgiem vārdiem misters Peksnifs tuvojās slimā gultai un, svinīgi paplikšķinājis pa segu, it kā šādā veidā būtu pilnīgi iespējams iespiesties pašā slimības būtībā, nosēdās lielā atzveltnī, kur ierīkojās ar visām ērtībām, un, domās kavēdamies, sāka gaidīt slimā uzmošanos. Kādus iebildumus misis Lupina dabūja dzirdēt no jaunās lēdijas, tas palika noslēpums, jo misteram Peksnifam nekas netika sacīts un misters Peksnifs arī neteica vairs ne vārda.

Pagāja vesela pusstunda, iekams vecais vīrs sakustējās, taču beidzot viņš sāka gultā grozīties, un, lai gan vēl nebija pamodies, tomēr dažas pazīmes rādīja, ka miegam drīz būs gals. Sega pamazām noslīdēja viņam no galvas, un viņš pagriezās uz mistera Peksnifa pusi. Pēc laiciņa viņa acis atvērās, un viņš mirkli samiegojies vērās savā apmeklētājā, īsti neaptverdams, kā tas te gadījies.

Šī pamošanās nebija ne ar ko ievērojama, atskaitot iespaidu, kādu tā radīja misterā Peksnifā: viņš vēroja to kā sevišķu dabas brīnumu. Viņa rokas aizvien stiprāk žņaudza atzveltņa malas, acis pārsteigumā spiedās vai ārā no pieres, mute pavērās, mati sacēlās virs pieres stāvāk nekā parasti, un beidzot, kad sirmgalvis izslējās gultā sēdus un savukārt tikpat pārsteigts sāka blenzt Peksnifā, tā šaubas galīgi izgaisa un viņš skaļi izsaucās: •

—  Tas ir Martins Čezlvits!

Peksnifs palika sēžam kā sastindzis tik neviltotā izbrīnā, ka sirmgalvim vajadzēja atzīt, ka tā nav liekuļota, lai kā viņš gribētu domāt pretējo.

—   Jā, es esmu Martins Čezlvits, — viņš īgni noteica, — un Martins Čezlvits vēlētos, kaut jūs būtu uzkāries, nevis staigātu apkārt un traucētu viņa miegu. Es taču sapnī viņu redzēju, šo cilvēku, — viņš turpināja, atlaizdamies gultā un pagriezdamies pret sienu, — nemaz vēl nezinādams, ka tas sēž man līdzās.

—   Dārgais brālēn … — misters Peksnifs iesāka.

—   Kā tad! Paši pirmie vārdi! — vecais vīrs sirdījās, svaidīdams sirmo galvu pa spilvenu un cilādams rokas. — Ar pašiem pirmajiem vārdiem viņš pieteicas man par radu! Es jau to zināju, ka viņi visi vienādi! Tuvs vai tāls, asinsradinieks vai no baltās ķēves septītajā augumā, — viens un tas pats! Fī! Un cik daudz krāpšanas un melu, un intrigu, tiklīdz kāds no tiem paver muti!

—   Lūdzu, nepārsteidzieties, mister Čezlvit! — Peksnifs brīdināja vislīdzcietīgākā un reizē visnosvērtākā balsī, jo viņš bija jau paspējis attapties un pilnīgi pārvaldīja visus savus tikumus. — Jūs to nožēlosiet, es esmu pārliecināts.

—   Viņš ir pārliecināts! — Martins nicinoši noteica.

—   Jā, — misters Peksnifs atbildēja. — Tieši tā, mister Čezlvit, un nedomājiet, ka gribu jums glaimot vai izdabāt, — man tas prātā nenāk. Jums nav arī jābīstas, ser, ka es atkārtošu to nepatīkamo vārdu, kas jūs tā aizskāra. Kāpēc man tas jādara? Vai es ko gaidu no jums, vai man kas vajadzīgs? Cik man zināms, mister Čezlvit, jums nepieder nekas tāds, kas nestu jums laimi un ko es varētu apskaust.

—   Tas gan taisnība, — vecais vīrs nomurmināja.

—   Arī bez šiem apsvērumiem, — misters Peksnifs turpināja, modri vērojot savu vārdu iedarbību, — jums vajadzētu saprast, ka tādā gadījumā, ja es būtu ieradies nolūkā iemantot jūsu uzticību, tad būtu piesargājies uzrunāt jūs kā radinieku, zinādams jūsu uzskatus un būdams iepriekš pārliecināts, ka sliktāku ieteikumu es nevarētu sameklēt.

Martins neteica neviena vārda, tikai ar izteiksmīgu kājas kustību zem segas lika saprast skaidrāk nekā ar visplašāko runu, ka Peksnifa domas pamatotas un iebildumi nav gaidāmi.

—   Nē, — misters Peksnifs runāja tālāk, aizlicis roku aiz vestes, it kā gatavodamies pēc pirmā pieprasījuma pasniegt Martinam Čezlvitam savu sirdi, — es te ierados piedāvāt savus pakalpojumus svešam ceļiniekam. Es nepiedāvāju tos jums, jo zinu, ka jūs izturētos pret mani ar neuzticību. Taču, kamēr jūs esat saistīts pie gultas, ser, es uzlūkoju jūs par svešinieku un interesējos par jums tikpat daudz, kā interesētos par svešinieku līdzīgos apstākļos. Turklāt jūs man esat pavisam vienaldzīgs, mister Čezlvit, tāpat kā es jums.

To sacījis, misters Peksnifs atlaidās atzveltni, starodams tik šķīstā godīgumā, ka misis Lupina pabrīnījās, kāpēc ap viņa galvu nav spožuma kā svēto tēliem baznīcā.

Iestājās ilgs klusums. Vecais vīrs pieaugošā nemierā grozījās gultā. Misis Lupina un jaunā lēdija klusēdamas noraudzījās uz gultas segu. Misters Peksnifs izklaidīgi rotaļājās ar lorneti un turēja acis aizvērtas, lai labāk varētu koncentrēties.

—   Ko? — viņš negaidot iejautājās, pēkšņi pavērdams acis un paliekdamies uz gultas pusi. — Piedodiet, man šķita, ka jūs ko teicāt. Misis Lupina, — viņš turpināja, gausi pieceldamies, — es neesmu pārliecināts, ka varētu šeit būt noderīgs. Džentlmenis jūtas labāk, un piemērotāku kopēju par jums viņš nekur neuzies. Ko?

Šis pēdējais jautājums bija domāts vecajam vīram, kas atkal bija pārmainījis stāvokli un pirmo reizi visā sarunas laikā pievērsis misteram Peksnifam seju.

—   Ja jūs vēlaties man ko sacīt, ser, iekams aizeju, — šis džentlmenis turpināja pēc jaunas pauzes, — tad esmu jūsu rīcībā, vienīgi ar noteikumu, ka jūs runāsiet ar mani kā ar svešinieku, tikai kā ar svešinieku.

Ja kāds Martina Čezlvita žests bija licis saprast misteram Peksnifam, ka Martins vēlas ar viņu runāt, tad Peksnifs varēja par to spriest, tikai pamatojoties uz noteikumiem, uz kādiem dibinās melodrāmās, kurās vecais fermeris un tā vientiesis dēls allaž zina, ko grib "sacīt mēmā meiča, kad tā, atskrējusi viņu dārzā, ar galīgi nesaprotamas pantomimas palīdzību stāsta par savām likstām. Taču Martins Čezlvits arī tagad nebilda ne vārda, tikai pamāja savai jaunajai ceļabiedrei, lai tā atstāj istabu, ko tā arī izdarīja kopā ar misis Lupinu, pametot veco vīru vienatnē ar misteru Peksnifu. Kādu brīdi tie klusēdami lūkojās viens otrā, — pareizāk sakot, sirmgalvis lūkojās misterā Peksnifā, jo tas bija atkal aizdarījis acis un, novērsies no materialās pasaules priekšmetiem, iegremdēja savu garīgo skatienu paša dvēseles dzīlēs. Viņa sejas izteiksme pauda, ka šī nodarbība bagātīgi atalgo viņa pūles un paver aizraujošas un ielīksminošas perspektivas.

—  Jūs vēlaties, lai runāju ar jums kā ar pilnīgi svešu personu, vai ne? — vecais vīrs jautāja.

Misters Peksnifs ar tikko manāmu plecu kustību un aizdarīto acu vieglu pabolīšanu lika saprast, ka joprojām spiests pastāvēt uz to, lai šo viņa vēlēšanos ievēro.

—   Lai notiek, kā jūs vēlaties, — Martins sacīja. — Ser, es esmu bagāts cilvēks. Varbūt ne tik bagāts, kā daži domā, tomēr pārticis. Es neesmu sīkstulis, ser, lai gan esmu dzirdējis, ka man pārmet arī to un daudzi tam notic. Nauda man nesagādā nekāda prieka. Tas velns, ko mēs dēvējam par bagātību, nevar dot man nekā cita, izņemot nelaimi.

Diezin vai būtu pareizi, aprakstot mistera Peksnifa piemīlīgo izturēšanos, atsaukties uz pazīstamo parunu un teikt, ka viņš pat mušai pāri nenodarīs vai ka viņš nepratīs sviestu nolaizīt pat tad, kad to viņam uz lūpām uzziestu. Vēl vairāk — šķita, ka no viņa paša varētu iegūt krietnu daudzumu sviesta, ja vien būtu iespējams sakult sviestā tās cilvēkmīlestības straumes, kas plūda no viņa sirds.

—   Aiz tā paša iemesla, kāpēc es nekrāju naudu, — vecais vīrs turpināja, — es to arī nešķiežu. Vieniem prieku sagādā krāšana, otriem šķiešana, bet mani tas nevilina. Bēdas un sarūgtinājums ir vienīgais, ko nauda var man dot. Es nīstu naudu. Tā seko man kā rēgs un saindē visu prieku, ko sniedz satiksme ar cilvēkiem.

Acīm redzot Peksnifa smadzenēs pazibēja kāda doma, kas tūdaļ atspoguļojās viņa sejā, jo citādi Martinš Čezlvits nebūtu pabeidzis savu runu tik strupi un skarbi:

—  Jūs, protams, dotu man padomu mana dvēseles miera labad šķirties no šā visa ļaunuma avota un atvēlēt naudu citam, kam tā nebūtu apgrūtinājums. Pat jūs varbūt vēlētos uzņemties nastu, kas mani tik smagi spiež. Taču, laipnais svešiniek, — vecais virs turpināja, un viņa seja satumsa pie šiem vārdiem, — laipnais un kristīgais svešiniek, tās jau ir manas galvenās bēdas. Man zināms, ka nauda atnes, ne mazumu laba; man zināins&gt;, ka tā ne vienreiz vien palīdzējusi gūt uzvaru, daudzi to pelnīti uzskata par burvju atslēgu, kas atdara slēgtos vārtus un ļauj tikt pie pasaulīga goda, mantas un laimes. Kādam cilvēkam, kādai cienījamai, godīgai, neuzpērkamai būtnei es varu uzticēt šo talismanu tagad vai pēc manas nāves? Vai jūs pazīstat šādu personu? Jūsu tikumi, protams, ir nenovērtējami, bet vai jūs varat nosaukt man kādu citu cilvēcisku būtni, kas nemainītos uz ļaunu manā tuvumā?

—  Jūsu tuvumā, ser? — misters Peksnifs atsaucās kā atbalss.

—  Jā, — sirmgalvis atkārtoja, — manā tuvumā, — manā! Vai jūs esat dzirdējis par kādu nelaimīgo, kam piepildījusies paša aplamā vēlēšanās un viss, kam viņš pieskāries, pārvērties par zeltu? Tas ir manas dzīves lāsts, ka arī man šī neprātīgā vēlēšanās ir piepildījusies un man lemts pārbaudīt cilvēkus ar zeltu un atrast viņos tikai viltu un tukšību.

Misters Peksnifs papurināja galvu un noteica:

—Tā jums tikai šķiet.

—   Nē, nešķiet vis! — sirmgalvis izsaucās. — Un arī jūsu nupat teiktajos vārdos es dzirdu tā metala īsto skaņu, no kura jūs esat izliets. Saprotiet taču, — viņš turpināja vēl lielākā sarūgtinājumā, — ka man, kam tagad pieder bagātība, savā mūžā ir bijušas darīšanas ar daudziem cilvēkiem: radiem, svešiem, paziņām; ar cilvēkiem, kam uzticējos, būdams vēl nabags, un uzticējos pelnīti, jo tolaik tie ne reizi nepiekrāpa mani un

necentās manās acīs nomelnot cits citu. Taču ne reizi man nav gadījies sastapt cilvēku, — nē, ne reizi, — kurā es, būdams bagāts un neatkarīgs, nebūtu atklajis apslēptu nekrietnību, kas it kā gaidījusi savu laiku, kad es tai palīdzēšu tikt dienas gaismā. Nodevība, krāpšana, zemas intrigas; naids pret īstiem vai iedomātiem konkurentiem, kas sacenšas pēc manas laipnības; savtība, meli, zemiskums un verdziska iztapība vai, — te viņš cieši ielūkojās acīs savam radiniekam, — vai liekuļots godīgums un neatkarība, kas gandrīz vēl ļaunāk, — tie ir tie jaukumi, ko atmaskojusi mana bagātība. Brālis pret brāli, dēls pret tēvu, draugi, kas min kājām cits citu» — tā ir tā sabiedrība, kurā esmu pavadījis savu mūiu. Visi mēs esam dzirdējuši stāstus — nezinu, izdomātus vai patiesus — par bagātniekiem, kas, tērpti ubagu skrandās, meklējuši tikumus, lai tos apbalvotu. Nelgas un vientieši, kāpēc viņiem bija vajadzīgas veltīgas pūles! Viņiem vajadzēja doties meklēt pašiem savā izskatā. Kāds labs guvums tie būtu visādiem blēžiem un laupītājiem, zemiskiem intrigantiem un krāpniekiem, kuri ar prieku uzspļauj apmuļķotā upura zārkam; tad šī meklēšana beigtos tāpat kā manējā un meklētāji nonāktu turpat, kur es esmu nonācis.

Misters Peksnifs bija galīgā neziņā, ko teikt īsajā starpbrīdī, kas sekoja Martina vārdiem; viņš tikai visiem spēkiem pūlējās parādīt, ka grasās izsacīt kādu augstu gudrību, būdams stingri pārliecināts, ka vecais džentlmenis pārtrauks viņu pusvārdā. Un viņš nemaldījās, jo Martins Čezlvits, atvilcis elpu, runāja tālāk:

— Uzklausiet mani līdz galam; spriediet pats, kādu labumu jūs varat gūt, atkārtojot savu apmeklējumu, un lieciet mani mierā! Ikvienam cilvēkam, kas nācis saskarē ar mani, es esmu samaitājis raksturu, sēdams tā sirdī savtīgus nodomus un .cerības; es esmu sacēlis tik daudz ķildu un nesaskaņu pat starp savas ģimenes locekļiem; es esmu bijis kā degoša lāpa, kas, ienesta mierīgā mājā, liek uzliesmot visām sprāgstošām gāzēin un tvaikiem tās moralajā atmosfērā, kas citādi būtu palikuši neskarti; galu galā esmu spiests bēgt no visiem, kas mani pazīst, un, slapstīdamies nevienam nezināmās paslēptuvēs, dzīvot kā trimdinieks. Tā jaunā meitene, ko jūs nupat redzējāt… Ahā, jūsu acis iedegās, līdzko es viņu pieminēju! Jūs jau nīstat viņu, jā gan!

—  Dodu jums savu goda vārdu, ser! — misters Peksnifs noteica, nolaizdams acis.

—   Es piemirsu! — izsaucās vecais vīrs, uzmezdams viņam tik caururbjošu skatienu, ka Peksnifs juta to, pat acu nepaceldams. — Piedodiet man! Es aizmirsu, ka jūs esat man svešs. Uz mirkli jūs man atgādinājāt kādu Peksnifu, manu brālēnu. Kā jau sacīju, jaunā meitene, ko nupat redzējāt, ir bārenīte, ko esmu uzaudzinājis vai adoptējis (ja jums šis vārds labāk patīk) ar pavisam sevišķu nolūku. Kopš kāda gada viņa ir mana pastāvīgā un vienīgā ceļabiedre. Viņai zināms, ka esmu svinīgi nozvērējies nenovēlēt tai savā testamentā ne pensa, bet, kamēr dzīvoju, maksāju tai gada algu, kuras apmēru noteikšanā neesmu bijis ne pārāk devīgs, ne skops. Mēs esam norunājuši izvairīties no mīlinošiem un glaimīgiem uzrunas vārdiem; viņa sauc mani kristītā vārdā, tāpat kā es viņu. Viņa ir ieinteresēta, lai es ilgi dzīvotu, jo mana nāve nesola tai nekādas mānīgas cerības, bet gan nolaupa visu; tā kā es nebūšu licis tai vilties gaidās, tad varbūt viņa sēros pēc manis, kaut gan man par to maza bēda. Tāds ir vienīgais draugs, kāds man var būt šodien un arī rīt. Tad nu spriediet pats, kādu labumu varat gūt no šās stundas, ko esat te pavadījis, un atstājiet mani, lai vairs neatgrieztos!

To teicis, viņš lēni atslīga spilvenos. Misters Peksnifs tikpat lēni piecēlās un, iepriekš nokāsējies, iesāka:

—  Mister Čezlvit!

—   Ko vēl ne! Ejiet! — vecais viņu pārtrauca. — Pietiek! Jūs man esat apnicis.

—  Mani tas ļoti apbēdina, ser, — misters Peksnifs aizrādīja, — jo man jāizpilda savs pienākums, no kura neatkāpšos, varat būt pārliecināts. Nē, ser, es neatkāpšos.

Diemžēl, jāteic, ka tai mirklī, kad misters Peksnifs nostājās pie gultas, izslējies visā augumā, un uzrunāja Martinu visā savu tikumu diženumā, pēdējais pameta negantu skatienu uz svečturi, it kā izjuzdams stipru vēlēšanos mest ar to savam radiniekam pa galvu. Taču viņš savaldījās un parādīja ar pirkstu uz durvīm, likdams saprast, ka šis ir tas ceļš, kas Peksnifam staigājams.

—   Pateicos, — misters Peksnifs atbildēja. — Es pats to zinu un tūdaļ iešu projām. Taču, pirms aizeju, lūgšu ļaut man izsacīties; pat vēl vairāk, mister Čezlvit, — jums vajag, es atkārtoju, vajag! — mani uzklausīt. Tas, ko jūs man nupat pastāstījāt, mani nemaz nepārsteidza, ser. Tas viss ir dabiski, pilnīgi dabiski, un liela daļa no tā bija man jau agrāk zināma. Es nerunāšu par to, — misters Peksnifs turpināja, izvilcis kabatas lakatu un mirkšķinādams abas acis uzreiz it kā pret savu gribu, — es nerunāšu par to, ka jūs mani pārprotat. Kamēr jums ir tāds noskaņojums, es to neteikšu ne par kādu naudu pasaulē. Nudien, es gribētu, kaut man būtu citāds raksturs uņ es varētu apspiest pat šo nevilšo atzīšanos vājībā, ko nespēju jums noslēpt; es uzskatu šo vājību par pazemojošu, bet ceru, ka jūs savā labsirdībā man to piedosiet. Ja jums nav iebildumu, — misters Peksnifs piemetināja sevišķi izjustā balsī, — tad uzskatīsim, ka tās cēlonis ir saaukstēšanās, šņauciens tabakas, ožamā sāls vai sīpoli, — ko vien gribat, tikai ne īstais iemesls.

Te viņš uz mirkli apklusa un paslēpa seju kabatas lakatā, tad vārgi pasmaidīja un, turēdamies ar vienu roku pie gultas galvgaļa, turpināja:

—   Taču, lai gan es esmu gatavs aizmirst par sevi, mister Čezlvit, tomēr man jāsaka sevis un savas reputācijas labā — jā, ser, man ir reputācijā, kuru kā augstāko mantu atstāšu savām abām meitām, — man jāsaka nevis paša, bet citu interesēs, ka jūsu uzvešanās ir nelāga, pretdabiska, neattaisnojama, šausmīga. Un vēl es jums teikšu, ser, — misters Peksnifs turpināja, izsliedamies pirkstgalos starp gultas aizkariem, it kā tiešām paceldamies pāri šās zemes savtīgajiem aprēķiniem, tā ka likās: ja šis džentlmenis nebūtu turējies pie gultas galvgaļa, tad uzšautos debesīs kā raķete, — teikšu bez bailēm un pilnīgi objektivi, ka jums neklājas piemirst savu mazdēlu, jauno Martinu, kam ir visas tuvākā

radinieka tiesības uz jūsu labvēlību. Tā neklājas rīkoties, ser, — misters Peksnifs pārmetoši nošūpoja galvu. — Jūs varbūt domājat, ka tā klājas, bet tas nav tiesa. Jūs, protams, parūpēsieties par šo jaunekli, jums jāparūpējas par viņu, un jums tas pašam skaidrs. Es esmu pārliecināts, — misters Peksnifs turpināja, pamezdams skatienu uz tinti un spalvu, — ka klusībā jūs pats jau esat par to padomājis. Lai dievs jūs svētī par to! Lai dievs jūs svētī par pareizu rīcību, ser! Lai dievs jūs svētī par to, ka jūs mani nīstat! Un ar labu nakti!

Viņš pabeidza savu runu ar svinīgu labās rokas mājienu, tad no jauna noglabāja šo roku aiz vestes un atstāja istabu. Viņa izturēšanās pauda saviļņojumu, taču viņa solis bija stingrs. Lai gan cilvēciskas vājības nebija viņam svešas, tomēr tīrā sirdsapziņa bija viņa balsts.

Martins brītiņu gulēja mēmā izbrīnā, kas jaucās kopā ar dusmām; beidzot viņš tikko dzirdami nomurmināja:

—   Ko tas nozīmē? Vai tiešām tas negodīgais puika būs izvēlējies par ieroci šo nekrietneli, kas nule aizgāja no šejienes? Un kāpēc gan ne? Viņš taču tāpat sazvērējies pret mani kā visi citi: tie paši vēži vien ir. Atkal blēdības, atkal blēdības! Ak patmīlība, patmīlība! Kur vien skaties, patmīlība vien!

Brītiņu viņš klusēja, bīdīdams uz svečtura vienuviet sadedzinātā papīra pelnus. Sākumā viņš to darīja pilnīgi izklaidīgi, bet tad viņa domas pievērsās šiem pelniem.

—   Vēl viens testaments sastādīts un iznīcināts, —• viņš nomurmināja, — nekas nav izlemts, nekas nav izdarīts, bet es taču varēju šovakar nomirt. Labi redzu, kādiem nekrietniem nolūkiem galu galā kalpos mana nauda! — viņš izsaucās, raustīdamies gultā gandrīz vai krampjos. — Visu savu mūžu cita nekā neesmu pazinis ka rūpes un raizes šās naudas dēļ, un vēl pēc manas nāves tā cels ķildas un ienaidu. Tā tas vienmēr notiek. Kādas prāvas diendienā neuzdīgst no bagātnieku kapu kopām, cik daudz melu, niknuma un nesaticības nerodas tuvu piederīgo vidū, kur vieta būtu tikai mīlestībai! Vai mums, jo par daudz ko mums nāksies atbildēt! Ak patmīlība/patmīlībai Katrs domā par sevi, bet par mani neviens!

Visuresošā patmīlība! Vai tās ēna nepavīdēja arī šais pārdomās un visā Martina Čezlvita dzīves gājumā, kadu viņš pats to bija attēlojis?

IV NODAĻA, NO KURAS SECINĀMS: JA VIENOTĪBA SPĒKS UN TUVINIEKU JOTAS PATĪKAMI VEROT, TAD ČEZLVITU DZIMTA IR PATI SPĒCĪGĀKA UN PATIKAMAKA VISA PASAULĒ.

Mūsu cienījamais paziņa, misters Peksnifs, atvadījies no sava radinieka ar visai svinīgiem vārdiem, kas minēti iepriekšējā nodaļā, devās uz savām mājām, kur nosēdēja veselas trīs dienas, neriskēdams spert soli pat ārpus sava dārza žoga aiz bailēm, ka viņu var kuru katru brīdi aicināt pie viņa apgrēcīgā un grēkus nožēlojošā brālēna, kuram misters Peksnifs savā neizmērojamā žēlsirdībā bija nolēmis piedot bez jebkādiem iebildumiem un kuru bija apņēmies mīlēt ar jebkuriem noteikumiem. Taču drūmā sirmgalvja stūrgalvība un niknums neļāva atskanēt šim atgriezīgā grēcinieka aicinājumam, un ceturtajā dienā misters Peksnifs atradās vel tālāk no sava dievam patīkamā mērķa nekā pirmajā.

Šai laika sprīdī viņš skraidīja uz «Pūķi» gan rītos, gan vakaros un, atmaksādams ļaunu ar labu, nemitīgi apvaicājās par spītībā iesīkstējušā slimnieka veselību, izrādot tik lielu uzmanību, ka misis Lupina, redzot tik nesavtīgas rūpes (jo sarunās ar viņu misters Peksnifs nekad neaizmirsa pieminēt, ka darītu to pašu katra sveša cilvēka, pat ubaga labā, ja tas atrastos līdzīgos apstākļos), bija tik aizkustināta, ka nobirdināja ne mazumu sajūsmas un aizgrābtības asaru.

Tikmēr vecais Martins Čezlvits sēdēja ieslēdzies savā istabā un negribēja redzēt nevienu, izņemot savu jauniņo ceļabiedri un «Zilā pūķa» saimnieci, kurai viņš atsevišķos gadījumos ļāva ierasties. Tomēr, tiklīdz tā ienāca istabā, Martins izlikās aizmidzis un neatbildēja ne vārda uz pašu vienkāršāko jautājumu, kamēr palika vienatnē ar jauno meiteni, un misteram Peksnifam, kas cītīgi klausījās aiz durvīm, izdevās konstatēt, ka, divatā palicis, sirmgalvis ir itin runīgs.

Ceturtās dienas vakarā misters Peksnifs, ienācis, kā parasts, «Pūķa» kopējā zālē un neatradis tur misis Lupinu, devās tieši augšstāvā, kristīga cilvēka pašuzupurēšanās dzīts, lai atkal piespiestu ausi pie atslēgas cauruma un atgūtu dvēseles mieru, pārliecinādamies, ka cietsirdīgais pacients ir pie labas veselības. Gadījās tā, ka misters Peksnifs, klusītiņām ienācis tumšajā gaitenī, kur parasti caur minēto atslēgas caurumu krita slīps gaismas stars, par lielu izbrīnu neredzēja šo staru; tālāk gadījās, ka misters Peksnifs, sataustījis ceļu uz guļamistabas durvīm un jau iepriekš pieliecies, lai personīgi pārliecinātos, vai aizdomu pilnais vecais džentlmenis nav licis aizbāzt caurumu no iekšpuses, tik stipri sasita pieri pret kāda cita galvu, ka nespēja novaldīt diezgan skaļu «vai!», kas viņam izlauzās aiz pārbīļa. Un beidzot gadījās tā, ka misteru Peksnifu nekavējoties sagrāba aiz apkakles kāds nezināms spēks, kas oda pēc slapjiem lietussargiem, alus mucām, karsta groka un pamatīgi piesmēķētām traktiera telpām, un bez kādiem aplinkiem novilka lejā, tai pašā zālē, no kuras Peksnifs bija uznācis un kur nu atradās vaigu vaigā ar pilnīgi svešu dīvaina izskata džentlmeni, kurš ar vienu roku turēja misteru Peksnifu aiz apkakles, bet ar otru sparīgi berzēja sev pieri, lūkodamies Peksnifā visai nikni.

Džentlmenis piederēja pie tām aprindām, kurām parasti pieliek «cildenas nabadzības» etiķeti, taču viņa ietērps neļāva manīt, ka viņš dzīvo ierobežotos apstākļos: gluži otrādi, roku pirksti netraucēti līda ārā no cimdiem, bet kurpju zoles eksistēja gandrīz patstāvīgi, atdalījušās no virsādas. Viņa bikses, kādreiz ļoti košas, bija zilgani pelēkā krāsā, kas dabūjusi daudz ciest no ilgas valkāšanas un netīrumiem, un tik cieši saspīlētas bikšturu un zem apaviem pavilkto bikšgalu «austiņu» pretdarbības rezultātā, ka tām ik mirkli draudēja briesmas pārplīst ceļgalos. Zilie, pēc militārā fasona piegrieztie svārki bija cieši nopogāti līdz pašam zodam. Kaklauts ir krāsā, ir rakstā atgādināja tās salvetes, kādas bārddziņi rnedz uzklāt saviem klientiem profesionālās mistērijas laikā. Platmale atradās tādā stāvoklī, ka būtu ļoti grūti pateikt, kāda bijusi tās sākotnējā krāsa — balta vai melna. Bez tam džentlmenim vēl bija ūsas — un pat diezgan spurainas ūsas, nevis lēnīgas un piekāpīgas, bet itin nešpetnas un uzpūtīgas, jāsaka, īsti velnišķīgas ūsas — un vesels ērkulis nesukātu matu. Viņš bija ļoti netīrs un ļoti švīts, ļoti brašs un ļoti nožēlojams, ļoti nekaunīgs un ļoti iztapīgs; vārdu sakot, cilvēks, kas būtu varējis panākt dzīvē kaut ko labāku un būtu neapšaubāmi pelnījis kaut ko sliktāku.

—   Jūs noklausījāties pie durvīm, nelietis tādsl — šis džentlmenis sacīja.

Misters Peksnifs izrādīja pret viņu tādu nevērību, kādu droši vien svētais Juris bija izrādījis pret pūķi, kad tas laida garu ārā; nepagodinājis svešo ar atbildi, viņš skaļi prātoja:

—   Kur gan atrodas misis Lupina, man gribētos zināt? Vai tiešām šai lāga sievietei nav zināms, ka te ir personas, kas …

—   Pag! — uzsauca džentlmenis. — Maķenīt pagaidiet! Un ja nu viņai ir zināms? Ko tad?

—   Ko tad, ser? — izsaucās misters Peksnifs. — Ko tad? Vai jūs zināt, ser, ka es esmu šā slimā džentlmeņa draugs un radinieks? Ka es esmu viņa aizstāvis, viņa aizsargātājs, viņa .. .

—   Viņa māsasmeitas vīrs jau nu ne, — svešais pārtrauca, — to es varu apzvērēt, jo tas bija augšā pirms jums.

—   Kā tad tā? — misters Peksnifs pārsteigts un sašutis noprasīja. — Ko jūs gribat ar to teikt, ser?

—   Maķenīt pagaidiet! — tas atsaucās. — Varbūt jūs esat brālēns — tas brālēns, kas dzīvo šai apvidū?

—   Jā, es esmu brālēns, kas dzīvo šai apvidū, — atbildēja cienījamais vīrs.

—   Jūs sauc Peksnifu?

—   Tā mani sauc.

—     Ļoti lepojos, ka esmu iepazinies ar jums, un lūdzu mani atvainot, ser, — svešais sacīja, pieskardamies pie platmales, pie kam viņa otra roka ienira zem kaklauta, meklējot apkaklīti, ko tomēr neizdevās izvilkt dienas gaismā. — Jūs redzat savā priekšā cilvēku, ser, kas arī interesējas par džentlmeni augšstāvā. Maķenīt pagaidiet!

To teicis, viņš pielika pirkstu pie sava romiešu deguna par zīmi, ka dziras uzticēt misteram Peksnifam kādu noslēpumu, tad, noņēmis platmali, sāka pārkravāt tās dibenā visādus saburzītus papīriņus un cigāru iesaiņojumam līdzīgas strēmeles un beidzot izraudzījās starp tiem vecas vēstules aploksni, krietni vien notaukotu un piesūkušos ar tabakas smaku.

—  Izlasiet to! — viņš sacīja, pasniegdams aploksni misteram Peksnifam.

—  Tā ir adresēta eskvairam Cīvijam Slaimam, — Peksnifs iebilda.

—  Man šķiet, jūs pazīstat eskvairu Cīviju Slaimu? —svešais jautāja.

Misters Peksnifs paraustīja plecus, it kā sacīdams: «Es zinu gan, ka tāda persona ir pasaulē, — man par lielām sirdssāpēm.»

—  Ļoti labi, — džentlmenis piezīmēja. — Tas ir tas, kas mani nodarbina un interesē šeit. — To teicis, viņš atkal ienira aiz apkakles un izvilka sazin kādu aukliņu.

—  Man ļoti nepatīkami, mans draugs, — misters Peksnifs sacīja, šūpodams galvu un aukstasinīgi smaidīdams, — man ļoti nepatīkami, bet es esmu spiests aizrādīt jums, ka jūs neesat tā persona, par ko nosaucaties. Es pazīstu misteru Slaimu, mans draugs: tā neklājas rīkoties, nudien, tā ir pilnīgi aplama rīcība; godīgums ir vislabākā politika.

—  Pag! — džentlmenis uzsauca, pastiepdams uz priekšu roku tik šaurā un nodilušā piedurknē, ka tā izskatījās kā vadmalā iesūta desa. — Maķenīt pagaidiet!

Viņš apklusa un, netērēdams velti laiku, ērti iekārtojās pie kamina, pievērsis tam muguru. Tad, pievācis svārka stērbeles kreisajā rokā un ar labās īkšķi un rādītāja pirkstu glaudīdams ūsas, turpināja:

—   Es saprotu jūsu pārskatīšanos un neapvainojos.

Kāpēc?► Tāpēc, ka tā man glaimo. Jūs domājat, ka es uzdodos par Cīviju Slaimu. Ser, ja pasaulē ir cilvēks, kuram līdzināties ir glaimojoši un pagodinoši, tad tas ir mans draugs Slaims. Jo tas ir pats augstsirdīgākais, pats neatkarīgākais, pats oriģinālākais, pats izglītotākais, pats apdāvinātākais, pats cēlākais gars un caurcaurēm šekspirisks, ja ne miltonisks raksturs, kāds vien man zināms, un tai pašā laikā — pats pēdējais neveiksminieks, kura nopelnus, diemžēl, neviens neatzīst. Nē, ser, es neesmu tik iedomīgs, lai nosauktos par Slaimu. Es nedomāju piekāpties nevienam cilvēkam pasaulē, taču Slaims, to es vaļsirdīgi atzīstu, ir man tālu priekšā. Un tātad šeit jūs maldāties.

—  Es spriedu, pamatojoties uz šo, — misters Peksnifs atbildēja, pasniegdams viņam aploksni.

—   Nešaubos, ka tā tas notika, — džentlmenis turpināja. — Redzat, mister Peksnif, te lietas būtība meklējama ģēnija īpatnībās. Katram īstam ģēnijam ir savas īpatnības. Ser, mana drauga Slaima īpatnība ir tā, ka viņš ik brīdi ir tepat tuvumā. Būt tepat tuvumā — tas ir viņam raksturīgi, ser. Viņš arī tagad ir tepat tuvumā. Un tā tad nu ir, — svešais nobeidza, kratīdams rādītājā pirkstu sev deguna priekšā un cieši lūkodamies misterā Peksnifā, ieplētis kājas, cik plati iespējams, — tā tad nu ir pati ievērojamākā un interesantākā pazīme mistera Slaima raksturā, un, kad būs jāapraksta Slaima dzīves gājums, biografam vajadzēs šo pazīmi pienācīgi uzsvērt, citādi sabiedrība paliks neapmierināta. Iegaumējiet — sabiedrība paliks neapmierināta.

Misters Peksnifs iekāsējās.

—  Slaima biografam, lai tas būtu kas būdams, ser, — džentlmenis turpināja, — jāgriežas pie manis, bet, ja es būšu pārcēlies uz to vietu, kā nu viņu sauc, no kurienes nav atgriešanās, tad lai sameklē mana testamenta izpildītājus un lūdz atļauju pameklēties manos papīros. Šī mana vārgā roka ir šo to atzīmējusi par mistera Slaima — mana sirdsdrauga — pasākumiem, kuri liktu jums pabrīnīties, ser. Vēl pagājušā mēneša piecpadsmitajā datumā, nespēdams nomaksāt mazu rēķinu, kura īpašnieks negribēja to pagarināt, viņš lietoja tādu izteicienu, ser, kas būtu darījis godu Napoleonam Bonapartam franču armijai adresētajos uzsaukumos.

—   Bet sakiet, lūdzami, — ievaicājās misters Peksnifs, kas acīm redzot nejutās visai ērti, — kādas misteram Slaimam var būt šeit darīšanas, ja drīkstu ta jautāt, lai gan mana paša reputācijas dēļ man nevajadzētu par to interesēties?

—   Vispirms, — džentlmenis atbildēja, — atļaujiet man sacīt, ka esmu pret šo piezīmi, ka protestēju pret to ar vislielāko sašutumu sava drauga Slaima vārdā. Otrkārt, atļaujiet stādīties priekšā! Mani sauc Tigu, ser. Varbūt jums pazīstams Montegjū Tiga vārds sakarā ar slavenajiem notikumiem Spānijas karā?

Misters Peksnifs šaubīdamies papurināja galvu.

—   Nav liela nelaime, — džentlmenis sacīja. — Tas bija mans tēvs, un es saucos viņa vārdā. Un tāpēc es esmu lepns — lepns kā Lucifers. Atvainojiet mani uz vienu mirkli! Man gribētos, lai mans draugs Slaims ir klāt pie mūsu sarunas noslēguma.

To teikdams, viņš izskrēja pa «Zilā pūķa» ieejas durvīm un gandrīz tūliņ atgriezās ar savu draugu, kas bija mazliet zemāka auguma un tērpies nonēsāta, zilā kamlota mētelī ar izbalējušu, sarkanu padrēbi. Viņa asi veidotā seja aiz ilgas uzturēšanās aukstumā izskatījās vēl kalsnāka un kaulaināka, plušķainā, rudā vaigubārda un nesukātie mati bija vēl vairāk sapinkojušies, tāpēc viņu drīzāk varēja saukt par neizskatīgu un nevīžīgu nekā par šekspirisku vai miltonisku.

—   Tagad tā, — misters Tigs iesāka, ar vienu roku plikšķinādams sava pievilcīgā drauga plecu, ar otru uzaicinādams misteru Peksnifu uzklausīties, — jūs abi esat radi, bet radinieku starpā nekad nav valdījusi saticība un nevaldīs: tas ir gudrs likteņa lēmums un dabiska nepieciešamība, jo citādi visi turētos šaurā ģimenes pulciņā un apniktu cits citam līdz nāvei. Ja jūs abi labi saprastos, tad jūs man liktos sasodīti aizdomīgs pāris, bet jusu pašreizējās attiecības rāda, ka jūs esat ellīgi prātīgi puiši un ar jums var vienoties par itin visu.

Te nu misters Čīvijs Slaims, kura lielie talanti acīm redzot atradas otrpus sīkpilsoniskās morāles robežām, paslepšus iebikstīja draugam sānos un iečukstēja kaut ko ausī.

—   Civ, — misters Tigs atbildēja skaļi tāda cilvēka tonī, kurš necieš iejaukšanos savās darīšanās, — es tūliņ būtu skāris šo jautājumu. Vai nu es pats atbildu par visu, vai nemaz neķeros klāt. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka misters Peksnifs neatteiksies aizdot tik niecīgu sumu kā piecus šiliņus cilvēkam ar jūsu talantiem. — Taču, pamanījis no mistera Peksnif a sejas, ka tam šās pārliecības trūkst, misters Tigs atkal pielika pirkstu pie deguna speciāli un vienīgi šā džentlmeņa dēļ, it kā uzaicinot to ievērot, ka nepieciešamība aizņemties nelielas sumas ir vēl viena no viņa draugam Slaimam piemītošajām ģēnija īpašībām, pret kurām viņš, Tigs, izturas piekāpīgi, jo tādas vājības ir stipri interesantas no metafiziskā viedokļa, bet, kas attiecas uz lūgumu pēc nelielā aizdevuma, tad viņš te izpaudis sava drauga vēlēšanos, nemaz nerēķinoties ar paša prasībām un vajadzībām.

—  Ak Civ, Civ! — misters Tigs piemetināja, pabeidzis šo pantomimu un lūkodamies savā sirdsdraugā ar dziļu pārdomu apgarotu seju. — Zvēru pie savas dzīvības, jūsu personā ir brīnumaini iemiesots varens gars, kas pakļauts sīkām vājībām. Ja nebūtu izgudrots teleskops, tad, novērodams jūs, Civ, es nāktu pie slēdziena, ka saulei ir plankumil Dieva vārds, šī pasaule ir dīvaini iekārtota, mister Peksnif, un mums tanī jācieš un jāmokās nezin kādēļ un kam par labu. Nu, ko tur lai saka! Mēs varam spriest, cik gribam, pasaule ies savu ceļu. Atcerieties Hamleta vārdus: Herkuless var vicināt savu vāli uz visām pusēm, bet vai tāpēc kaķi negaudos kā traki uz jumtiem vai suņi izbēgs no lodes, kad tie karstā laikā skries pa ielu bez uzpurņa? Dzīve ir mīkla, ko uzminēt ir velnišķīgi grūti, mister Peksnif. Mans uzskats, ka tas ir pilnīgi neiespējami. Zvēru pie savas miesas un dvēseles, ka tas ir visaugstākā mērā dīvaini, bet par to runāt nav nekādas nozīmes. Ha! ha!

Pavilcis tik nomierinošu svītru drūmajām pārdomām, misters Tigs atkal atguva labu omu un turpināja tikpat moži kā iepriekš:

—    Tagad ķersimies pie lietas. Es esmu ļoti mīkstsirdīgs cilvēks un nevaru noskatīties, ka jūs grasāties krist viens otram pie rīkles, kad ar to tik un tā nekas nav panākams. Mister PeksniC, jūs esat brālēns šim testamenta sastādītājam augšstāvā, un mēs esam māsasdēls, tas ir, es gribu to sacīt par Civu. Iespējams, ka, pamatīgāk apsverot visu, jūs esat tuvāks radinieks par mums. Ļoti labi. Man nav ko iebilst. Taču jūs nelaiž viņam klāt un mūs tāpat. Dodu jurns savu vistīrāko goda vārdu, ser, ka es lūkojos tai atslēgas caurumā ar nelieliem pārtraukumiem atpūtai kopš pulksten deviņiem no rīta, gaidīdams atbildi uz pašu mērenāko un cildenāko lūgumu, kādu vien cilvēks var iedomāties, — izsniegt nelielu pagaidu pabalstu piecpadsmit mārciņu apmērā un pret manu galvojumu. Un visu šo laiku, ser, viņš sēž ieslēdzies ar pilnīgi svešu personu un parāda tai neaprobežotu uzticību. Tāpēc es kategoriski apgalvoju, runādams par šo pašreizējo stāvokli, ka tā neklājas, tā nedrīkst rīkoties, tas nav paciešams un nekādi nav pieļaujams, ka tas tā turpinātos.

—   Katram cilvēkam, — atbildēja misters Peksnifs, — ir pilnīgas tiesības, neapšaubāmas tiesības (ko, piemēram, es neparko pasaulē neņemtos apstrīdēt) vadīties savā rīcībā no personīgām simpātijām un antipatijām — ja vien tās nav pretrunā ar morāli un reliģiju. Iespējams, ka es arī pats jūtu, ka misters Čezlvits neizturas, piemēram, pret mani — pieņemsim, ka pret mani — ar to kristīgo mīlestību, kādai būtu jāpastāv starp mum.s; iespējams, ka šis fakts mani apbēdina un sāpina, tomēr es tāpēc neuzdrīkstētos secināt, ka mistera Čezlvita atsalumam pret radiem trūkst attaisnojuma. Lai dievs pasargi Bez tam, mister Tig, — Peksnifs turpināja aizvien svarīgāk un iespaidīgāk, —-kā var liegt misteram Čezlvitam parādīt kādam to visai savādo un pārsteidzošo uzticību, par ko jūs minējāt un kuras pastāvēšanu es nevaru noraidīt, bet varu vienīgi apraudāt paša mistera Čezlvita interesēs? Padomājiet, dārgais ser, — misters Peksnifs nobeidza, sērīgi uzlūkodams viņu, — kā nu var runāt tik neapdomīgi?

—  Jā, — Tigs piekrita, — tas ir patiešām grūts jauta jums.

—  Jautājums, bez šaubām, grūts, — misters Peksnifs atbildēja. To teikdams, viņš mazliet atvirzījās sānis, it kā pēkšņi iedomājis to tikumisko bezdibeni, kas šķir viņu un tā sarunu biedru. — Bez šaubām, grūts jautājums. Un es nebūt neesmu pārliecināts, ka ikvienam ir tiesības to apspriest. Ar labvakaru!

—   Jums, jādomā, nav zināms, ka Spotlto laulātais pāris ir jau klāt? — misters Tigs ieprasījās.

—   Ko jūs sakāt, ser? Kas par Spotlto? — misters Peksnifs izsaucās, spēji apstādamies pusceļā uz durvīm.

—   Misters un misis Spotlto, — paziņoja eskvairs Cīvijs Slaims, pirmo reizi ierunādamies skaļā un visai īgnā balsī, mīņādamies no vienas kājas uz otru. — Spotlto taču apprecēja mana tēva brāļa meitu, vai ne? Nu, un misis Spotlto ir Čezlvita miesīga māsasmeita. Kādreiz pat bija viņa mīlule. Un jūs vēl prasāt, kas tie par Spotlto!

—   Nē, zvēru pie visa, kas man svēts! — misters Peksnifs izsaucās, paceldams acis uz debesīm. — Tas ir šausmīgi! Šo cilvēku mantkārība ir patiešām briesmīga!

—   Un ne jau Spotlto vien, Tig, — Slaims turpināja, vērdamies šai džentlmenī, bet adresēdams savus vārdus misteram Peksnifam. — Entonijs Čezlvits ar dēlu arī kaut ko saoduši un šodien pievakarē ieradās. Es viņus nupat redzēju, kad atrados tepat tuvumā, vēl ne piecas minūtes nav pagājušas.

—   Ak Mamons, Mamons! — misters Peksnifs ievaimanājās, sizdams sev pa pieri.

—   Tātad, — Slaims turpināja, neļaudams sevi pārtraukt, — jums par zināšanu, ieradies tiklab viņa brālis, kā brāļa dēls.

—   Tas jau ir pats galvenais, ser, — sacīja misters Tigs, — tas ir pats lietas kodols, pie kā es nupat gribēju ķerties klāt, kad mans draugs Slaims izteica tā būtību divos vārdos. Mister Peksnif, ja nu jūsu brālēns un mūsu tēvocis īstajā laikā gadījies šeit, tad jāsper kādi soļi, lai viņš mums atkal nepazustu, un, ja iespējams, jācīnās, lai mazinātu šās intrigantes, viņa favorites, ietekmi. To jūt visi, kas šai jautājumā ieinteresēti, ser. Visi radi plūstin plūst šurp. Pienācis tāds laiks, kad jāaizmirst skaudība un personīgas intereses, ser, kad jāapvienojas pret kopīgo ienaidnieku. Kad kopīgais ienaidnieks tiks sakauts, tad katrs atkal sāks domāt par sevi; katra lēdija un katrs džentlmenis, kas piedalās šai spēlē, metīs bumbu testamenta sastādītāja vārtos paši uz savu atbildību, un neviena stāvoklis nebūs pasliktinājies. Padomājiet par tol Patlaban jums vēl nav jāuzņemas nekādas saistības. Mēs esam katrā laikā sastopami šā ciema viesnīcā, «Septiņās zvaigznēs un pusmēnesī», un vienmēr pieejami katram sapratīgam priekšlikumam. Hm! Civ, dārgais, vai jūs nepaskatītos, kāds laiks ārā?

Misters Slaims nekavējās veltīgi un nozuda vienā mirklī, droši vien ieņemdams savu vietu tepat tuvumā aiz durvīm. Misters Tigs ieplēta kājas tik plati, cik vien tas iespējams vispašapzinīgākajam cilvēkam, pamāja misteram Peksnifam un uzsmaidīja tam.

—  Mums nevajag pārāk bargi nosodīt mūsu drauga Slaima mazās savādības, — viņš sacīja. — Jūs taču redzējāt, ka viņš man čukstēja ausī?

Jā, misters Peksnifs bija to redzējis.

—   Domāju, ka jūs dzirdējāt manu atbildi?

Jā, misters Peksnifs bija to dzirdējis.

—   Pieci šiliņi, ko? — misters Tigs izjusti piezīmēja.

—   Ak, kas par savdabīgu cilvēku! Un vēl tik pieticīgs!

Misters Peksnifs nesacīja ne vārda.

—  Pieci šiliņi! — domīgi prātoja misters Tigs. — Un pats labākais ir tas, ka šī suma tiks atmaksāta tieši pēc nedēļas. Jūs taču to dzirdējāt, vai ne?

Nē, misters Peksnifs nebija to dzirdējis.

—   Ne? Jūs mani pārsteidzat! — nobrīnījās Tigs.

—   Tas taču ir pats jaukākais. Man nav zināms gadījums, kad šis cilvēks nebūtu turējis savu vārdu. Varbūt jums vajag samainīt naudu?

—  Nē, pateicos, — misters Peksnifs atbildēja. — Nepūlieties!

—  Ak tā, — misters Tigs attrauca. — Ja tas būtu nepieciešams, es to būtu jums izdarījis. — Un viņš sāka svilpot, bet nepagāja ne mirklis, kad svilpošana strupi aprāvās un misters Tigs, uzmetis bažīgu skatienu Peksnifam, ievaicājās:

—   Bet varbūt jūs nevēlaties aizdot Slaimam šos piecus šiliņus?

—   Diezin kā vis nevēlos, — atbildēja misters Peksnifs.

, — Kad tevi piķis! — iesaucās Tigs, enerģiski nopurinādams galvu, it kā viņam nule būtu ienācis prātā, ka Peksnifs var arī nepiekrist. — Ļoti iespējams, ka jūs rīkojaties pareizi. Varbūt aiz līdzīgiem apsvērumiem jūs arī man neaizdosiet piecus šiliņus?

—   Patiešām, es to arī nevaru, — misters Peksnifs atteica.

—  Varbūt arī puskronu ne?

—   Arī puskronu ne.

—   Nu, tad mēs nonākam pie smieklīgi mazas sumas, pie astoņpadsmit pensiem. Ha, ha!

—   Arī tas būs tikpat neiespējami, — sacīja misters Peksnifs.

Saņēmis šādu atbildi, misters Tigs izjusti paspieda misteram Peksnifam abas rokas, visai kategoriski apgalvodams, ka Peksnifs esot viens no konsekventākajiem un ievērojamākajiem cilvēkiem, ar ko viņam, Tigam, nācies sastapties, un viņš justos ļoti pagodināts, ja izdotos iepazīties vēl tuvāk. Bez tam viņš paskaidroja, ka šā drauga Slaima raksturā esot daudz tādu iezīmīšu, kuras viņš, būdams cilvēks ar stingru raksturu, nevarot nenosodīt, taču esot gatavs piedot Slaimam visus šos sīkos trūkumus un pat vēl vairāk par to baudu, kādu sagādājusi šāvakara saruna ar misteru Peksnifu, — baudu, kas esot nesalīdzināmi augstāka un vērtīgāka nekā veiksmīgi noslēgušās sarunas par mazo aizņēmumu viņa drauga Slaima labā. Un tagad, kad tas viss izsacīts, viņš atļausies godbijīgi novēlēt misteram Peksnifam labu nakti, nobeidza misters Tigs. Un ar šiem vārdiem viņš devās projām, nemaz neapmulsis par savu neveiksmi, tā ka ikvienam džentlmenim atliktu tikai apskaust šādu aukstasinību.

Tovakar mistera Peksnifa pārdomas «Pūķa» kopējā zālē un vēlāk paša mājās bija visai nopietnas un dziļas, vēl jo vairāk tāpēc, ka no misteriem Tiga un Slaima saņemtās ziņas par pārējo radinieku ierašanos pēc pamatīgākas aptaujas apstipnnajas. Spotlto laulātais pāris bija patiešām ieradies «Pūķi», apmeties uz dzīvi un tūliņ izlicis sargu, pie kam šā pāra atbraukšana bija radījusi tādu sensāciju, ka misis Lupina, nojautusi viņu nodomus pirmajā pusstundā, ko tie pavadīja viņas pajumtē, pati aizsteidzās ar ziņojumu pie mistera Peksnifa, cenzdamās pēc iespējas saglabāt noslēpumu; tiesa, aiz šās liekās piesardzības viņa palaida garām misteru Peksnifu, kas ienāca «Pūķī» pa ielas durvīm, kamēr misis Lupina izgāja pa sētas durvīm. Bez tam bija ieradies misters Entonijs Čezlvits ar dēlu Džonasu un, ievērodams taupību, apmeties «Septiņās zvaigznēs un pusmēnesī», galīgi nolaistā dzertuvē; ar nākošo diližansu darbības vietā saradās tāds daudzums mīlošu radinieku (kas ceļā bija tā ķildojušies cits ar citu gan karietē, gan ārpus tās, ka noveduši kučieri līdz izmisumam), ka divdesmit četru stundu laikā traktieros bija izķerti visi numuri un cenas uz privattelpām (tādu visā ciemā bija četras gultas un dīvāns) cēlās par simt procentiem.

Vārdu sakot, gandrīz visi Čezlvitu dzimtas piederīgie novietojās «Zilā pūķa» tuvumā un ielenca to pēc visiem likumiem, tā ka Martins Čezlvits nonāca īstā aplenkumā. Tomēr viņš sīvi turējās pretī, atteikdamies pieņemt visādas vēstules, ziņojumus un sūtījumus un stūrgalvīgi noraidīdams jebkuru sastapšanās piedāvājumu — tātad uz kapitulāciju nebija nekādu cerību. Tikmēr radinieku bruņotie spēki nepārtraukti aicināja cits citu uz satikšanos tuvākajā apkaimē, bet, tā kā neviens neatceras tāda gadījuma, kad jel kāds Čezlvitu ģimenes koka atzarojums būtu vienis prātis ar citiem, tad te nu sākās tāda ēšanās, izvērsās tādi ķīviņi un sadursmes ir tiešā, ir pārnestā nozīmē, tāda mētāšanās ar dzēlībām un faktu saukšana īstajā vārdā, tāda degunu uzraušana un šņākšana, tāda galīga atteikšanās no jebkuras saprašanās un dedzīga izrēķināšanās par senseniem pāridarījumiem, kādu šis klusais ciematiņš nebija pieredzējis kopš pirmajām savas civilizētās pastāvēšanas dienām.

Beidzot, nonākuši pilnīgā izmisumā un zaudējuši pēdējās cerības, daži karotāji sāka savā starpā lietot tikai pašus mērenākos lamuvārdus un gandrīz visi turēties pieklājības robežās, runājot ar misteru Peksnifu aiz cienības pret viga neaptraipīto reputāciju un iespaidīgo sabiedrisko stāvokli. Tāda kārtā Martina Čezlvita stūrgalvība pamazām piespieda visus atrast kopēju valodu un pēdīgi vienoties (ja var lietot tādu vārdu attiecība uz Čezlvitiem), ka nepieciešams sasaukt ģeneralpadomi un sapulcēties visiem Peksnifa namā noteiktā dienā ap pusdienlaiku, un uz šādu padomi nekavējoties un svinīgi tika uzaicināti visi ģimenes locekļi, kas atradās tuvumā un bija pieejami aicinājumam.

Ja misteram Peksnifam kādreiz bijis apustuļa izskats, tad tieši šai vērā liekamajā dienā. Un, ja viņa starojošais smaids ir kādreiz sludinājis bez vārdiem: «Es esmu miera vēstnesis!» — tad tas tā bija jāsaprot todien. Ja kāds vīrs kādreiz apvienojis sevī visu jēra lēnību ar krietnu porciju baloža īpašību, pie tam nemaz neatgādinot krokodilu un ne drusciņas nelīdzinoties čūskai, tad šis vīrs bija misters Peksnifs. Ak, un abas mis Peksnifas! Ak, mis Čeritijas cildeni mierīgā seja, kas it kā vēstīja: «Es zinu, ka visi mani radi man tā nodarījuši pāri, ka par piedošanu nevar būt ne runas, taču es viņiem piedodu, jo tas ir mans pienākums!» Ak, mis Merrijas vientiesīgā jautrība, tik burvīga, nevainīga un bērnišķīga, ka droši vien, ja viņa būtu izgājusi pastaigāties bez pavadoņiem un tas notiktu rudens sākumā, tad sarkankrūtītis būtu apsedzis viņu ar lapām bez kādas vaicāšanas, jo būtu noturējis par nevainīgu mazulīti, kas ieklīdis mežā, gribēdams sirds vientiesībā salasīt zilenes1 . Ar kādiem vārdiem var attēlot Peksnifu ģimeni šai pārbaudījumu brīdī? Ak, ne ar kādiem, jo vārdi dažkārt apgrozās sliktā sabiedrībā, bet Peksnifi ir iemiesota tikumība!

Un, kad nu viesi sāka pulcēties, — kas tā bija par ainu! Kad misters Peksnifs, piecēlies no krēsla galda galā savā parādes viesistabā, paņēmis abas meitas zem rokas, sagaidīja viesus un uzaicināja tos apsēsties, tad viņa acīs saplūda tāds valgums un seja tā nosvīda aiz jūtu pārpilnības, ka jāsaka: viņš bija atmiekšķēts līdz pēdējai iespējai. Un kur tad viesi — skaudības un neuz-

1 Atsaukšanās uz pazīstamu tautas pasaku. (Tulk.)

ticības mocīti, nocietinātām sirdīm, ierāvušies sevī, nevienā neklausās, nevienam negrib ticēt un neparko neļaus vairs šiem Peksnifiem mazināt vai iemidzināt vigu aizdomas, — īsti eži vai dzelogcūkas!

Pirmkārt, bija ieradies misters Spotlto ar tik pliku pauri un tik kuplu vaigubārdu, ka likās, it kā vigam būtu izdevies notvert savus matus pēdējā izkrišanas mirklī un ar kādu brīnumzāļu palīdzību piestiprināt uz visiem laikiem pie vaigiem. Otrkārt, te bija misis Spotlto, savam vecumam neatbilstoši slaida un dzejiski noskagota dāma, kas mēdza stāstīt intimām draudzenēm, ka minētā vaigubārda kādreiz bijusi vigai «ceļa rādītāja zvaigzne»; patlaban gan viga spēja tikai raudāt vai kunkstēt aiz stiprās mīlestības uz tēvoci Čezlvitu un pārciestā satricinājuma (vigu bija iedrīkstējušies apvainot tēvoča mantas iekārošanā!). Te bija arī Entonijs Čezlvits ar dēlu Džonasu; blēdību un slīpētu darījumu pilnā dzīve bija izveidojusi veča seju smailu kā pīķi, kas vigam viegli pašķīra ceļu pieblīvētajā viesistabā, kur vigš sāniski spiedās cauri, ieturēdams virzienu uz vistālāko krēslu; dēls bija tik labi licis vērā tēva pamācības un paraugu, ka izskatījās par gadiem trim vecāks par to, kad abi stāvēja blakus un klusu sačukstējās, mirkšķinot sarkanās acis. Te bija arī mistera Martina Čezlvita nelaiķa brāļa atraitne, apbrīnojami nepatīkama sieviete ar skābu seju, kaulainu augumu un vīrieša balsi; šo īpašību dēļ vigu dēvēja par personu ar stingru raksturu, ko tā arī būtu pierādījusi, ja tai ļautu vaļu, rīkodamās kā īsts Simsons un iesēdinādama savu vīrabrāli trakonamā, kamēr tas pierādītu savu veselo saprātu, iemīlēdams vigu no visas sirds. Vigai līdzās sēdēja tās neizprecētās meitas, veselas trīs skaitā un visai smalkas uzvedībā; tās bija vai nobeigušas sevi ar šaurajām korsetēm, tā ka to raksturi likās tāpat iežgaugti kā viduči un pa deguniem bija stipras šgorējuma pazīmes. Te bija arī kāds jauns cilvēks, mistera Martina Čezlvita brāļa mazdēls, ļoti melnīgsnējs un matiem apaudzis, acīm redzot nācis pasaulē tikai tādēļ, lai spogulī atplaiksnītos kaut kas izplūdis, tā sakot, pirmais, līdz galam nepabeigtais fizionomijas uzmetums. Te bija arī kāda neprecēta māsīca, ne ar ko neievērojama, izņemot to, ka bija pakurla, dzīvoja pilnīgi viena un mocījās ar zobu sāpēm. Te bija arī brālēns Džordžs Čezlvits, jautrs vecpuisis ar pretenzijām uz jaunību, kas bija sen aiz kalniem, ar tieksmi uz korpulenci un uz kārtīgu izēšanos — pat tik stiprā mērā, ka viņa acis spiedās vai no pieres ārā kā lielā izbrīnā, un tik uzņēmīgs pret pūtītēm, ka viņa kaklauta spīdīgie lāsumiņi, vestes sīkie punktiņi un pat spožie breloki likās uzmetušies savam īpašniekam kā izsitumi, nevis nākuši pasaulē bez sāpēm. Un beidzot — te bija misters Čīvijs Slaims ar ' savu draugu Tigu. Lai gan ikviens klātesošais necieta ne acu galā pārējos par to, ka tas vai tā arī piederēja pie Čezlvitu ģimenes, tomēr viņi visi kā viens ienīda misteru Tigu, jo tas bija svešinieks.

Tāds bija šis jaukais ģimenes pulciņš, salasījies mistera Peksnifa parādes viesistabā ar patīkamo nodomu ņemt uz grauda visus, ieskaitot pašu misteru Peksnifu, kas iedrošinātos izsacīties par šādu vai tādu tematu.

—  Tas mani iepriecina, — sacīja misters Peksnifs, pieceldamies, rokas salicis, un pārlaizdams skatienu viesiem. — Tas iepriecina arī manas meitas. Mēs pateicamies jums, ka esat sapulcējušies šeit. Mēs jums pateicamies no visas sirds. Jūs parādījāt mums lielu godu, un ticiet man, — tas nav izsakāms, kā viņš tobrīd pasmaidīja, — mēs to tik drīz neaizmirsīsim.

—   Piedodiet, ka pārtraucu jūs, Peksnif, — piezīmēja misters Spotlto, visai draudīgi izslejot vaigubārdu, — bet jūs pārāk daudz uzņematies, ser. Vai jūs iedomājaties, ka jums kāds parādījis godu?

Par atbildi no visām pusēm atskanēja piekrītoša murmināšana.

—  Ja jūs domājat turpināt tādā pašā garā, kā sākāt, ser, — misters Spotlto runāja tālāk ar lielu dedzību, nikni sizdams ar pirkstu kauliņiem pa galdu, — tad, jo ātrāk jūs beigsiet un sapulcējušies izklīdīs, jo labāk. Man nav sveša jūsu neticami aplamā vēlēšanās skaitīties par ģimenes galvu, bet es jums teikšu, ser …

Ak tā! Tā tikai vēl trūka! Viņš teiks! Viņš! Kā tad! Vai tad viņš ir tas ģimenes galva? Visi, sakot ar stingrā rakstura personu, bruka virsū misteram Spotlto, kas

pēc veltīga mēģinājuma panākt klusumu un izsacīties bija spiests atkal apsēsties; sakrustojis rokas un pikti kratīdams galvu, viņš ar mimiku lika saprast misis Spotlto, ka pagaidām atļauj tam nelietim Peksnifam turpināt, bet tad noteikti iejauksies un padarīs runātāju melnu un maziņu.

— Mani tas nemaz neapbēdina, — sacīja misters Peksnifs, atsākot savu uzrunu, — mani tas, nudien, nemaz neapbēdina, ka mums gadījās šis mazais incidents. Ir labi apzināties, ka esam sastapušies bez maskām. Ir labi apzināties, ka neko neslēpjam cits no cita un ikviens runā brīvi, atbilstoši savam raksturam.

Te stingrā rakstura personas vecākā meita paslējās savā sēdeklī un, trīcot no galvas līdz kājām, drīzāk gan aiz stiprām dusmām nekā aiz bikluma, izsacīja kopīgas cerības, ka daži cilvēki tad nu beidzot sākšot runāt atbilstoši savam raksturam un tas būšot patiešām kas nepieredzēts, bet, kad viņiem (proti, minētajiem dažiem cilvēkiem) uznākšot atkal patika tenkot par saviem radiniekiem, tad lai labi apskatoties, kas esot tobrīd klāt, jo citādi šīs valodas varot aizkļūt līdz šiem radiniekiem no pavisam negaidītas puses un nevietā; bet attiecībā pret sarkaniem deguniem (tā viņa piemetināja) vēl neesot skaidrs, vai to īpašniekiem par to tā būtu jākaunas, jo cilvēki paši neizvēloties sev ne degunu veidu, ne krāsu un pēc viņu uzskatiem šai jautājumā neviens neprasot, taču arī šai ziņā viņa vēl stipri šauboties, vai vieniem deguni esot sarkanāki nekā citiem, — varbūt dažam labam esot vēl sarkanāks. Tā kā šo piezīmi pavadīja abu pārējo māsu spiedzīgā irgošana, tad mis Čeritija Peksnifa augstākā mērā pieklājīgi apvaicājās, vai tikai šīs vulgārās dzēlības neesot adresētas viņai, un, nesaņēmusi nekādu citu paskaidrojumu kā vien to, ko izteic paruna: «Kas vainīgs, tas bailīgs,» — nekavējoties pārgāja uz sīviem personīgiem apvainojumiem, kamēr māsiņa Mersija atbalstīja un iedrošināja viņu ar jo sirsnīgiem smiekliem, pārāk jautriem, lai tie būtu dabiski. Un, tā kā pilnīgi neiespējams, ka divu dāmu domstarpībās aktivi neiejauktos visas klātesošās dāmas, tad tiklab stingrā rakstura persona un viņas abas pārējās meitas, kā arī misis Spotlto un kurla masica (nemaz nejuzdarnās traucēta, ka nezina disputa būtību) tūliņ metās ķildā.

Tā kā abas mis Peksnifas izrādījās cienījamas pretinieces trim mis Čezlvitām un šīrn piecām jaunajām būtnēm, runājot simbolos, bija uzkrājies ļoti daudz tvaika, tad vārdu maiga būtu ievilkusies garumā, ja tai nebūtu darījusi galu stingrā rakstura personas cildenā varonība un drosme, jo šī persona, pilnā mērā attaisnojot savu nepārspētās izsmējējas reputāciju, tā apstrādāja un samalstīja misis Spotlto, apbērdama to ar dzēIibu krusu, ka nepagāja ne divas minūtes kopš sacīkstes sākuma, kad nabadzītei jau spruka vaļā asaras. Tās plūda tādām straumēm un tā uztrauca un sarūgtināja misteru Spotlto, ka šis džentlmenis, vispirms piegrūdis sažgaugtu dūri misteram Peksnifam pie paša deguna, it kā tā būtu kāda sevišķa dabas parādība, kuras vērošana sagādātu augstu baudu vai labumu, pēc tam piesolījis aiz sapulcei nezināmiem motiviem par niecīgu samaksu pusšiliga apmērā iecirst pļauku misteram Džordžam Čezlvitam, paķēra sievu zem rokas un sašutumā atstāja viesistabu. Šis starpgadījums, piesaistot iekarsušo cīnītāju uzmanību, izbeidza ķildu, kura gan vēl dažas reizes atjaunojās aizvien īslaicīgāku uzliesmojumu veidā, taču beidzot pilnīgi aprima.

Tieši tobrīd misters Peksnifs otrreiz piecēlās no sava sēdekļa. Tieši tobrīd abas mis Peksnifas ar savu izturēšanos parādīja, ka triju mis Čezlvitu nemaz nav — ne tikai istabā, bet visā pasaulē — un trīs mis Čezlvitas savukārt pārstāja apzināties mis Peksnifu eksistenci.

—  Atliek tikai nožēlot, — misters Peksnifs sacīja, atcerēdamies mistera Spotlto dūri un domās piedodot pāridarījumu, — ka mūsu draugs pasteidzās tik ātri mūs pamest, lai gan arī par to varam priecāties, jo tas vēl lieku reizi pierāda, ka vigš pilnīgi paļaujas uz mums, lai ko mēs darītu un teiktu viga prombūtnē. Un tas taču ir ļoti iepriecinoši, vai ne?

—  Peksnif, — pārtrauca Entonijs, kas visu laiku modri vēroja klātesošos, — metiet liekulību pie malas!

—   Ko, godājamais ser? — misters Peksnifs pārjautāja.

—   Liekulību.

—   Čeritij, mana dārgā, — misters Peksnifs uzrunāja meitu, — kad es šovakar paņemšu sveci, lai dotos pie miera, neaizmirsti man atgādināt, lai es jo sirsnīgi aizlūdzu par misteru Entoniju Čezlvitu, kas bija netaisns pret mani.

Sos vārdus viņš pateica tik lēnīgā balsī un neuzsvērti, it kā tie būtu domāti tikai viņas meitas ausīm. Tad viņš runāja tālāk tai možajā noskaņojumā, ko cilvēkam piešķir tīra sirdsapziņa:

—   Tā kā visas mūsu domas saistās pie mūsu karsti mīļotā, bet nelaipnā radinieka, kas ir, tā sakot, mums nepieejams, tad esam šodien sapulcējušies tikpat kā uz bērēm, tikai par laimi ar to starpību, ka mājās nav līķa.

Persona ar stingro raksturu nebūt nebija pārliecināta, ka tā esot kāda laime. Gluži otrādi.

—   Kā vēlaties, mana cienītā! — misters Peksnifs atsaucās. — Taču, lai būtu kā būdams, sapulcējušies mēs esam, un, ja esam sapulcējušies, tad nepieciešams padomāt: vai nav iespējams ar kādiem pieļaujamiem līdzekļiem …

—   Nu, to jūs zināt tikpat labi kā es, — pārtrauca persona ar stingro raksturu, — ka šādos gadījumos atļauti visi līdzekļi, vai ne?

—   Ļoti labi, mana cienītā, ļoti labi; vai nav iespējams ar jebkuriem līdzekļiem — es atkārtoju: ar jebkuriem līdzekļiem atvērt acis mūsu augsti godātajam radiniekam, lai viņš ierauga savu kļūdu? Vai nav iespējams ar jebkuriem līdzekļiem parādīt viņam, kāds ir patiesais raksturs un īstie mērķi šai jaunajai personai, kuras dīvainā, pat visai dīvainā izturēšanās pret viņu, — te misters Peksnifs pazemināja balsi līdz iespaidīgam čukstam, — patiešām met kauna un negoda ēnu uz visu mūsu ģimeni un kura, kā mēs zinām, — te viņš atkal pacēla balsi, — jo kāpēc tad viņa tapusi par tā ceļabiedri? — lolo savā sirdī viszemiskākos nodomus attiecībā uz viņa vārgumu un uz viņa mantu.

Šinī punktā visi radi, kas ne par ko citu nevarēja vienoties, apliecināja savu nedalito vienprātību. Mīļais dievs, vai var pieļaut, ka šī sieviete tīko tēvoča mantu! Persona ar stingro raksturu ieteica vaininieci noindēt, viņas trīs meitas ieteica novietot to Braidvelas darba namā pie maizes un ūdens; māsīca ar zobu sāpēm ierosināja katorgu, abas mis Peksnifas izteicās par labu pērienu. Tikai misters Tigs, kas par spīti galīgi noplukušajai ārienei jutās zināmā mērā kavaliera lomā aiz savas virslūpas rotājuma un aukliņām apšūtajiem svārkiem, viens pats apšaubīja šo labošanas paņēmienu pieļaujamību, bet arī viņš tikai meta visām trim mis Čezlvitām neslēptas sajūsmas pilnus skatienus, kuros vīdēja tikko manāma ironija, it kā viņš gribētu sacīt: «Jūs nu gan par traku sienaties viņai klāt, manas daiļaviņas! Goda vārds, par traku!»

—   Labi, — turpināja misters Peksnifs, sakrustojis abus rādītāja pirkstus īpašā veidā, kas bija ir nomierinošs, ir pārliecinošs. — Es negribu, no vienas puses, aiziet pārāk tālu, apgalvojot, ka viņa pelnījusi visus tos sodus, ko šeit tik uzstājīgi un rotaļīgi ieteica (viena no viņa izsmalcinātajām frāzēm); no otras puses, apgalvojot, ka viņa nav šos sodus pelnījusi, es nebūt negribu ļaut apšaubīt, vai man piemīt pats parastākais veselais saprāts. Es tikai gribētu piezīmēt, ka, manuprāt, mēs varam spert dažus praktiskus soļus, lai piespiestu mūsu godājamo… vai man būs atļauts sacīt — augsti godājamo radinieku? …

—   Nē! — persona ar stingro raksturu pārtrauca viņu griezīgā balsī.

—  Tādā gadījumā es to nedarīšu, — sacīja misters Peksnifs. — Jums pilnīgi taisnība, cienītā, un es augsti vērtēju jūsu asprātīgo iebildumu un pateicos par to, — tātad lai piedabūtu mūsu godājamo radinieku uzklausīt dabas balsi, nevis …

—  Turpiniet taču, tēt! — uzsauca Mersija.

—  Taisnību sakot, mana dārgā, — un misters Peksnifs uzsmaidīja visiem sapulcētajiem radiem, — es nekādi nevaru atcerēties to vārdu. Man pavisam izgaisis no atmiņas, kā sauca tos leģendāros dzīvniekus (pagāniskus, diemžēl), kas mēdza dziedāt ūdenī.

—   Gulbji, — misters Džordžs Čezlvits pateica priekšā.

—   Nē, — misters Peksnifs atbildēja, — gulbji tie nav, kaut gan gulbjiem līdzīgi. Pateicos jums.

Mazdēls ar izplūdušo fizionomiju, šai gadījumā pirmo un pēdējo reizi atvērdams muti, minēja:

—  Vai tās nav austeres?

—   Nē, — misters Peksnifs atbildēja ar viņam piemītošo pieklājību, — arī austeres tās nav. Taču katrā gadījumā kaut kas visai tuvs austerēm; pateicos jums, godātais ser, ļoti pateicos, tā ir jauka doma. Ak tā, pagaidiet! Sirēnas! Mīļais dievs, kā tad, ka sirēnas! Es gribu sacīt, ka, manuprāt, jāsper soļi, lai mūsu godājamais radinieks uzklausa dabas balsi, nevis padodas sirēnu viltīgajiem vilinājumiem. Un vēl — mēs nedrīkstam aizmirst, ka mūsu godātajam draugam ir mazdēls, kam viņš līdz pat pēdējam laikam bija visai pieķēries un ko es ļoti vēlētos redzēt šodien šeit, jo jūtu pret viņu dziļas un sirsnīgas simpātijās. Jauks jauneklis, tiešām ļoti jauks jauneklis! Spriediet tad nu paši, vai te nebūtu izdevīgs gadījums izkliedēt mistera Čezlvita neuzticību mums un pierādīt savu nesavtību ar …

—   Ja misters Džordžs Čezlvits grib man ko teikt, — bargi pārtrauca viņu persona ar stingro raksturu, — tad lai pateic kā cilvēks un lai neskatās uz mani un manām meitām, it kā gribētu mūs apēst.

—   Nu, ja runājam par skatīšanos, misis Neda, — pikti aizrādīja misters Džordžs, — tad esmu dzirdējis, ka pat kaķim nav liegts skatīties uz karali, tāpēc es ceru, ka man, Čezlvitu ģimenes loceklim kopš dzimšanas, ir zināmas tiesības skatīties uz personu, kas tikai ieprecējusies šai ģimenē. Un par ēšanu, cienītā, jāsaka tā: lai kā jūs apstulbojusi skaudība un nepiepildītās cerības, taču varat man ticēt, ka neesmu cilvēkēdājs!

—   Tas nu vēl nav zināms! — atcirta persona ar stingro raksturu.

—   Un, pat ja es būtu cilvēkēdājs, — sirdīgi sacīja misters Džordžs Čezlvits, kuru šī piezīme vēl vairak nokaitināja, — tad arī man ienāktu prātā, ka dāmai, kas pārdzīvojusi trīs vīrus un tik viegli pārcietusi šo zaudējumu, jābūt neiedomājami sīkstai.

Persona ar stingro raksturu nekavējoties piecēlās.

—   Un vēl es piemetināšu, — misters Džordžs turpināja, enerģiski purinādams galvu pie katra otrā balsiena, — nesaucot nevienu vārdā un tātad nevienu neapvainojot, izņemot tos, kam sirdsapziņa netīra, ka būtu daudz godīgāk un pieklājīgāk, ja zināmas personas, kas nav pēlušas nekādus līdzekļus, lai iespiestos mūsu ģimenē, un, vēl pirms kāzām izdibinot dažu tās locekļu vājības, novedušas tos kapā, krimzdamas tos bez gala, tā ka tie bija laimīgi, ka nāve tos atbrīvo, — ja šīs personas piesargātos brukt virsū kā maitasputni tiem ģimenes locekļiem, kas vēl dzīvi. Manuprāt, būtu nesalīdzināmi labāk, ja šīs personas sēdētu mājās, apmierinādamās ar to, ko jau ieguvušas (sev par laimi), un nestieptu nagus pēc svešas ģimenes pīrāga, kuru tās saož pat piecdesmit jūdžu atstatumā.

—   Es jau to zināju! — izsaucās persona ar stingro raksturu, ar nicīgu smaidu lūkodamās apkārt, savu trīs meitu pavadībā virzoties uz durvīm. — Jā, es to zināju, līdzko spēru kāju pār šo slieksni! Ko gan citu var gaidīt šādā atmosfērā!

—   Lūdzu, cienītā, neskatieties uz mani kā virsnieks, kas saņem pusalgu, — iejaucās mis Čeritija, — man tas nepatīk.

Tas bija dzēlīgs aizrādījums uz pensiju, ko bija saņēmusi persona ar stingro raksturu savas otrās atraitnības laikā pirms stāšanās trešoreiz laulības kārtā, — tā sakot, trāpīts naglai uz galvas.

—   Es pazaudēju jebkuras tiesības uz nācijās pateicību, kad ienācu jūsu ģimenē, jūs bezkaunīgā skuķe, — misis Neda atbildēja. — Nu es beidzot saprotu to, ko līdz šim nesapratu, — ka tā man arī vajag un ka, pazemodamās tiktāl, es esmu pazaudējusi visas tiesības Lielbritānijas un Īrijas savienotajā karaļvalstī. Nu, manas mīļās, ja jūs esat kārtībā un pietiekami noklausījušās šais abās smalki audzinātajās lēdijās, tad varam iet. Mister Peksnii, mēs tiešām esam jums ļoti pateicīgas. Mēs cerējām te mazliet izklaidēties, bet tā izprieca, ko jūs mums sagādājāt, pārspēja mūsu vislielākās cerības. Paldies jums! Ardievu!

Ar šiem atvadu vārdiem persona ar stingro raksturu aizbāza muti visai Peksnifu ģimenei un svinīgi izpeldēja no viesistabas un no mājas savu meitu pavadībā, kuras uzrāva degunus ka pēc komandas un nicinoši noirgojās. Ejot pa ielu garām viesistabas logiem, viņas visā pilnībā attēloja nevaldāmu līksmību un, šādā kārtā galīgi satriekdamas visus palicējus, beidzot nozuda.

Iekams misters Peksnifs vai kāds cits paspēja teikt kaut vārdu, gar logiem nozibēja vēl kāds stāvs, kas lielā steigā drāzās pretejā virzienā, un tūdaļ viesistabā iešāvās misters Spotlto. Salīdzinot ar viņa pašreizējo sakarsēto stāvokli varētu sacīt, ka viņš bija aizgājis no šejienes kā īsts ledus bluķis vai sniega statuja. Plikais pauris bija tik bagātīgi iesvaidījis vaigubārdu, ka tā bija gluži slapja un pat salipusi; seja dega kā ugunī, rokas un kājas trīcēja; viņš rīstījās kā bez elpas.

—   Godātais seri — misters Peksnifs izsaucās.

—  O jā! — ienācējs izdvesa. — O jā, zināmsl O jā, protams! O jā, skaidrs! Vai dzirdējāt, ko viņš teica? Vai dzirdējāt? Vai dzirdējāt?

—   Kas noticis? — dažas balsis atsaucās.

—  O, nekas! — Spotlto joprojām mocījās ar elpas trūkumu. — Itin nekas! Gluži nekasi Prasiet viņam! Viņš jums pateiks!

—   Es nesaprotu mūsu draugu, — misters Peksnifs teica, galīgā izbrīnā lūkodamies visapkārt. — Varat ticēt, ka man viņa vārdi pavisam neskaidri.

—  Neskaidri, seri — izsaucās Spotlto. — Neskaidri! Vai tikai jūs negribat sacīt, ser, ka jums nekas nav zināms? Ka jūs neesat atvilinājis mūs uz Šejieni un sazvērējies pret mums? Vai jums būs drosme teikt, ka nekā nezinājāt par mistera Čezlvita aizbraukšanu? Par to, ka viņš jau aizbraucis, ser?

—   Aizbraucis! — visi iebrēcās vienā balsī.

— Aizbraucis! — kā atbalss atkārtoja misters Spotlto. — Aizbraucis, kamēr mēs te sēdējām! Aizbraucis! Un neviens nezina, uz kurieni! Protams, nezina! Neviens nav zinājis, ka viņš grasās braukt projām! Protams, nav zinājisl Saimniece līdz pēdējam brīdim domājusi, ka viņi brauc tikai vizināties, viņai nav radušās nekādas aizdomas. O jā, itin nekādas! Viņa jau nav šā cilvēka ziņnese! O jā, protams, ka ne!

Pievienojis šiem izsaucieniem kaut ko līdzīgu ironiskam kaucienam un pēkšņajā klusumā vēlreiz pārlaidis skatienu viesiem, nokaitinātais džentlmenis aizdrāzās tai pašā pārsteidzošajā ātrumā un pazuda uz visiem laikiem.

Misters Peksnifs veltīgi centās pārliecināt savus radiniekus, ka mistera Čezlvita negaidītā un nesavlaicīgā aizbēgšana viņam ir tāds pats trieciens un pārsteigums kā pārējiem ģimenes locekļiem. Visvisādi uzbrukumi un apvainojumi, kādus jebkad pārcietis nevainīgs radījums, ir nieks pret tiem spēcīgajiem un pārliecinātajiem brāzieniem, kādus misteram Pcksnifam nācās saņemt, atvadoties no ikviena radinieka.

Apvainotā tikumība mistera Tiga personā izskatījās tiešām satricinoša, bet kurlā māsīca, kuras piktumu vēl pavairoja tas, ka viņa gan redzēja visu, taču saprata vienīgi, ka notikusi katastrofa, aši paberza kurpes pret kājslauķi un tad nomīdīja visu augšējo pakāpienu — par zīmi, ka nokrata pīšļus no savām kājām, iekams pamet šo liekulības un viltības mājokli.

īsi sakot, misteram Peksnifam atlika tikai viens mierinājums, proti, doma, ka visi šie radi un draugi arī agrāk nīduši viņu tikpat stipri un ka viņš no savas puses arī dāvājis tiem tikai tik daudz mīlestības, cik nav bijis žēl izsniegt no tiem bagātīgajiem krājumiem, kas atradās viņa rīcībā. Šāds personīgo lietu novērtējums sagādāja viņam lielu apmierinājumu; šo faktu nepieciešams atzīmēt, jo tas parāda, cik viegli apmierināties tikumīgam cilvēkam pat tad, kad tas cietis neveiksmi un vilšanos.

V NODAĻA, KURA SĪKI PASTASTITS PAR JAUNA SKOLĒNA NOVIETOŠANOS MISTERA PEKSNIFA ĢIMENES KLĒPĪ, KA ARĪ APRAKSTĪTAS SIM GADĪJUMAM PAR GODU NOTIKUSAS SVINĪBAS UN MISTERA PINCA LIELAIS PRIEKS.

Architektu un mērnieku paraugam bija zirgs, kurā viņa ienaidnieki, kas jau daudzkārt minēti šajās lappusēs, saskatīja fantastisku līdzību ar pašu saimnieku. Ne jau ārienē, jo tas bija kaulains, nodzīts kleperis, kas noteikti saņēma mazāku porciju uzturam nekā misters Peksnifs, bet tā moralajās īpašībās, jo šis zirgs, kā ļau dis runāja, daudz solīja un nedeva itin nekā. Tas allaž grasījās laisties aulekšos, bet nekādi nevarēja saņemties. Dažkārt gausi čāpodams pa ceļu, tas pēkšņi sāka celt tik augsti kājas un izrādīt tik varenu ņiprumu, ka šķitās taisni neticami, kā tāds zirgs var noskriet stundā mazāk par četrpadsmit jūdzēm, un šai ilūzijai bija jo grūtāk pretoties tāpēc, ka pats kleperis bija pilnīgi apmierināts ar saviem tempiem un pat salīdzinājums ar visstraujākajiem rikšotājiem to nemaz nesamulsināja. Sis lopiņš iedvesa vislielākās cerības tiem, kas to maz pazina, un noveda izmisumā visus, kas ar to bija iepazinušies tuvāk. Kā tad nu zirgs ar šādām rakstura īpašībām varēja līdzināties savam saimniekam, — to, taisnību sakot, spēj paskaidrot tikai tie, kas ceļ neslavu šim tikumīgajam cilvēkam. Tomēr tā ir rūgta patiesība un apbēdinošs pasaules ļaunprātības piemērs, ka šāds salīdzinājums bija plaši pazīstams.

Pie šā zirga un satiksmes līdzekļa, kurā to parasti mēdza jūgt, — lai kā to dēvēja, tas vairāk atgādināja izblīdušus divričus, — koncentrējās visas mistera Pinča domas un cerības kādā skaidrā, saltā rītā, jo viņš dzīrās braukt šai lepnajā ekipāžā uz Solsberiju, lai tur sastaptos ar jaunu skolēnu un svinīgi pārvestu to mājās.

Lai svētīta tava vientiesīgā sirds, Tom Pinč! Ar kādu lepnumu tu pogā ciet plāno mēteli, kas aiz bēdīga pārpratuma jau nezin cik gadu saucas par «ziemas mēteli»; cik stiprā ticībā tu savā allaž jautrajā balsī piekodini zirgupuisim Somam «pievaldīt zirgu», it kā šis četrkājainais slaists taisītos aizaujot, ja to nepieturēs! Kas varētu apvaldīt smaidu — līdzjūtīgu, Tom Pinč, nevis aizskarošu, jo tavs liktenis, nudien, ir jau pietiekami bēdīgs, — vērojot, cik raiti tuvās izpriecas gaidās tu pēc pirmā malka noliec uz virtuves palodzes balto krūzīti (ko pats jau vakarā sev pielējis, lai nebūtu jākavējas, brokastis gaidot) un nomet sev līdzās uz sēdekļa saziedējušu maizes riecienu, ko ēst ceļā, kad tavs līksmais nemiers būs mazliet aprimis! Kas nociestos, neizsaucies, redzēdams, kā tu starodams izbrauc pa vārtiem un pateicības pilnā mīlestībā palokies Peksnifa naktsmicei, kas norēgojas viņa istabas logā: «Lai dievs tev palīdz, Tom, un dod tev klusu patvērumu, kur tu varētu apmesties un dzīvot mierā un kur nekādas bēdas netiktu tev klāt!»

Nav labāka laika pastaigai svaigā gaisā kājām, jāšus vai braukšus kā atspirdzinošs, dzestrs rīts, kad cerības aši trauc pa dzīslām karstās asinis un viss augums kut no galvas līdz kājām! Jautri sākās uzmundrinošā ziemas diena, kas varētu piespiest nosarkt nogurdinošo vasaru (sevišķi tad, kad tā pagājusi) un sakaunināt pavasari par to, ka tas nekad nav no tiesas auksts. Aitu zvaniņi šķindēja tik dzidri saltajā gaisā, it kā juzdami tā dzīvinošo ietekmi; koki ziedu un lapu vietā kaisīja sarmu, kas krītot dzirkstīja kā dimanta putekļi — vismaz Tomam tā likās. No ciemata skursteņiem dūmi cēlas strūklām augsti augsti, it kā balti vizošā zeme vairs neciestu neko tik rupju un censtos jo drīzāk atbrīvoties no smagajiem tvaikiem. Ledus kārtiņa pār nesen vēl virmojošo strautu bija tik caurspīdīga un plāna, it kā dzīvajai ūdens straumei būtu pašai iegribējies apstā ties, — tā vismaz šķita priecīgi noskaņotajam Tomam, — lai patīksminātos par brīnišķīgo rītu. Un, lai saule pārāk ātri neizgaisinātu šo burvību, starp to un zemi klājās viegla migla, līdzīga tai dūmakai, kas sedz mēnesi vasaras naktīs (tā likās Tomam), un laikam lūdzās sauli iežēloties un nedzīt to projām.

Toms Pinčs nebrauca ātri, toties ar tādu sajūtu, it kā laistu aulekšiem, kas galu galā tas pats vien ir; viss, ko viņš redzeja ceļā, padarīja viņu vel jo laimīgāku. Piemēram, tiklīdz viņš pamanīja aizkārtni — vēl pa lielu gabalu! — sarga sieva, kas tobrīd izlaida cauri kādu pajūgu, metās pa kaklu pa galvu atpakaļ sargbūdā, lai pateiktu vīram, ka brauc misters Pinčs. Un, patiešām, līdz Toms piebrauca tuvāk, no mājiņas izskrēja sarga bērni, smalkās balstiņās saucot: «Misters Pinčs!» — Tomam par lielu prieku. Pats sargs, vispār diezgan nelaipns vīrs, kas vai visiem iedvesa bailes, iznāca ārā, lai iekasētu pārbrauktuves naudu, un strupi pateica laburītu; viss tas kopā un piedevām vēl apaļais, brokastīm klātais galdiņš kamina priekšā, kur brokastoja sarga ģimene, padarīja Toma Pinča saziedējušo maizes riecienu tik garšīgu, it kā tas būtu nogriezts no kāda burvju klaipa.

Taču tas vēl nav viss. Ne jau precēti pāri un bērni vien sveicināja misteru Pinču. Nē, nē! Mirdzošas acis un sārti vaidziņi tāpat steidzās pie augšstāvu logiem, dzirdot viņa ekipāžās rīboņu, un atbildēja uz viņa sveicienu neskopodamies, pilnos apmēros. Visas sveicinātās bija jautras. Visas smējās. Un pašas draiskākās pat meta Tomam skūpstus, kad tas atskatījās. Jo kurš tad bīstas no nabaga mistera Pinča? Visi taču zina, ka viņš ij rnušai pāri nenodarīs.

Tikmēr rīts iedegās tādā spožumā un viss apkārtnē tapa tik spirgts un līksms, ka saule, pateikusi: «Jāpaskatās, kas tur notiek,» (Toms nešaubījās, ka viņa taisni tā pateica) — pacēlās pār zemi visā savā staru diženumā. Migla, pārāk kautra un bikla tik spožā sabiedrībā, bailēs metās bēgt, un, kad tā izklīda, pakalni, pauguri un tālīnās ganības, rāmu aitu un brēcošu vārnu pilnas, koši atvērās skatienam — gluži jaunas, it kā nule radītas šim gadījumam. Steigdamies apsveikt to parādīšanos, strauts vairs nevarēja rimties, bet traucās tālāk, nesdams jaunās vēstis uz dzirnavām, jūdzes trīs no šejienes.

Misters Pinčs omulīgās pārdomās un labā omā brauca vien tālāk, kad pamanīja priekšā uz takas gājēju, kas soļoja knaši un viegli, dziedot pie tam varbūt pārāk skaļā, taču diezgan muzikālā balsī. Tas bija puisis ap divdesmit picciern vai sešiem gadiem, neaizpogātos virssvārkos, kas bija uzvilkti tik vaļīgi un nevērīgi, ka sarkanā kaklauta garie gali te plīvoja aiz muguras, te pārsviedās uz krūtīm, bet košais sarkano pīladža ogu ķekars viņa velvetona svārku pogcaurumā bija redzams misteram Pinčam tikpat labi kā tad, ja svārki būtu apvilkti ar mugurpusi uz priekšu. Gājējs dziedāja tik stipri, ka nemaz nedzirdēja riteņu klaboņu, kamēr divriči piebrauca pavisam klāt; tikai tad viņš atskatījās, un misters Pinčs ieraudzīja šķelmīgu seju un ļoti jautras, zilas acis.

—  Jūs, Mark? — misters Pinčs apturēja zirgu. — Prātā nenāca, ka jūs te satikšu! Tas ir gan brīnums!

Marks pacēla cepuri, un viņa jautrība krietni vien pagaisa, kad viņš atbildēja, ka ejot uz Solsberiju.

—  Esat gan jūs švītsl — misters Pinčs priecājās, ar lielu baudu aplūkodams viņu. — Patiešām, es nebiju domājis, ka jums tā patīk uzcirsties, Mark!

—  Pateicos, mister Pinč! Tiesa, tāds niķis man piemīt. Taču tā nav mana vaina, to jūs zināt. Jo, redziet, tai švīta būšanā ir tas galvenais āķis. — Un, to teikdams, viņš pavisam sadrūma.

—   Kas par āķi? — misters Pinčs prasīja.

—  Tas jau ir tas joks, ka viegli būt jautram un labā omā, kad cilvēks labi apģērbies. Tur nav ar ko lielīties. Bet, ja es būtu skrandās un tomēr līksms, tad gan -tas ko nozīmētu, mister Pinč.

—  Tad tāpēc jūs nupat dziedājāt, lai jūsu labais apģērbs nesabojātu jums omu, — vai ne, Mark?

—  Jūs, ser, allaž trāpāt naglai uz galvas, — Marks plati atsmaidīja. — Tā tas ir.

—  Nu, Mark! — misters Pinčs izsaucās. — Jūs esat vislielākais savādnieks, kādu jebkad esmu pazinis. Es vienmēr tā domāju, bet nu pārliecinājos reizi par visām reizēm. Es arī braucu uz Solsberiju. Ja gribat, pavizināšu. Jūsu sabiedrība mani ļoti iepriecinātu.

Jauneklis pateicās un pieņēma piedāvājumu; ekipāžā viņš piemetās uz pašas sēdekļa maliņas, liekot ar to noprast, ka viņš te atrodas tikai aiz mistera Pinča laipnības. Ceļā viņi turpināja sarunu.

—   Es gandrīz vai nodomāju, ieraudzījis jūs tā uzcirtušos, ka jūs taisāties precēties, Mark, — sacīja misters Pinčs.

—   Zināt, ser, es arī pats esmu par to domājis, — Marks atbildēja. — Šķiet, nav vis tik viegli būt jautram, ja ir ķildīga sieva un bērni slimo ar masalām. Taču man tā kā bail mēģināt. Ej nu sazini, kas tur iznāk.

—   Jādomā, jums neviena sieviete sevišķi nepatīk, — Pinčs prātoja.

—   Tā laikam būs gan, ser.

—   Bet zināt, Mark, ar jūsu uzskatiem jums patiešām derētu apprecēt tādu sievu, ko jūs nevarat ciest un kam nelāga daba.

—   Derētu gan, ser, bet tas nozīmētu aiziet savos principos pārāk tālu. Vai ne?

—   Laikam gan, — misters Pinčs piekrita, un abi jautri nosmējās.

—   Dievs ar jums, seri — Marks sacīja. — Slikti jūs mani pazīstat, kā rādās. Neticu, ka atrastos vēl kāds cilvēks bez manis, kas varētu tik labi izturēt tādos apstākļos, kad visi pārējie kristu izmisumā. Man tikai trūkst izdevības to pierādīt. Es tā vien bīstos, ka neviens pat zināt nedabūs, uz ko es esmu spējīgs, vienīgi, ja pagadītos kas ārkārtīgs. Taču nekas tāds nav paredzams. Es aizeju no «Pūķa», seri

—   Aizejat no «Pūķa»! — izsaucās misters Pinčs, noraudzīdamies viņā vislielākajā izbrīnā. — Ko jūs runājat, Mark!

—   Jā, ser, •— tas atbildēja, lūkodamies taisni uz priekšu tālumā, kā to mēdz darīt cilvēki, iegrimuši dzijās pārdomās. — Kam tur kāds labums, ja es palikšu «Pūķī»? Tā nemaz nav man piemērota vieta. Kad es atbraucu no Londonas (es taču esmu dzimis kentietis) un iestājos šai vietā, tad es domāju, ka tik bēdīgu kaktu visā Anglijā nesameklēs un ka būt jautram šādos apstaros nebūs viegla lieta. Bet vai tad «Pūķī» ir bēdīga dzīve? Kur nu! Ķegļi, krokets, metamie riņķi, bumba, kuplejas, kora dziesmas; ziemā ik vakaru pie pavarda salasās vesela kompānijā. «Pūķī» ikviens var būt jautrs. Tur tas nav nekāds nopelns.

—  Bet, ja nu kādreiz var ticēt ļaužu valodām, Mark, — un es domāju, ka šī būs tā reize, jo ari pats esmu šo to novērojis, — misters Pinčs iebilda, — tad bez jums šādas jautrības tur nebūtu, jo jūs vienmēr esat galvenais iesācējs.

—  Varbūt jums taisnība, ser, — Marks atbildēja,

—   taču tas nav nekāds mierinājums.

—  Jā! — misters Pinčs pēc brītiņa atkal ierunājās, un viņa parasti klusā balss skanēja vēl klusāk. — Man vēl vienmēr jādomā par to, ko jūs sacījāt. Kas nu notiks ar misis Lupinu?

Marks, lūkodamies kaut kur vēl tālāk un saspringtāk, atbildēja, ka viņai tas gan būšot vienalga. Atradīšoties ne mazums izveicīgu jaunekļu, kas ar prieku ieņemšot viņa vietu. Viņš pats zinot vismaz desmit tādu.

—   Pilnīgi iespējams, — misters Pinčs sacīja, — taču es gan nebūt neesmu pārliecināts, ka misis Lūpiņai tie būs pa prātam. Es taču allaž domāju, Mark, ka jūs un misis Lupina precēsieties, un, cik man zināms, tā domāja daudzi.

—  Es viņai neesmu teicis nekā tāda, — Marks mazliet apmulsis atbildēja, — kas līdzinātos bildinājumam, un arī no viņas nekā tamlīdzīga neesmu dzirdējis; tomēr jāsaka, vai nu mazums var man ienākt prātā aiz gara laika, tāpat arī viņa var man daudz ko atbildēt. Nē, ser, tas man nepiestāvētu.

—   Nepiestāvētu būt par «Pūķa» saimnieku, Mark? — misters Pinčs iesaucās.

—  Nuja, ka ne, ser, — Marks atteica, atraudams skatienu no apvāršņa un uzlūkodams savu ceļabiedru.

—  Tas būtu gatavais posts tādam cilvēkam kā man. Es tur bez kādām bēdām nosēdētu visu savu mūžu, un neviens nekad neuzzinātu, kur es varu noderēt. Kas tur sevišķs, ja «Pūķa» saimnieks ir jautrs? Viņš nemaz nevar citāds būt, lai diezin kā gribētu.

—  Vai misis Lupina zina, ka esat nodomājis viņu pamest?

—   Es vēl neesmu viņai nekā teicis, ser, bet bez teikšanas neiztiks. Šodien man gribējās pameklēt kādu citu, piemcrotaku darbu, — un viņš pamaja ar galvu uz Solsberijas pusi.

—   Un, proti, ko? — misters Pinčs tincināja.

—   Esmu domājis par kaprača darbu, — Marks atbildēja.

—   Žēlīgais dievs, Mark!

—   Labs amats, ser, sevišķi mitruma un tārpu ziņā, — Marks atbildēja, pārliecināti mādams ar galvu, — un, ja cilvēks ar tādu nodarbošanos var būt jautrs, tad tas jau ko nozīmē; mani biedē tikai tas, ka visi kaprači parasti ir jautras dabas ļaudis. Vai nezināt, ser, kāpēc tas tā?

—   Nē, — misters Pinčs atzinās, — nudien, nezinu. Neesmu par to domājis.

—   Gadījumā, ja šis amats man nederētu, — Marks skaļi prātoja, — var jau pameklēt citu. Piemēram, līķu apbedītājs. Pavisam bēdīga nodarbošanās. Tad būtu ar ko palielīties. Būt par vecu mantu tirgotāju palīgu trūcīgā kvartalā arī nav slikti. Tāpat cietumsargs redz daudz posta. Ārsta sulainim jānoskatās, kā bendē cilvēkus. Strādāt pie tiesu izpildītāja arī nav nekāds prieks. Un pat nodokļu piedzinējam sveša nelaime dažreiz samaitā omu. Vārdu sakot, es stipri ceru, ka atradīšu ko piemērotu.

Misteru Pinču šādi prātojumi tā izsita no sliedēm, ka viņam pārgāja visa patika uz runāšanu un viņš tikai šad un tad izmeta pa vārdam, pašķielēdams uz savādnieka drauga pusi, kura dzīvespriecīgā seja liecināja, ka viņš nemana novērošanu. Tā viņi sasniedza ceļa līkumu tepat pilsētas nomalē, kad Marks vēlējās izkāpt no ratiem, ja misteram Pinčam nebūtu iebildumu.

—   Lai dievs žēlīgs, Mark, — misters Pinčs izsaucās, paguvis savu novērojumu laikā konstatēt, ka viņa ceļabiedram virssvārki vaļā kā vasarā un vējš cilā vien kreklu uz krūtīm, — kāpēc jūs nevalkājat vesti?

—   Kas no tā par labumu, ser? — Marks jautāja.

—   Kas par labumu? — misters Pinčs atkārtoja. — Jūs vismaz nesaaukstētos.

—   Dieviņ tetīt, ser, cik maz jūs mani pazīstat! Kāpēc man tā jāsargās no saaukstēšanās? Un, ja pat būtu jāsargās, tad kas notiks ar mani bez vestes? Varbūt dabūšu plaušu karsoni? Jo vairāk man būs goda, ja pratīšu saglabāt jautru omu slimības laikā.

Tā kā misters Pinčs prata atbildēt tikai ar smagu nopūtu, acu bolīšanu un pastiprinātu galvas kratīšanu, tad Marks pateicās par pakalpojumu un izlēca no ratiem, neapgrūtinādams misteru Pinču ar lūgumu pieturēt. Viegli kā dejodams viņš aizsoļoja pa taku vaļējos virssvārkos, sarkanajam kaklautam plīvojot, šad tad atskatīdamies un pamādams misteram Pinčam, — visbezrūpīgākais, labsirdīgākais un dīvainākais radījums, kāds vien pasaulē sastopams. Viņa nesenais ceļabiedrs, iegrimis dziļās domās, turpināja savu ceļu uz Solsberiju.

Misteram Pinčam bija aizdomas, ka Solsberija ir viena no grēcīgākām vietām Anglijā, īsta uzdzīvotāju un izvirtuļu pilsēta, un tāpēc, novietojis zirgu un licis zirgupuisim saprast, ka atgriezīsies pēc dažām stundām paskatīties, vai auzu netrūkst, viņš devās pastaigāties pa ielām, tīksminādamies ar slepenu domu, ka tanīs ik uz soļa sastopami dažādi noslēpumi un kārdinājumi. Šos mazos maldus stipri veicināja tas apstāklis, ka bija tirgus diena un visas ielas ap tirgus laukumu kā piebāztas ar pajūgiem, zirgiem, ēzeļiem, groziem, v ratiņiem, pieblīvētas ar dārzeņiem, liellopu gaļu un iekšām, pīrāgiem, mājputniem, sīktirgotāju muldām ar visvisādām iespējamām un neiespējamām precēm. Bez tam tur bija jauni fermeri un veci fermeri virsvalkos, brūnos mēteļos, pelēkos mēteļos, notinuši kaklus ar sarkanām adītām šallēm, uzāvušies kamašas un uzmaukuši galvās neredzēta fasona platmales, — viņi stāvēja pulciņos ar suņu pātagām un paštaisītām nujam rokās vai skaļi sarunājās pie traktieru durvīm, vai skaitīja cits citam saujā veselus vīkšķus notaukotu papīru no tik izspīlētiem naudas makiem, ka to izvilkšana no kabatas draudēja īpašniekiem ar trieku, bet iedabūšana atpakaļ — ar krampjiem vēderā. Tur bija arī fermerietes bebrādas cepurēs un sarkanos apmetņos, uzsēdušās uz plušķainiem zirdziņiem, kam bija svešas jebkuras šāszemes kaislības un kas mierīgi devās ceļā, nevaicādami, kāpēc, un vajadzības gadījumā varēja stāvēt kā pienagloti trauku veikalā ar pilnu pusdienu servizi līdzās katram pakavam. Tāpat te slaistījās milzums suņu, kurus ārkārtīgi interesēja tirgus stāvoklis un savu saimnieku darījumi, un viss šis jūklis murdēja divās valodās — dzīvnieku un cilvēku.

Misters Pinčs ar lielu patiku aplūkoja visu, kas izlikts pārdošanai, it īpaši klaiņājoša nažu pārdevēja muldu, kas viņu pievilka ar tādu spēku, ka viņš tūliņ nopirka kabatas nazi ar septiņiem asmeņiem (visi bija galīgi truli, kā viņš vēlāk pārliecinājās). Apskatījis tirgus laukumu un novērojis, ka fermeri laimīgi ieiet traktierī ieturēt pusdienas, Toms atgriezās aplūkot zirgu. Pārliecinājies, ka tas saēdies, cik lien, viņš izgāja vēlreiz paklejot pa pilsētu un pamielot acis ap veikalu logiem; vispirms gan viņš pamatīgi aplūkoja banku un palauzīja galvu, kur te varētu atrasties pagrabi, kuros glabā zelta naudu, un tad noskatījās pakaļ dažiem jaunekļiem, kas, kā viņš zināja, bija nodoti mācībā pie pilsētas notāriem un iedvesa viņam ij zināmu cieņu, ij biklumu, jo dzīvoja visai vaļīgi un nebēdāja ne par ko.

Un kur tad veikali! Vispirms te atradās juvelieru veikali ar visiem pasaules dārgumiem skatlogos, un aiz katras rūts karājās tik milzīgs sudraba pulkstenis, ka tā slikto gaitu nekādi nevarētu attaisnot ar vietas trūkumu mechanismam. Labi apsverot, būtu gan jānāk pie sledziena, ka šie pulksteņi bija pārmērīgi lieli un pārmērīgi neglīti, lai tos varētu uzskatīt par pašiem priekšzīmīgākajiem mechanismiem pasaulē. Misteram Pinčam gan tie likās sīkāki par Šveices izstrādājumiem, un, kad viņš izlasīja, ka vienu sīpolveidīgu pulksteni ieteic kā apbalvotu ar retām spējām nozvanīt katru stundas ceturksni sava laimīgā īpašnieka kabatā, tad vēlējās būt tik bagāts, lai varētu to nopirkt.

Bet kas gan bija zelts un sudrabs, dārglietas un chronometri, salīdzinot ar grāmatu veikaliem, no kurienes plūda patīkama nule apdrukāta papīra smarža, tūliņ atgādinot kādu sensenos laikos skolā lietotu jaunu gramatiku ar titullapā skaistā rokrakstā ierakstītu «Tomass Pinčs, Grovbauzas pansija». Un vieglā safjana smarža, un visas šīs sējumu rindas, kārtīgi saliktas cita virs citas, — kādu laimi tās spēja sagādāt! Skatlogā iepriecināja acis pēdējie Londonas jaunumi ar atvērtu titullapu un dažkārt pat pirmās nodaļas sākumu, kas vilināja pārsteidzīgus cilvēkus sākt lasīt un, pārliecinoties, ka nav iespējams apšķirt nākamo lappusi, mesties veikala un nopirkt grāmatu. Tur bija jauki izrotātas priekšlapas un gleznas vinjetes, kuras līdzīgi ceļa stabiem lielpilsētu tuvumā norādīja uz notikumiem bagātu dzīvi, kas slēpās aiz tām; tur bija grāmatas ar cienīga izskata autoru portretiem un slavas vainagotiem vārdiem, kaš misteram Pinčam bija labi pazīstami. Viņš daudz būtu devis par to, lai šie sacerējumi, viss viens, kādā izdevumā, atrastos šaurajā plauktiņā blakus viņa gultai Peksnifa namā. Mocība, ne veikals!

Tur bija arī cits veikals, ne tik ļauns kā pirmais, taču pietiekami vilinošs, — tur pārdeva bērnu grāmatas, un nabaga Robinsons Kruzo vientuļi stāvēja visā savā dižumā kazādas cepurē, ar suni līdzās, ar cirvi un šaujamiem rīkiem rokās un nesatricināms vērās Filipā Kvorlā un veselā pulkā atdarinātāju, aicinādams misteru Pinču par liecinieku, ka tikai viņš vienīgais no visa šā .pūļa spējis atstāt zēna atmiņas smiltīs savas pēdas, kuras izdzēst nav pa spēkam jaunāko paaudžu soļiem. Te bija persiešu pasakas par lidojošiem šķirstiem un burvju grāmatu pētniekiem, kas gadiem ilgi ieslēgti alās; te bija tirgonis Abdula un drausmīgā vecene, kas izspruka no lādes viņa guļamistabā; te bija varenais talismans — nesalīdzināmās «Tūkstoš un vienas nakts pasakas» ar Kasimu Babu, kas, sacirsts četrās daļās un pakārts pie laupītāju alas griestiem, bija tomēr vienā gabalā un karājās kā neatrisināma aritmētiska uzdevuma rēgs. Visi šie nenovērtējamie dārgumi vienā mirklī saņēma savā varā mistera Pinea sirdi un tā uzspodrināja un iekvēlināja burvju spuldzi viņa dvēselē, ka, atkal pievērsies trokšņainajai ielai, viņš joprojām atradās tīkamu parādību pulkā un no jauna līksmi pārdzīvoja laimīgās dienas pirms Peksnifa laikmeta iestāšanās.

Daudz mazāk viņu interesēja aptiekas preču veikali ar lielām, spulgojošām pudelēm (kuru spožums laistījās arī aizbāžņos) un iepriecinošo medicinas un parfimērijas sadarbību garšīgu ledus karameļu un nepārspējama sejas krerna izgatavošanā. Tāpat viņš neveltīja ne mazāko uzmanību (tas bija viņam raksturīgi) gatavu apģērbu veikaliem, kur karajās jaunākā fasona vestes, šūtas pēc galvaspilsētas modes, kuras aiz kādas dīvainas metamorfozas veikalā allaž izskatījās brīnišķīgas, bet, uzvilktas īpašnieka mugurā, — vienkārši nejēdzīgas. Toties Toms apstājās pie teatra ieejas izlasīt afišu un aplūkoja durvis ar godbijību, kas nebūt nepamazinājās, kad no teatra iznāca džentlmenis ar dzeltenu sejas krāsu un gariem, tumšiem matiem un izrīkoja kādu puiku aizskriet uz šā dzīvokli pēc šķēpa. To izdzirdējis, misters Pinčs sastinga sajūsmā un būtu tā nostāvējis līdz tumsai, ja senlaicīgās katedrales zvans nebūtu iezvanījis vakara dievkalpojumu un palīdzējis viņam atgūt kustības brīvību.

Ērģelnieka palīgs bija mistera Pinča draugs, kas nāca par labu abiem, jo palīgs tāpat bija visai rāms un lēnīgs pēc dabas un skolā uzvedās kā chrestomatijās daudzkārt aprakstītais tikumīgais zēns, tikai šo mīlēja pat nebēdņi. Par laimi gadījās tā (Toms allaž mēdza sacīt, ka viņam esot laime), ka ērģelnieka palīgs todien spēlēja viens pats un putekļainajā luktā bez viņa un Toma nebija neviena cita; Toms palīdzēja viņam pārslēgt reģistrus un vēlāk, kad dievkalpojums beidzās, piesēdās pats pie ērģelēm. Iestājās krēsla, un dzeltenīgajai gaismai, kas plūda luktā pa veclaicīgajiem logiem, piejaucās drūmi sarkans tonis. Kad diženie akordi atbalsojās baznīcā, Tomam šķita, ka tiem atsaucas ikviena no vecajām kapenēm, tāpat kā viņa paša sirds dzīles. Sabangotās domas un cerības pārplūdināja viņa dvēseli, kad mūzikas spēcīgās skaņas satricināja gaisu, un šai plūdumā jaunas, svarīgas jēgas un nozīmes pilnas, kaut savā būtībā nemainīgas, ievijas visas šodienas ainas līdz pat tikko jaušamajām bērnības atmiņām. Jūtas, ko modināja mūzikas skaņas, savā īsajā pastāvēšanas brīdī, šķiet, aptvēra visu viņa dzīvi un dvēseli; un, kamēr apkārtējā, no akmens, koka un stikla darinātā īstenība aizvien vairāk izgaisa un iegrima krēslā, šīs parādības tapa jo spilgtākās, un Toms būtu piemirsis tiklab jauno skolēnu, kā skolotāju, kas gaidīja abus ierodamies, un būtu nosēdējis te līdz pusnaktij, izliedams savu pateicīgo sirdi mūzikā, ja vecais ķesteris, kam nāve bija tepat jau zobu galā, nebūtu uzstājies, ka baznīca tūdaļ jāslēdz ciet. Tā nu Toms, daudzkārt pateikdamies savam draugam, atvadījās no tā, taustīdamies iznāca ārā apgaismotajā ielā un steidzās uz viesnīcu paēst pusdienas.

Fermeri tikmēr jau bija aizbraukuši uz mājām, un ar smiltīm izkaisītā zāle tai viesnīcā, kuras sētā Toms bija atstājis savu zirgu, bija pilnīgi tukša, tāpēc viņš palūdza piebīdīt mazo galdiņu tuvāk kaminain un ķērās pie labi izcepta bifšteka un kūpošiem, karstiem kartupeļiem, no sirds priecādamies par to teicamo kvalitati un izjuzdams īstu baudu. Bez tam blakus šķīvim stāvēja krūze ar lielisko Viltširas alu, un viss tas kopā radīja tik brīnišķīgu efektu, ka Toms bija spiests laiku pa laikam nolikt nazi un dakšiņu uz galdauta un dziļā aizgrābtībā saberzēt rokas. Kad pasniedza sieru un selerijas, viņš izvilka no kabatas grāmatiņu un sāka ēst bez steigas — iekož, iedzer alu, palasa, aizver grāmatu un atkal atgriežas domās pie jaunā skolēna. Apsvēris šo tematu no visām pusēm, viņš no jaunā iedziļinājās grāmatā, kad durvis pēkšņi atdarījās un ienāca kāds apmeklētājs, ienesdams līdzi tādu saltuma vilni, ka uguns kaminā šķita pilnīgi apdziestam.

—  Nikns sals šovakar, ser, — sacīja ienācējs, pieklājīgi izpauzdams savu atzinību par mistera Pinča rīcību, kurš atvirzījās ar galdiņu sānis, lai dotu vietu svešajam. — Neliecieties traucēties, esiet tik laipni!

Lai gan vārdos viņš izrādīja gādību par mistera Pinča ērtībām, tomēr pievirzīja lielo ādas atzveltni pie paša kamina un nosēdās uguns priekšā, noliekot kājas uz restēm.

—   Kājas galīgi stīvas. Jā, negants aukstums!

—  Jūs laikam ilgu laiku pavadijat ārā? — misters Pinčs ievaicājās.

—   Visu dienu. Un vēl uz bukas.

«Tāpēc viņš ielaida istabā tādu aukstumu,» misters Pinčs nodomāja. «Nabags! Jādomā, sasalis vai ragā.»

Svešinieks arī iegrima domās un minūtes desmit klusēdams lūkojās ugunī. Beidzot viņš piecēlās un atbrīvojās no šalles un mēteļa, kas (salīdzinot ar mistera Pinča mēteli) bija ļoti silts un biezs. Taču, nometis mēteli, viņš runīgāks netapa; bet, atsēdies tai pašā krēslā un pozā, atlaidās pret atzveltni un sāka grauzt nagus. Viņš bija jauns, varbūt gadu divdesmit, un skaists, žirgtām, tumšām acīm, strauju skatienu un kustībām, kas lika Tomam vēl vairāk apzināties savu tūļību un kļūt vēl kautrākam.

Istabā bija pulkstenis, uz ko svešinieks bieži atskatījās. Tāpat rīkojās arī Toms, daļēji aiz līdzjūtības pret nerunfgo kaimiņu, daļēji tāpēc, ka jaunajam skolēnam bija jāierodas šeit pusseptiņos un pulksteņa rādītāji jau tuvojās šim ciparam. Katrreiz, līdzko svešinieks uztvēra pulkstenim pievērsto Toma skatienu, Toms samulsa, it kā pieķerts nedarbos; jauneklis laikam bija pamanījis viņa bažas un smaidot sacīja:

—   Liekas, ka pulkstenis interesē mūs abus. Man šeit jāsastopas ar kādu džentlmeni.

—  Man tāpat, — misters Pinčs atbildēja.

—  Tieši pusseptiņos, — svešinieks turpināja.

—  Tieši pusseptiņos, — Toms izsacīja reizē ar jaunekli, un tas izbrīnījies pavērās viņā.

—  Jaunajam džentlmenim, ko es gaidu, — Toms bikli piezīmēja, — jāvaicā šeit pusseptiņos pēc cilvēka ar uzvārdu Pinčs.

—  Ak dievs! — jauneklis izsaucās, pietrūkdamies kājās. — Un es vēl aizsēdos ugunij priekšā! Man prātā nenāca, ka jūs esat misters Pinčs. Es esmu tas pats misters Martins, ko jūs gaidāt. Lūdzu, piedodiet man! Labvakar! Un sēdieties tuvāk, esiet tik laipni!

—  Pateicos, — Toms atbildēja, — pateicos. Man nemaz nav auksti, bet jūs esat nosalis, un mums vēl jābrauc labs gabals aukstumā. Bet, ja jums tā patīk, es pievirzīšos tuvāk. Es… es esmu ļoti priecīgs, — Toms piebilda ar viņam vienam piemītošu vaļsirdīgu un mulsu smaidu, kas skaidrāk nekā uz papīra iespiesti vārdi liecināja, ka viņš apzinās visus savus trūkumus un paļaujas uz sarunu biedra laipnību, — es esmu ļoti priecīgs, ka tieši jūs esat tas cilvēks, ko es gaidīju. Es nupat vel nodomāju, — cik labi būtu, ja tas līdzinātos jums.

—  Man liels prieks to dzirdēt, — Martins atbildēja, atkal spiezdams viņam roku. — Ticiet man, es pats domāju, kas tā būtu par laimi, ja misters Pinčs izrādītos līdzīgs jums.

—  Vai patiešām? — Toms, patīkami pārsteigts, atsaucās. — Vai jūs nejokojat?

—  Goda vārds, ne, — jaunais paziņa apgalvoja. — Mēs abi lieliski sapratīsimies, par to esmu pārliecināts, un man tas liels atvieglojums, jo, taisnību sakot, es neesmu tāds cilvēks, kas var saprasties ar visiem. Šai ziņā man bija stipras šaubas, bet nu tās ir izgaisušas. Esiet tik laipni un pazvaniet, lūdzami!

Misters Pinčs pietrūkās kājās un aši izpildīja Martina lūgumu (Martinam, sildoties pie kamina, zvans atradās pie pašas galvas), un smaidot klausījās sava jaunā drauga vārdos:

—  Ja jums garšo punšs, tad atļaujiet man pasūtīt katram pa glāzei un īsti karstu, lai varam pienācīgi apslacīt mūsu draudzību. Man jāatzīstas, mister Pinč, ka visā savā mūžā neesmu tā kārojis kaut ko karstu un uzmundrinošu kā patlaban, taču, nezinādams, kas jūs par cilvēku, es negribēju dzert, jums redzot, jo pirmais iespaids, zināt, ir ļoti svarīgs un tik drīz vis neizgaist.

Misters Pinčs piekrita, un punšu pasūtīja. Drīz vien tas parādījās galdā karsts un stiprs. Izdzēruši kūpošo dzērienu viens uz otra veselību, abi tapa vaļsirdīgāki.

—   Es, zināt, esmu attāls radinieks Peksnifam, — jauneklis sacīja.

—  Vai patiešām? — misters Pinčs nobrīnījās.

—  Jā. Mans vectēvs ir viņa brālēns, tāpēc arī mums sanāk kaut kas uz radniecības pusi, ja jūs to varat izprast. Es gan nevaru.

—  Tātad Martins ir jūsu vārds, — misters Pinčs domīgi prātoja. — O!

—   Nuja, ka tā, — viņa draugs atbildēja, — lai gan man labāk patiktu, ja tas būtu mans uzvārds, jo tas man. nav diez cik daiļskanīgs un gari rakstāms. Mani sauc Čezlvitu.

—   Ak dievs! — misters Pinčs izsaucās, neviļus salēkdamies.

—   Vai tas kāds brīnums, ka man ir vārds un uzvārds? — Martins vaicāja, celdams glāzi pie lūpām.

—   Daudzi ar to var lepoties.

—   Ak nē jel, — misters Pinčs atbildēja, — nebūt ne. Nudien, nebūt ne! — Taču, atcerējies, ka misters Peksnifs viņu stingri nozvērinājis neminēt nevienam par veco džentlmeni ar tādu pašu uzvārdu, kas bija uzturējies «Pūķī», misters Pinčs citādi neprata noslēpt savu apmulsumu, kā tāpat pieliekot glāzi pie lūpām. Brīdi viņi lūkojās viens otrā pāri glāzēm un tad, iztukšojuši tās, nolika uz galda.

—   Es liku zirgupuisim ap šo laiku iejūgt zirgu, — misters Pinčs sacīja, pametis skatienu uz pulksteni.

—   Vai brauksim?

—   Kā jums patīk, — jauneklis atbildēja.

—   Varbūt jūs gribat braukt? — misters Pinčs ievaicājās; viņa seja staroja, jo viņš labi apzinājās, cik vilinošs ir šāds piedāvājums. — Varat to darīt, ja vēlaties.

—   Nu, mister Pinč, tas atkarīgs no jūsu zirga, — Martins smaidot atteica. — Ja zirgs slikts, tad es labāk sabāzīšu rokas kabatās, lai tās nesalst.

Viņš bija tik apmierināts ar savu joku, ka arī misteram Pinčam tas likās lielisks, un tas arī iesmējās, un tad jau viņš pilnīgi pārliecinājās, ka joks taisni nepārspējams. Pēc tam misters Pinčs samaksāja savu tēriņu un misters Čezlvits samaksāja par punšu, tad, satinušies, cik vien katrs silti varēja, viņi devās uz izeju, kur mistera Peksnifa kustamais īpašums aizsprostoja ceļu.

—   Nē, paldies, mister Pinč, es nevēlos braukt, — Martins sacīja, apsēzdamies blakus sēdeklī. — Starp citu, te man ir lāde. Vai nevaram to novietot kaut kur ratos?

—   Protams! — Toms atbildēja. — Dik, noliec to kaut kur!

Lādei nebija tik piekļāvīgi izmēri, ka to varētu nolikt, kur pagadās, taču zirgupuisis Diks kopā ar misteru Čezlvitu atrada tai vietu. Lādi nolika mistera Pinča pusē, un misters Čezlvits izsacīja bažas, vai tā netraucēšot misteru Pinču, uz ko tas atbildēja: — Nepavisam, — lai gan viņam nu nācās sēdēt tik neērtā pozā, ka viņš varēja saskatīt tikai savus ceļgalus. Tomēr slikts ir tikai tas vējš, kas nevienam neatnes labumu: šās parunas patiesība apstiprinājās tai pašā mirklī, jo saltais vējš pūta no Toma puses un lāde kopā ar Tomu izveidoja tādu aizsargvalni starp aukstumu un jauno skolēnu, ka šis džentlmenis nekā nejuta no sala, kas bija varen jauki.

Vakars bija skaidrs, ar spožu mēnesnīcu. Visa apkārtne laistījās sudrabā aiz sarmas un mēness stariem un izskatījās ārkārtīgi skaista. Sākumā dabas lielais miers un klusums noskaņoja jaunekļus uz klusēšanu, taču pēc kāda laiciņa punšs un svaigais gaiss padarīja abus neparasti runīgus, un tie tērzēja vienā laidā. Kad viņi pusceļā apstājās padzirdīt zirgu, Martins (kas neskopojās ar naudu) pasūtīja vēl glāzi punša, ko par abiem izdzēra, un saruna ritēja vēl mundrāk. Galvenais sarunas priekšmets, protams, bija misters Peksnifs ar savu ģimeni; Toms Pinčs ar asarām acīs attēloja šās ģimenes neizmērojamo augstsirdību tik spilgtās krāsās, ka ikvienam normāli jūtošam cilvēkam vajadzētu mesties ceļos šādu ļaužu priekšā; misters Peksnifs, protams, to nebija paredzējis un iedomājies, citādi viņš (aiz sava lielā kautruma) nekad nebūtu sūtījis misteru Pinču pēc jaunā skolēna.

Tā nu viņi brauca, brauca un brauca, kā stāsta pasakās, kamēr beidzot kļuva redzamas mirgojošās ciemata ugunis un zvanu torņa garā ēna kapsētas zālē it kā uz milzu pulksteņa (ak vai, paša nekļūdīgākā!) ciparnīcas; paklausot debess spīdekļu kustībai, tas atzīmē dienu, nedēļu un gadu ašo gaitu ar savu mainīgo ēnas pirkstu šai svētajā zemē.

—  Glīta baznīca! — Martins sacīja, redzēdams, ka viņa ceļabiedrs pietur jau tā kūtro zirgu, tuvojoties tai.

—  Vai ne? — Toms ar lielu lepnumu atsaucās. — Un tanī ir visjaukākās ērģelītes pasaulē. Es tās spēlēju.

—  Patiešām? Diezin vai tas atmaksājas. Vai jūs daudz nopelnāt?

—   Itin neko, — Toms atbildēja.

—   Nu, nu, — viņa draugs nosacīja. — Kā redzu, jūs esat liels savādnieks.

Iestājās klusuma bridis.

—   Kad es teicu «itin neko», — misters Pinčs līksmi piezīmēja, — tad es kļūdījos un nepasacīju, ko domāju, jo man tas sagādā lielu prieku un dod iespēju pavadīt dažas laimīgas stundas. Un nesen liktenis mani apveltīja vēl ar ko citu, tikai nezinu, vai jums būs patika klausīties.

—   Kāpēc tad ne? Kas tas bija?

—   Es redzēju, — Toms pazemināja balsi, — pašu piemīlīgāko un daiļāko seju, kādu vien var iedomāties.

—  Es varu gan tādu iedomāties, — viņa draugs domīgi sacīja, — ja vien mana atmiņa nav galīgi zudusi.

—  Viņa ieradās pirmo reizi, — Toms turpināja, uzlicis viņam roku uz pleca, — agri no rīta, kad tikko ausa gaisma; kad es atskatījos un ieraudzīju viņu durvīs, tad vai sastingu; sākumā man likās, ka tā ir parādība. Pēc mirkļa es, protams, atjēdzos un, paldies dievam, tik ātri, ka nemaz nepārstāju spēlēt.

—   Kāpēc tad «paldies dievam»?

—  Kāpēc? Tāpēc, ka viņa stāvēja un klausījās. Man bija brilles, un es viņu redzēju pa aizkaru spraugu tikpat skaidri kā patlaban jūs; tā bija skaistule. Pēc brīža viņa nozuda, bet es spēlēju, kamēr vien viņa varēja dzirdēt.

—   Kāpēc jūs tā darījāt?

—   Vai tad jūs nesaprotat? — Toms atbildēja. — Viņa varēja iedomāties, ka neesmu to redzējis, un atnākt atkal.

—  Vai viņa atnaca?

—  Zināms. Tūliņ nākamajā rītā un vakarā tāpat; aizvien tādā laikā, kad baznīcā nav ļaužu, un pastāvīgi viena pati. Es cēlos agrāk un paliku baznīcā ilgāk, lai durvis būtu vaļā, kad viņa ierodas, un lai ērģeles spēlētu, citādi viņa justos vīlusies. Viņa apmeklēja baznīcu vairākas dienas no vietas un vienmēr palika paklausītiem. Bet nu viņa ir aizbraukusi, un no visa neticamā šai plašajā pasaulē visneticamākais ir tas, ka rnan vēl kādreiz gadīsies ieraudzīt viņas seju.

—  Vai jūs nekā par viņu nezināt?

—   Nē.

—   Un nekad nesekojat viņai, kad ta gaja projām?

— Kāpēc lai es to būtu darījis? — Toms Pinčs atteica. — Mana sabiedrība taču viņai nebija vajadzīga. Viņa nāca klausīties ērģeles, nevis sastapties ar mani; par ko lai es aizbiedētu viņu no vietas, kas tai bija iepatikusies? Nē, lai dievs stāv viņai klāt! — Toms izsaucās. — Lai sagādātu viņai kaut dažas minūtes prieka, es spēlētu ērģeles ik dienas līdz pašam vecumam; es būtu laimīgs, ja viņa, domādama par muziķu, kādreiz atcerētos arī nabaga muzikantu, un tā būtu man vislielākā balva, ja viņa iedomātu par mani kopā ar to, kas viņai mīļš!

Jaunais skolēns acīm redzot bija krietni vien pārsteigts par šādu mistera Pinča mazdūšību un droši vien būtu kaut ko sacījis vai pat devis labu padomu, taču tobrīd viņi piebrauca pie mistera Peksnifa mājas durvīm — šoreiz pie parādes durvīm — par godu tik svinīgam un prieka pilnam gadījumam. Zirgu saņēma tas pats zirgupuisis, kuru misters Pinčs šorīt bija lūdzis pievaldīt straujo dzīvnieku; nodevis šo četrkājaino puiša gādībā un čukstus piekodinājis misteram Čezlvitam ne ar pušplēstu vārdu nepieminēt to, kas tam jūtu pārpilnībā uzticēts, Toms veda jauno skolēnu iekšā, lai nekavējoties iepazīstinātu to ar misteru Peksnifu.

Misters Peksnifs acīm redzot nebija gaidījis viņus tik drīz: viņš bija apkrāvies ar atvērtām grāmatām un ar zīmuli mutē un cirkuli rokā skatījās te vienā, te otrā sējumā, kur bija milzums matematisku zīmējumu, tik sarežģītu, ka tie atgādināja schematisku iluminācijas attēlojumu. Arī mis Ceritija nebija gaidījusi viesus un, apsēdusies pie prāva pīta groza, nodarbojās ar sazin kādu neiedomājamu naktsmiču šūšanu trūcīgajiem. Tāpat mis Mersija nebija viņus gaidījusi un, atsēdusies uz sava soliņa, pielaikoja — žēlīgais dievs! — apakšsvārkus kaimiņu meitēna lellei, kuru bija apsolījusies uzpost; tā bija pieaugusi lelle, īsta jaunkundze, un tāpēc mis Mersija samulsa vēl vairāk; lelles cepuri viņa bija aiz lentes piesējusi pie kādas no savām gaišajām cirtām, lai šī cepure nenoklīstu vai kāds tai neuzsēstos virsū. Būtu ārkārtīgi grūti, varbūt pat neiespējami iedomāties tik negaidīti pārsteigtu ģimeni, kāda bija Peksnifu ģimene šai reizē.

—  Mīļais dievs! — izsaucās misters Peksnifs, pacēlis acis un pārmainīdams izklaidīgo sejas izteiksmi pret priecīgi pārsteigtu. — Jūs jau klāt! Martin, manu dārgo zēn, kāds man prieks, ka redzu jūs savā vienkāršajā mītnē!

Ar šādu laipnu sveicienu misters Peksnifs mīļi apskāva Martinu un vairākkārt paplikšķināja ar labo roku viņam pa muguru, it kā nespēdams izteikt savas jūtas vārdos.

—   Un te ir manas meitas, Martin, — viņš attapies turpināja, — manas abas vienīgās meitas, kuras jūs neesat redzējis — ak, šīs bēdīgās ģimeņu nesaskaņasl — kopš tā laika, kad vēl kā bērni rotaļājāties kopā. Nē, nē, manas mīļās, nav jāsarkst par to, ka jūs ierauga, strādājot jūsu parastos ikdienas darbus. Mēs gatavojāmies uzņemt jūs kā viesi, Martin, mūsu mazajā parādes viesistabā, — misters Peksnifs smaidīdams runāja, — bet tā man labāk patīk, tā man patīk daudz labāk!

Ak svētītā nevainības zvaigzne, lai kur tu atrastos, bet tobrīd tu koši iemirdzējies etera viļņos, kad abas mis Peksnifas pietvīkušas pasniedza Martinam savas lilijziedu rociņas sasveicinoties! Kā tu mirgoji it kā trīsēdama līdzjūtībā, kad mis Mersija, atcerējusies savām cirtām piesprausto lelles cepuri, aizgriezās, slēpdama daiļo sejiņu, kamēr viņas lēnprātīgā māsa norāva cepuri un par maiga māsas pārmetuma zīmi vieglītēm iesita Mersijai pa apaļo plecu!

—  Bet sakiet, Martin, — misters Peksnifs atraisījās no šās ainas vērošanas un draudzīgi satvēra mistera Pinča elkoni, — kā jūs saņēma mūsu draugs?

—  Ļoti labi, ser. Mēs ar viņu esam nodibinājuši vislabākās attiecības, varat man ticēt.

—   Lāga vecais Toms Pinčs! — misters Peksnifs sacīja, nolūkojoties viņā ar liegām skumjām. — Ak! Liekas, vēl vakardien Toms bija zēns, tikko no skolas sola nācis. Bet, kad tā padomā, — cik daudz gadu jau pagājis, kopš Tomass Pinčs un es sastapāmies dzīves ceļosi

Misters Pinčs nespēja izteikt ne vārda. Viņš bija pārāk aizkustināts. Viņš tikai spieda sava patrona roku par pateicības zīmi.

—   Un mēs ar Tomasu Pinču, — misters Peksnifs turpināja izjustā balsī, — iesim arī tālāk pa šo ceļu kā uzticami un nešķirami draugi! Un, ja vienam no mums gadīsies kāda liksta liktenīgajos dzīves krustceļos, tad otrs to nepametīs bez pajumtes un gādās, lai pie tā slimības gultas plaukst Cerība un Dāsnums!

—   Nu, nu, nu! — viņš piemetināja priecīgākā tonī, spiezdams mistera Pinča elkoni. — Nerunāsim vairs par to! Martin, dārgais draugs, lai jūs šais sienās justos kā mājās, ļaujiet man parādīt, kā un kur mēs dzīvojam. Iesim!

Viņš paņēma degošu sveci un dzīrās iet ārā sava jaunā radinieka pavadībā, taču pie durvīm atskatījās:

—  Vai nenāksiet mums līdzi, Tom Pinč?

Jā, ar prieku, kaut vai nāvē — Toms būtu sekojis viņam visur, būtu laimīgs atdot dzīvību par tādu cilvēku!

—   Šī, — misters Peksnifs atvēra durvis uz pretējo istabu, — ir tā mazā telpa, ko pirmīt pieminēju. Manas meitenes lepojas ar to, Martin. Un te, — viņš atvēra citas durvis, — ir tā mazā istabiņa, kur dzimuši visi mani darbi (niecīgi pat tai vislabākajā gadījumā). Mans portrets, ko gleznojis Spillers. Mans krūšutēls, ko veidojis Spokers. Visi uzskata, ka krūšutēls stipri līdzīgs oriģinālām. Es pats arī saskatu kaut kādu līdzību kreisās nāss apakšējā daļā.

Arī Martins pievienojās visu domām, tikai aizrādīja, ka krūšutēlam trūkstot apgarotības. Misters Peksnifs atbildēja, ka arī citi esot atklājuši šo trūkumu. Zīmīgi, ka jaunajam radiniekam tāpat tas dūries acīs. Misteram Peksnifam esot ļoti patīkami pārliecināties, ka Martinam tik ass skatiens.

—   Te jūs redzat dažādas grāmatas, — misters Peksnifs turpināja, pamādams ar roku uz sienu, — kas saistās ar mūsu profesiju. Es arī pats esmu šo to uzrakstījis, kaut gan vēl neesmu publicējis. Uzmanīgāk, te ir kāpnes. Un šeit, — viņš pavēra kādas durvis, — es lasu vakaros, kad manējie domā, ka esmu jau sen miega mātes klēpī. Dažreiz es tā nodaru vairāk pāri savai vese

li)

iibai, nekā pats to varu attaisnot, taču «māksla ir mūžīga, bet dzīve īsa». Kā redzat, arī te ir viss vajadzīgais pie rokas, lai varētu uzskicēt pēkšņi radušos domu.

Viņš paskaidroja savus vārdus, norādīdams uz mazu, apaļu galdiņu ar lampu, ap kuru bija izvietoti dažāda formātā papīri, gumija un rasetne tam gadījumam, ja kāda celtnieciska ideja apmeklētu misteru Peksnifu naktī, jo tad viņš, izlēcis no gultas, varētu to tūdaļ padarīt nemirstīgu.

Misters Peksnifs attaisīja vēl kādas durvis tai pašā stāvā un tūliņ aizcirta, it kā pār šās istabas slieksni būtu aizliegts pārkāpt. Taču viņš palika turpat stāvam un smaidot sacīja:

—   Bet kāpēc gan ne?

Martins nezināja, ko teikt, jo nekā nesaprata. Tāpēc misters Peksnifs atbildēja pats, plaši atvērdams durvis:

—  Manu meitu istaba. Citu acīm — nabadzīga istabiņa otrajā stāvā, bet viņām — vesela pasaku valstība. Spodrība. Svaigs gaiss. Augu valsts, kā jūs redzat: hiacintes, tāpat grāmatas, spārnotie draugi (tos gan pārstāvēja viens pats noplucis zvirbulis bez astes, kas bija speciāli uznests no virtuves). Visādi nieciņi, kas iepriecina meiteņu sirdis. Vairāk nekā. Tas, kas ciena saltu greznību, meklēs to šeit veltīgi.

To sacījis, viņš uzveda abus trešajā stāvā.

—   Un šeit, — misters Peksnifs turpināja, plaši atvērdams jau agrāk minētās ievērības cienīgās telpas durvis,— šeit ir tā istaba, kur papildinājies zināšanās ne viens vien talants, vismaz es tā domāju. Šai istabā man ir dzimusi kāda zvanu torņa ideja, kuru es kādreiz dāvāšu cilvēcei. Šeit mēs strādājam, dārgais Martin. No šās istabas nācis ne viens vien arehitekts; vairāki, vai ne, mister Pinč?

Toms to apstiprināja; vēl vairāk, — viņš taru pilnīgi ticēja.

—   Te jūs redzat, — misters Peksnifs aši apgaismoja ar sveci vienu rasējumu pēc otra, — dažas mūsu nodarbību pēdas. Solsbcrijas katedrale no ziemeļiem. Tā pati no dienvidiem. No austrumiem. No rietumiem. No dienvidaustrumiem. No ziemeļrietumiem. Tilts. Nabagmāja.

Cietums. Baznīca. Pulvera noliktava. Vīna pagrabs. Portiks. Lapene. Ledus pagrabs. Plāni, profili, šķērs griezumi — viss, kas vajadzīgs. Un te, — viņš piemetināja, ieejot lielā istabā ar četrām šaurām gultiņām tai pašā stāvā, — te ir jūsu istaba; misters Pinčs ir jūsu klusais istabas biedrs. Skats uz dienvidiem, burvīga ainava; mistera Pinča mazā bibliotēka, kā redzat; ļoti ērti un patīkami. Ja jūs vēlētos ko pievienot šīm ērtībām, varat prasīt man to katrā laikā. Pat svešiniekiem šai zinā netiek celti nekādi ierobežojumi, kur nu vēl jums, dārgais Martin.

Tā bija neapstrīdama patiesība, un, lai apstiprinātu mistera Peksnifa vārdus, jāpiemetina, ka jebkuram skolēnam bija atļauts prasīt visu, kas vien tam ienāca prātā. Daži jauni džentlmeņi veselus piecus gadus no vietas bija prasījuši vienu un to pašu, un neviens nebija tiem liedzis prasīt.

— Kalpotāji guļ bēniņos, — misters Peksnifs piebilda. — Tas nu ir viss. — Un pēc tam, pašapmierināti uzklausīdams sava jaunā drauga uzslavas, ko tas veltīja visam iekārtojumam, atveda viņus atpakaļ viesistaba.

Te bija notikušas lielas pārmaiņas: priekšdarbi diezgan liela apmēra dzīrēm gandrīz jau pabeigti un abas mis Peksnifas ar vislaipnakajām sejām gaidīja viņus atgriežamies. Galdu rotāja divas pudeles jāņogu vīna — sarkana un balta, šķīvis ar sendvičiem (ļoti gariem un ar ļoti trūcīgu saturu); otrs šķīvis ar āboliem, trešais ar jūrnieku sausiņiem (kā zināms, visai sulīga un garšīga barība); trauciņš ar krimstalainām apelsinu šķēlītēm, apvārtītām pūdercukurā, un pilnīgi pārakmeņojies mājas cepums. Misteram Pinčam aizrāvās elpa, skatot visu šo pārpilnību, jo, lai gan jaunpienākušos skolēnus radināja pie vilšanās pakāpeniski, sevišķi attiecībā uz vīnu, kas bija izgājis cauri tik daudzām atšķaidīšanas stadijām, ka dažkārt jaunais džentlmenis divu nedēlu laikā netika līdz pirmavotam, tās tomēr bija dzīres — kaut kas līdzīgs lordmēra mielastam ģimenes apstākļos, kaut kas tāds, kas iespiežas atmiņā uz ilgiem laikiem un dod vielu pārdomām.

Misters Peksnifs uzaicināja sabiedrību parādīt godu šim cienastam, kam bez savām galvenajām vērtībām bija vēl viena laba papildu īpašība, un proti — tas atradās visciešākajā saskaņā ar laiku: bija tāds pats auksts un sauss.

—  Martins, — viņš sacīja, — sēdēs starp jums abām, manas dārgās, bet misters Pinčs man blakus. Dzersim uz mūsu jaunā drauga veselību, lai mums labi klātos visiem kopā! Martin, mans dārgais draugs, uz jūsu laimi! Mister Pinč, ja jūs tā taupīsiet vīnu, mēs saķildosimies.

Un, pūlēdamies neviebties no skābā vīna (kā vienmēr, saudzēdams citu jūtas), misters Peksnifs pats parādīja godu savam uzsauktajam tostam.

—  Šis kopojums, — viņš noteica, domādams sabiedrību, nevis vīnu, — ir atalgojums cilvēkam par dažu labu vilšanos un nepatikšanām. Līksmosimies! — un viņš uzkoda pēc vīna malka jūrnieku sausiņu. — Tā sirds ir nožēlošanas vērta, kas nekad nelīksmojas, bet mūsējās tādas nav. Nē!

Šādi ierosinādams jautrību, viņš centās izklaidēt un pamielot visu sabiedrību, kamēr misters Pinčs, varbūt gribēdams pārliecināties, ka viss dzirdētais un redzētais nav tikai burvīgs sapnis, bet īstenība, ēda visu pa kārtai, it īpaši trūcīgā satura sendvičus. Arī vīnu viņš dzēra netaupīdams un, atceroties mistera Peksnifa vārdus, tik centīgi «apkaroja» pudeli, ka ikreiz, tiklīdz Toms piepildīja glāzi, mis Ceritija nenocietās un, lai gan bija apņēmusies būt laipna, uzmeta viņam šausmu pilnu skatienu kā rēgam. Misters Peksnifs šādos mirkļos arī tapa domīgs, ja ne noskumis; iespējams gan, ka, zinādams šā dzēriena īpašības, viņš klusībā apsvēra, kas notiks ar misteru Pinču rīt, un mēģināja atcerēties drošāko līdzekli pret vēdergraizēm.

Martins bija jau paspējis sadraudzēties ar abām mis Peksnifām, un viņi pašiem par patiku jautri apmainījās atmiņām par bērnības dienām. Mis Mersija nevaldāmi smējās par itin visu, ko vien runāja pie galda, un laiku pa laikam, paskatīdamās uz mistera Pinča starojošo seju, paļāvās tādai smieklu lēkmei, ka daudz netrūka no histērijas. Taču viņas prātīgākā māsa norāja to par šādiem jautrības uzliesmojumiem, pikti čukstot, ka te neesot par ko smieties un ka šai drīz zudīšot pacietība, taču parasti rājēja pati sāka smieties — gan daudz apvaldītāk par māsu, izsacīdamās, ka tas patiešām esot mazliet par daudz smieklīgi un to neesot iespējams noskatīties bez smiekliem.

Tikmēr sen jau bija pienācis laiks atcerēties seno laiku filozofa atklātās lielās patiesības pirmo punktu, proti, kā iemantojama bagātība, veselība un gudrība; šā izteiciena neapstrīdamību daudzkārt pierādījuši skursteņslauķi un citi ļaudis, kas agri cēlušies un laikā gājuši gulēt, tā iedzīvodamies milzu bagātībā. Abas jaunās lēdijas tūliņ piecēlās un, atvadījušās no mistera Čezlvita visai maigi, no sava tēva visai godbijīgi, bet no mistera Pinča visai žēlīgi, devās uz savu pasaku valstību. Misteram Peksnifam iegribējās katrā ziņā pašam pavadīt savu jauno draugu uz tā istabu, lai pārliecinātos, vai tam būs tur ērti, tāpēc, paņēmis Martinu zem rokas, viņš vadīja to uz guļamistabu, un misters Pinčs sekoja, nesdams sveci.

—  Mister Pinč, — Peksnifs sacīja, sakrustojis rokas un atsēdies kādā no tukšajām gultām, — es neredzu kniebļu uz svečtura. Vai jūs neizdarītu man pakalpojumu un nenoietu lejā pēc knaiblēm?

Misters Pinčs, priecādamies, ka var būt noderīgs, nekavējoties devās lejā pēc knaiblēm.

—  Jums jāatvaino Tomass Pinčs par to, ka viņam trūkst slīpējuma, — Peksnifs sacīja ar pielaidīgu un nožēlojošu smaidu, tiklīdz misters Pinčs bija izgājis ārā. — Toties nodomi viņam labi.

—  Viņš ir ļoti labs cilvēks, scr.

—  O jā, — misters Peksnifs piekrita. — Jā. Tomasam Pinčam ir vislabākie nodomi. Viņš atceras tos, kas viņam labu darījuši. Man vēl nav vajadzējis nožēlot, ka esmu draudzīgi izturējies pret viņu.

—   Un nevajadzēs arī, ser, tā es domāju.

—  Jā, — misters Peksnifs piebalsoja. — Jā. Ceru, ka nevajadzēs. Viņš, nabadziņš, vienmēr cenšas darīt visu, kas viņa spēkos, bet tam trūkst jebkāda talanta. Izmantojiet viņa pakalpojumus, Martin, cik vien jums vajag!

Vienīgais Tomasa Pinča trūkums ir tas, ka viņš dažreiz aizmirst savu stāvokli, bet to var viegli izlabot. Lāga dvēselei Jūs redzēsiet, ka ar viņu nebūs grūti saprasties. Ar Tabu naktil

—   Ar labu nakti, ser!

Tieši tobrīd ienāca misters Pinčs ar knaiblēm.

—    Labu nakti arī jutns, mister Pinč, — Peksnifs noteica. — Saldu dusu jums abiem, mani draugi! Lai dievs jūs svētī! Lai dievs jūs svētī!

Piesaucis visai kvēli šādu svētību pār savu jauno draugu galvām, misters Peksnifs devās uz savu istabu, bet jaunekļi, juzdamies stipri noguruši, drīz vien iemiga. Ja Martins arī redzēja kādu sapni, tad tam izskaidrojums būs atrodams šā vēstījuma turpmākajās lappusēs. Tomasam Pinčam sapņos rādījās visādi svētki, baznīcu ērģeles un eņģeļiem līdzīgi Peksnifi. Taču pagāja krietns laika sprīdis, iekams misters Peksnifs redzēja kādu sapni vai vismaz pieskārās ar galvu spilvenam, jo viņš vismaz divas stundas nosēdēja savā istabā kamina priekšā, lūkodamies oglēs un iegrimis dziļās domās. Tomēr galu galā arī viņš iemiga un redzēja sapņus. Tā klusajās nakts stundās zem viena un tā paša jumta var patverties vēl vairāk nesakarīgu un pretrunīgu murgu nekā vājprātīgā smadzenēs.

VI NODAĻA SATUR KOPA AR CITĀM SVARĪGĀM ZIŅĀM, KAS SKAR MISTERU PEKSNIFU UN ARCHITEKTURU, ARI JO SĪKU APRAKSTU, KĀDUS PANĀKUMUS GUVA MISTERS PINCS CEĻA UZ JAUNĀ SKOLĒNA DRAUDZĪBAS UN UZTICĪBAS IEKAROŠANU.

Bija rīts, un daiļā Aurora, par kuru tik daudz runāts, rakstīts un dziedāts, ieknieba ar sārtajiem pirkstiņiem mis Peksnifas degunā. Dieviete bija ieņēmusies šādu draisku paradumu jokoties ar mīlīgo Čeritiju; nicināmās prozas valodā tas nozīmētu, ka jaukās meičas degungals brokastlaikā allaž bija sarkans. Taisnību sakot, dienas pirmajā pusē viņas deguns pastāvīgi izskatījās nosalis un spīdēja kā noberzts ar smilšpapīru; līdzīga parādība bija vērojama viņas raksturā, kam arī rīta pusē piemita kas dzēlīgs un sīvs, it kā, gleznaini izsakoties, viņas noskaņojuma nektārā būtu pieliets pārāk daudz citrona sulas, tā samaitājot dzēriena garšu.

Šī dzēlīguma pārpilnība daiļās jaunavas raksturā parasti izpaudās tā, ka viņa vēl vairāk atšķaidīja ar ūdeni mistera Pinča jau tā plāno tēju, samazināja viņa sviesta porciju līdz mikroskopiskiem apmēriem un tā joprojām. Bet torīt pēc iepazīšanās banketa viņa ļāva misteram Pinčam rīkoties pilnīgi brīvi un neierobežoti ar visu ēdamo un dzeramo, un tas tā pārsteidza un samulsināja nabaga Tomu, ka viņš, līdzīgi vārgam cietumniekam, kas izlaists no cietuma mūriem sava mūža pēdējās dienās, nezināja, kā izlietot brīvību, un, šaubu un nemiera pārņemts, sāka ilgoties pēc laipnas rokas, kas nokasītu sviestu no viņa maizes rieciena, ierobežotu cukura devu līdz vienam gabaliņam, — vārdu sakot, parādītu visas ierastās uzmanības zīmes. Bez tam Tomu šausmināja pašpārliecinātais jaunais skolēns, kas pastāvīgi «traucēja» misteru Peksnifu ar lūgumu pasniegt maizi un visai aukstasinīgi uzlika uz sava šķīvja vienīgi Peksnifam domāto šķiņķa šķēli. Acīm redzot Martins uzskatīja savu rīcību par pilnīgi dabisku un gaidīja, ka Toms sekos viņa piemēram, jo katrā izdevīgā mirklī aizrādīja šim jauneklim, ka tas «ēdot kā cālis», — īsi sakot, runāja tik bīstamu valodu, ka Toms neiedrošinājās pacelt acis un jutās kā ļaundaris, kas pastrādājis nekrietnu noziegumu pret misteru Peksnifu. Patiešām, šāda mocība uzklausīt visas ģimenes priekšā tik nesmalkjūtīgus aizrādījumus varēja atvietot jebkuras brokastis, nemaz nerunājot par pārdomām, ko tā ierosināja, tāpēc tiklab mistera Pinča rīcības spējas, kā ēstgriba stipri samazinājās, lai gan šorīt viņš bija juties visai izsalcis.

Taču jaunās lēdijas un pats misters Peksnifs par spīti šiem smagajiem pārbaudījumiem nebūt nezaudēja labo omu, lai gan bija jūtams, ka starp viņiem pastāv kāda slepena noruna. Kad brokastis tuvojās beigām, misters

Peksnifs smaidīdams paskaidroja vispārējā priecīgā noskaņojuma iemeslu.

—  Tas negadās bieži, Martin, — viņš sacīja, — ka es un manas meitas pametam mierīgo mājas pavardu un ļaujamies pasaulīgo izpriecu virpulim, bet šoreiz mēs esam nolēmuši tā rīkoties.

—   Vai patiešām, ser! — izsaucās jaunais skolēns.

—  Jā, — misters Peksnifs apstiprināja, sizdams ar vēstuli, ko turēja labajā rokā, pa kreisās rokas delnu.

—   Te ir uzaicinājums ierasties Londonā, — darīšanās, dārgais Martin, stingri profesionālās darīšanās, — un es jau sen esmu solījis savām meitenēm, ka tās varēs mani pavadīt, tiklīdz radīsies izdevība. Mēs braucam šovakar ar diližansu, līdzīgi seno laiku balodim, un atgriezīsimies ar olivas zaru ne agrāk kā pēc nedēļas. Ar olivas zaru es domāju mūsu nelielo bagažu, — misters Peksnifs paskaidroja.

—  Ceru, ka jaunajām lēdijām šis ceļojums sagādās daudz prieka, — Martins piezīmēja.

—   Kā nu ne! — izsaucās Merrija, sasizdama rokas.

— Ak dievs! Čeritij, dārgumiņ, padomā tikai — Londona!

—   Dedzīgais bērns! — misters Peksnifs noteica, sapņaini vērdamies jaunākajā meitā. — Šīm jaunu dienu cerībām piemīt kāds melancholisks jaukums. Patīkami apzināties, ka tās nekad nepiepildīsies. Atceros, arī es pats bērnības dienās domāju, ka marinēti gurķi aug kokos un ziloņi nāk pasaulē ar segtu sēdekli uz muguras. Vēlāk es uzzināju, ka īstenībā nebūt nav tā, pat ne uz to pusi, taču šādi sapņi mani priecināja grūtu pārbaudījumu brīžos. Pat tad, kad es ar sāpēm atklāju, ka esmu sildījis pie savām krūtīm čūsku cilvēka izskatā, — pat šai nestundā tie bija mans mierinājums.

Dzirdot šo baigo norādījumu uz Džonu Vestloku, misters Pinčs tikko neaizrijās ar tējas malku, jo nupat šorīt bija saņēmis no Vestloka vēstuli, kas misteram Peksnifam bija pārāk labi zināms.

—  Jūs tad nu parūpēsieties, mans dārgais Martin, — misters Peksnifs turpināja atkal jautrā omā, — lai mūsu prombūtnē neizlaupa māju. Mēs atstājam visu jūsu uzraudzībā. Te nav nekādu noslēpumu, nekas nav aiz atslēgas, viss pieejams. Pretstatā tam jauneklim austrumu pasakā, kas saucās, ja nemaldos, vienacis kalendars … vai ne, mister Pinč?

—  Vienacis kalenders man šķiet, ser, — Toms nošļupstēja.

—   Manuprāt, tas ir gandrīz viens un tas pats, — misters Peksnifs pielaidīgi pasmaidīja, — vismaz manā laikā tā domāja. Pretstatā šim jauneklim, mans dārgais Martin, mēs jums ne tikai neaizliedzam ieskatīties visos mājas kaktiņos, bet pat lūdzam justies visur kā saimniekam. Līksmojieties, mans dārgais Martin, kaujiet treknu teļu un taisiet mielastu, ja jums tā patīk!

Protams, nevienam nebija nekādu iebildumu pret to, ka Martins nokautu un izlietotu savā labā kādu teju, treknu vai liesu, ja vien tāds mājā atrastos, bet, tā kā mistera Peksnifa ganībās negānījās nekādi teļi, tad viņa priekšlikums jāuzlūko kā vienkārša laipnība, nevis kā reāls viesmīlības pierādījums. Ar šo daiļrunības ziedu sarunai tika pielikts punkts, jo, izsacījies šādā garā, misters Peksnifs piecēlās un devās uz architekturas talantu siltumnīcu, tas ir, uz pazīstamo telpu trešajā stāvā.

—   Palūkosimies, — viņš runāja, kravādamies pa papīriem, — ar ko jūs vislabāk varētu nodarboties manā prombūtnē. Kā būtu, ja jūs uzskicētu pieminekli Londonas lordmēram vai kapa plāksni šerifam, vai govju kūti kāda augstmaņa parkā? Zināt, — un misters Peksnifs sakrustoja rokas uz krūtīm un dziļdomīgā ziņkārē vērās savā jaunajā radiniekā, — man ļoti gribētos redzēt, kādu jūs iztēlojaties govju kūti.

Tomēr Martinu šis priekšlikums nemaz nesajūsmināja.

—  Aka, — turpinaja misters Peksnifs, — izkopj stingru gaurni. Laternas stabs, kā esmu novērojis, izdaiļo prātu un piešķir tam klasisku virzienu. Dekorativa aizkārtne brīnišķīgi ietekmē iztēli. Kā domājat, vai mums nesākt ar dekorativu aizkārtni?

—   Kā jums patīk, mister Peksnif, — Martins šaubīdamies atbildēja.

—   Pag, — šis džentlmenis viņu pārtrauca. — Tā kā jūs esat centīgs un turklāt veikls zīmētājs, tad pamēģiniet — ha, ha! — uzskicēt elementarskolu saskaņā ar šo iespiesto apkārtrakstu un tā prasībām. Goda vārds, — misters Peksnifs rotaļīgi turpināja, — man būs interesanti paskatīties, kas jums iznāks no šā projekta. Ko var zināt, varbūt jauneklim ar jūsu gaumi laimējas uzķert kaut ko pašu par sevi nerealizējamu un nepraktisku, kam es vēlāk varētu piešķirt formu. Jo īstenībā, mans dārgais Martin, īstenībā tikai pēdējie, noslēdzošie vilcieni ir tie, kas liecina par bagātīgu pieredzi un izsmalcinātu gaumi. Ha, ha, ha! Nē, patiešām, man būs prieks redzēt, kas jums iznāks no šās elementarskolas, — misters Peksnifs nobeidza lielā omulībā, plikšķinādams savam jaunajam draugam pa muguru.

Martins labprāt uzņēmās šo darbu, un misters Peksnifs nekavējoties izsniedza tam visus darba izpildīšanai nepieciešamos materialus, joprojām runādams par meistara rokas izdarīto noslēdzošo vilcienu maģisko iedarbību; daudzi stāstīja (protams, viņa vecie ienaidnieki, kas cits!), ka šī iedarbība patiešām esot apbrīnojama un saistoties ar burvestību, jo vairākos gadījumos ar meistara roku piezīmētais bēniņu lodziņš, virtuves durvis, pieci seši pakāpieni vai pat ūdens noteka pārvērta skolēna projektu par paša mistera Peksnifa darbu un sagādāja ienākumus šā džentlmeņa kabatai. Bet tāds jau ir talanta maģiskais spēks, ka tas pārvērš par zeltu visu, kam vien pieskaras!

—  Ja jums iegribēsies atpūtināt savu prātu, pārmainot nodarbošanos, — misters Peksnifs vēl aizrādīja, — tad Tomass Pinčs jums pamācīs plānu rasēšanas mākslu, palīdzēs uzrasēt mūsu sakņu dārza plānu, noteikt ceļa slīpumu starp mūsu māju un stabu krustceļos vai atradīs jums kādu citu derīgu un patīkamu darbu. Pagalmā ir kāds vezums ķieģeļu un daži desmiti vecu puķupodu. Ja jūs, mans dārgais Martin, izveidotu no tiem ko līdzīgu Pētera katedralei Romā vai Sofijas mošejai Konstantinopolē, tad tas būtu visai noderīgi jums un patīkami man, kad es pārbraukšu. Bet tagad, — misters Peksnifs nobeidza, — atstāsim uz kādu brīdi mūsu oficiālās attiecības un atgriezīsimies pie mūsu privātajām darīšanām. Man ļoti gribētos parunāties ar jums manā istabā, kamēr sakravāšu ceļasomu.

Martins sekoja viņam, un kādu stundu viņi pavadīja divatā, atstājuši Tomasu Pinču vienu pašu. Iznācis no mistera Peķsnifa istabas, jauneklis bija visai nerunīgs un sadrūmis un tāds palika visu dienu, tā ka Toms, veltīgi izmēģinājies atrast kādu piemērotu tematu sarunai, juta, ka smalkjūtība aizliedz traucēt Martina pārdomas, un neteica vairs ne vārda.

Tomam gan nebūtu bijis daudz laika sarunām pat tad, ja viņa jaunais draugs būtu valodīgāks: vispirms misters Peksnifs nosauca viņu lejā, lai Toms nostātos senlaiku statujas pozā uz somas un stāvētu, kamēr somu izdodas aizslēgt, pēc tam mis Ceritija pasauca viņu palīgā sasiet šķirstu, tad mis Mersija aicināja viņu salabot tās čemodānu; pēc tam Toms apsēdās un uzrakstīja etiķetes ar sīku saturu katram bagažas gabalam un piedāvājās nonest tos visus lejā, tad apņēmās pieskatīt, lai bagažu divos rokas ratiņos laimīgi aizgādatu līdz diližansa pieturai ielas galā, un palika apsargāt to, kamēr pienāks diližanss. Vārdu sakot, todien Toms nostrādājās ne mazāk par jebkuru nastu nesēju, taču aiz savas bezgalīgās labsirdības uzskatīja savus pakalpojumus par tīro nieku; beidzot, nosēdies uz bagažas un gaidot, kad ieradīsies Peksnifs ar meitām jaunā skolēna pavadībā, Toms atvieglots nopūtās cerībā, ka būs visu izdarījis pa prātam savam labdarim.

— Es gan bažījos, — Toms runāja pats ar sevi, izņēmis no kabatas vēstuli un slaucīdams sviedrus, jo bija sakarsis aiz piepūles, lai gan diena bija auksta, — ka man nebūs laika viņai rakstīt, bet tas gan būtu trakoti žēl, jo sūtīt vēstuli no šejienes pa pastu nav viegli cilvēkam ar tukšāku kabatu. Kā viņa nopriecāsies, nabadzīte, kad ieraudzīs manu rokrakstu un uzzinās, ka Peksnifs vēl tikpat labs pret mani! Es labprāt būtu palūdzis Džonu Vestloku apmeklēt viņu un pastāstīt, kā man klājas, bet baidījos, ka Džons var sarunāt ko ļaunu par Peksnifu un apbēdināt viņu. Bez tam viņa dzīvo pie smalkiem ļaudīm, un jauna cilvēka apmeklējums var viņai sagādāt nepatikšanas. Nabaga Rutai

Tomam Pinčam tapa mazliet skumji, taču tikai uz brītiņu, jo viņš drīz vien nomierinājās un prātoja tālāk:

—   Kas es par nejauku radījumu (tikai Džons allaž mēdz sacīt, k? es esmu labs cilvēks; lāga dvēsele tas Džons un vienmēr labā omā; žēl, ka viņš tā necieš Peksnifu) — skumstu tāpēc, ka dzīvojam šķirti; man vēl vajadzēja priecāties, ka man laimējies un esmu nokļuvis šeit. Es laikam būšu dzimis kreklā, citādi es nebūtu sastapies ar Peksnifu. Un cik lieliski man veicas ar jauno skolēnu! Pirmo reizi redzu tik laipnu, augstsirdīgu un patiesu cilvēku! Mēs uzreiz sadraudzējāmies, bet viņš taču ir Peksnifa radinieks, gudrs, apdāvināts jauneklis, kam viss dzīvē pašķiras! Re, tiklīdz piemin, tā klāt — nāk pa ielu ar tādu seju, it kā iela piederētu viņam.

Patiešām, jaunais skolēns, kuru nemaz nemulsināja gods vest zem rokas mis Mersiju Peksnifu un klausīties jaunās lēdijas izjustos atvadu vārdus, parādījās kopā ar mis Čeritiju un misteru Peksnifu. Arī diližanss tūliņ bija klāt, un Toms, nezaudējot laiku, lūdza misteru Peksnifu nodot vēstuli.

—  Ahā! — misters Peksnifs noteica, paskatījies uz adresi. — Jūsu māsai, Tomas. Jā jel, jā, vēstule tiks nodota, mister Pinč, esiet bez bažām. Māsa to noteikti saņems, mister Pinč.

Viņš sniedza šo solījumu tādā labvēlīgā aizbildņa tonī, ka Toms Pinčs tūdaļ sajuta, kādu lielu pakalpojumu ir lūdzis '(līdz šim tas viņam nebija ienācis prātā), un no sirds pateicās misteram Peksnifam. Abas mis Peksnifas kā vienmēr sāka smieties, jau padzirdējušas pieminam mis Pinčas[4] vārdu. vai tās nav šausmas! Iedomājieties — mis Pinča! Dievs, stāvi klāt!

Viņu jautrība Tomu iepriecināja, jo viņš to uzskatīja par labvēlības un sirsnības zīmi. Tāpēc viņš arī pats pasmējās, berzējot rokas, un visai moži novēlēja lēdijām patīkamu ceļojumu un laimīgu atgriešanos. Diližanss ar olivu zariem ārpusē un baložiem iekšā jau sen bija projām, bet Toms vēl stāvēja uz ceļa, mādams ar roku un klanīdamies; jauno lēdiju neparastā laipnība bija viņu tā aizkustinājusi, ka viņš uz brīdi bija pavisam piemirsis Martinu, kas domīgi stāvēja, atslējies pret ceļa stabu, un, kopš bija iesēdinājis abas Peksnifu jaunavas diližansā, nenovērsdamies raudzījās lejup.

Abus atžilbināja pilnīgais klusums, kas iestājās pēc kņadas un diližansa rīboņas, un saltais ziemas gaiss. Viņi apgriezās, kā norunājuši, un rokrokā devās mājup.

—   Kāds jūs esat skumīgs! — Toms sacīja. — Kas jums kait?

—   Nekas tāds, par ko būtu vērts runāt, — Martins atbildēja. — Drusku vairāk par to, kas bija vakar, un, ceru, krietni vairāk par to, kas būs rīt. Vienkārši slikta oma, Pinč.

—   Ko jūs sakāt! — Toms izsaucās. — Es atkal, gluži otrādi, esmu ļoti labā omā un sevišķi noskaņots uz sarunām. Vai nav tiesa, tas ir visai laipni no jūsu priekšgājēja Džona puses, ka viņš man atrakstīja?

—  Jā, protams, — Martins nevērīgi atbildēja. — Es domāju, viņš jūtas tik omulīgi, ka nemaz neatliek laika jūs atcerēties.

—   Es pats biju tādās domās, — Toms attrauca, — taču, redziet, viņš tur savu solījumu un raksta: «Dārgais Pinč, es jūs bieži atceros» — un tā tālāk, ļoti uzmanīgi un smalkjūtīgi.

—  Jādomā, viņš patiešām lāga puisis, — Martins diezgan īgni piezīmēja, — jo diezin vai domā tā, kā raksta.

—  Tātad jums liekas, ka viņš tā nedomā? — Toms cieši ielūkojās sava ceļabiedra sejā. — Jums liekas, ka viņš to raksta, lai mani iepriecinātu?

—   Nu, vai tad iespējams, — Martins nopietnākā balsī atbildēja, — ka jauns cilvēks, nule izsprucis no šās suņu būdas un guvis iespēju izpriecāties Londonā pēc sirds patikas, atradīs laiku vai vēlēšanos kavēties atmiņās pie kāda, kas palicis šeit? Sakiet pats, Pinč, vai tā var būt!

Misters Pinčs pēc īsām pārdomām atteica jau daudz gurdākā balsī, ka patiešām neprāts esot uz to cerēt un, protams, Martinam tas labāk jāzinot.

—   Protams, ka es to labāk zinu, — Martins apstiprināja.

—   Es arī pats to jūtu, — misters Pinčs lēnprātīgi piekrita. — Es arī tā saku. — Šai īsajai atbildei sekoja ilgs klusums, ko nekas vairs nepārtrauca. Bija jau tumšs, kad abi ieradās mājās.

Mis Ceritija Peksnifa, atrazdama par neiespējamu paņemt diližansā līdzi vakarējo dzīru atliekas un necerēdama saglabāt tās nebojātā veidā, kamēr visa ģimene atgriezīsies, bija sakrāvusi visu divos šķīvjos un atstājusi uz galda. Pateicoties šādai devībai, jaunekļiem laimējās atrast ēdamistabā divas juceklīgas kaudzes vakarējā banketa pārpalikumu, kas sastāvēja no apkaltušām apelsinu šķēlītēm, saziedējušiem sendvičiem, chaotiskām pārakmeņotā cepuma drupām un dažiem jūrnieku sausiņiem. Lai būtu, ko piedzert klāt šiem gardumiem, vīna atliekas no abām pudelēm bija salietas vienā, kuru aizbāžņa vietā noslēdza matu uztīšanai lietots papīrs, tātad viss nepieciešamais atradās pie rokas, lai uzdzīvotu līdz rīta ausmai.

Martins Čezlvits uzmeta šim dzīru materialam bezgala nicīgu skatienu un, kārtīgi izjaucis ogles kaminā, lai uguns labi iekurētos (un stipri paplicinājis mistera Peksnifa ogļu krājumu), drūmi iesēdās mīkstākajā krēslā, kādu varēja sameklēt. Misters Pinčs, lai varētu iespiesties tai mazajā stūrītī, kas bija palicis, apsēdās uz mis Mersijas soliņa un, nolicis glāzi uz paklāja pie kamina, bet šķīvi uz ceļiem, sāka dzīrot.

Ja Diogens vēlreiz nāktu pasaulē un ieveltos ar savu mucu mistera Peksnifa viesistabā, tad, ieraudzījis misteru Pinču uz mis Mersijas soliņa ar glāzi un šķīvi priekšā, viņš neizturētu, lai cik īgnā omā būdams, un uzsmaidītu vislabsirdīgāko smaidu. Bezgalīgais apmierinājums Toma sejā, skaidri redzamā atzinība, ar kādu viņš grauza cietos sendvičus, kas viņa mutē sadrupa kā zāģu skaidas; neaprakstāmā bauda, ar kādu viņš pa. pilienam sūca plāno vīnu un laizīja lūpas, it kā būtu vislielākais grēks Jaut nolīt kaut lāsītei no šā brīnišķīgā un smaržīgā dzēriena; laimīgais skatiens, kad, turot glāzi rokā, viņš mirkli kavējās, laikam domās uzsaukdams kādu tostu, un bažīgā ēna, kas vienmēr aptumšoja viņa seju, tiklīdz, pārlaidis acis istabai un priecādamies par neierobežotajām iespējām nodoties līksmībai, Toms pamanīja biedra sadrūmušo seju, — nē, neviens ciniķis pasaulē, kaut tas būtu īsts pūķis cilvēknīšanā, nevarētu pastāvēt Tomasa Pinča vientiesības priekšā.

Atrastos ne mazums cilvēku, kas uzsistu viņam uz pleca un izdzertu uz tā veselību kausu jāņogu vīna, kaut tas būtu rūgts kā vērmeles, — un vēl ar kādu prieku izdzertu! Citi spiestu Toma godīgo roku un pateiktos par mācību, ko saņēmuši no šās lāga dvēseles. Citi pasmietos kopā ar viņu, bet vēl citi pasmietos par viņu; pie tiem piederēja arī Martins Čezlvits, kas nespēja vairs novaldīties un sāka skaļi smieties.

—  Tas ir pareizi, — Toms atzinīgi pamāja. — Priecājieties! Tas. ir lieliski!

Tā uzskubināts, Martins atkal sāka smieties, bet tad nomierinājies piezīmēja:

—   Pirmo reizi redzu tādu savādnieku kā jūs, Pinč.

—   Pirmo reizi? — Toms atkārtoja. — Ir jau iespējams, ka esmu savādnieks. Es taču nekā nezinu no dzīves, toties jūs, man šķiet, esat ar to labi pazīstams.

—   Itin labi, ņemot vērā manus gadus, — Martins atbildēja, pievilkdams krēslu vēl tuvāk ugunij un uzceldams abas kājas uz kamina aizsarga. — Pie velna, man gribas ar kādu vaļsirdīgi izrunāties. Es runāšu vaļsirdīgi ar jums, Pinč.

—   Lūdzu! — Toms atsaucās. — Ar to jūs man parādīsiet lielu draudzību.

—  Vai es jūs netraucēju? — Martins jautāja, pamezdams skatienu lejup uz misteru Pinču, kas raudzījās ugunī pāri Martina ceļgalam.

—   Nebūt ne! — Toms izsaucās.

—  īsi sakot, jums jāzina, — Martins iesāka ar zināmu piespiešanos, it kā šī grēksūdze nebūtu viņam īsti patīkama, — ka esmu kopš mazotnes audzināts cerībā uz lielu mantojumu un ieradināts domāt, ka ar laiku bušu ļoti bagats. Tā tas būtu bijis, ja nebūtu radušies daži negaidīti apstakļi, par kuriem jums pastāstīšu un kuru dēļ es zaudēju mantojumu.

—  Jūsu tēvs jurns atņēma mantojumu? — misters Pinčs plati ieplēta acis.

—  Vectēvs. Vecāku man sen vairs nav, es tos pat lāgā neatceros.

—  Man arī nav, — un Toms bikli pieskārās jaunekļa rokai. — Ak dievsl

—   Nu, par to runājot, Pinč, — Martins pēc savas parašas strupi un skarbi turpināja, jaucot ogles kaminā,

— jāsaka tā: ļoti labi un teicami mīlēt vecākus, ja tie dzīvi, un paturēt tos piemiņā, kad tie miruši, ja vien bērns tos pazinis. Es savus vecākus gandrīz nemaz neesmu redzējis, sevišķas mīlestības no manis nevar gaidīt. Un tādas arī nav, kas tiesa, tas tiesa.

Misters Pinčs tieši tobrīd domīgi lūkojās uz kamina margām. Kad sarunu biedrs apklusa, viņš nodrebēja un, pateicis: — O jā, protams! — gatavojās klausīties tālāk.

—  Vārdu sakot, — Martins turpināja, — mani audzināja un uzturēja tas pats vectēvs,.ko jau pieminēju. Nu, viņam piemīt daudz labu īpašību, to es nemaz negribu noliegt un jums slēpt, bet par nelaimi viņam piemīt divi jo lieli trūkumi. Pirmkārt, viņš ir tāds stūrgalvis, kādu reti var sastapt pasaulē. Otrkārt, viņš ir šausmīgs egoists.

—   Nu, nu?

—   Egoismā un stūrgalvībā, — Martins turpināja,

—   viņam neviens nevar līdzināties. Esmu vairākkārt dzirdējis runājam, ka mūsu ģimenei kopš seniem laikiem piemituši šie trūkumi, un domāju, ka šīs runas nav bez pamata. Pašam man šai ziņā trūkst pieredzējumu. Es tikai varu būt pateicīgs par to, ka neesmu mantojis šīs īpašības, un darīšu visu iespējamo, lai tās man nepieliptu.

—  Jā, protams, — misters Pinčs piekrita. — Tā arī vajag.

—   Redziet, ser, — Martins nobeidza, atkal sabikstīdams ogles un pievirzīdamies vēl tuvāk ugunij, — kā egoists viņš uzstāda cilvēkiem ļoti lielas prasības, bet kā stūrgalvis — visai neatlaidīgi uzstājas, lai tās izpilda. Viņš arī no manis prasīja ļoti daudz godbijības, padevības un pat pašaizliedzības, ja vajadzēja izpildīt viņa vēlēšanās, un tā joprojām. Es daudzkārt piekāpos, jo esmu viņam daudz pateicības parādā (ja var runāt par pateicību attiecībā uz miesīgu vectēvu), un arī tāpēc, ka biju viņam no tiesas pieķēries, tomēr mēs diezgan bieži strīdējāmies; es nevarēju vienmēr viņam iztapt un pielāgoties viņa dabai, — ne jau savā labā, bet. . . — Te Martins sastomījās, nezinādams, kā tikt tālāk.

Misters Pinčs, būdams galīgi nespējīgs palīdzēt otram izkļūt no grūtībām, cieta klusu.

—   Nu, ceru, ka jūs mani saprotat, — Martins aši noteica, — un man nav sevišķas vajadzības dzīties pēc piemērotiem vārdiem. Tagad es jums pastāstīšu pašu galveno, kā arī to, kāpēc atrodos šeit. Es esmu iemīlējies, Pinč.

Misters Pinčs pieversas viņam ar pieaugošu interesi.

—  Es jums saku, es esmu iemīlējies. Iemīlējies visdaiļākajā meitenē, kāda vien dzīvo zem saules. Bet viņa ir pilnīgi atkarīga no mana vectēva untumiem, un, ja viņš uzminās, ka tā atbild uz manām jūtām, tad viņa pazaudēs visu un paliks bez pajumtes. Man šķiet, ka tādā mīlā nav nekāda sevišķa egoisma.

—   Egoisma! — Toms iesaucās. — Jūs esat cildeni rīkojies. Mīlēt viņu tā, kā, manuprāt, jūs mīlat, un, ievērojot viņas atkarīgo stāvokli, neatklāt savas jūtas…

—   Ko jūs tur runājat, PinČ? — Martins errīgi pārtrauca viņu. — Nesmīdiniet mani, mīļais draugs! Kas tā par jūtu neatklāšanu?

—   Piedodiet, — Toms taisnojās. — Man šķita, ka jūs taisni tā domājat, citādi es nebūtu tā teicis.

—  Ja es nebūtu atklājis viņai savu mīlestību, kāda tad nozīme iemīlēties? — Martins jautāja. — Tikai tāpēc, lai skumtu un mocītos?

—   Jums taisnība, — Toms atbildēja. — Nu, ko viņa jums atbildēja, to es varu uzminēt, — viņš piebilda, uzmetot skatienu Martina glītajai sejai.

—    Gluži tā vis nebūs, Pinč, — tas sacīja mazliet saclrūnīis. — Viņai ir savi meiču aizspriedumi attiecībā uz pienākumu, pateicību un tamlīdzīgiem jautājumiem, tā ka pat diezgan grūti saprast, taču galvenais, — tur jums taisnība, — ir tas, ka viņas sirds pieder man.

—  Taisni tā, kā es domāju, — Toms nopriecājās. — Gluži dabiskil — un pilnīgi apmierināts viņš iedzēra prāvu malku no glāzes.

—   Lai gan es kopš paša sākuma izturējos ārkārtīgi piesardzīgi, — Martins turpināja, — man tomēr neizdevās ievirzīt visu tā, lai vectēvs, kas ir tik greizsirdīgs un neuzticības pilns, nenojaustu, ka es viņu mīlu. Vectēvs viņai neteica nekā, bet tūliņ bruka man virsū un sarunā zem četrām acīm pārmeta, ka es tīšuprāt vedot kārdināšanā viņam uzticīgu jaunu būtni (iedomājieties, kāds egoists!), ko viņš mācījis un audzinājis, cerēdams iemantot sev nesavtīgu un uzticamu draugu pēc tam, kad būšot mani apprecinājis pēc saviem ieskatiem. Te es aizsvilos un pateicu, ka, lai nu kā, bet apprecēties es varu pats un nevēlos, lai viņš vai kāds cits pārdotu mani ūtrupē sazin kam.

Misters Pinčs ieplēta acis vēl platākas un sāka vēl ciešāk raudzīties ugunī.

—  Varat iedomāties, ka viņš ņēma to Jaunā un sāka mani apveltīt ar ne visai glaimojošiem apzīmējumiem. Vienai sarunai sekoja otra, vārds pa vārdam, kā parasti mēdz notikt, un galvenā prasība bija tā, lai es atsakos no viņas, citādi viņš atteiksies no manis. Bet jums jazina, Pinč, ka es esmu ne vien karsti iemīlējies (lai viņa nav bagāta, toties ir tik skaista un gudra, ka darīs godu jebkuram, kaut viņas nākamajam vīram būtu nezin kādas pretenzijas), bet ka mana rakstura pati galvenā īpašība ir …

—   Stūrgalvība! — Toms pateica priekšā savā sirds vientiesībā, taču viņa priekšlikumu uzņēma daudz ļaunāk, nekā viņš bija gaidījis, jo jauneklis iekaisis nekavējoties atsaucās:

—   Kas jūs par dīvainu cilvēku, Pinč!

—  Piedodiet, — Toms sacīja, — man likās, jūs meklējāt atbilstošu vārdu.

—    Vai tad tas ir atbilstošs vārds? — Martins jau

tāja. — Es taču jumš sacīju, ka manā raksturā nav stūrgalvības. Es gribēju teikt, ja jūs nebūtu mani pārtraucis, ka mana rakstura galvena īpašība ir nesalaužama stingrība.

—  O! — Toms izsaucās, sakniebis lūpas un locīdams galvu. — Jā, jā, es saprotu.

—   Un, tā kā es esmu slingrs, — Martins turpināja, — tad, protams, pat nedomāju paklausīt vectēvam vai piekāpties kaut vai par sprīža tiesu.

—  Jā, jā, — Toms pamāja.

—  Gluži otrādi, jo vairak viņš uzstājās, jo vairāk es pretojos.

—   Protams! — Toms atsaucās.

—   Nu, redziet, — Martins pabeidza, atlaidies atzveltnī un bezrūpīgi atmezdams ar abām rokām, it kā šis temats būtu izsmelts un par to vairs nekas nebūtu sakāms,— tā tas viss beidzās, un nu es esmu te!

Misters Pinčs brītiņu lūkojās ugunī tik norūpējies, it kā viņam būtu atrisināms sarežģītākais uzdevums pasaulē, kas noteikti ir pāri viņa speķiem. Tad viņš ierunājās:

—   Peksnifu jūs, protams, pazināt jau agrāk?

—   Tikai vārda pēc. Redzējušies mēs nekad nebijām, jo vectevs ne tikai pats turējās atstatu no radiem, bet ari mani nelaida tiem tuvumā. Mēs abi izšķīrāmies kāda kaimiņu grāfistes pilsētā. No turienes es aizbraucu uz Solsberiju, ieraudzīju tur Peksnifa sludinājumu un aizrakstīju viņam, jo man, šķiet, ir iedzimta tieksme uz līdzīga veida nodarbošanos un es ceru, ka tā būs man piemerota profesija. Un, kad es uzzināju, ka sludinājumu ievietojis Peksnifs, tad man vēl vairak gribējās braukt tieši pie viņa, tāpēc ka . ..

—  Tāpēc ka viņš ir tik brīnišķīgs cilvēks! — Toms pārtrauca, berzēdams rokas. — Tā tas ir! Jums ir pilnīga taisnība.

—   Nu, taisnību sakot, ne jau nu tāpēc, — Martins atbildēja, — bet vairāk gan tādēļ, ka vectēvs viņu nevar ciest; kad vecais bija pret mani tik asi izturējies, tad man dabiski radās vēlēšanās izdarīt viņam ko sevišķi nepatīkamu. Un tā es nokļuvu šeit, kā jau sacīju. Mans saderināšanās laiks ar jauno lēdiju, kuru jau minēju, droši vien ievilksies garumā; nākotnes izredzes mums nav visai spožas, un, protams, man ne prātā nenāk precēties, iekams nebušu ticis pie turības. Nav manā dabā uzņemties trūkuma un nabadzības nastu, apmierināties ar mīlestību ceturtajā stāvā, vienā istabā un tamlīdzīgi.

—  Nemaz jau nerunājot par viņu, — klusā balsī piemetināja Toms Pinčs.

—   Pilnīgi pareizi, — Martins atbildēja, pieceldamies, lai sasildītu muguru, un atspiezdamies pret kamina dzegu. — Nemaz jau nerunājot par viņu. Kaut gan, zināms, viņai nemaz nebūtu tik grūti uzupurēties šai gadījumā, jo, pirmkārt, viņa mani ļoti mīl, otrkārt, es arī daudz ko esmu uzupurējis viņas labā; man, saprotiet, varēja klāties daudz labāk.

Pagāja ļoti ilgs laiks, iekams Toms atbildēja: — Jā, protams, — tik ilgs laiks, ka tikmēr gluži labi varētu nosnausties, taču galu galā viņš to pateica.

—  Nu, un tad ir vēl kāda dīvaina sagadīšanās, kas saistās ar manu mīlestības stāstu, — Martins atsāka,

—   un noslēdz to. Vai atceraties, ko jūs man vakar vakarā braucot stāstījāt par savu daiļo nepazīstamo baznīcā?

—  Zināms, ka atceros, — Toms atbildēja, pieceldamies no soliņa un atsēzdamies Martina pamestajā krēslā, lai labāk varētu redzēt viņa seju. — Protams.

—  Tā bijusi viņa.

—   Es jau domāju, ka jūs tā teiksiet! — Toms atteica visai klusā balsī, cieši lūkodamies Martinā. — Vai patiešām?

—  Tā bijusi viņa, — jauneklis atkārtoja. — Pēc visa tā, ko man pastāstīja Peksnifs, nav vairs ne mazāko šaubu, ka viņa atbraukusi un aizbraukusi kopā ar manu vectēvu. Nedzeriet tik daudz šā skābā vīna, Pinč, ka jums nekļūst nelabi!

—  Ja, varbūt tas ir gan kaitīgi, — Toms sacīja, nolikdams uz grīdas tukšo glāzi, ko bija ilgi turējis rokā.

—  Tātad tā bija viņa?

Martins apstiprinot pamāja im piemetināja iekaisis un satraukts, ka būtu viņu sastapis, ja būtu ieradies dažas dienas agrak, bet tagad viņa esot varbūt simtiem jūdžu tālumā. Viņš pārgāja reizes divas trīs pāri istabai, iemetās krēslā un savilka lūpas ka izlutināts bērns.

Tomam Pinčam bija loti maiga sirds, un viņš nevarēja vienaldzīgi noraudzīties citu bēdās — un vēl tāda cilvēka bēdās, kas bija viņam simpātisks un izturējās pret viņu draudzīgi (vai nu īstenībā, vai šķietami) un labvēlīgi. Lai kāds bija Toma noskaņojums pirms dažiem mirkļiem — un, spriežot pēc viņa sejas, tas bija gluži drūms — viņš tūliņ pacentās no tā atbrīvoties un sniedza savam jaunajam draugam vislabākos padomus un mierinājumus, kādus vien varēja atrast.

—   Ar laiku viss nokārtosies, — Toms sacīja. — Es nešaubos, ka tagadējie pārbaudījumi un ciešanas liks jums vēl vairāk mīlēt vienam otru, kad pienāks labākas dienas. Esmu lasījis, ka tā allaž notiekot; tāpat arī jūtas saka man, ka tas ir dabiski un taisnīgi, un tā tam jābūt. Kas līdz šim nav gludi ritējis, — viņš piebilda ar smaidu, kas par spīti viņa neglītajai sejai bija daudz pievilcīgāks nekā visvaldzinošākais augstprātīgu skaistuļu smaids, — kas līdz šim nav gludi ritējis, tas diezin vai pārmainīsies uz labo pusi tik ātri, kā mēs gribam; dzīve jāņem tāda, kāda tā ir, un jāpārtaisa pamazītiņām, cik vien labi mēs to protam, bruņojoties ar pacietību un neatlaidību. Es esrnu bezspēcīgs jums palīdzēt, — to jūs zināt, — taču es vēlos jums palīdzēt no visas sirds un būtu ļoti laimīgs, ja varētu jums kā noderēt.

—   Pateicos, — Martins atbildēja, spiezdams viņam roku. — Goda vārds, jūs esat krietns cilvēks; paldies par jūsu laipnajiem vārdiem! Protams, — viņš pēc mirkļa piemetināja, atkal pievilkdams krēslu tuvāk kaminam, — es nevilcinātos pieņemt jūsu pakalpojumus, ja vien jūs varētu man ko palīdzēt, taču — ak mīļais dievs! — Martins pikti izbrauca ar pirkstiem caur matiem un paskatījās uz Tomu tā, it kā nožēlodams, ka tas ir tikai Toms un nekas vairāk, — jūs man varat palīdzēt tikpat daudz kā šī dakšiņa vai panna.

— Nerēķinot vēlēšanos palīdzēt, — Toms lēnīgi piezīmēja.

—  O jā, protams, tieši tā es arī gribēju teikt. Ja vēlēšanās būtu ko vērta, tad man palīdzības nevajadzētu. Bet, zināt, jūs varētu gan tūliņ kaut ko izdarīt manis labā, ja gribētu.

—   Ko tad? — Toms jautāja.

—   Palasiet man priekšā!

—  Ar lielāko prieku! — Toms izsaucās, sajūsmā paķerdams sveci. — Piedodiet, ka atstāšu jūs uz brītiņu tumsā, — es aizskriešu pec grāmatas. Ko jūs gribētu klausīties? Šekspiru?

—   Labi, — atbildēja viņa draugs žāvādamies un staipīdamies. — Derēs arī Šckspirs. Esmu tā noguris no visas šās kņadas un dažādajām jaunajām ziņām, un šādā gadījumā, manuprāt, nav lielāka prieka pasaulē ka snaust, klausoties, ka lasa priekša. Jūs taču neņemsiet jaunā, ja es iemigšu?

—   Nē jel! — Toms izsaucās.

—  Tad sāciet, cik drīz vien varat! Un lasiet vien joprojām, ja es arī kļūstu miegains (ja tikai pats nenogurstat); tas ir tik patīkami — te pamosties, te iemigt, dzirdot tās pašas skaņas. Vai jums nav gadījies to izbaudīt?

—   Nē, nekad.

—   Nu, tad pamēģināsim kādu dienu, kad abi būsim vajadzīgajā noskaņojumā. Par to nekas, ka es palieku tumsā. Tikai labi knaši!

Misters Pinčs aizlaidās rikšiem un pēc mirkļa bija jau klāt ar vienu no dargajiem sējumiem, kas atradās uz plauktiņa pie viņa gultas. Tikmēr Martins bija ierīkojies ar visām iespējamām ērtībām: sataisījis guļvietu no trim krēsliem, nolicis mis Mersijas soliņu pagalvī un gulēja, izstiepies visā garumā.

—  Tikai pārāk skaļi ne, lūdzams! — viņš piekodināja Pinčam.

—   Ne, nē, — Toms atbildēja.

—   Bet vai jums nav auksti?

—   Nemaz! — Toms apgalvoja.

—   Nu, tad esmu gatavs klausīties.

Misters Pinčs, šķirstot grāmatu tik saudzīgi, it kā tā būtu dzīva un karsti mīlama būtne, izvēlējās lugu un sāka lasīt. Viņš nepaspēja izlasīt ne piecdesmit rindu, kad viņa draugs jau saka šņākt.

—   Nabadziņš! — Toms klusu noteica, pastiepis kaklu, lai saskatītu Martinu pāri krēslu atzveltnēm. — Tik jauns, bet jau tik daudz bēdu. Un ar kādu ceļu uzticību viņš man to visu izstāstīja! Vai tā tiešām būtu bijusi viņa?

Tad, pēkšņi atminējies norunu, Toms sāka lasīt tālāk un lasīja ilgi, pavisam aizmirsis, ka jānokniebj sveces dakts, kas bija saliekusies taisni vai ragā. Viņš bija ta aizrāvies, ka aizmirsa piemest kaminā ogles, un saprata savu nolaidību tikai tad, kad Martins Čezlvits pēc kādas stundas pamodās un drebinādamies iesaucās:

—    Te nu bija, no uguns ne vēsts! Tāpēc man rādījās sapnī, ka iesalstu ledū. Lieciet atnest ogles! Esat gan jūs jocīgs cilvēks, Pinč!

VII NODAĻA, KURĀ MISTERS CĪVIJS SLAIMS PASLUDINA SAVU NEATKARĪBU UN «ZILAIS POĶIS» PALIEK BEZ LABAS ROKAS.

Otrā rītā Martins sāka strādāt pie elernentarskolas projekta ar tadu veiksmi un cītību, ka misteram Pinčam radās jauns pamats cildināt šā jaunā džentlmeņa dabas dotās dāvanas un zemoties viņa nesalīdzināmā pārākuma priekšā. Jaunais skolēns uzklausīja Toma komplimentus visai labvēlīgi un, iemācījies šais dienas cienīt viņu no visas sirds — protams, pēc savas parašas, — pareģoja, ka viņi abi tapšot vislabākie draugi un nevienam (bet Tomam jau nepavisam) nebūšot iemesla nožēlot to stundu, kad abi iepazinušies. Misters Pinčs bija sajūsmināts, klausoties tādās runās, un izjustie draudzības un aizbildnības apliecinājumi viņam tā glaimoja, ka viņš nespēja atrast vārdus, lai izsacītu savu prieku. Un, patiešām, lai kāda bija šī draudzība, taču tanī slēpās daudz vairāk iespēju pieredzēt ilgu mūžu nekā daudzām ar zvērestiem un solījumiem bagātīgi apliecinātām savienībām, jo, kamēr vienai pusei ir prieks sniegt protekciju un otrai to saņemt (tāda arī bija šo abu raksturu būtība), tikmēr nebija nekāda iemesla baidīties, ka starp viņiem nostātos dvīņu dēmoni — Skaudība un Lepnums. Ta daudzos gadījumos draudzība vai tas, ko uzskata par draudzību, balstās — par spīti vecajai patiesībai — drīzāk uz raksturu pretstatu nekā uz līdzību.

Nākamajā dienā pēc Peksnifu ģimenes aizceļošanas abi bija pilnīgi iegrimuši darbā. Martins plānoja savu elementarskolu, bet Toms nodarbojās ar mistera Peksnifa bilanci, saskaitot nomas naudu un dažādas par starpniecību iekasētas sumas, pie kam šai grūtajā darbā viņu stipri traucēja jaunā drauga ieradums strādājot skaļi svilpot. Tāpēc viņu gluži negaidot pārsteidza ielaušanās šai talanta svētnīcā, ko izdarīja krietni vien nopinkojusies galva, kas nemodināja sevišķu uzticību, lai gan jau no paša sliekšņa raidīja viņiem laipnus smaidus, reizē rotaļīgus, iztapīgus un atzinīgus.

—  Man pašam nepiemīt darba mīlestība, džentlmeņi, — galva sacīja, — taču es protu novērtēt šo īpašību citos. Lai es kļūstu sirms un neglīts, ja tā nav vispievilcīgākā cilvēku īpašība, tāpat kā talants! Goda vārds, esmu no sirds pateicīgs savam draugam Peksnifam, kas man devis iespēju papriecāties par šo burvīgo ainu. Jūs man atgādināt Vitingtonu, kuru vēlāk trīs reizes no vietas ievēlēja par Londonas lordmēru. Dodu jums savu neaptraipīto goda vārdu, ka jūs stipri atgādināt šo vēsturisko personību. Jūs abi esat Vitingtoni, džentlmeņi, tikai bez kaķa kas ir visai patīkams un iepriecinošs izņēmums no likuma, jo es nebūt neesmu kaķu sugas cienītājs. Mani sauc Tigu; kā jums klājas?

Martins jautājoši pavērās misterā Pinčā, bet tas misterā Tigā, jo nebija nekad savā mūžā šo džentlmeni redzējis.

—  Cīvijs Slaims? — misters Tigs pa pusei jautājot ieteicās un noskūpstīja savu kreiso roku par draudzīgas

1 Londonas lordmērs (XV gs.), kas, kā stāsta leģenda, kjuvis bagāts, pārdodot savu kaķi kādam austrumu valdniekam, ko apsēdušas žurkas. (Tulk.) laipnības zīrni. — Vai jūs mani sapratīsiet, ja pavēstīšu, ka esmu Cīvija Slaima uzticības persona, ta sakot, Čiva galma sūtnis? Ha, ha!

—   Kā! — Martins satrūkās, izdzirdējis pazīstamu uzvārdu. — Kas viņam no manis vajadzīgs?

—   Ja jūsu uzvārds ir Pinčs… — misters Tigs iesāka.

•— Nē, tas nav mans uzvārds, — Martins dzestri attrauca. — Te ir misters Pinčs.

—   Ja tas ir misters Pinčs, — izsaucās misters Tigs, atkal noskūpstīdams savu roku un ieslīdēdams istabā, sekojot savai galvai, — tad lai viņš atļauj man izsacīt, cik dziļi es cienu un godāju viņa cildenās īpašības, par kurām esmu dzirdējis tik glaimojošas atsauksmes no sava drauga Peksnifa, un kā jūsmoju par viņa ērģelnieka talantu, lai gan pats neplinkšķinu, ja tā atļauts izteikties. Ja tas ir misters Pinčs, tad iedrošinos izsacīt cerību, ka viņš ir pie labas veselības un austrumu vējš nav sagādājis viņam nekādas nepatikšanas.

—   Pateicos, — Toms atbildēja. — Esmu pilnīgi vesels.

—   Prieks dzirdēt, — misters Tigs attrauca. — Tādā gadījumā, — viņš turpināja, aizlicis roku mutei priekšā un pieliecies pie mistera Pinča auss, — es ierados pēc vēstules.

—   Pēc vēstules? — Toms skaļi atkārtoja. — Pēc kādas vēstules?

—   Pēc vēstules, — Tigs tikpat piesardzīgi atčukstēja, — kuru mans draugs Peksnifs adresējis Cīvijam Slaimam, eskvairam, un atstājis pie jums.

—   Viņš nav man atstājis nekādas vēstules, — Toms atbildēja.

—   Tss! — Tigs pārtrauca. — Tas nav svarīgi, lai gan es gaidīju vairāk smalkjūtības no sava drauga Peksnifa. Dodiet tad naudu!

—   Naudu! — Toms pārbijies iesaucās.

—   Tieši tā, — misters Tigs atteica, pie tam vairākkārt uzsizdams Tomam uz pleca un pamādams, it kā gribētu aizrādīt, ka viņi abi gluži labi saprotas un nav nekādas vajadzības iepīt šai lietā vēl kādu trešo personu un ka Toms izdarīs viņam sevišķu pakalpojumu, ja bez liekam runām iespiedīs naudu saujā.

Misteram Pinčam tomēr sagādāja lielu galvas lauzīšanu šāda, pēc viņa domām, neizskaidrojama izturēšanās, tāpēc viņš skaļi paziņoja, ka te esot kāds pārpratums un viņam neesot uzdots itin nekas, kam būtu kāds sakars ar misteru Tigu vai tā draugu. Misters Tigs noklausījās šo paziņojumu un stingri pieprasīja, lai misters Pinčs esot tik laipns un atkārtojot to vēlreiz, un, kamēr Toms atkārtoja iespējami skaidri un nepārprotami teikumu pēc teikuma, misters Tigs svinīgi klausījās, mādams ar galvu pie katra punkta. Kad nu Toms pabeidza arī šos paskaidrojumus, misters Tigs atsēdās krēslā un uzrunāja abus jaunekļus šādi:

— Tad nu es jums pasacīšu, ko tas nozīmē, džentlmeņi. Šinī pašā ciematā patlaban uzturas īsts gudrības un talanta savienojums, un aiz mana drauga Peksnifa noziedzīgās nevērības — citādi es to nevaru nosaukt — viņš ir novests visšausmīgākajā stāvoklī, kads jebkad iedomājams deviņpadsmitajā gadsimtā un mūsdienu sabiedrībā. Šo pašu brīdi tepat «Zilajā pūķī», — ievērojiet, traktierī, pašā parastākajā, nožēlojamākajā viszemākās kvalitates, piesmēķētā, lauku lempjiem domātā traktierī, — atrodas cilvēks, par kuru sakāms ar dzejnieka vārdiem: «Neviens nekur nav viņam pielīdzināms,» — un kuru aiztur par nesamaksātu rēķinu. Ha, lia! Par nesamaksātu rēķinu! Es atkārtoju: par nesamaksātu rēķinu! Protams, ir jau dzirdēts par F©ksa «Mocekļu dzīvi» un par Parādu cietumu un Zvaigžņu palatu bet, kad manu draugu Cīviju Slaimu aiztur kā ķīlnieku šada tāda rēķina dēļ, tas ir kas nedzirdēts un par to esmu gatavs strīdēties ar kuru katru, vienalga, dzīvu vai mirušu.

Martins un misters Pinčs vispirms saskatījās un tad pievērsa skatienus misteram Tigam, kas, sakrustojis rokas uz krūtīm, vērās viņos reizē sāpīgi un pārmetoši.

1 Džons Fokss (XVI gs.) — teologs, protestants, uzstājās pret katolicismu; Zvaigžņu palata — veca krimināltiesās ēka Londonā. (Tulk.)

—   Saprotiet mani pareizi, džentlmeņi! — misters Tigs turpinaja, pastiepis labo roku uz priekšu. — Ja tas būtu noticis kā cita, nevis rēķina dēļ, es to būtu pacietis un izjustu vēl zināmu cieņu pret cilvēci, bet, ja tādu cilvēku kā mans draugs Slaims aiztur rēķina dēļ, kas pats par sevi neko nenozīmē un tiek rakstīts ar krītu uz tāfeles vai vienkārši uz durvju stenderes, tad es jūtu, ka kaut kur ir atgājusi vaļā tik pamatīga skrūve, ka paši sabiedrības pamati ir satricināti un ka vairs nevar paļauties pat uz visu cēloņu cēloni. Vārdu sakot, džentlmeņi, — misters Tigs daiļrunīgi un kvēli notirināja rokas un galvu, — ja tādu cilvēku kā Slaims aiztur nieka rēķina dēļ, tad es noraidu gadsimtu māņticību un neticu vairs nekam. Es pat neticu tam, ka es vispār nekam neticu, velns lai mani parauj!

—   Protams, man ļoti žēl, — Toms pēc brītiņa ierunājās, — bet misters Peksnifs man neka nav sacījis, un bez viņa ziņas es neko nevaru darīt. Vai nebūtu labāk, ser, ja jūs pats dotos uz turieni … no kurienes jūs atnācāt, un aizdotu naudu savam draugam?

—   Kā tad tas iespējams, ja arī mani aizturējuši aiz šā paša iemesla? — misters Tigs atcirta. — Un aiz šās nosodāmās un, man jāpiemetina, noziedzīgās mana drauga Peksnifa nevērības man nav pat ceļanaudas.

Toms gribēja gan atgādināt džentlmenim (kas savā uztraukumā laikam bija aizmirsis visu pasaulē), ka ciematā ir pasta kantoris un, ja viņš aizrakstītu kādam savam draugam vai uzticības personai, lai atsūta naudu, tad vēstule varbūt nenoklīstu ceļa; lai cik lielas būtu noklīšanas briesmas, tomēr riskēt būtu vērts. Taču iedzimtais takts atturēja Tomu no šāda mājiena, un pēc neliela brītiņa viņš atkal ierunājās:

—  Jūs sakāt, ser, ka jūs arī esat aizturēts?

—  Nāciet šurp! — misters Tigs aicināja pieceldamies. — Vai jums nav iebildumu, ja atvēršu uz brīdi logu?

—   Protams, ka ne, — Toms atbildēja.

—  Ļoti labi, — misters Tigs noteica, paceldams loga augšdaļu. — Vai redzat lejā cilvēku ar sarkanu kaklautu un bez vestes?

—  Zināms, ka redzu! — Toms atsaucās. — Tas ir Marks Teplijs.

-— Ak tā, Marks Teplijs? — džentlmenis sacīja.

—   Šis Marks Teplijs bija tik ārkārtīgi laipns, ka ne tikai pavadīja mani līdz šejienei, bet pat gaida ārā, lai aizvadītu mani atpakaļ. Bet šī laipnība viņam dārgi maksās, — misters Tigs piemetināja, nobraukot ūsas,

—  es jums teikšu, ser, ka labāk būtu bijis, ja Marks Teplijs agrā bērnībā būtu aizrijies ar mātes pienu nekā piedzīvojis šo dienu.

Šausmīgie draudi nenobiedēja misteru Pinču tik lielā mērā, ka viņš vairs nespētu pasaukt Marku, lai tas uznāk augšā. Marks paklausīja saucienam tik naski, ka Toms un misters Tigs tikko paspēja ievilkt galvas un aizvērt logu, kad apvainotais jau stāvēja istabā.

—   Paklau, Mark! — misters Pinčs viņu uzrunāja.

—   Dieva dēļ, kas ir noticis starp misis Lupinu un šo džentlmeni?

—   Kādu džentlmeni, ser? — Marks jautāja. — Es te neredzu nevienu citu džentlmeni, ser, kā jūs un to jaunatbraukušo džentlmeni, — un viņš diezgan neveikli palocījās Martinam, — bet, cik man zināms, starp jums abiem un misis Lupinu nekas sevišķs nav atgadījies.

.— Kas par niekiem, Mark! — Toms iesaucās. — Jūs te redzat misteru …

—  Tigu! — šis džentlmenis iejaucās. — Pagaidiet vien! Gan es viņu samalšu miltos. Visam savs laiks.

—  Ak to! — Marks atsaucās augstprātīgā nevērībā.

—  Nuja, redzēt jau es viņu redzu. Un man būtu vieglāk viņu saskatīt, ja viņš noskūtos un apcirptos.

Misters Tigs neganti saskurināja galvu un iesita sev ar dūri pa krūtīm.

—  Viss par tukšu, — Marks noteica. — Sitiet, cik gribat, jēgas nebūs. Mani jūs neapvedīsiet ap stūri. Tur jums nekā nav, tikai vate — un tā pati savazāta.

—  Pag, Mark, — misters Pinčs iejaucās, gribēdams aizkavēt naidīguma izpausmes, — atbildiet taču uz manu jautājumu! Jeb vai jūs pašreiz neesat labā omā?

—  Kāpēc lai es nebūtu labā omā, ser? — Marks smīnēdams atbildēja. — Ir jau vismaz zināms nopelns būt jautram, kad pasaule klejo šādi vīri kā rūcoši lauvas, ja vien ir tada suga — rūciens un krēpes, vairāk nekā. Kas var saistīt viņu un misis Lupinu? Kas cits kā rēķins! Un es vēl domāju, ka misis Lupina ir pārak pielaidīga pret viņu un tā draugu, no viņiem būtu jāņem trīskārša maksa par to, ka viņi ceļ neslavu «Zilajam pūķim»-. Manuprāt, tā būtu pareizi. Es tādu blēža gabalu neturētu savās mājās pat par tik traku naudu, kādu plēš gada tirgū. No viņa tuvuma vien var saskābt pats labākais alus mucā. Un saskābtu arī, ja alus spētu ko saprast!

—  Jūs taču neatbildējāt uz manu jautājumu, Mark, — misters Pinčs piezīmēja.

—   Nu, ser, — Marks sacīja, — es nezinu, kas te vispār atbildams. Šis te un viņa draugs apmetas «Mēnesī un zvaigznēs», dzīvo un rēķinus nemaksā, tad pārvācas pie mums, dzīvo un nemaksā. Ka nemaksā, tas nav nekāds brīnums, mister Pinč, pie tā mēs esam pieraduši, bet mums nepatīk šitā cilvēka uzvešanās. Nekas viņam nav pa prātam; sievietes viņa dēļ zaudējot galvu un jūtoties vai septītajās debesīs, kad šis pametot ar pirkstu; vīrieši esot radīti, lai teciņiem vien izpildītu viņa rīkojumus. Tas nu vēl tā, bet šorīt viņš saka man savā saldajā balsī: «Mēs šovakar braucam projām, mīļais.» — «Vai patiešām, ser?» es prasu. «Vai nepavēlēsiet sastādīt rēķinu?» — «Nē, mīļais,» viņš atbild. «Nepūlieties! Es likšu Peksnifam to nokārtot.» Tad nu «Pūķis» viņam saka: «Ļoti pateicamies par šādu pagodinājumu, ser, bet, tā kā mēs no jums nekā laba neesam pieredzējuši un bagažas jums arī nav, un misters Peksnifs ir aizceļojis (varbūt jums tas nav zināms), tad mēs gribētu kādu reālāku vērtību.» Tāds ir tas stāvoklis. Un, ja es prasītu jebkurai lēdijai vai džentlmenim, kuriem netrūkst saprāta, — misters Teplijs nobeidza, pamādams ar platmali uz mistera Tiga pusi, — tad visi apliecinātu, ka uz šādu radījumu pat paskatīties riebjas!

—  Vai drīkstu jautāt, — Martins pārtrauca šo vaļsirdīgo valodu un aizsteidzās priekšā mistera Tiga lāstiem, — cik liels ir parāds?

—   Naudas ziņa, scr, visai mazs, — Marks atbildēja. — Kādas trīs mārciņas. Taču galvenais nav nauda, bet viņa . . .

—   Jā, jā, par to jūs jau runājāt, — Martins pasteidzās apliecināt. — Pinč, uz vienu vārdu!

—   Kas ir? — Toms jautāja, sekodams Martinam uz istabas kaktu.

—   Vienkārši tas — man kauns sacīt, — bet šis misters Slairns ir mans radinieks, par ko nekā laba neesmu dzirdējis, un man gribētos viņu drīzāk aizvadīt projām no šejienes; domāju, ka ar trim vai četrām mārciņām tas būtu panākams. Jums droši vien nebūs tik daudz naudas, lai samaksātu šo rēķinu?

Toms tik enerģiski pakratīja galvu, ka nepalika ne mazako šaubu par viņa vaļsirdību.

—   Ir gan ķibele, es tāpat esmu tukšā; būtu jums nauda, es no jums aizņemtos. Bet, ja mēs pateiktu viesnīcniecei, ka apņemamies parādu nokārtot, vai tad ar to nepietiktu?

—   Un kā vēl! — Toms atbildēja. — Paldies dievam, viņa mani labi pazīsti

—   Tad iesim tūliņ un pateiksim viņai tā; jo drīzāk mēs atbrīvosimies no šo cilvēku sabiedrības, jo labāk. Tā kā jūs līdz šim runājāt ar šo džentlmeni, tad esiet tik labs un pasakiet viņam, ko esam nodomājuši darīt, vai ne?

Misters Pinčs bija ar mieru un tūdaļ paziņoja šo vēsti misteram Tigam, kas nu karsti spieda viņam roku, apzvērēdams, ka spējīgs atkal ticēt visam cēlam un labam. Sī palīdzība, kā Tigs izsacījās, esot augsti vērtējama ne tikai tāpēc, ka uz laiku atvieglošot viņa grūto likteni, bet gan tāpēc, ka tā no jauna apstiprinot diženo principu, kas skanot: dižciltīgie garā aizvien saprototies ar sev līdzīgiem un patiess dvēseles cildenums vienmēr rodot atbalsi citā patiesā dvēseles cildenumā. Tas rādot, kā Tigs izsacījās, ka arī viņi protot cienīt talantus pat tad, ja cēlmetālā manāms ligaturas piejaukums, kā tas esot ar misteru Slaimu, un viņš, Tigs, pateicoties viņiem sava drauga vārdā tikpat sirsnīgi un izjusti, kā pateiktos par sev izdarītu pakalpojumu. Ta kā runas vidū viņu pārtrauca klātesošo strauja virzīšanās uz durvju pusi, tad, izejot uz ielas, viņš notvēra misteru Pinču pie svārku stūra, lai nodrošinātos pret turpmākiem traucējumiem, un kavēja šim džentlmenim laiku ar augsta stila pamācībām līdz pašam «Pūķim», kur viņiem sekoja Marks Teplijs ar jauno skolēnu.

Sārtvaidzei saimniecei diezin vai vajadzēja mistera Pinča galvojuma, jo viņa tāpat bija noilgojusies atbrīvoties no saviem nepatīkamajiem viesiem; tiem par savu īslaicīgo brīvības laupīšanu bija jāpateicas galvenokārt misteram Teplijam, kas jau no dzimšanas nevarēja ciest dižciltīgus dienaszagļus, citu kabatas tukšotājus, un juta it sevišķu naidu pret misteru Tigu un tā draugu kā šās kategorijas izciliem pārstāvjiem. Misters Pinčs un Martins, nokārtojuši šo jautājumu bez jebkādām pūlēm, dzīrās tūliņ doties mājup, taču misters Tigs tik uzstājīgi lūdza parādīt viņam godu un iepazīties ar tā draugu Slaimu, ka daļēji aiz ziņkāres, daļēji aiz lūdzēja neatlaidības viņi beidzot bija ar mieru stāties šā džentlmeņa vaiga priekšā.

Tas sēdēja drūmās pārdomās pie karafes ar vakarējā brendija atliekām un dziļdomīgi zīmogoja galdu ar glāzītes slapjo kājiņu. Misters Slaims izskatījās nožēlojams un nolaidies, taču kādreiz bija bijis pazīstams kā neiedomājams lielībnieks, kas nekaunīgi reklamējies kā cilvēks ar izsmalcinātu gaumi un neapšaubāmam spējām. Lai iemantotu daiļuma pazinēja slavu, nekāds lielais kapitals gan nav vajadzīgs: pietiek ar uzslietu degunu un nicīgi sašķiebtām lūpām, kas attēlo iecietīgu smīnu, — to var izdarīt katrs, un tas noder ikvienā gadījumā. Taču šī neizdevusies Čezlvitu ģimenes atvase, būdama laiska un nespējīga strādāt nopietnu darbu, izputinājusi visus savus līdzekļus, bija iedomājusies pelnīt uzturu, mācot citiem smalku gaumi; pārāk vēlu atklājās, ka te nepieciešamas lielākas zināšanas, un tā misters Slaims ātri noslīdēja līdz pašreizējam līmenim. No viņa agrākajām īpašībām bija palikusi tikai lielība Un dzēlīgums, un šķita, ka viņš vairs nav spējīgs pastāvēt šķirti no sava drauga Tiga. Arī tagad viņš bija tik nožēlojams un zemisks, reizē raudulīgs un bezkaunīgs, uzpūtīgs un iztapīgs, ka pat viņa līdzās stāvošais draugs un liekēdis pretstatā likās paceļamies līdz cilvēka līmenim.

—   Civ, — misters Tigs iesāka, plikšķinādams viņam pa muguru, — mana drauga Peksnifa nebija mājās, bet es nokārtoju mūsu niecīgo vajadzību ar misteru Pinču un viņa draugu. Misters Pinčs un draugs — misters Cīvijs Slaims! Civ, tas ir misters Pinčs un viņa draugs!

—   Ir gan patīkama iepazīšanās šādos apstākļos! — Cīvijs Slaims sacīja, pievērsis Tomam Pinčam asinīm pieplūdušās acis. — Es esmu pats nožēlojamākais cilvēks pasaulē, nudien!

Toms, redzēdams, kādā stāvoklī atrodas misters Slaims, palūdza to neraizēties un pēc neveikla starpbrīža devās ārā kopā ar Martinu. Taču misters Tigs gan ar kāsu, gan dažādām zīmēm tik dedzīgi lūdza viņus uzkavēties tumšajā aizdurvē, ka viņi tam paklausīja.

—   Es zvēru, — misters Slaims iesaucās, bezspēcīgi nobūkšķinādams galdu ar dūri, tad atbalstīdams galvu plaukstā un raudādams dzērāja asaras, — ka esmu pats nelaimīgākais radījums pasaulē. Sabiedrība ir sazvērējusies pret mani. Kas ir tik izglītots kā es, tik mācīts, tik talantīgs un ar zināšanām bagāts, kam ir tik laikmetīgi spriedumi par jebkuru tematu, un redziet, ka es dzīvoju! Es esmu spiests šobrīd aizņemties naudu no svešām personām, lai nomaksātu traktiera rēķinu!

Misters Tigs piepildīja sava drauga glāzi, iespieda to viņam sauja un zīmīgi pamāja viesiem, ka nu tie dabūs redzēt misteru Slaimu labākā gaismā.

—   Es esmu spiests aizņemties naudu no svešām personām traktiera rēķina dēļ, kā jums tas patīk? — misters Slaims saīdzis atkārtoja, ieņemdams malciņu. — Ļoti jauki! Bet tūkstošiem viltvāržu tikmēr gūst sev slavu, — cilvēki, kas nav cienīgi atraisīt man … Tig, es tevi piesaucu par liecinieku, ka pašu pēdīgo suni zemes virsū tā nav vajājuši kā mani!

Izgrūdis kaut ko līdzīgu kaucienam, kas klausītājiem atgādināja nupat pieminēto dzīvnieku pēdējā pazemošanas pakāpē, misters Slaims atkal pacēla glāzīti pie mutes. Redzams, viņš smeļas tanī zināmu mierinājumu, jo, nolicis to uz galda, nicīgi pasmīnēja. Tc nu misters Tigs no jauna sāka visai enerģiski un izteiksmīgi māt viesiem, likdams noprast, ka tagad tie skatīs Civu visā tā diženumā.

—   Ha, ha, ha! — iesmējās misters Slaims. — Aizņemties no svešiem, lai nomaksātu traktiera rēķinu! Bet man taču liekas, Tig, ka man ir bagāts tēvocis, kas varētu nopirkt vismaz piecdesmit svešus tēvočus. Vai tā ir vai nav? Šķiet, ka es taču esmu cēlies no labas ģimenes? Vai tā ir vai nav? Es taču neesmu šāda tāda viduvējība bez jebkādām gara dāvanām? Jā vai nē?

—  Mans dārgais Civ, tu esi cilvēces vidū kā Amerikas aloja, kas zied reizi pa simt gadiem, — Tigs atbildēja.

—   Ha, ha, ha! — misters Slaims smējās joprojām. — Aizņemties naudu, lai nomaksātu traktiera rēķinu! Un tas jādara man! Aizņemties no diviem architckta mācekļiem, no cilvēkiem, kas mērī zemi ar dzelzs ķēdēm un ceļ namus kā mūrnieki! Nosauc man šos abus mācekļus! Kā viņi iedrošinājās izdarīt man pakalpojumu?

Šis viņa drauga cildenais rakstura vilciens ārkārtīgi sajūsmināja misteru Tigu, ko viņš lika saprast Tomam Pinčam ar nelielu, jauku mimisku baletu, speciāli sacerētu šim nolūkam.

—   Es viņiem parādīšu, es visiem parādīšu, — misters Slaims klaigāja, — ka es neesmu nekāds zemisks pielīdējs un roklaiža, ar kādiem viņiem parasti darīšanas! Man ir neatkarīgs raksturs! Mana sirds vird manās krūtīs! Mans gars paceļas pāri visādiem zemiskiem aprēķiniem!

—  Ak Civ, Civ! — misters Tigs murmināja. — Cik tu esi cildens un neatkarīgs, Civ!

—   Ejiet un pildiet savu pienākumu, ser, — misters Slaims bargi noteica, — aizņemieties naudu ceļa izdevumiem; lai no kā jūs aizņemtos, lieciet tam saprast, ka manī mīt augstprātīgs gars, lepns gars un ka manas dvēseles ellišķīgi izsmalcinātās stīgas necieš nekādus aizbildnieciskus pieskārienus. Vai dzirdat? Sakiet viņiem, ka es nicinu visus un tikai tā vēl saglabāju cieņu pret sevi; sakiet, ka neviens cilvēks visa pasaulē necieni sevi tā, kā to daru es!

Viņš būtu varējis piemetināt, ka necieš divējādus cilvēkus: tos, kas viņam palīdz, un visus tos, kam labāk veicies dzīvē, jo abos gadījumos to pārākums aizvainoja šo ar tik spožiem tikumiem apveltīto vīru. Tomēr viņš to nesacīja, jo ar minētajiem noslēguma vārdiem misters Slaims, kuram lepnums neatļāva strādāt, ubagot, aizņemties vai zagt, bet zemiskums ļāva, lai viņa vietā strādā, ubago, aizņemas vai zog citi, misters Slaims, pārāk uzpūtīgs, lai laizītu roku, kas tam palīdzējusi nestundā, taču pietiekami nekrietns, lai iekostu vai slepus noplēstu savu tiesu, misters Slaims uzzvēlās uz galda un iemiga dzērāja miegā.

—   Kur jūs atradīsiet tik neatkarīgu garu, — jautāja misters Tigs, pievienodamies jaunekļiem otrpus sliekšņa un piesardzīgi pievērdams durvis, — kā šim neparastajam cilvēkam? Kur jūs vēl sastapsiet tādu romieti kā mūsu draugs Čivs? Vai ir kādreiz bijis cilvēks ar tik izcili klasisku prāta strukturu, ar tāclu togas cienīgu rakstura vienkāršību? Vai ir bijis kādreiz cilvēks ar tik neizsmeļamu daiļrunību? Es jums jautāju, džentlmeņi, — vai viņš nebūtu varējis senos laikos sēdēt uz trijkāja un pareģot bez sava gala, ja tik viņam dotu pec vēlēšanās džinu ar ūdeni uz sabiedrības rēķina?

Misters Pinčs dzīrās ko iebilst savā parastajā lēnprātībā, bet, ieraudzījis, ka viņa biedrs jau nogājis pa kāpnēm, sekoja tam.

—   Vai jūs jau ejat. mister Pinč? — jautāja Tigs.

—  Jā, pateicos, — Toms atbildēja. — Nepavadiet mani, lūdzams!

—  Ziniet, man ļoti gribētos pateikt jums dažus vārdus zem četrām acīm, mister Pinč, — Tigs neatlaidas. — Viens mirklis, pavadīts bumbotavā jūsu sabiedrībā, ļoti atvieglotu man sirdi. Vai drīkstu izlūgties šādu labvēlību?

—   Protams, — Toms atteica, — ja jums tas tik ļoti vajadzīgs. — Un viņš sekoja misteram Tigam uz minēto patvērumu; šis džentlmenis, iegājis tur, izvilka no

savas platmales kaut ko līdzīgu pirmsplūdu laika muU auta atliekam un izslaucīja acis.

—   Šodien jūs mani redzējāt nelabvēlīgā gaismā, — misters Tigs iesāka.

—   Lūdzu, nerunāsim par to! — Toms atvairījās.

—   Jā, jā, nelabvēlīgā! — misters Tigs iesaucās. — Es palieku pie saviem uzskatiem. Ja jums būtu gadījies redzēt mani pulka priekšgalā Āfrikas piekrastē, vadot uzbrucēju karē, kam vidū bērni, sievietes un pulka kase, tad jūs mani vienkārši nepazītu. Tad jūs justu pret rnani cienību, ser!

Tomam Pinčam bija pašam savi uzskati par varonību, tāpēc šī aina viņu ta nesatricirīaja, ka misteram Tigam gribējās.

—   Nav arī nekāda nelaime! — šis džentlmenis turpināja. — Kāds skolēns vēstulē saviem vecākiem, aprakstot ar ūdeni atšķaidīto vājpienu, ko tam pasnieguši, izsacījās tā: «Tā ir patiešām vājība.» Es atkārtoju šos vārdus, piemērojot tos šobrīd sev, un lūdzu jūsu piedošanu. Ser, vai jūs redzējāt manu draugu Slaimu?

—   Zināms, ka redzēju, — misters Pinčs atteica.

—   Ser, vai jums radās iespaids no mana drauga Slaima?

—   Ne visai patīkams, jāatzīstas, — Toms, mazliet pavilcinājies, atbildēja.

—   Esmu sarūgtināts, bet ne pārsteigts, — misters Tigs izsaucās, notverdams viņu aiz abiem svārku atlokiem, — jo mēs abi esam nākuši pie vienāda slēdziena. Tomēr, mister Pinc, lai gan es esmu rupjš un vieglprātīgs cilvēks, es spēju cienīt Saprātu. Es cienu Sapratu, sekojot sava drauga pēdās. Es izraugos jūs no visiem cilvēkiem, mister Pinč, un vēršos pie jums Saprāta vārdā, kurš nespēj atrast sev laimi zemes virsū. Tātad, ser, nevis savā labā, — jo man nav pret jums nekādu pretenziju, — bet sava drauga labā, kam ir šādas pretenzijas, bēdu satriekta, jūtīga un neatkarīga drauga labā, — lūdzu aizdot man trīs puskronu gabalus. Lūdzu noteikti un bez sarkšanas. Lūdzu, jo man uz to tiesības. Un, ja es piemetināšu, ka šī nauda tiks atsūtīta pa pastu jau šonedēļ, tad paredzu, ka jūs pat nosodīsiet mani par tik sīkumainu piezīmi.

Misters Pinčs izņēma no kabatas vecmodīgu sarkanas ādas maciņu ar tērauda slēdzenīti, — droši vien tas kādreiz bija piederējis viņa vecmāmuļai. Tanī atradās pussoverens un vairāk nenieka. Tā bija visa Toma bagātība līdz nākamajam ceturksnim.

—   Re nu! — izsaucas misters Tigs, kas bija vērīgi sekojis šai procedūrai. — Es nupat kā gribēju sacīt, ka labāk būtu, ja jūs dotu šo sumu zeltā, jo tad ērtāk pārsūtīt. Pateicos. Man šķiet, jāadresē misteram Pinčam mistera Peksnifa namā, — tad jau jūs saņemsiet.

—   Protams, ka saņemšu, — Toms atbildēja. — Labāk būtu, ja jūs pievienotu mistera Peksnifa uzvārdam «eskvairs». Man, eskvaira Seta Peksnifa namā.

—   Eskvaira Seta Peksnifa namā, — atkārtoja misters Tigs, cītīgi pierakstīdams adresi ar apgrauztu zīmuļa galu. — Mēs, liekas, norunājām — šonedēļ?

—   Jā, bet var arī pirmdien, — Toms atteica.

—   Nē, nē, piedodiet, kāpēc pirmdien? — misters Tigs attrauca. — Ja mēs esam norunājuši šonedēļ, tad pēdējā diena ir sestdiena. Mēs taču norunājām tā, vai ne?

—   Labi, ja jūs tā vēlaties, — Toms piekrita.

Misters Tigs arī to pierakstīja savā kabatas grāmatiņā, bargi saraucis pieri, izlasīja un, lai pierakstītais izskatītos solidāks un lietišķāks, apstiprināja to ar saviem iniciāļiem. Ticis ar to galā, viņš apgalvoja misteram Pinčam, ka nu viss esot kārtībā, un, izjusti paspiedis tam roku, atstāja istabu.

Tomam bija diezgan dibinātas aizdomas, ka Martins zobosies par šo sarunu, tāpēc viņš nolēma uz kādu brītiņu izvairīties no šā jaunā džentlmeņa sabiedrības. Ar šādu apņemšanos Toms sāka staigāt šurpu turpu pa bumbotavu un atgriezās pie pārējiem tikai tad, kad misters Tigs ar savu draugu jau bija projām, — tieši tai brīdī, kad Marks ar jauno skolēnu noskatījās tiem pakaļ pa logu.

—   Es nupat kā sacīju, ser, — piezīmēja Marks, norādot ar pirkstu pakaļ nesenajiem viesiem, — ka tā būtu man piemērota nodarbošanās, ja vien ar to varētu nopelnīt maizi. Kalpot tādiem diedelniekiem, ser, — tas ir krietni grūtāk nekā rakt kapus.

—   Pats labākais gan būs palikt šepat, Mark, — Toms atbildēja. — Klausiet manu padomu un palieciet klusā ostā!

—   Nu jau par vēlu klausīt, ser, — Marks sacīja. — Es jau viņai paziņoju. Rīt agri braucu prom.

—   Patiešām? — misters Pinčs iesaucās. — Uz kurieni?

—   Uz Londonu, ser.

—   Ko jūs tur darīsiet? — misters Pinčs jautāja.

—   To es vēl pats nezinu, ser. Todien, kad es jums visu atklāju, man nekas prātīgs nepagadījās. Par ko vien domāju, viss pārāk viegls, — tad nav nekāds gods būt jautram. Domāju, ser, ka vajadzēs iestāties kaut kur dienestā. Man šķiet, mister Pinč, ka man būtu piemēroti tādi īsti bargi saimnieki.

—  Bet varbūt jūs nebūsiet piemērots tādiem īsti bargiem saimniekiem, Mark.

—  Var jau gadīties, ser. Ja es nokļūtu pie tādiem īsti kašķīgiem ļaudīm, tad es varētu parādīt, ko esmu vērts; bet kā lai to uzzina? Nevar taču rakstīt avīzes, ka, sak, jauns cilvēks vēlas dabūt darbu un nedzenas tik daudz pēc algas kā pēc kašķīgiem saimniekiem; tā taču nevarēs, ser?

—  Jā, man arī liekas, ka tā nevarēs, — misters Pinčs piekrita.

—   Skaudīga ģimene, — Marks, domās iegrimis, prātoja, — ķildīga ģimene, ļaunprātības apsēsta ģimene vai ļaunākā gadījumā mantkārības pārņemta ģimene — tur es varētu parādīt, ko spēju. Visvairāk man gan būtu piemērots tas vecais džentlmenis, kas saslima pie mums; tam gan bija daba! Nu, nekas, dzīvosim — redzēsim, gan jau kaut kas atgadīsies. Cerēsim uz pašu ļaunāko, ser.

—  Tātad jūs esat stingri nolēmis braukt projām? — misters Pinčs jautāja.

—  Mantas jau es aizsūtīju ar bagažas ratiem, ser, bet pats iziešu kājām rīt agri un iesedīšos diližansā, kad tas mani ceļā panāks. Atļaujiet novēlēt jums visu labako, mister Pinč, un jums tāpat, ser, — palieciet veseli un laimīgi!

Abi smiedamies novēlēja viņam to pašu un rokrokā devās mājup; ceļā misters Pinčs izstāstīja Martinam par Marka Teplija dīvainībām, kas lasītājam jau pazīstamas.

Tikmēr Marks, nojauzdams, ka viņa saimniece ir visai bēdīgā omā un ka viņš pats diezin vai varēs atbildēt par sekām, kādas var būt ilgstošai sarunai zem četrām acīm, centās, cik vien varēja, izvairīties no sastapšanās ar to visu vakara cēlienu. Šo viņa taktiku veicināja visai liels apmeklētāju pieplūdums «Zilajā pūķī»; jo, tiklīdz bija izplatījušās baumas par Marka aizbraukšanu, tā bārs taisni pieblīvējās ar viesiem, kas cītīgi dzēra uz Marka veselību, saskandinot kausus. Beidzot iestājās nakts un durvis noslēdza. Noprazdams, ka nu vairs neizlocīsies, Marks saņēma drosmi un apņemīgā gaitā devās uz bāra durvīm.

«Man tikai jāpaskatās vien uz viņu,» Marks klusībā domāja, «un tad viss pagalam! Cilpa kaklā!»

—  Beidzot ieradāties gan! — noteica misis Lupina.

—  Jā, — Marks atbildēja, — te es esmu.

—  Tatad jūs pametat mūs, Mark?

—  Ko lai dara, ka ta iznāk, — Marks atbildēja, lūkodamies grīda.

—   Un es atkal domāju, — saimniece turpināja ar visai valdzinošu kautrību, — ka jūs esat… pieķēries … «Pūķim».

—   Esmu jau arī.

—  Kāpēc tad jūs mūs atstājat? — saimniece pilnīgi dibināti jautāja.

Uz šo jautājumu Marks nemaz neatbildēja, lai gan tas tika atkārtots vēlreiz, un tāpēc misis Lupina, noskaitot viņam algu saujā, ievaicājās — ne jau nelaipni, drīzāk taisni otrādi, — ko viņam visvairāk gribētos?

Katram zināms, ka pasaulē ir daudz kas tāds, ko dzīvs cilvēks nespēj izciest. Šis jautājums, ko uzstādīja šādā veidā, šādā brīdī un šāda sieviete, noteikti piederēja pie šās kategorijas, vismaz attiecībā uz Marku.

Viņš neviļus pacēla acis un nespēja vairs tās nolaist, jo, cik vien ir pasaulē apaļīgu, sārtu, jautru viesmcnieču ar spožām acīm un bedrītēm vaigos, pats labākais eksemplārs, pats kalngals un pilnība stāvēja Marka priekšā.

—  Ziniet, ko es jums teikšu, — Marks iesāka, acumirklī atmezdams visu apmulsumu un apskaudams saimnieces viduci, par ko viņa nemaz neuztraucās, labi pazīdama krietno jaunekli. — Ja es meklētu tikai to, kas man vislabāk patīk, tad es izraudzītos jūs. Ja es domātu par sevi, par to, kas man vislabākais, es izraudzītos jūs. Ja es gribētu dabūt to, ko ar prieku izvēlētos deviņpadsmit cilvēki no divdesmitiem, es izraudzītos jūs. Jā. jūs! — misters Teplijs visai izteiksmīgi sapurināja galvu un, aizmirsies uz mirkli, nenolaida vairs acis no misis Lupinās sulīgajām lūpām. — Un neviens vīrietis nebrīnītos par manu izvēli!

Misis Lupina atbildēja, ka esot loti pārsteigta. Viņa brīnoties, kā Marks varot runāt tādus vārdus. To viņa neesot gaidījusi.

—   Es pats arī to nebiju gaidījis, — Marks atteica, priecīgā izbrīnā sacēlis uzacis. — Es līdz šim domāju, ka mēs šķirsimies bez kādiem liekiem vārdiem; es arī gribēju tikai atvadīties un taisni tāpēc ienācu pie jums, bet jums piemīt kaut kas tāds, kas liek cilvēkam atkust. Nu, tad parunāsimies arī, tikai vienu gan ziniet, — to viņš jau piemetināja gluži nopietni, lai nerastos nekādi pārpratumi, — lakstoties ap jums es nepavisam nedomāju.

Tikai uz mirkli viegla ēna — un nebūt ne drūma — aizsedza saimnieces dzidro skatienu, bet to tūdaļ izkliedēja dziļi sirsnīgs smaids.

—  Tad jau pavisam labi, — viņa sacīja, — tikai, ja jūs negrasāties ap mani lakstoties, tad savu roku gan pievāciet.

—  Ak kungs, par ko tad tā! — Marks izsaucās. -— Vai es ko sliktu daru?

—   Protams, ka ne, — saimniece atteica, — citādi jau es to nepieļautu.

—   Ļoti labi, — Marks sacīja. — Tad lai roka paliek, kur bijusi!

Tas bija tik pamatots aizrādījums, ka saimniece atkal iesmējās un, atstājusi Marka roku ap savu viduci, lika viņam runāt visu, kas runājams, tikai ātrāk. Bet pārgalvis gan viņš esot, tā viņa piemetināja.

—   Ha, ha! Es pats ari tā domāju, — Marks iesaucās, — tikai agrāk tas man nebija ienācis prātā. Bet šovakar es varu jums pateikt visu, ko vien vēlaties zināt.

—   Sakiet visu, kas sakāms, — saimniece atgādināja, — tikai nevelciet garumā, jo ir vēls un jāiet pie miera.

—   Nu, tad ziniet, manu jaukumiņ, — Marks iesāka,

—   jo jaukākas sievietes par jums nav bijis pasaulē, — lai kāds pamēģina teikt ko citu! — padomājiet, kas notiktu, ja mēs abi …

—   Ak, kas par blēņām! — misis Lupina pārtrauca.

—  Nepieminiet vairs to!

—   Nē, tās nav blēņas, — Marks neatlaidās, — paklausieties vien! Kas notiktu, ja mēs abi apprecētos? Ja es nevaru būt laimīgs un apmierināts tagad šai jautrajā «Pūķī», vai tad es varēšu? Nekādā gadījumā! Ļoti labi. Tātad jūs ar visu savu lādzīgo dabu dzīvosiet vienās bažās un raizēs, nekad jums nebūs miera, pastāvīgi mocīs domas, vai tikai neesat par vecu manām acīm, vienmēr jums šķitīs, ka esmu piekalts pie «Pūķa» sliekšņa un laužos brīvībā. Es nezinu, vai tā būs vai nebūs, taču labi zinu, ka nevaru rimties uz vietas. Man patīk pārmaiņas. Man tā vien liekas, ka ar manu stipro veselību un jautro dabu būtu lielāks gods dzīt jokus tur, kur citi kristu izmisumā. Varbūt es maldos, ko var zināt, bet tāda doma mani apsēdusi, un vaļā es netieku. Vai tad nav labāk, ja es aizbraucu, sevišķi tagad, kad jūs bez liekas gražības palīdzējāt man to visu izteikt un mēs varam šķirties kā labi draugi, kādi tapām kopš pirmās dienas, kad es ierados šai cēlajā «Pūķī», ko nebeigšu mīlēt un godāt līdz savai pēdējai stundai!

Saimniece brītiņu klusēja, taču ātri saņēmās, satvēra abas Marka rokas un mīļi spieda tās.

—   Jūs esat krietns cilvēks, — viņa sacīja, vērdamās Marka sejā un smaidot mazliet sērīgāk, nekā tas atbilda viņas parašai. — Labaka drauga man nav bijis visā mūžā, to es šovakar skaidri apzinos.

—   Nu, tās nu gan ir blēņas, — Marks iebilda. — Bet, ak tu debestiņ, — viņš piemetināja, neraudzīdamies saimniecē ar aizgrābtības pilnu skatienu, — ja jūs patiešām tā domājat, cik daudz piemērotu līgavaiņu jūs novedīsiet izmisumā.

Dzirdot šos glaimojošos vārdus, saimniece atkal iesmējās, vēlreiz paspieda viņam rokas, lūgdama atcerēties viņu, kad tam ievajadzēšoties drauga palīdzības, un, aši novērsusies, uzskrēja pa kāpnēm augšup.

—   Un vēl dungo dziesmiņu, — Marks nočukstēja ieklausīdamies, — lai tikai es nedomātu, ka viņa ir apbēdināta, un nezaudētu dūšu. Jā, nav vis tik viegli būt jautram, kā domā.

Izsacījis šo apmierinošo domu visai bēdīgā balsī, viņš devās pie miera gluži sērīgā noskaņojumā.

Otrā rītā viņš piecelās agri jo agri un izgāja no mājas reizē ar saules lēktu. Taču tas nelīdzēja: visa apkārtne bija kājās, lai izvadītu Marku Tepliju; puikas, suņi, mazuļi, veči, aizņemti ļaudis un slaisti — visi bija piecēlušies, visi sauca: — Ardievu, Mark! — kā nu kurš prata, un visi nožēloja, ka viņš brauc projām. Nezin kāpēc Markam likās, ka viņa bijusī saimniece arī slepus noskatās pa guļamistabas logu, bet viņam nebija drosmes atskatīties.

—  Ardievu, ardievu, jūs visi! — Marks sauca, vēcinādams nūjas galā uzlikto platmali un steigdamies ašiem soļiem projām pa šauro ieliņu. — Lāga puikas tie riteņu taisītāji — labu laimi! Re, kur miesnieka suns izskrien no dām'ņa — se mājās, vecais! Misters Pinčs iet ērģeles spēlēt — ardievu, ser! Un terjers no kaimiņu nama arī izsprucis ārā, — vai iesi atpakaļ, knēveli! Un cik te bērnu — pietiks atliku likām, lai cilvēce varētu pastāvēt mūžīgi mūžam. Ardievu, zēni un meitenes! Jā, tas gan dara man godu. Beidzot atgadījies kaut kas manis cienīgs. Parastajam cilvēkam šādos apstākļos deguns būtu līdz zemei, bet es esmu pavisam jautrs. Tik jautrs nu gluži ne, kā man gribētos, taču stipri vien uz to pusi. Ardievu! Ardievu!

VIII NODAĻA PAVADA MISTERU PEKSNlFU UN VIŅA DAIĻAS MEITAS UZ LONDONU UN STASTA PAR TO, KAS NOTIEK AR VIŅIEM CEĻĀ.

Kad misters Peksnifs un abas jaunās lēdijas ielas gala iesēdās diližansā, tas bija pavisam tukšs viņiem par lielu prieku, it īpaši vēl tāpēc, ka ārējie sēdekļi bija pilni un pasažieri izskatījās stipri nosaluši. Jo, kā pareizi piezīmēja misters Peksnifs, — kad viņš un tā meitas bija ierakuši kājas salmos, ievīstījušies līdz acīm un aiztaisījuši abus logus, — aukstā laikā allaž patīkami apzināties, ka daudziem citiem jāsalst. Un šāda kārtība ir pilnīgi dabiska un saprāta likumiem atbilstoša ne vien attiecībā uz diližansiem, bet ari uz daudziem citiem sabiedrības iestādījumiem. — Jo, — viņš piemetināja, — ja visi būtu paēduši un silti apģērbušies, mums tiklu laupīts prieks jūsmot par to izturību, ar kādu daži sabiedrības slāņi panes aukstumu un badu. Bet, ja mums neklātos labāk par visiem pārējiem, kas tad notiktu ar mūsu pateicības jūtām, kuras ir mūsu zemiskās dabas viscildenākā rota? — ar asarām acīs nobeidza misters Peksnifs, pakratīdams dūri uz ubaga pusi, kas bija grasījies uzlēkt uz diližansa kāpšļa.

Meitas ar pienācīgu godbijību klausījās šīs morālās pamācības, ko tām sniedza tēvs, un izpauda savu piekrišanu ar smaidu. Lai labāk uzturētu un lolotu svēto pateicības liesmu savās krūtīs, misters Peksnifs pavēstīja, ka patraucēšot vecāko meitu ar lūgumu pasniegt viņam brendija pudeli, kaut gan ceļojums tikko bija sācies. Un, picplacis pie šā trauka šaurā kakliņa, viņš smēlās no tā bagātīgu spirdzinājumu.

—  Kas mēs esam, ja ne diližansi? — misters Peksnifs atkal uzsāka. — Daži no mums tik tikko velkas …

—   Ko jūs, tēt! — Ceritija iesaucās.

—  Daži no mums, es saku, tik tikko velkas, — atkārtoja viņas lēvs pieaugošā iejūsmā, — citi atkal traucas vienos auļos. Mūsu kaislības ir zirgi un pie tam nevalda mii

—   Ejiet nu, tēt! — abas meitas iesaucās kā vienā balsi. — Pat klausīties nepatīk.

—   Un pie tam vēl nevaldāmi! — misters Peksnifs atkārtoja tik enerģiski, ka šobrīd pats varēja noderēt par zināmas morālās nevaldāmības paraugu. — Mūsu bremze — tā ir Tikumība. Mēs dodamies ceļā no Mātes klēpja un nobraucam līdz Kaprača lāpstai.

Pie šiem vārdiem mistera Peksnifa spēki sāka zust, un viņš bija spiests no jauna meklēt spirdzinājumu. Taču pēc tam viņš jo cieši aizbāza pudeli ar tādu žestu kā daiļrunātājs, kas pieliek punktu sarunai, un aizmiga uz veselām trim pieturām.

Cilvēkiem, kas iemieg diližansos, parasti ir tieksme pamosties saīgušiem, just, ka varžacis neganti smeldz un kājas notirpušas. Misters Peksnifs tāpat bija pakļauts visu mirstīgo kopīgam liktenim un pēc vieglās snaudas jutās tik lielā mērā visu šo likstu varā, ka nespēja pretoties kārdinājumam uzvelt šīs ciešanas savām meitām, un jau sāka spārdīties un taisīt ar kājām citas negaidītas kustības, kad diližanss pēkšņi apstājās un durvis pēc neilgas kavēšanās atvērās.

—  Nu, tad pielūkojiet, — tumsā ierunājās spalga, griezīga balss. — Mēs ar dēlu sēžamies iekšā, jo ārējie sēdekļi aizņemti, bet jūs piekrītat, ka maksāsim tikai ārvietu cenu. Skaidrs, ka vairāk no mums nedabūsiet. Tā ja?

—   Labi, ser, — konduktors atbildēja.

—   Vai iekšā kāds ir? — tā pati balss jautāja.

—   Trīs pasažieri, — konduktors atteica.

—  Tad es palūgšu šos trīs pasažierus būt par lieciniekiem mūsu darījumam, ja tie būs tik laipni, — balss turpināja. — Nu, manu zēn, es domāju, ka varam sēsties iekšā bez bažām.

Un atbilstoši šiem vārdiem divi pasažieri ieņēma vietas satiksmes līdzeklī, kam ar parlamenta aktu bija svinīgi atļauts pārvadāt sešus cilvēkus, ja tādi gaditos uz vietas.

—  Laba izdošanās! — vecais nočukstēja, kad diližanss sāka kustēties. — To tu āķīgi izdomāji, nudien.

Hi, hi, Iii! Es jau ari nevarētu braukt ārpusē. Man aiz reimatisma būtu gals klāt!

Vai nu godbijīgajam dēlam ienāca prātā, ka bijis par daudz centīgs, gādājot par tēva mūža paildzināšanu, vai arī aukstums bija tam sabojājis omu, taču par atbildi viņš iegrūda tēvam tādu dunku sānos, ka laga vecais džentlmenis nokasēja veselas piecas minūtes bez pārtraukuma un noveda misteru Peksnifu līdz tādam uztraukumam, ka tam beidzot izlauzās, pie tam pavisam negaidīti:

—  Nav vietas! Te nav vietas džentlmenim, kas tā

saaukstējies!

—  Man tikai krūtis aizkritušas, Peksnif, — vecais vīrs pēc brītiņa atbildēja.

Balss un runas veids, nesatricināmais miers, dēla klātbūtne un pazīšanās ar misteru Peksnifu — tas viss palīdzēja noteikt svešinieka personību tiktai, ka kļūdīšanās bija izslēgta.

—   Hm! Es domāju, ka uzrunāju svešinieku, — misters Peksnifs sacīja savā ierasti lēnīgajā balsī, — taču izrādās, ka esmu uzrunājis radinieku. Lai misters Entonijs Čezlvits un viņa dēls misters Džonass — jo tie ir mūsu ceļabiedri, dārgie bērni — atvaino manus acīm redzot skarbos vārdus. Man nebija nolūka aizskart to cilvēku jūtas, kurus ar mani saista radniecības saites. Varbūt es esmu liekulis, — misters Peksnifs dzēlīgi piezīmēja, — taču nezvērs gan ne.

—   Nu jel, nu! — vecais atsaucās. — Kas tad tai vārdā tik sevišķs, Peksnif? Liekulis! Mēs taču visi esam liekuļi. Todien mēs liekuļojām visi bez izņēmuma. Ja es nebūtu domājis, ka visi esam cits cita vērti, es nebūtu jūs tā nosaucis. Un mēs jau arī nebūtu salasījušies kopā, ja nebūtu liekuļi. Vienīgā starpība starp jums un visiem pārējiem — vai gribat, lai es to tagad pasaku, Peksnif?

—  Ja jums patīk, cienītais ser, ja jums patīk.

—  Zināt, kas jums par nelādzīgu īpašību, — vecais turpināja, — jums nekad nav ne sabiedroto, ne palīgu jūsu blēdībās; katru jūs apvedīsiet ap stūri, pat tādu, kas nav ar pliku roku ņemams, taču izturaties tā, it kā — Iii, hi, hi! — pats sev ticētu no visas sirds. Es varētu derēt par kārtīgu sumu, ja es vispār deretu, ko es nedaru un neesmu darījis, ka jūs pat miesīgu meitu priekšā izliekaties par svēto. Es gan, ja esmu ko sadomājis, tad tūliņ pasaku Džonasam, un kopīgi apspriežam visu. Vai jūs neņēmāt to Jaunā, Peksnif?

—   Ļaunā, cienītais ser?! — šis džentlmenis izsaucās tādā balsī, it kā nule būtu noklausījies vislielākos glaimus, kādi vispār valodā izsakāmi.

—  Vai jūs braucat uz Londonu, mister Peksnif? — ievaicājās dēls.

—  Jā, mister Džonas, uz Londonu. Ceru, ka mums būs prieks pavadīt visu ceļu jūsu sabiedrībā?

—  To jūs gan labāk paprasiet tēvam, — Džonass atbildēja. — Es negribētu nevajadzīgi 'Izrunāties.

Šī atbilde, jāsaka, visai uzjautrināja misteru Peksnifu. Kad viņa smiekli aprimās, misters Džonass lika viņam saprast, ka abi ar tēvu patiešām dodoties mājup, uz galvaspilsētu, un uzturējušies šai pusē kopš zināmās ģimenes sanāksmes dienas, kārtodami diezgan izdevīgu kapitala ieguldīšanas lietu, kuras dēļ arī ieradušies šeit, jo, kā misters Džonass izsacījās, viņi ar tēvu esot paraduši šaut vienā reizē divus zaķus, ja vien tas cik necik iespējams, un mest reņģi ūdenī tikai tad, kad cerības, ka uz tās uzķersies valis. Pēc šiem skopajiem, bet saturīgajiem vārdiem Džonass paziņoja Peksnifam, ka sasēdināšot to kopā ar tēvu, ja tam neesot iebildumu, bet pats patērzēšot ar meitenēm, un, izpildot šo laipno nodomu, atbrīvoja vietu blakus cienījamajam večukam, bet pats pārsēdās pretējā kaktā līdzās daiļajai mis Mersijai.

Misters Džonass bija kopš šūpuļa stingri audzināts mantkāres garā. Pirmais vārds, ko viņš iemācījās sabalsot, bija «nauda» un otrais (kad viņš iepazinās ar trīsbalsienu vārdiem) — «nopelnīt». Šāda audzināšana varbūt nemaz nebūtu tik peļama, ja tai nebūtu divējādas sekas, kuras viņa tālredzīgais tēvs iepriekš nekādi nevarēja' paredzēt. Viens trūkums bija tas, ka Džonass, iemācījies no tēva apvest visus ap stūri, sāka ar sevišķu patiku darīt to pašu ar savu cienījamo audzinātāju.

Otrs — ka Džonass, pieradis kopš mazotnes raudzīties uz visu no privātīpašnieka viedokļa, pamazām pierada uzlūkot arī savu tevu kā zināma veida personīgu īpašumu, kam nav nekādu tiesību ilgi klejot apkārt savā vaļā, un nepacietīgi gaidīja, kad to varēs ieslēgt tai īpašajā dzelzs seifā, ko vienkāršā valodā dēvē par zārku, un nodot glabāšanā kapsētai.

—  Nu, māsīc! — iesāka misters Džonass. — Mēs taču esam radi, lai nu arī no baltās ķēves septītajā augumā; tātad jūs braucat uz Londonu?

Mis Mersija atbildēja apstiprinoši un tūliņ, iekniebusi vecākajai māsai plecā, sāka nevaidami smiet sīkus smiekliņus.

—   Londona ir kavalieru pilna, māsīc! — misters Džonass turpināja sarunu, viegli piebikstot viņai ar elkoni.

—  Vai patiešām, ser? — jaunā lēdija izsaucās. — Nu, es ceru, ka viņi mums nekā ļauna nenodarīs! — IJn, izsacījusi šos vārdus visai klīrīgi, viņa nespēja vairs tikt galā ar smiekliem un meklēja glābiņu, iespiežot muti māsas šalle.

—  Merrij! — uzsauca šī prātīgākā jaunava. — Nudien, man jākaunas tevis deļ! Kas tev noticis, tu vieglprātīgā skuķe?

Skaidrs, ka nu mis Mersija sāka smieties vēl skaļāk.

—   Es jau todien ievēroju, ka viņai tādas vieglprātīgās acis, — misters Džonass sacīja Čeritijai. — Ja, jūs, tas pavisam kas cits, jūs sēžat rāmi. Arī todien jūs uzvedaties priekšzīmīgi, māsīc!

—  Ak! īsts veclaiku ērms! — Merrija iečukstēja māsai. — Čeritij mīļā, labāk sēdies tu viņam blakus! Ja viņš vēl teiks man kādu vārdu, es nomiršu uz vietas, nudien!

Un, lai izvairītos no šādām liktenīgām sekām, draiskā būtne uzlēca kājās un iespieda māsu savā vieta.

—  Spiedieties vien man ciešāk klāt! — misters Džonass uzaicināja Ceritiju. — Man patīk, kad meitēni spiežas klāt. Nāciet tuvāk, māsīc!

—   Nē, pateicos, ser, — Čeritija atbildēja.

—    Rau, tā otrā jau atkal smejas, — misters Džonāss sacīja. — Jādomā, par manu tēvu. Tas, nudien, nebūtu brīnums. Un, ja viņš vēl uzliek savu veco flaneļa naktsmici, tad es nezinu, kas ar to meitēnu notiktu. Vai tas ir mans vecais, kas tur krāc, Peksnif?

—   Jā, mister Džonas.

—  Uzminiet viņam uz kājas, esiet tik laipns! — jaunais džentlmenis palūdza. — Podagra viņam tai kājā, kas jums tuvāk.

Tā kā misters Peksnifs vilcinājās izdarīt šo draudzīgo pakalpojumu, tad misters Džonass pakalpoja tēvam pats, iebrēkdams vēl tam ausī:

—   Negul iet, tēv, citādi jūs mocīs lietuvēns un jūs atkal bļausiet, es jau to zinu. Vai jūs kādreiz moka lietuvēns, māsīc? — viņš ierasti galanti apvaicājās klusākā balsī savai kaimiņienei.

—   Kādreiz moka gan, — Cerilija atbildēja. — Bieži ne.

—   Un to otro? — misters Džonass pēc brītiņa ieprasījās. — Vai viņu kādreiz moka lietuvēns?

—  Nezinu, — Čcritija atteica. — Pavaicājiet viņai pats!

—  Viņa tā smejas, — Džonass sacīja, — ka nav iespējams ar viņu sarunaties.. Paklau vien, kā viņa laiž vaļa! Bet jūs gan esat prātīga, māsīc!

—   Ejiet nu! — Čeritija izsaucās.

—   Nuja, ka tā! To jūs arī pati zināt!

—  Mersija ir mazliet gaisīga, — mis Čcritija paskaidroja, — bet ar laiku viņa taps prātīga.

—   Pārāk daudz laika paies, lai viņa taptu prātīga, — brālēns iebilda. — Nāciet tuvāk, vietas pietiek.

—   Es baidos jūs apgrūtināt, — Ceritija sacīja, taču pievirzījās tuvāk, un, pārmainījusi vēl dažus vārdus par to, cik lēni velkas diližanss un cik daudz ceļā pieturu, abi iegrima klusēšanā, ko netraucēja vairs neviens no braucējiem līdz pašām vakariņām.

Lai gan misters Džonass ievadīja Ceritiju zem rokas viesnīcā un sēdēja tai blakus pie galda, taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņš neizlaiž no acīm arī «to otro», jo bieži meta skatienus pāri galdam uz Mersiju, laikam salīdzinot, kura pievilcīgāka, un acīm redzot deva priekšroku apaļīgākajai jaunākajai māsai. Tomēr šādiem vērojumiem viņš daudz laika vis nešķieda un nopietni pievērsās vakariņām, kuras, kā viņš iečukstēja ausi savai daiļajai galda biedrei, ietilpa biļetes cenā, tātad, — jo vairāk viņa ēdīs, jo lielāks būs ieguvums. Viņa tēvs un misters Peksnifs, droši vien vadoties no šā paša gudrā principa, iznīcināja visu, kas gadījās pa tvērienam, tāpēc viņu sejas bija kļuvušas it kā ietaukotas un izskatījās apmierinātas, ja ne gluži paēdušas, tā ka bija patīkami uz tām lūkoties.

Kad misters Peksnifs un misters Džonass nespēja vairs neko ieēst, viņi pasūtīja pa divām porcijām karsta brendija ar ūdeni, seši pensi porcijā, ko Džonass uzskatīja par izdevīgāku darījumu nekā pasūtīt vienu porciju par šiliņu, jo tā saimniekam vieglāk kļūdīties un ieliet vairāk spirta nekā vienā glāzē. Misters Peksnifs, norijis savu spirdzinošās valgmes daļu un teikdams, ka ejot apskatīt, vai diližanss jau kārtībā, paguva ieslīdēt bārā un piepildīt savu pudelīti, lai varētu nemanīts stiprināties vaļas brītiņā tumšajā diližansā.

Tiklīdz visi priekšdarbi bija veikti un diližanss braukšanas kārtībā, viņi sasēdās vecajās vietās un kratījās vien tālāk. Taču, pirms misters Peksnifs laidās snaudā, viņš noskaitīja kaut ko līdzīgu lūgšanai pēc ēšanas:

— Kā esmu dzirdējis no saviem draugiem mediķiem, barības sagremošanas process ir viena no brīnišķīgākām dabas parādībām. Nezinu, kā citiem, bet man sagādā lielu gandarījumu apziņa, ka, iebaudot savu pieticīgo barību, es iedarbinu vislieliskāko mechanismu, kāds vien mums pazīstams. Šādās reizēs mani pārņem tādas jūtas, it kā es izdarītu pakalpojumu visai sabiedrībai. Kad esmu sevi uzvilcis, ja var lietot šādu izteicienu, — to misters Peksnifs izrunāja valdzinoši maigi, — un zinu, ka mechanisms darbojas, tad, iegremdējoties gremošanas procesa mācībā, es jūtos kā visas savas sugas labdaris!

Tā kā šeit nekas nebija piebilstams, visi klusēja, un misters Peksnifs, laikam priecādamies, ka nes Cilvēcei morālu labumu, iegrima miegā.

Pārējā nakts dala aizritēja parastā kārtībā. Misters Peksnifs un vecais Entonijs šad tad iebuksnīja viens otram un pamodās lielās bailēs vai ari iespieda galvas katrs savā diližansa stūrī un izrotāja savas nomiegojušās fizionomijas ar visdīvainākajiem tetovējumiem. Diližanss brauca un stājās, stājās un brauca bez sava gala. Pasažieri kāpa augšā, pasažieri kāpa lejā, vienus zirgus iejūdza, otrus izjūdza — vieniPlaidā, kā šķita tiem, kas snauda, un ar pārtraukumiem vai visas nakts garumā, kā šķita tiem, kas nebija aizvēruši acis. Beidzot diližanss sāka lēkāt un grabēt pa drausmīgi nelīdzeno bruģi, un misters Peksnifs, paskatījies pa logu ārā, pavēstīja, ka pienācis rīts un viņi esot atbraukuši.

Drīz pēc tam diližanss apstājās pie pasta kantora; iela, kur tas atradās, jau bija pilna ļaužu; tas neapgāžami apstiprināja mistera Peksnifa vārdus par to, ka pienācis rīts, lai gan tikpat labi varēja būt pusnakts, jo debesis nerādīja ne mazākās rītausmas pazīmes. Apkārtni klāja bieza migla, it kā šī pilsēta atrastos mākoņos, kur viņi nokļuvuši pa brīnumpupas zariem, bet bruģi sedza bieza garoza, līdzīga drupatu kūkas virsai, un kāds no augšstāva pasažieriem (jādomā, nepilna prāta) sacīja otram (laikam savam pavadonim), ka tas esot sniegs.

Steigā atvadījies no Entonija un tā dēla un atstājis visu bagažu pasta kantorī, lai atsūtītu pēc tās vēlāk, misters Peksnifs, turēdams abas meitas pie rokas, pārpeldēja pāri vienai, tad otrai un trešajai ielai, šķērsoja visādus ērmīgus pagalmus, dīvainas ejas, iegriezās visādās tumšās pievārtēs kā murgainā sapnī, te lēca pāri grāvim, te atsprāga atpakaļ, bēgdams no karietes un pajūga, te zaudēja ceļu, te atrada to, te soļoja vislielākajā pārliecībā, te apstājās, galīgi apjucis un visu laiku nervozēdams un liedams sviedrus, kamēr beidzot palika stāvam bruģētā laukumiņā Monumenta [5] tuvumā. tas ir, misters Peksnifs tā sacīja, taču abas lēdijas redzēja no tā tikpat daudz, cik redzētu aklīšu rotaļā Solsberijā.

Misters Peksnifs vispirms apskatījās visapkārt un tad pieklauvēja pie ļoti netīra nama durvīm — tas ar savu netīrību atšķīrās pat no pārejās netīru namu kolekcijas tuvakajā apkaimē, un tā fasadi rotāja paplātei līdzīga, ovala izkārtne ar uzrakstu: «M. Todžersas tirdzniecības darbinieku pansija.»

M. Todžersas namā visi šķita vēl guļam, jo misters Peksnifs divreiz pieklauvēja un trīsreiz piezvanīja, taču viņam atsaucās tikai suns otrpus ielas. Beidzot gan ķēde nošķindēja un atbīdītās bultas iečīkstējās tik sarūsējušas balsīs, it kā pat aizšaujamie būtu aizsmakuši tik aukstā laikā, un uz sliekšņa parādījās sīks puika ar lielu, rudu galvu, tikko saskatāmu degunteli un ļoti netīru garo zabaku rokā; pārsteigumā viņš paberzēja šo degunteli ar zābaksukas virsu un neteica ne vārda.

—   Kas ir, mīļais, vai visi vēl guļ? — misters Peksnifs uzprasīja.

—   Šie nu gulēs! — puika atbildēja. — Labi jau būtu, ja gulētu, tik tas miegs viņiem skaļš: visi reizē brēc pēc zābakiem. Es jau domāju, ka avīze, un brīnījos, par ko jūs to neiemetat pa lodziņu, kā parasts. Kas jums vajadzīgs?

Ievērojot šā jaunekļa nelielo gadu skaitu, jāteic, ka jautājums skanēja visai stingri un pat diezgan izaicinoši. Tomēr misters Peksnifs neņēma to ļaunā, iespieda zeņķim saujā savu vizitkarti un palūdza uznest to augšā, bet viņiem tikmēr ierādīt kādu telpu, kur būtu iekurts karu i ns.

—   Kaut gan, ja uguns kuras ēdamistabā, tad es pats ceļu atradīšu, — un misters Peksnifs bez liekiem vārdiem ieveda savas meitas apakšstāva istabā, kur galds jau bija klāts brokastīm (ar šauru un īsu galdautu, kas tikko sniedzās līdz galda malām) un tā vidū lepojās prāva bļoda ar sarkanu, vārītu liellopu gaļu, ta maizes klaipa paraugs, ko saimnieces pazīst kā «mīksto četrmārciņu kukuli», un liels daudzums tasīšu un apakštasīšu ar visiem piederīgajiem papildinājumiem.

Aiz kamina margām ar pazolēm uz augšu žāvējās kāds pusducis nule nospodrinātu dažāda izmēra kurpju un zābaku un pāris īsu, melnu getru; uz vienas kāds džentlmenis, laikam joku cienītājs, tīšuprāt pārtraucis savu rīta tualeti un noskrējis lejā, bija ar krītu uzrakstījis: «Džinkinsa lepnums,» — bet uz otras uzzīmējis profilu, kas pretendeja uz līdzību ar pašu Džinkinsu.

M. Todžersas tirdzniecības darbinieku pansija atradās namā, kur, pēc visa spriežot, pastāvīgi bija tumšs un torīt it sevišķi. Gaitenis dīvaini oda, it kā visu kopš šā nama uzcelšanas vārīto pusdienu aromats būtu šobrīd saplūdis virtuves kāpņu augšā un kā mūka rēgs «Don Žuanā» «vairs nevaid aizdzenams». īpaši stipri bija manāmi kāposti, likās, ka visi kādreiz te vārītie dārzeņi piederētu pie mūžam zaļojošo dzimtas un smaržoja ar nevīstošu speķu. Viesistaba bija apšūta ar paneļiem, un ikviens jaunienācējs instinktivi, iedvesmas apgarots, tūliņ nojauta, ka te dzīvo žurkas un peles. Kāpnes bija ļoti drūmas un ļoti platas, ar tik resnām un smagnējām margām, ka tās noderetu arī tiltam. Pirmā kāpņu laukumiņa tumšajā kaktā stāvēja vecs, neglīts milzu pulkstenis, ko ķēmīgi vainagoja trīs vara bumbiņas; šo pulksteni neviens nekad nelikās redzam un noteikti nekad neskatījās ta ciparnīcā, un, ja pulkstenis nepārtrauca dobjo tikšķēšanu, tad tikai aiz piesardzības, lai kāds izklaidīgs gā: jējs neuzskrietu tam virsū. Kopš pirmajām Todžersas pansijas pastāvēšanas dienām nams nebija redzējis ne jaunu krāsu, ne tapetes, tāpēc kāpnes bija galīgi melnas, nokvēpušas un lipīgas. Kāpņu augšgalā atradās sačākstējis neglīta izskata, sašķiebies, likteņa piemeklēts jumta logs, dažnedažādi lāpīts un lipināts, kas ar aizdomām šķielēja lejup un nosedza Todžersas pansiju kā īpatnēju, cilvēkiem domātu lecekti, kurā briest pavisam īpašas sugas augļi.

Misters Peksnifs ar meitām sildoties nebija nostāvējis pie kamina vēl ne desmit minūtes, kad kāpnēs sāka klaudzēt soļi un istabā iesteidzās pati šās iestādes augstākā vara.

M. Todžersa bija lēdija, diezgan kaulaina, cietiem sejas vaibstiem, ar veselu virkni sprogu uz pieres, kuras bija sagrieztas kā mazas alus muciņas un pārsegtas ar kaut ko līdzīgu tīklam, ko nekādi nevarēja uzskatīt par cepurīti, drīzāk par melnu zirnekļa darinājumu. Uz rokas viņa turēja pītu groziņu, kurā džinkstēja atslēgu salšķis. Otrā rokā viņa nesa degošu tauku sveci un, kad tās gaismā bija saskatījusi misteru Peksnifu, tad nolika to uz galda, lai varētu netraucēti apsveikt viesi ar vajadzīgo sirsnību.

—   Mister Peksnif! — misis Todžersa izsaucās.

—  Esiet sveicināts Londonā! Vai es varēju cerēt uz šādu apciemojumu pēc — ak dievs, ak dievs! — pēc tik daudziem gadiem! Kā jums klājas, mister Peksnif?

—  Tikpat labi kā vienmēr, un tāpat priecājos jūs redzēt kā vienmēr, — skanēja mistera Peksnifa atbilde.

—  Zināt, jūs esat tapusi daudz jaunāka!

—  Jūs gan, kas tiesa, tas tiesa, — misis Todžersa atsaucās. — Jūs ne drusciņas neesat pārmainījies.

—  Bet ko jūs sacīsiet par viņām? — misters Peksnifs pastiepa roku uz jauno lēdiju pusi. — Vai viņas nedara mani vecāku?

—   Tās taču nebūs jūsu meitas! — izsaucās misis Todžersa, izslējusi rokas augšup un saņēmusi tās kā lūgšanā. — Nevar būt, mister Peksnif! Tā ir jūsu otrā sieva un viņas līgavas māsa!

Misters Peksnifs pielaidīgi pasmīnēja un, pašūpojis galvu, noteica:

—  Manas meitas gan, misis Todžersa. Tikai manas meitas.

—   Ak! — izdvesa šī krietnā lēdija. — Pūs jums jātic, jo, kad ieskatos viņās, tad domāju, ka pazītu tās, lai kur sastaptu. Manas dārgās mis Peksnifas, kā jūsu tētis mani iepriecināja!

Viņa apskāva tās abas un jūtu pārpilnībā vai varbūt rīta dzestruma ietekmē izrāva mazu kabatas lakatiņu no groziņa un piespieda pie acīm.

—  Godātā, — misters Peksnifs sacīja, — man zināmi jūsu iestādes noteikumi, kā arī tas, ka jūs uzņemat pansijā tikai vīriešus. Taču, izbraucot no mājām, man ienāca prātā doma, ka varbūt jūs pieļautu izņēmumu manu meitu labā un dotu viņām patvērumu savā namā.

—  Varbūt? — misis Todžersa izjusti izsaucās. — Varbūt?

—  Nu, tad es atzīšos, ka biju gandrīz vai pārliecināts par to, — misters Peksnifs noteica. — Es zinu, ka

jums pašai ir maza istabiņa, tur viņas varētu pavisam ci ti ierīkoties, un tām nebūtu jāēd pie kopējā galda.

—   Mīļās meitenes! — misis Todžersa sacīja. — Nē, es vēlreiz gribu atļaut sev šo brīvību.

Misis Todžersa gribēja sacīt, ka ilgojas vēlreiz apskaut abas jaunavas, un izpildīja savu vēlēšanos ar jo lielu dedzību. Patiesība gan bija tāda, ka namā bija aizņemtas visas gultas, izņemot vienu, kuru nu vajadzēja atdot mistera Peksnifa rīcībā, tāpēc misis Todžersai bija nepieciešams laiks pārdomām, turklāt tik daudz laika (jo nebija nebūt tik vienkārši izlemt, kur novietot viesus), ka, izlaidusi māsas no otrreizējiem apskāvieniem, viņa brītiņu uzlūkoja tās klusēdama, ar aizgrābtības asaru vienā acī, kamēr otrā spīdēja apsvērums.

—   Man šķiet, es izdomāju, kā mēs to nokārtosim, — misis Todžersa beidzot izlēma. — Apklāsim dīvānu mazajā istabiņā, kurā ieeja no manējās … Ak mani dārgumiņi!

Pēc tam viņa apkampa tās trešo reizi, piezīmēdama, ka nekādi nevarot pateikt, kura vairāk atgādinot nelaiķa māti (kas atbilda patiesībai, jo misis Todžersa šo lēdiju nekad nebija redzējusi), bet domājot, ka drīzāk jaunākā, un tūliņ piemetināja, ka lēdijas būšot nogurušas no brauciena un džentlmeņi tūdaļ ieradīšoties brokastīs, tāpēc varbūt viņas vēlētos šo pašu brīdi doties uz savu istabu.

Istaba atradās tai pašā stāvā ar logiem uz pagalmu; tai, pēc misis Todžersas vārdiem, esot liela priekšrocība (Londonas apstākļos), ka tanī neviens nevarot ieskatīties no ārpuses, par ko lēdijas varēšot pārliecināties, kad izklīdīšot migla. Tā nebija tukša lielība, jo divas pēdas atstatu no logiem slējās augšup rūsgans mūris ar melnu . ūdens tvertni galā. Jaunajām lēdijām nolemtajā guļamtelpā varēja iekļūt pa visai ērtām durtiņām, kas atdarījās tikai tad, kad tās grūda ar visu spēku. No šejienes apmēram tādā pašā atstatumā bija redzams mūra otrs stūris un tvertnes otrs sāns.

—   Tas nav mitrais sāns, — misis Todžersa paskaidroja. — Tas redzams pa mistera Džinkinsa logu.

Pirmajā svētnīcā tas pats jaunais kalpotājs bija uz ātru roku iekūris uguni, svilpodams misis Todžcrsās prombūtnē (un izrotādams ar ogles rakstiem savas velvetona bikses), bet saimniece, pieķērusi to šādā nodarbībā, izpļaukāja un izdzina no istabas. Pašrocīgi pasniegusi jaunajām lēdijām brokastis, viņa devās prezidēt pie galda otrā istabā, kur broka'stotāji, cik varēja dzirdēt, diezgan skaļi zoboja misteru Džinkinsu.

—   Patlaban nebūs nozīmes jums vaicāt, manas dārgās, — ierunājās misters Peksnifs, pabāzis galvu pa durvīm, — kā jums patīk Londona. Vai ne?

—   Ko tad mēs esam redzējušas, tēt! — izsaucās Mersija.

—  Manuprāt, itin nekā, — piebalsoja Čeritija. (Abas runāja ļoti žēlīgās balsīs.)

—   Ko lai saka, tiesa vien ir, — piekrita misters Peksnifs. — Bet tiklab izpriecas, kā darīšanas mums vel priekšā. Visam savs laiks. Visam savs laiks.

Vai patiešām mistera Peksnifa darīšanām Londonā bija tik stingri profesionāls raksturs, kā viņš to lika manīt jaunajam skolēnam, to mēs redzēsim «savā laika», lietojot ša cienījama vīra izteicienu.

IX NODAĻA. LONDONA UN TOD2ERSAS PANSIJA.

Skaidrs, ka nekad un nevienā citā lielā vai mazā pilsētā vai ciemā nav bijis tik dīvaina nama kā Todžersas pansija. Un skaidrs arī, ka Londona (sevišķi spriežot pec tās pilsētas daļas, kas ietvēra pansiju, spaidīja un bikstīja to ar saviem mūra elkoņiem, neļāva piekļūt pie tās ne gaisam, ne gaismai) bija šās pansijas cienīga un atradās visciešākā radniecībā un savienībā ar to ērmīgo ģimeni, pie kuras piederēja simtiem un tūkstošiem Todžersas pansijai līdzīgu namu.

Pansijas tuvumā nevarēja vis tā pastaigāties kā katrā citā pilsētas iecirknī. Šeit cilvēks varēja stundām ilgi klaiņot pa spraugām un takām starp namiem, pa ejām un pagalmiem un ne reizi nepamanīt neko tādu, kam Vāirt ii pelnīti piešķirt ielas nosaukumu. Katru svešinieku, kas iekļuva šajā sarežģītajā labirintā, pārņēma padevilu » apslāpēts izmisums, un viņš bez kādām cerībām devās uz labu laimi tālāk, malās bez kādas jēgas un, uzdūries vienlaidu mūrim vai dzelzs žogam, bez kurnēšanas griezis atpakaļ, paļaudamies, ka glābiņš radīsies pats no sevis un savā laikā un ka nav nekādas vajadzības steighes notikumiem priekšā. Dažkārt gadījās, ka viesi, ielūgti uz pusdienām pie M. Todžersas, nostaigā jās gan. šurp, gan turp, redzēja pat pansijas skursteņus, bet, pārliecinājušies, ka nokļūt pie pansijas pilnīgi neiespējams, atgriezās mājup lēnprātīgās sērās, bez pārmetumiem un sūdzībām. Neviens nevarēja atrast Todžersas pansiju, saņēmis mutiskus norādījumus, kaut tie būtu sniegti divdesmit soļu atstatumā no šā nama. Stāsta, ka attapīgiem iebraucējiem no Skotijas vai Ziemeļanglijas esot izdevies dažreiz laimīgi sasniegt pansiju, ņemot par pavadoņi patversmē augušu ielas puiku vai sekojot pa pēdām pastniekam, taču šie retie gadījumi tikai apstiprināja likumu, ka M. Todžersas pansija slēpjas labirintā un pieejama vienīgi nedaudziem izredzētiem.

Dažiem augļu tirgotājiem pansijas tuvumā bija noliktavas, un pirmais iespaids, ko guva jaunpienācējs, bija apelsinu smarža, — sabojātu, ziliem un zaļiem plankumiem izrotātu, kastēs pūstošu vai pagrabos pelējošu apelsinu smarža. Diendienā pa šaurajām ejām no piestātnes virknē vilkās nesēji ar pilnām apelsinu kastēm uz muguras, bet dzertuves pievārtē no rīta līdz vakaram grēdā gulēja ādas uzpleči, ko bija pametuši tie nesēji, kas patlaban iekšā atpūtās un mielojās. Tāpat pansijas tuvumā bija sastopami pirmsplūdu laikmeta sūkņi, kas vientuļi slēpās dažādos strupceļos sadraudzībā ar ugunsdzēsēju kāpnēm. Te bija arī kāds desmits baznīcu un pārnestu nelielu kapsētu, kuras bija pārņēmusi tā nešpetnā nezāle, kas mirklī sazeļ visur, kur atrodams mitrums, kapi un atkritumu kaudzes. Šur tur šinīs bēdīgajās miera, vietās, kuras tikpat maz atgādināja īstas zaļas kapsētas kā podiņi ar rezedām un lefkojām logā — dārzu uz laukiem, slējās koki, stalti koki, kas joprojām no gada gadā raisīja Jaunas lapas un tāpat ilgojas pec savas dzimtās

vides kā putni krātiņā (tā vismaz likās, lūkojoties uz to gaudenajiem zariem). Naktīs vārgi večuki — sargi, paši jau nāvei parādā, apsargāja apbedītos, kamēr viņiem savukārt pienāca laiks iestāties to mēmajā brālībā, un, ja nerēķina to, ka apakš zemes bija cietāks miegs nekā virs tās un ka sargbūdas vietā stājās zārks, tad diezin vai viņu stāvoklis bija daudz pārmainījies pēc tam, kad viņi paši bija pārgājuši sargājamo skaitā.

Šur tur šaurās namu starpejās vēl bija saglabājušās senlaicīgas, izgriezumiem rotātas ozolkoka durvis, aiz kurām kādreiz skanēja dzīru un viesību troksnis; tagad šais ēkās ierīkotas noliktavas, tur valda klusums un tumsa, un, tā kā tās piekrautas ar vilnu, kokvilnu un līdzīgām mantām — blīvas preces, kas apslāpē skaņas un aizbāž muti atbalsij, — tad no tām plūst trūdu smaka, un kopā ar klusumu un pamestību tā piešķir šīm ēkām baigumu. Tāpat tuvumā ir atbaidoši pagalmi, kur ieklīst vienīgi no ceļa nomaldījušies gājēji un kur milzu ķīpas vai saiņi ar precēm paceldamies vai nolaizdamies mūžīgi šūpojas starp debesi un zemi, piestiprināti pie augstiem celtņiem. Smago ormaņu M. Todžersas pansijas tuvumā vienmēr daudz vairāk, nekā būtu vajadzīgs visai pilsētai, turklāt tie nav strādājoši ormaņi, bet no slaistu sugas, kuri augu dienu nostāv dīkā šauras ejās pie saimnieku durvīm un aizsprosto ceļu; ja šeit iemaldās vieglais ormanis vai sāk grabēt vezums ar kravu, tad saceļas tāds tracis, ka skan visa apkārtne un pat zvani tuvākajā baznīcas tornī sāk dunēt. Tumšo strupceļu rīklēs un klēpjos pansijas tuvumā atsevišķi vīntirgotāji un kolonialpreču lieltirgotāji ierīkojuši veselas pilsētas savām vajadzībām; dziļi starp šo ēku pamatiem visa zeme izrakta un izveidoti staļļi, kur klusos svētdienu rītos skaidri dzirdams, kā žurku tramdītie vezumnieku zirgi žvadzina apaušus tapat, kā stāstos par spoku apsēstiem namiem nemierīgi gari žvadzina savas ķēdes.

Ja gribētu pastāstīt kaut vai par pusi veco, ērmīgo krodziņu, kas dzīvo savu vienmuļo, pasaulei noslēpto dzīvi pansijai kaimiņos, tad vielaš pietiktu biezai grāmatai, un tikpat biezu otro sējumu varētu sastādīt, aprakstot šo vaji apgaismoto telpu vecos savādniekus — apmeklētājus. Tie ir pa lielākai tiesai šā apvidus senscni iemītnieki, tepat dzimuši un auguši, kopš sendienām iedzīvojušies aizdusā, allaž elš un ar pūlēm velk elpu, izņemot tos gadījumus, kad kaut kas jāstāsta, — tad viņiem brīnumainā kārtā elpas nekad nepietrūkst. Šie džentlmeņi galīgi noliedz tvaiku un pārējos jaunievedumus, gaisakuģus uzskata par nāves grēku un apraud mūsdienu tikumu pagrimšanu, pie kam tie šo mazo klubu locekļi, kūru profesionālajos pienākumos ietilpst tuvīnās baznīcas atslēgu glabāšana, gaužas par ķecerības un bezdievības izplatīšanos, turpretī lielākā vairuma domas sliecas uz to pusi, ka tikumi izzuduši kopā ar pūderētajām parūkām un Vecās Anglijas diženība iegājusi kapā reizē ar bārddziņiem.

Pati Todžersas pansija, ja par to runā tikai kā par namu, neminot tās profesionālos nopelnus, ir pilnīgi cienīga ieņemt vietu, kurā atrodas. Nama sānos apakšstāvā bija kāpņu logs; leģenda stāsta, ka tas neesot vērts vaļā vismaz ap simt gadu. Raugoties neticami netīrajā sānieliņā, logs tā notriepies un pārklājies simtgadīgiem dubļiem, ka neviena rūts nav izkritusi, lai gan katra savā laikā pārsista reizes divdesmit un visas saplaisājušas krustām šķērsām. Taču galvenais pansijas noslēpums ir pagrabs, pieejams tikai pa mazām sāndurtiņām un sarūsējušiem režģiem klātu lūku; pagrabam, ciktāl sniedzās ļaužu atmiņa, nekad nav bijis nekāda sakara ar namu, — tas allaž piederējis kādam citam īpašniekam un, ja var ticēt baumām, bijis pilns ar visādām bagātībām, taču pansija un tās iemītnieki bija pilnīgā neziņā un ari neinteresējās, vai tur glabājies sudrabs, varš, zelts, vātis ar vīnu vai mucas ar šaujamo pulveri.

Arī nama jumts bija ievērības cienīgs. Tur atradās kaut kas līdzīgs terasei ar kārtīm un virvju gabaliem, kas kādreiz kalpojuši veļas izkāršanai, un vairākas ar zemi piebērtas tējas kastes, no kurām kā nūjas slējās sakaltuši stādi. Ikvienu, pirmo reizi uzkāpjot šai observatorijā, gaidīja liels pārsteigums, kad viņš atsita galvu pret durtiņām, kas veda ārā, un kad viņam aizrāvās elpa, neviļus iemetot skatienu tieši virtuves skurstenī, taču pēc šo šķēršļu uzveikšanas no pansijas jumta atklājās pievilcīgas ainavas. Vispirms skaidrā dienā bija saskatāma tumša taka, kas tālu aizstiepās pa jumtiem, — ta bija Monumenta ēna, un, pavēršoties uz otru pusi, kļuva redzams pats oriģināls, slaids, gluži tuvu, un ik mats uz tā zelta galvas bija saslējies stāvus — laikam aiz šausmām par to, kas notiek pilsētā. Bet vēl tālāk drūzmējās torņi un smailes, mirdzoši vēja rādītāji un kuģu masti — vesels mežs. Smaili jumti, kores, bēniņu logi — īsts Bābeles juceklis. Dūmu un trokšņa pietiktu visai pasaulei.

Pametot otrreiz acis lejup, skatītāja uzmanību visā lielajā priekšmetu drūzmā neviļus un bez kāda sevišķa iemesla sāk saistīt šķietami nenozīmīgi sīkumi. Tā, piemēram, kustīgie skursteņu jumtiņi uz kāda liela namu bloka šķitās laiku pa laikam cienīgi pievēršamies cits citam un čukstus paziņojam savus novērojumus par to, kas notiek lejā. Citi, saliekušies gluži līki, šķita tīšuprāt uzmetam kupri, lai ķircinātu pansiju, aizsedzot tai apkartnes ainavu. Vīrs, kas asināja spalvu iepretī augšējā logā, kļuva par neiedomājami svarīgu sastāvdaļu visā šai aina un nozūdot atstāja robu, kura nozīme bija smieklīgi neproporcionālā tā apmēriem. Krāsotāja izkārtā auduma lēkāšana un raustīšanās likās daudz interesantākā nekā visi priekšmetu pūļa uzplūdi un atplūdi. Un, kamēr skatītājs sirdījās uz sevi un brīnījās, kāpēc tas tā notiek, tikmēr troksnis pārvērtās rēcienos, raibā gūzma te saplūda vienā blīvā, te sašķēlās simt gabalos, un viņš pavisam nobijies, apkārt skatīdamies, steidzās jo ātrāk nokļūt pansijas paspārnē un deviņos gadījumos no desmit teica misis Todžersai, ka, uzkavēdamies augšā vel kaut vienu mirkli, būtu sasniedzis bruģi visīsākajā ceļā, proti — ar galvu pa priekšu.

Ta sacīja arī abas mis Peksnifas, pametot kopā ar misis Todžersu novērošanas posteni un pavēlot jauneklīgajam šveicaram aizslēgt durtiņas un nākt lejā; šis, bū dams jautra rakstura un savam vecumam un dzimumam piemītošā sajūsmā apsveikdams katru izdevību sasisties drumslās, tīšām kavējās, lai tad varētu laisties lejup pa margām.

Tas notika otrā dienā pēc abu mis Peksnifu ierašanās Londonā, un viņas bija jau kļuvušas augstākā mērā intīmas ar misis Todžersu, tā ka šī lēdija, paguvusi izstāstīt jaunajām draudzenēm, kā viņa jaunībā trīs reizes nelaimīgi iemīlējusies, iepazīstināja tās vispārīgos vilcienos ar mistera Todžersa dzīvi, uzvešanos un raksluru; noskaidrojās, ka šis džentlmenis pirms laika pārtraucis laulības dzīves mierīgo gaitu un, pretlikumīgi aizbēgdams no ģimenes laimes, apmeties svešās zemēs kā vecpuisis.

—   Jūsu tētis bija kādu laiku visai uzmanīgs pret mani, manas dārgās, — misis Todžersa atzinās, — taču liktenis nebija lēmis man to laimi tapt par jūsu māmiņu. Diezin vai jūs varētu uzminēt, kas te attēlots?

Viņa pievērsa abu uzmanību ovalai miniatūrai, kas atgādināja nelielu tulznu un atradās virs tējkannas pakaramā; miniatūrai bija visai attala līdzība ar pašu misis Todžersu.

—   Jūs tur esat kā dzīva! — izsaucās abas mis Peksnifas.

—   Kādreiz tā tika runāts, — misis Todžersa sacīja, eleganti sildīdamās pie kamina, — taču es gan negaidīju, ka jūs tur mani pazīsiet, mīļās.

Skaidrs, ka viņas pazītu šo portretu visur. Ja viņas to būtu ieraudzījušas uz ielas vai veikala logā, arī tad katrā ziņā būtu izsaukušās: «Mīļais dievs! Misis Todžersa!»

—   Saimniekot tādā iestādē kā manējā ir kaitīgi veselībai un bojā sejas krāsu, manas dārgās mis Peksnifas, — misis Todžersa sūdzējās. — Gaļas mērce vien var padarīt cilvēku par divdesmit gadiem vecāku.

—   Ak kungs! — izsaucās abas mis Peksnifas.

—   Par to man tik daudz jānoraizējas, manas mīļās, — misis Todžersa turpināja, — ka sirds nemaz vairs negrib klausīt. Diezin vai cilvēks spējīgs vēl ko tik stipri iekārot, kā džentlmeņi, kas dzīvo pilnā pansijā, kāro gaļas mērci. Nav ko runāt par pakaļkāju, — ar veselu vērsi nepietiks, lai dabūtu tik daudz mērces, cik viņi prasa ik dienas pie pusdienām. Un, kas man šās mērces deļbijis jāpārcieš, — misis Todžersa pacēla acis uz debesīm un šūpoja galvu, — to neviena dvēsele neticēs.

—   Taisni kā mūsu misters Pinčs, Merrij, — Ceritija ieteicās. — Vai atceries, mēs pie viņa ari esam novērojušas šādu kāri.

—   Pareizi, mīļā, — Merrija ieķiķinājās, — bet mēs taču nekad nedodam viņam mērci, to tu pati labi zini.

—   Jums, manas dārgās, ir darīšanas ar jūsu tētiņa skolēniem, kas paši neuzliek sev porcijas, tāpēc jūs varat rīkoties pēc patikas, — misis Todžersa sacīja, — bet komerciālā iestādē, kur ikviens džentlmenis var sestdienas vakarā pateikt: «Misis Todžersa, pēc nedēļas mums būs jāšķiras siera dēļ,» — nav vis tik viegli saglabāt mieru un saskaņu. Jūsu tētis bija tik laipns, — krietnā lēdija piebilda, — ka uzaicināja mani pavizināties šodien kopā ar jums un, liekas, piemetināja, ka jūs dziroties apmeklēt mis Pinču. Vai tā būtu kāda radiniece tam džentlmenim, ko jūs nupat pieminējāt, mis Peksnifa?

—   Lai dievs žēlīgs, misis Todžersa, — ņiprā Mersija pārtrauca viņu, — nesauciet Torņu par džentlmeni! Čeritij, mīļā, iedomājies tikai — Pinčs džentlmenis! Kā lai tur nesmejas!

—   Kas jūs par zobgali! — izsaucās misis Todžersa, aizkustinājumā apskaudama Merriju. — Nē, jums gan ir mēlīte! Kas tas jums par prieku, mīļā mis Peksnifa, jums un jūsu tētiņam, ka jūsu māsiņai tik jautra daba!

—   Acis viņam kā pūcei, un pats viņš tik neglīts, misis Todžersa, — Merrija turpināja, — īsts putnubiedēklis, kā radīts! Pats nejaukākais, atbaidošākais un pretīgākais ķēms, kādu vien var iedomāties! Un šī mis Pinča ir viņa māsa, tā ka jūs pati varat iztēloties, kāda tā izskatās. Es būšu spiesta smieties pilnā kaklā, to es zinu, — izsaucās mīlīgā meitene, — nav ko cerēt, ka es spētu novaldīties! Jau tas vien, ka tāda mis Pinča dzīvo pasaulē, var novest cilvēku kapā, kur nu vēl skatīties uz viņu — lai dievs žēlīgs!

Misis Todžersa smējās līdz asarām par mīļās meičas jokiem un sacīja, ka ļoti bīstoties no viņas, nudien, bīstoties. Viņai esot ļauna mēle.

—   Kam ir ļauna mēle? — atskanēja kāda balss aiz durvīm. — Ceru, ka manā ģimenē nekas tamlīdzīgs nevar būt! — Un misters Peksnifs smaidīdams pabāza galvu pa durvīm. — Vai man atļauts ieiet, misis Todžersa?

Misis Todžersa gandrīz vai iebrēcās, jo mazās durtiņas starp viesistabu un dibenistabu bija līdz galam vaļā un guļvietai apklātais dīvāns parādījās skatienam visā savā šausmīgajā nepieklājībā. Taču misis Todžersai pietika attapības aizcirst durvis vienā mirklī, un tikai pēc tam viņa samulsusi sacīja:

—  Ak jā, mister Peksnif, nāciet vien, esiet tik laipns!

—  Kā mums šodien klājas? — misters Peksnifs rotaļīgi iesāka. — Un kādi mūsu šāsdienas plāni? Vai mēs nedomājam apmeklēt Toma Pinča māsu? Ha, ha, ha! Nabaga Tomass Pinčs!

—   Un vai mēs nedomājam, — uztvēra misis Todžersa, noslēpumaini un saprotoši mādama ar galvu, — atbildēt ar piekrišanu uz mistera Džinkinsa peticiju? Tas ir pirmais jautājums, mister Peksnif.

—   Kāpēc tad mistera Džinkinsa, mana godātā? — apvaicājās misters Peksnifs, apskaujot ar vienu roku Mersiju, bet ar otru misis Todžersu, redzams, aiz izklaidības noturējis viņu par Ceritiju. — Kāpēc tieši Džinkinsa?

—  Tāpēc, ka viņš to izdomāja un vispār viņš šai namā ir pirmajā vietā, — misis Todžersa jautri atbildēja. — Tāpēc tas tā ir, ser.

—   Džinkinss ir cilvēks ar lielām gara dāvanām, — misters Peksnifs piezīmēja. — Es ļoti cienu Džinkinsu. Es uzskatu mistera Džinkinsa vēlēšanos parādīt laipnu uzmanību manām meitām par jaunu pierādījumu viņa draudzīgajām jūtām pret mums, misis Todžersa.

—  Tādā gadījumā, — atbildēja šī lēdija, — ja esat sācis runāt, tad pabeidziet arī, mister Peksnif, un pastāstiet mūsu jaunajām lēdijām visu!

Ar šiem vārdiem viņa smalkjūtīgi atbrīvojās no mistera Peksnifa rokas un pati savukārt apskāva mis Ceritiju; vai tam par iemeslu bija nepārvaramas simpātijās pret šo jauno lēdiju jeb vai izskaidrojums jāmeklē mis Peksnifas īgnajā, gandrīz pat niknajā sejas izteiksmē, tas palika noslēpums. Lai nu tas bija kā būdams, misters

Peksnifs tūdaļ sāka izklāstīt meitām minētās petieijas rašanos un būtību: īsumā tas skanēja tā, ka džentlmeņi, kas savā kopsumā sastādīja pamatu tam kopības lietvārdam, kas apzīmē daudzumu un saucas Todžersas pansija, lūdz mis Peksnifas pagodināt viņus un piedalīties kopējās pusdienās, kamēr viņas uzturas Londonā, un rotāt pusdienu galdu, jau sākot ar svētdienu, tātad ar rītdienu. Tā kā ari misis Todžersa pievienojas šim uzaicinājumam, tad misters Peksnifs gatavs to pieņemt. To sacījis, šis džentlmenis aizgāja uz savu istabu, lai sacerētu laipnu atbildi, kamēr dāmas apbruņojās ar viskošākajām cepurēm, lai pilnīgi satriektu un iznīcinātu mis Pinču.

Toma Pinča māsa kalpoja par guvernanti kādā ģimenē, augstas kārtas ģimenē, varbūt pašā bagātākajā vara kausētavu īpašnieka ģimenē, kādu vien cilvēce kādreiz pazinusi. Šī ģimene dzīvoja Kembcrvelā, tik lielā un nepievilcīgā savrupmājā, ka tās fasade vien, atgādinot milža-cilvēkēdāja pili, iedvesa šausmas vienkāršajiem mirstīgajiem un lika nodrebēt drošsiržiem. Te bija pamatīgi vārti ar pamatīgu zvanu, kura pamatīgais rokturis viens pats jau bija apbrīnošanas cienīgs, un . pamatīga mītne vārtu sargam, kas gan mazliet bojāja ārējo iespaidu, atrazdamās pārāk tuvu mājai, toties modināja lielāku cieņu. Pie ieejas nepārtraukti stāvēja sardzē pamatīgs vārtu sargs un, atļāvis apmeklētājam ieiet, piesita pie otra zvana, un tad tūdaļ pamatīgajās parādes durvīs parādījās pamatīgs sulainis ar tik pamatīgiem auklas karekļiem pār livrejoto plecu, ka pats pinās tajos vienā laidā, aizķerdamies aiz krēsliem un galdiem, un vadīja savas dienas tādās mokās, ka diezin vai viņam būtu klājies bēdīgāk, ja viņš kā zilā gaļas muša šaudītos starp krustām šķērsām savilktiem zirnekļtīkliem.

Misters Peksnifs ar meitām un misis Todžersu braši piebrauca pie šā nama vienzirga ekipāžā. Kad visas iepriekš minētās ceremonijas bija aiz muguras, viņus ielaida iekšā, un beidzot viņi nokļuva līdz mazai, ar grāmatām piekrautai istabiņai, kur mistera Pinča māsa patlaban mācīja savu vecāko skolnieci, ko pareizāk būtu nosaukt par trīspadsmit gadus vecu, pāragri nobriedušu mazu sievieti, jo tiklab korsete, kā audzināšana bija tai izdzēsušas jebkuras bērnišķības pēdas par lielu prieku tas radiem un paziņām.

—  Apmeklētāji pie mis Pinčas! — sauca sulainis. Redzams, viņš bija izcili apdāvināts jauneklis, jo tas viņam iznāca visai veikli — ne ar tādu apvaldītu cieņu, kā viņš pieteiktu apmeklētājus saimniekiem, un bez tās izjustās līdzdalības, ar kādu viņš pieteiktu apmeklētājus virējai.

—  Apmeklētāji pie mis Pinčas!

Mis Pinča steigšus piecēlās, un satraukums viņas sejā liecināja, ka viņas apmeklētāju saraksts visai īss. Tikmēr mazā skolniece trauksmīgi izslējās, grasīdamās iegaumēt visu, kas viņas klātbūtnē tiks runāts un darīts, jo namamāte bija zinātkāra un viņu interesēja par guvernanti dēvētā dzīvnieka tikumi un dzīves veids, tāpēc viņa mudināja meitas katrā izdevīgā gadījumā ziņot par guvernantes uzvešanos, kas bija ļoti teicami, kā arī derīgi un patīkami visai ģimenei.

Bēdīgs fakts, kuru tomēr nevar noklusēt: mistera Pinča māsa nebūt neizskatījās neglīta. Taisni otrādi, viņai bija glīta seja, ļoti mīlīga un pievilcīga, un mazs jauks augumiņš, turklāt apbrīnojami smuidrs. Kautrība un biklas uzticības izteiksme sejā padarīja meiteni līdzīgu, pat ļoti līdzīgu brālim; taču viņa tik stipri atšķīrās no briesmoņa, pelnrušķes vai putnubiedēkļa vai cita tamlīdzīga radījuma, kā to bija pareģojušas mis Peksnifas, ka abas jaunās lēdijas uzlūkoja viņu dabiskā sašutumā, jo bija galīgi vīlušās savās gaidās.

Mis Mersija, apveltīta ar lielāku dzīvesprieka devu, vieglāk samierinājās ar šo vilšanos, vismaz izpauda to tikai irgošanā, toties viņas māsa, nevēlēdamās slēpt savu nicināšanu, izpauda to itin atklāti ar skatieniem. Kas attiecās uz misis Todžersu, tad viņa atbalstījās uz mistera Peksnifa rokas un tēloja cildenu stingrību, kas iederas visās vietās un izskaidrojama, kā vien patīk.

—   Neuztraucieties, mis Pinča, — misters Peksnifs iesāka, žēlīgi paņemdams savā labajā plaukstā mis Pinea-sroku un paplikšķinādams pa to ar savu kreiso. Es ierados jūs apmeklēt, izpildot jūsu brālim Tomasam Pinčam doto solījumu. Mans vārds — apmierinieties, mis Pinča! — mans vārds ir Peksnifs.

Tikumīgais cilvēks izrunāja šos vārdus ar sevišķu izteiksmi, it kā vēlētos sacīt: «Jūs redzat manī, jaunā persona, visas jūsu sugas labdari, jūsu ģimenes labvēli, jusu brāļa apgādnieku, jo viņa dienišķais uzturs ir manna no mana galda, un par šiem maniem krietnajiem darbiem tur augšā ir daudz kas pierakstīts man par labu. Taču es nelepojos, jo varu gluži labi iztikt tāpat!»

Nabaga meitene noticēja tam visam kā evaņģelija patiesībai. Brālis savā sirds vientiesībā bija viņai ne vienreiz vien rakstījis to pašu un vēl daudz vairāk. Kad misters Peksnifs apklusa, viņa nolieca galvu, un uz viņa rokas noritēja asara.

«Ļoti labi, mis Pinča!» attapīgā skolniece domās atzīmēja. «Raudāt, svešiem redzot, it kā jūs nebūtu apmierināta ar savu vietu!»

—   Tomass ir vesels, — misters Peksnifs turpināja, — viņš sūta jums sveicienus un šo vēstuli. Nevaru gan teikt, ka viņam, nabadziņam, būtu cerības radīt ko izcilu mūsu profesijā, taču viņš grib būt derīgs, un labi gribēt nozīmē gandrīz to pašu, ko varēt, tāpēc mums jābūt iecietīgiem pret viņu. Vai ne, ko?

—   Es zinu, ka viņam ir laba griba, — sacīja Toma Pinča māsa, — un zinu arī, cik daudz laipnības un gādības viņš bauda jūsu mājā; mēs daudzkārt esam rakstījuši viens otram, ka par to nekad nespēsim jums pienācīgi pateikties, tāpat arī jaunajām lēdijām, — viņa piemetināja, uzmezdama pateicīgu skatienu abām mis Peksnifām. — Es zinu, cik daudz pateicības mēs esam viņām parādā.

—   Manas dārgās, — misters Peksnifs ar smaidu pievērsās viņām, — domāju, ka jums patīkami dzirdēt to, ko saka Toma māsa.

—   Mums tur nav nekādu nopelnu, tēt! — Čeritija izsaucās, pie kam abas ar reveransu lika saprast Toma Pinča māsai, ka jutīšoties ļoti pateicīgas, ja tā ieturēšot vajadzīgo distanci. — Ka misters Pinčs ir tik labi apgādāts, par to viņam jāpateicas tikai jums; ka viņš prot to pienācīgi novērtēt, to mums gan patīkami dzirdēt, un tas Ir viss, ko mēs varam sacīt!

«Ļoti labi, mis Pinča!» skolniece atkal atzīmēja domās. «Jums ir pateicīgs brālis, kas pārtiek no citu cilvēku laipnības!»

—   Jūs esat ļoti laipns, — runāja Toma Pinča māsa, vientiesīgi kā Toms un smaidot kā Toms, — ka iegriezāties mani apmeklēt; jūs esat ļoti labs, lai gan nemaz nenojaušat, kā aplaimojāt mani, dodot man iespēju redzēt jūs un pateikties jums personīgi, jo jūs tik maz vērtējat savus labos darbus!

—   īsta pateicība, īsts takts, īsta krietnība, — misters Peksnifs nočukstēja.

—   Un vēl mani iepriecina, — turpināja Ruta Pinča, kura, attapusies no pirmā pārsteiguma, kļuva līksma un runīga, savas skaidrās sirds mudināta redzēt visu no labākās puses, kas bija tik cildeni un tā atgādināja Tomu, — mani bezgala iepriecina tas, ka jūs varēsiet pateikt Tomam, cik ļoti labi man te klājas, un ka viņam nepavisam nav jāskumst un jāgaužas par to, ka man pašai jāpelna maize. Ak dievs! Kamēr es zinu, ka viņš ir laimīgs, un kamēr viņš zina to pašu par 'mani, tikmēr mēs varam bez jebkāda sarūgtinājuma vai žēlabām izciest daudz vairāk par to, ko esam līdz šim izcietuši, par to es esmu stingri pārliecināta. — Un, ja kāds runājis kādreiz tīru patiesību mūsu grēcīgās žemes virsū, tad Toma māsa to izsacīja šajos vārdos.

—   Jā, protams! — izsaucās misters Peksnifs, kura acis tikmēr bija pievērsušās skolniecei. — Un kā klājas jums, mans ļoti pievilcīgais bērns?

—   Ļoti labi, pateicos jums, ser, — atbildēja šī iesaldētā nevainība.

—   Brīnum jauka seja, manas dārgās! — misters Peksnifs uzrunāja savas meitas. — Apburošas manieres!

Abas jaunās lēdijas jau pirmajā acu uzmetienā bija sākušas jūsmot par šo bagātās ģimenes atvasi (tas mēdza būt īsākais ceļš uz vecāku sirdīm). Misis Todžersa dievojās, ka visā savā mūžā neesot redzējusi neko tik līdzīgu eņģelim.

—     Tikai spārnu vien trūkst tai mīļajai dvēselītei, tad viņa būtu īsts sīrupiņš,— tā izsacījās šī krietnā sieviete, laikam domādama zeraviņu.

—   Ja jūs nodotu šo saviem augsti cienītajiem vecākiem, mans piemīlīgais bērns, — misters Peksnifs sacīja, izvilkdams no kabatas vizītkarti, — un pateiktu, ka es un manas meitas …

—   Un misis Todžersa, tēt, — Mersija atgādināja.

—   Un misis Todžersa no Londonas, — papildināja misters Peksnifs, — ka es, manas meitas un misis Todžersa no Londonas neiedrošinājāmies traucēt viņus bez uzaicinājuma, jo mūsu mērķis bija vienkārši apvaicāties, kā klājas mis Pinčai, kuras brālis, jauns cilvēks, kalpo pie manis, bet ka es kā architekts nevaru atstāt šo visai eleganto namu, neizsacījis atzinību par īpašnieka mēra sajūtu, izsmalcināto gaumi un prasmi cienīt to cēlo mākslu, kuras attīstīšanai es esmu ziedojis savu mūžu un kuras uzplaukumam un panākumiem esmu uzupurējis … hm … savu mantu, — tad būšu jums ļoti pateicīgs.

—   Miledija sūta sveicienus mis Pinčai, — sacīja pēkšņi parādījies sulainis, runādams taisni tādā pašā tonī kā iepriekš, — un lūdz paziņot, ko jaunā lēdija patlaban mācās.

—   Ā, te ir šis jaunais cilvēks, — attapās misters Peksnifs, — viņš var nodot vizitkarti. Esiet tik laipns, jaunais cilvēk, — ar maniem sveicieniem. Manas dārgās, mēs traucējam mācības. Iesim!

Uz mirkli radās neliels apjukums, jo misis Todžersa, atdarījusi savu pīto groziņu, pasteidzās pasniegt «jaunajam cilvēkam» vienu no savām vizitkartēm, kurās bez sīkām ziņām par apmešanās noteikumiem komerciālajā iestādē vēl bija piezīme, ka M. T. izmanto šo gadījumu, lai izsacītu pateicību džentlmeņiem, kas devuši priekšroku viņas pansijai, un lūdz, ja tie apmierināti ar uzturu, ieteikt viņu saviem paziņām. Taču misters Peksnifs apbrīnojamā aukstasinībā izķēra šo dokumentu no sulaiņa rokām un noglabāja savā kabatā.

Tad viņš uzrunaja mis Pinču vēl labvēlīgāk un laipnāk, jo vēlējās likt sulainim skaidri saprast, ka viņi nav vis mis Pinčas draugi, bet gan labdari:

—     Dzīvojiet sveikai Uz redzēšanos! Lai dievs jūs

svētī! Varat būt pārliecināta, ka vienmēr būšu labvēlīgs jitsu brālim Tomasam. Esiet bez bažām, mis Pinčal

—   Pateicos, — Toma māsa aizkustināta atbildēja, • tūkstoškārt pateicos!

—  Nav par ko pateikties, — misters Peksnifs laipni noglaudīja viņai galvu. — Nepieminiet pateicību, citādi es kļūšu dusmīgs. Mans daiļais bērns (to viņš teica skolniecei), dzīvojiet sveika! Šī burvīgā būtne, — misters Peksnifs turpināja, domīgi vērdamies sulainī, it kā runadams par viņu, — kā starojoša parādība izlēja pār manu taku tādu spožumu, ka es nekad neaizmirsīšu šo brīdi. Manas dārgās, vai varam iet?

Nē, viņas vēl nevarēja, jo nekādi nespēja šķirties no mis Pinčas skolnieces. Taču galu galā viņas raušus atrāvās no tās un ar augstprātīgu galvas palocīšanu un jau dzimšanas mirklī noslāpētu reveransu, svārkiem nošvīkstot, aizpeldēja garām mis Pinčai uz izeju.

Jaunajam cilvēkam bija diezgan daudz pūļu izvadīt visus ārā, jo misters Peksnifs tik ļoti jūsmoja par nama gaumīgo iekārtu, ka nespēja nociesties, vairākkārt neapstājies ceļā (īpaši viesistabas durvju tuvumā), lai izpaustu savu sajūsmu skaļā balsī un visai zinātniskā valodā. Ceļā no kabineta līdz priekštelpai viņš paguva izklāstīt vispārīgos vilcienos visu augsto arehitekturas gudrību, ciktāl tā skar dzīvojamās mājas, un, kad viņi izkļuva dārzā, Peksnifa daiļrunība sasniedza kalngalus.

—   Paskatieties, — viņš aicināja, kāpdamies atmuguriski uz vārtu pusi, piemiedzis acis un piešķiebis galvu, lai varētu labāk novērtēt fasades proporcijas, — paskatieties, manas dārgās, uz šo karnizu, kas balsta jumtu, ievērojiet tā graciozo konstrukciju, sevišķi tai vietā, kur tas liecas ap ēkas dienvidu stūri, un jūs piekritīsiet man . . . Kā jums klājas, ser? Ceru, ka esat pie labas veselības?

Šādi pārtraucis savu runu, viņš izmeklēti pieklājīgi palocījās pret pusmūža džentlmeni augšstāva logā, ko nupat bija uzrunājis, — ne jau tāpēc, ka tas varētu kaut ko sadzirdēt (tas bija neiespējami), bet šie vārdi bija nepieciešams pavadījums sveicienam.

—   Es nešaubos, manas dārgās, — misters Peksnifs čukstēja izlikdamies norādām uz dažādiem citiem ēkas daiļumiem, — ka tas ir pats īpašnieks. Būtu ļoti patīkami iepazīties ar viņu. Tam var daudz kas sekot. Vai viņš skatās uz mūsu pusi, Čeritij?

—   Viņš ver vaļā logu, tēt!

—   Ahā! — misters Peksnifs pusbalsī iesaucās. — Viņš noprot, ka esmu arehitekts. Viņš būs dzirdējis, ko es nupat runāju namā. Neraugieties uz viņu! Ja runājam par portika gropētajām kolonām, manas dārgās …

—   Allo! — uzsauca džentlmenis.

—   Jūsu padevīgais kalps, ser! — misters Peksnifs atsaucās, noņemot platmali. — Man liels prieks ar jums iepazīties.

—   Vai jūs vāksieties nost no zāles vai ne? — džentlmenis ieaurojās.

—   Lūdzu piedošanu! — misters Peksnifs negribēja ticēt savām ausīm. — Vai jūs teicāt…

—   Nost no zāles! — džentlmenis rāmāk atkārtoja.

—   Mēs negribējām traucēt jūs, ser, — misters Peksnifs smaidot iesāka.

—   Un tomēr traucējat, — tas atcirta, — nepiedodami traucējat. Nomīdāt zāli. Vai jūs neredzat, kur celiņš? Kāpēc tāds ierīkots, kā jūs domājat? Ei, atveriet vārtus! Izvediet viņus visus laukā!

To sacījis, viņš aizsita logu un nozuda.

Misters Peksnifs nesteigdamies uzlika platmali galvā un dziļā klusumā devās uz ekipāžās pusi, pa ceļam ar lielu interesi vērodams mākoņus. Iesēdinājis ekipāžā abas meitas un misis Todžersu, viņš vēl brītiņu nolūkojās satiksmes līdzeklī, it kā nespēdams izšķirties, vai tie ir rati vai templis. Beidzot, noskaidrojis šo jautājumu, viņš apsēdās savā vietā, nolika rokas uz ceļgaliem un uzsmaidīja visām trim ceļabiedrēm.

Taču meitas nebija tik savaldīgas, un tēvam nācās izturēt veselu sašutuma vētru. Tā gadoties, viņas bārās, kad ielaižoties ar tādiem kā šie Pinči. Tā gadoties, kad nostājoties ar tādiem uz vienas pakāpes. Tā gadoties, kad pazemojoties līdz šādu nejauku, bezkaunīgu, uzpūtīgu, blēdīgu skuķu pazīšanai. Tā viņas jau esot domājušas. Tā viņas pareģojušas vēl šo pašu rītu, — misis Todžersa to varot apliecināt. Viņas vēl piemetināja, ka mājas

saimnieks, acīm redzot uzskatīdams viņus par mis Pinčas draugiem, esot rīkojies pilnīgi pareizi — taisni tā, kā tas bijis gaidāms tamlīdzīgos apstākļos. Un viņas vel piemetināja (bez sevišķas loģikas), ka šis saimnieks esot rupjš un neaptēsts, un tad sāka plūst asaru straume, aiznesot līdzi visus pārējos apzīmējumus.

Diezin vai mis Pinča bija tik daudz vainīga šai notikumā kā zeraviņš, kurš tūliņ pēc viesu aiziešanas bija aizsteidzies uz galveno štābu ar ziņojumu un visos sīkumos pavēstījis, cik nekaunīgi tam uzmākušies ar vizitkarti, ko pēc tam nodevuši sulainim, un šis noziegums kopā ar dažām neuzbāzīgām mistera Peksnifa piezīmēm par nama architekturu laikam zināmā mērā veicināja viņu izraidīšanu. Nabaga mis Pinčai gan nācās izturēt uzbrukumu: zeraviņa māte izsacīja viņai jo stingru rājienu, ka tai tik vulgāri paziņas, un nabadzīte ieskrēja savā istabiņā vienās asarās, ko ilgu laiku nespēja nožāvēt ne iedzimtais dzīvesprieks un lēnprātība, ne laimīgā sastapšanās ar misteru Peksnifu, ne brāļa vēstule.

Misters Peksnifs, braukdams tālāk, izsacījās, ka ikviens labs darbs pats sevi atalgojot, un lika viņām saprast, ka priecātos pat tad, kad viņam būtu atmaksājuši ar kājas spērienu. Tas gan nemaz neapmierināja jaunās lēdijas, un tās nikni krimta tēvu visu ceļu, un dažkārt viņu vārdos pazibēja pat dedzīga vēlēšanās krist matos uzticīgajai misis Todžersai, kuras ārienei, bet galvenokārt nepieklājīgajai vizitkartei un pītajam groziņam viņas piedēvēja vismaz pusi neveiksmes.

Pansijā šis vakars aizritēja visai mundri, kas izskaidrojams tiklab ar gatavošanos uz rītdienas pusdienām, kā ar šim namam ierasto sestdienas rosību, it īpaši tais stundās, kad ikviens džentlmenis saņēma no veļas mazgātājas savu atsevišķu sainīti veļas ar klāt piespraustu rēķinu. Apakšstāvā gandrīz līdz pusnaktij nerimās skraidīšana un koka tupeļu klaboņa, pagalmā vienā laidā zibēja noslēpumainas ugunis, nepārtraukti darbojās sūknis un bez mitas šķindēja skārda spainis. No attālās virtuves plūda šurp misis Todžersas un nepazīstamu sieviešu kārtas personu spalgais ķīviņa troksnis, kā ari skaņas, kas liecināja, ka tur šad tad sviež puikam ar neliela

apmēra metala priekšmetiem. Šim jauneklim bija paradums sestdienās šaudīties apkārt pa namu ar uzrotītām krekla piedurknēm un rupjā zaļa audekla priekšautā; tā kā sestdienās darba bija daudz, tad viņš biežāk padevās kārdināšanai un, atslēdzot kādam durvis, izspruka uz brītiņu ārā, lai kopā ar ielas puikām nodotos kukuriņiem vai citām izpriecām, kamēr kāds devās viņu meklēt un atveda atpakaļ aiz cekula vai aiz auss; tādā kārtā viņš bija nepieciešama piedeva parastajiem notikumiem nedēļas beigās Todžersas pansijā.

To sestdien viņš bija izcili darbīgs un pagodināja mis Peksnifas ar sevišķu uzmanību; šad tad paskrienot gar misis Todžersas istabas durvīm, kur viņas abas vientuļi sēdēja pie kamina un izšuva sveces gaismā, viņš nekādi nevarēja noturēties, lai nepabāztu galvu pa durvīm un neapsveiktu abas jaunavas ar glaimīgiem uzsaucieniem, piemēram: «Ak tad šite jūs sēžat!» — vai: «Eku vareni!» — un tamlīdzīgām piezīmēm.

—  Dzi, — viņš čukstot paziņoja, notrāpījis mirkli, kad var piestāties savā šurpu turpu skraidīšanā, — rīt pusdienās būs zupa, jaunās lēdijas. Viņa patlaban to vāra. Vai domājat, ka atkal lej klāt ūdeni? Abet nepavisam ne!

Kad pie ārdurvīm pieklauvēja, viņš ceļā uz turieni atkal ieskatījās lēdiju istabā:

—  Dzi! Rīt būs ceptas vistas. Domājat, kauli vien? Ne uz to pusi!

Pēc mirkļa viņš pavēstīja pa atslēgas caurumu:

—  Rīt būs zivs — nupat atveda. Tā kā jūs neēstu! — Pateicis šo speciālo brīdinājumu, viņš nozuda.

Drīz vien viņš atgriezās klāt galdu, jo jaunās lēdijas bija vienojušās ar misis Todžersu, ka ēdīs vakariņās speciāli viņām ceptu teļa šniceli namamātes apartamentos. Zēns uzjautrināja viņas, ieņemot mutē degošu sveci un apgaismojot savu fizionomiju no iekšpuses; pēc šā priekšnesuma viņš stājās pie sava pienākuma pildīšanas, pie kam, liekot nažus uz galda, iepriekš uzpūta dvašu asmenim un nospodrināja to jau minētajā priekšautā. Apklājis galdu, viņš savieba muti smaidā un izsacīja pārliecību, ka lēdijas gaidot «kārtīga izēšanās».

—  Vai uz to bus ilgi jagaida, Beilij? — Mersija-vaicāja.

—   Ne jel! — puika atsaucas. — Viss jau gatavs. Kad es nācu augšā, viņa knaibīja ar dakšiņu mīkstākos gabaliņus un nomēģināja.

Viņš nepaguva lāgā ne izrunāt šos vārdus, kad saņēma tik pilnvērtīgu pateicību pa ausi, ka atsprāga līdz sienai, un ieraudzīja sašutušo misis TodžerSu ar bļodu rokā.

— Ak tu nekrietnelis! — bārās šī dāma. — Ak tu mclkuligais puika!

—  Pati nav labāka! — Beilijs atcirta, aizsargādams galvu ar slavenā boksera Tomasa Griba izgudroto paņēmienu. — E! Nu, kas ir, panāk šur! Gāž vēlreiz!

—  Tik nejauku puiku savu mūžu neesmu redzējusi, — sūdzējās misis Todžersa, liekot bļodu uz galda. —Džentlmeņi viņu briesmīgi izlutina un samāca visādas blēņas, ta ka es bīstos, ka tikai karātavas varēs viņu labot.

—   Lika pagaidīt! — Beilijs atsaucās. — Bet par ko jūs lejat alum ūdeni klāt, kad liekat to galda, un maitājat man māgu?

— Vācies lejā, sasodītais puika! — misis Todžersa atrāva durvis vaļā. — Vai dzirdi? Taisies, ka pazūdi!

Manīgi izvairīdamies no viņas pliķiem, puika izskrēja un vairs nerādījās, izņemot vienu reizi, kad viņš uznesa glāzes un karstu ūdeni un stipri samulsināja abas mis Peksnifas, šausmīgi vaibstīdamies aiz misis Todžersaš muguras, par ko šai lēdijai nebija ne jausmas. Ieguvis šādā kārtā gandarījumu aizvainotajām jūtām, viņš nokāpa apakšstāvā un te sveces un tarakanu sabiedrībā sāka izkopt savas spējas, tīrot drēbes un spodrinot zābakus līdz vēlai naktij.

Tika uzskatīts, ka šā mazgadīgā kalpotāja vārds ir Bendžamens, taču viņam bija bezgala daudz visādu palamu. Bendžamens drīz vien pārvērtās Tēvocī Benā, pēc tam vienkārši Tēvocī, un no šās palamas vairs nebija tālu līdz Barnvelam, kādam tēvocim, ko Kembervclā, kad tas vientulībā pastaigājies savā dārzā, bija nogalinājis paša brāļadēls Džordžs. Todžersas pansijas iemītniekiem bija paradums joku pēc piešķirt zēnam kādu kārtējās sla venlbas vārdu, vienalga, vai tas piederētu daudzinātam noziedzniekam vai ministram, bet, ja tekošie notikumi nesniedza nekā interesanta, nāca palīgā vēsture, un tad zēns pārvērtās misterā Pitā vai jaunajā Braunrigā, slepkavas dēlā. Tai laikā, par ko mēs runājam, džentlmeņi bija iedēvējuši zēnu par Beiliju-jaunāko, laikam pretstatā vecajam Beilijam 1 vai par piemiņu kādai nelaimīgai lēdijai ar tādu pašu uzvārdu, kura bija padarījusi sev galu agrā jaunībā un iemantojusi nemirstību baladā.

Svētdienās misis Todžersas pansijā parasti ēda pusdienas pulksten divos: tas bija visiem piemērots laiks, tiklab misis Todžersai maizes piegādes ziņā, kā arī džentlmeņiem attiecībā uz brīvu laiku pēcpusdienā. Tomēr tai svētdienā, kad abas mis Peksnifas vajadzēja oficiāli iepazīstināt ar pansijas sabiedrību, pusdienas atlika līdz pulksten pieciem, lai viss atbilstu labajam tonim, kā to prasīja apstākļi.

Ap šo laiku Beilijs-jaunākais līksmā satraukumā ietērpās pilnīgā apvalkatu drēbju komplektā, kas tam bija nesamērīgi lielas, bet galvenais — uzvilka tīru kreklu ar tik neparasti platu apkakli, ka viens no džentlmeņiem (pazīstams asprātis) tūliņ iedēvēja to par «sakām». Bez ceturkšņa piecos pie misis Todžersas durvīm pieklauvēja deputacija, kas sastāvēja no mistera Džinkinsa un vēl otra džentlmeņa, kuru sauca Genderu, un, kad misters Peksnifs, kas turpat atradās, bija tos oficiāli iepazīstinājis ar savām meitām, džentlmeņi lūdza atļauju pavadīt tās uz viesistabu.

M. Todžersas pansijas viesistaba nemaz nelīdzinājās parastajām viesistabām, pat tiktāl nelīdzinājās, ka pansijas noslēpumos neiesvaidītam cilvēkam būtu grūti atskārst, kas tā par telpu. Grīdu viscaur klāja linolejs, bet griestus, ieskaitot pat resno siju vidū, sedza tapetes. Bez trim nelielajiem, nišās novietotajiem logiem ar skatu uz pretējiem vārtiem bija vēl viens logs, kas lūkojās, nebūt nepūlēdamies to noslēpt, mistera Džinkinsa guļamistabā, un augsti pie pašiefn griestiem visgarām vienai sienai

»Vecais Beilijs (Old Baily) — galvenā krimināltiesās ēka Londonā. (Tulk.) stiepās divās rindās stikla rūtis, kas apgaismoja kāpnes. Vel te bija dīvaini skapīši, sakārtoti kāpienu veidā, ar stikla durtiņām, kas padarīja tos līdzīgus sienas pulksteņiem, un pat ērmīgas, melni krāsotas durvis, no kurām klātesošos noskatījās divas apaļas stikla acis ar ziņkāru, zaļu redzoklīti vidū.

Te bija sapulcējušies visi džentlmeņi. Tiklīdz parādījās misters Džinkinss ar Čeritiju zem rokas, atskanēja saucieni: — Nāk, nāk! — un: — Bravo, Džink! — bet tie pārvērtās sajūsmas pilnos rēcienos, kad pirmajam pārim sekoja misters Genders ar Mersiju un misters Peksnifs, kas noslēdza gājienu, vezdams pie rokas misis Todžersu.

Tad sākās iepazīstināšana. Te bija džentlmenis ar slieksmi uz sportu, kurš mēdza uzdot svētdienas avīžu redaktoriem tik sarežģītus jautājumus par jāšanas sacīkstēm, ka viņa draugi uzskatīja tos par neatrisināmiem; džentlmenis ar slieksmi uz teātri, kurš jaunībā bija nopietni domājis par skatuvi, taču intrigu dēļ nosēdējis visu mūžu aizkulisēs; džentlmenis ar slieksmi uz daiļrunību, lielisks galda runu teicējs, un džentlmenis ar slieksmi uz literaturu, kas mēdza rakstīt paskvilas par visiem pārējiem un zināja ikkatra vājības, izņemot savējās. Te bija džentlmenis ar slieksmi uz muziķu un dziedāšanu, džentlmenis ar slieksmi uz smēķēšanu, džentlmenis ar slieksmi uz iemešanu; dažiem džentlmeņiem bija slieksme uz vista spēli un krietni daudziem — slieksme uz biljarda spēli un derību slēgšanu. Jādomā, visiem viņiem bija slieksme uz lietišķumu, jo visi darbojās tirdzniecības nozarē, un tāpat visiem bija stipra slieksme uz izpriecām, katram pēc savas gaumes. Misteram Džinkinsain bija slieksme uz labākajām aprindām; viņš gandrīz ik svētdienas pastaigājās parkos un pazina pēc izskata prāvu skaitu kariešu. Viņš mēdza noslēpumaini runāt par kādām skaistulēm; bija aizdomas, ka viņš esot sakompromitējies ar kādu grāfieni. Misters Genders bija džentlmenis ar slieksmi uz humoru; viņš bija palaidis joku par «sakām», un šī dzirkstošā asprātība nu gāja no mutes mutē kā «Gendera jaunākā asprātība» un iemantoja nedalītu piekrišanu visos viesistabas stūros. Jāpiemin, ka misters Džinkinss, četrdesmit gadus vecs džentlmenis, zivju tirgotavas grāmatvedis, bija vecākais visā sabiedrībā. Viņš bija arī vecākais pansijas iemītnieks un, pateicoties šādām divkāršām vecuma priekšrocībām, ieņēma pansijā pirmo vietu, kā to jau bija minējusi misis Todžersa.

Pusdienas stipri vien aizkavējās, un nabaga misis Todžersa, saņēmusi no mistera Džinkinsa rājienu zem četrām acīm, vismaz reizes divdesmit skrēja uz virtuvi pasteidzināt virēju un katrreiz atgriezās ar tik bezrūpīgu izskatu, it kā viņai pat prātā nenāktu tamlīdzīgas domas un viņa nekur nebūtu gājusi. Sarunas tomēr ritēja bez pārtraukuma, jo kāds džentlmenis, parfimēriju firmas ceļojošs aģents, rādīja visiem klātesošiem interesantu mantiņu — kādas pavisam sevišķas ziepes bārdas skūšanai, kuras viņš bija atvedis no Vācijas, bet džentlmenis ar slieksmi uz literaturu, paklausīdams kopīgam lūgumam, nolasīja.satirisku dzejoli, ko bija nesen uzrakstījis sakarā ar aizsalušo ūdens tvertni pagalmā. Šāds laika kavēklis un tā izraisītās sarunas it labi palīdzēja sagaidīt pusdienas, par kurām Beilijs-jaunākais pavēstīja ar šādiem vārdiem:

— Ēdamais uz galda!

Pēc šāda paziņojuma visi nekavējoties devās lejup, pie kam daži joku dzinēji pēdējās rindās veda citus džentlmeņus zem rokas, atdarinot laimīgos, kuri veda mis Peksnifas.

Misters Peksnifs noskaitīja lūgšanu, īsu un dieva bijāšanas pilnu lūgšanu, piesaucot debesu svētību pār klātesošo ēstgribu un novēlot visus tos, kam nav ko ēst, augstākās varas gādībā, jo (kā lūgšanā tika sacīts) šai varai par tiem jārūpējas. Pēc tam stājās pie ēšanas bez sevišķām ceremonijām; galds vai lūza gan no to gardumu svara, par kuriem jaunās lēdijas jau bija brīdinātas, gan no sautētas vērša gaļas, ceptas teļa gaļas, šķiņķa, pastētēm un milzīgām porcijām to grūti sagremojamo dārzeņu, ko namamātes sevišķi cienī, jo tos nevar daudz ieēst. Bez tam galdu rotāja pudeles ar porteri, pudeles ar vīnu, pudeles ar alu un dažādiem citiem stipriem dzērieniem — gan pašu māju, gan ārzemju.

Viss tas ārkārtīgi patika abām misPeksnifām, pēc kurām bija ļoti liels pieprasījums: sēdēdamas galdagalā katra savā pusē misteram Džinkinsam, viņas vienā laidā saņēma uzaicinājumus saskandināt ar kādu jaunu pielū dzeju. ŠI laikam bija pirmā reize mūžā, kad viņas bija fik labā omā un tik valodīgas, it īpaši Mersija, kas taisni sprēgāja no asprātībām un pārsteidza visus ar savu neparasto žirgtumu un atjautību sarunās, tā ka džentlmeņi nolūkojās viņā kā brīnumā. «Vārdu sakot,» kā vēlāk stāstīja šī jaunā lēdija, «tikai tagad mēs jutām, ka atrodamies Londonā un vēl pirmo reizi mūžā.»

Viņu jaunais draugs Beilijs juta abām jo dedzīgi līdzi, lai gan neatmeta savu aizbildņa toni; viņš uzmundrināja māsas ar visiem līdzekļiem, kas atradās tā rīcībā: kad neviens nemanīja, izrādīja tām atzinību ar mājieniem, acu mirkšķināšanu un tamlīdzīgām uzmanības zīmēm, kā arī ik pēc brīža cēla pie deguna viļķi, aizrādīdams uz šās sanāksmes bakehantisko raksturu. īstenībā pat abu mis Peksnifu asprātība un misis Todžersas badīgā modrība nebija tik interesanta kā šā ievērības cienīgā zēna izturēšanās, jo viņu nekas nevarēja samulsināt vai izsist no sliedēm. Ja gadījās, ka šis tas no traukiem, piemēram, kāds šķīvis, izslīdēja viņam no rokām (kas vienu otru reizi.notika), viņš nelikās to manām, kā pieklājas labi audzinātam cilvēkam, un neizpauda ne mazāko nožēlu, lai nepavairotu sabiedrības smagos pārdzīvojumus. Viņš arī necentās apnikt klātesošiem ar nepārtrauktu šaudīšanos ap galdu, kā to dažkārt mēdz darīt pat labi dresēti apkalpotāji; gluži otrādi, apzinādamies, ka apkalpot tik daudz (aužu nav ko domāt, viņš atļāva džentlmeņiem likt uz šķīvjiem, ko katrs vēlas, un pats gandrīz nepameta mistera Džinkinsa krēslu, aiz kura stāvēja, plati ieplētis kājas, sabāzis rokas kabatās, un baudīja sarunu, pirmais smiedamies par katru joku.

Deserts bija pati pārpilnība. Arī gaidīt nemaz nevajadzēja. Kamēr pasniedza sieru, tikmēr pudiņa šķīvjus nomazgāja mazajā toverītī tepat aiz durvīm un, lai gan tie nebija gluži sausi un vēl silti aiz bēršanas, taču galdā tos uzlika laikā, un tas arī bija galvenais. Veselas grēdas mandeļu, desmitiem apelsinu, mārciņām roziņu, piramīdas ceptu ābolu, pilni šķīvji riekstu! Jā, Todžersas pansijā prot pamielot, ja vien grib! Iegaumējiet to!

Pasniedza vēl vīnu: sarkanu vīnu un baltu vīnu, un piedevām milzīgu porcelānā trauku ar punšu, kuru bija izvārījis džentlmenis ar slieksmi uz iemešanu; viņš centās iegalvot abām mis Peksnifām, lai tās neraizējoties par trauka pieticīgajiem apmēriem, jo šai namā esot viss vajadzīgais, lai piepildītu vēl pusduci tādu trauku. Mīļais dievs, kā viņas smējāsl Un kā viņas sāka kāsēt, iedzērušas tikai vienu pilienu, — tik stiprs bija šis punšs! Un kā viņas atkal smējās, kad viens no džentlmeņiem mēģināja iestāstīt, ka punšs esot tik nevainīgs kā nule slaukts piens, vienīgi krāsa neesot izdevusies. Un kā džentlmeņi sāka kliegt: — Nē! — kad lēdijas aizkustinoši lūdza misteru Džinkinsu atļaut punšu atšķaidīt ar karstu ūdeni, un cik kautri sarkdama katra izdzēra glāzi līdz pašam dibenam!

Taču šķiršanās brīdis arī klāt. Saule, lietojot mistera Džinkinsa izteicienu, dziras pamest debess velvi (veikls kavalieris šis Džinkinss — nekad nepaliks kaunā!).

—   Mis Peksnifa, — tikko dzirdami dveš misis Todžersa, — vai jūs nevēlētos …

—   Nē, ko jūs, misis Todžersa, es vairs nekā nevēlos.

Misis Todžersa pieceļas, abas mis Peksnifas pieceļas,

visi pieceļas. Mis Mersija Peksnifa meklē ar acīm savu šalli. Kur tā palikusi? Mīļais dievs, kur tā varēja pazust? Taču šalle turpat vien ir, tikai nevis ap mīlīgās meitenes jauko kakliņu, bet ap viņas ziedošo augumu. Desmitiem roku palīdz viņai. Viņa gluži samulsusi. Pats jaunākais džentlmenis slāpst pēc mistera Džinkinsa asinīm. Viņa ar vienu lēcienu panāk savu māsu. Tā stāv uz sliekšņa, aplikusi vienu roku ap misis Todžersas viduci. Ar otru roku viņa apskauj savu māsu. Diana, kas tas par skatu! Pēdējais, ko džentlmeņi redz, ir viegls siluets un gaisīga piruete.

—   Džentlmeņi, uz dārnu veselību!

Vispārēja sajūsmas vētra! Pieceļas džentlmenis ar slieksmi uz daiļrunību un pēkšņi izplūst tādā daiļvārdības straumē, kas aizrauj visus šķēršļus no sava ceļa. Viņš ierosina uzsaukt vēl vienu tostu — tādu, kam pievienosies visi klātesošie. Viņu vidū ir kāda persona — tieši šo personu runātājs doma, — kam viņi visi ir pateicību parādā. Viņš atkārto: jā, pateicību parādā. Viņu rupjās sirdis šodien izjutušas daiļu sieviešu mīkstinošo un pacilājošo ietekmi. Viņu sabiedrībā ir džentlmenis, kuru šīs abas burvīgās un tikumiem bagātīgi apveltītās jaunavas godā un ciena kā savas eksistences avotu. Jā, vēl tais laikos, kad abas mis Peksnifas tikko sāka izrunāt pirmos vārdus, viņas jau dēvēja šo cilvēku par tēvu! Dārdoši aplausi. Runātājs uzsauc tostu: — Uz mistera Peksnifa veselību, lai dievs viņu svētī! — Visi spiež roku misteram Peksnifam un uzdzer uz viņa veselību. Pats jaunākais džentlmenis izdara šo ceremoniju ar svētbijīgām trīsām: viņam šķiet, ka dīvaini fluidi izstaro no tā vīra, kam tiesības saukt daiļo būtni ar sārto šalli par savu meitu.

Ko saka misters Peksnifs atbildes runā? Labāk jautāsim tā: ko viņš atstāj nepateiktu? Itin nekā. Džentlmeņi pieprasa vēl punšu, punšu atnes, visi dzer. Sajūsma kāpj aizvien augstāk. Katrs džentlmenis brīvi izpauž savas tieksmes. Džentlmenis ar slieksmi uz skatuves mākslu deklamē. Džentlmenis-vokalists iepriecina pārējos ar dziesmu. Genders atstāj tālu nopakaļ to Genderu, ko visi pazīst no agrāko dzīru laikiem. Viņš pieceļas un uzsauc tostu: «Par Todžersas pansijas patriarchu! Par mūsu kopējo draugu Džinkinsu! Par mūsu veco Džinku, ja atļauts to nosaukt šai familiarajā mīlināmajā vārdā!» Pats jaunākais džentlmenis neganti protestē. Viņš to necietīs, viņš tam nepiekrīt, viņš to nepieļaus. Taču viņa dziļās jūtas tiek pārprastas. Pārējie domā, ka viņš iemetis pāri par mēru, un neliekas viņu dzirdam.

Misters Džinkinss pateicas no visas sirds. Šī, bez šaubām, ir vislaimīgākā diena viņa neievērojamajā mūžā. Kad viņš patlaban met skatienus apkārt, tad jūt, ka viņam trūkst vārdu, ar ko izsacīt savu pateicību. Vienu viņš gan gribētu pateikt. Var uzskatīt par pilnīgi pierādītu, tā viņš cer, ka Todžersas pansija var būt uz sevi lepna un var, ja rastos tāds gadījums, nostāties līdzās kuram katram kaimiņam, varbūt pat vēl pārspēt tos. Aplausu vētras pavadībā misters Džinkinss atgādina džentlmeņiem, ka tie ne vienreiz vien dzirdējuši par šāda paša tipa iestādi Kenonstrītā, kas ne mazumu cildināta. Viņš nevēlas nodarīt kādam pāri ar šo salīdzinājumu, tas viņam nenāk ne prātā, bet, ja Kenonstrītas iestāde kādreiz varēs lepoties ar tādu asprātības un dailes savienojumu, kāds šodien apstaroja šo galdu, vai būs spējīga pamielot ar tādām pusdienām, kādas viņi nupat baudījuši, tad viņš pirmais to apsveiks. Bet līdz tam laikam, džentlmeņi, viņš paliks uzticīgs Todžersas pansijai.

Atkal punšs, atkal gaviles, atkal runas. Uzdzer uz katra veselību, izņemot pašu jaunāko džentlmeni. Tas sēž kaktiņā, atbalstījies uz brīva krēsla atzveltnes, un nicīgi šķielē uz Džinkinsu. Genders saraustītā runā aicina uzdzert uz Beilija-jaunākā veselību; dzirdamas žagas un plīstošas glāzes šķindas. Misters Džinkinss jūt, ka laiks pievienoties dāmām. Viņš uzsauc pēdējo tostu misis Todžersai. Viņa ir pelnījusi, ka to godina atsevišķi. Uzmanību, uzmanību! Jā, protams, neapšaubāmi pelnījusi! Parasti ikvienam atradies ko pārmest šai lēdijai, bet nu visi jūt, ka būtu gatavi atdot savu dzīvību viņas dēļ.

Visi uzkāpj augšstāvā, kur viņus tik drīz vēl nav gaidījuši: misis Todžersa iesnaudusies, mis Ceritija kārto matus, bet mis Mersija pusguļus atslīgusi graciozā pozā sēdeklī pie loga. Viņa Steidzas piecelties, bet misters Džinkinss visu vārdā lūdz viņu nekustēties: neviens sev nepiedos, ka iztraucējis tik graciozu un piemīlīgu būtni. Vina smejas un piekāpjas, viņa apvēdinās ar vēdekli, tas nokrīt zemē, viss bars saskrien to pacelt. Vienbalsīgi atzīta par viesību karalieni, viņa kļūst untumaina un nežēlīga, raida savus pielūdzējus ar dažādiem uzdevumiem pie citiem džentlmeņiem un pagūst pilnīgi aizmirst visu, iekams tie atgriezušies ar atbildi, un izgudro tūkstošiem mocību, plosīdama to sirdis. Beilijs uznes tēju un kafiju. Arī ap Ceritiju drūzmējas bariņš pielūdzēju, bet tikai tie, kam nav izredžu piekļūt pie viņas māsas. Pats jaunākais džentlmenis ir bāls, bet nosvērts un joprojām sēž atstatu, jo viņa gars jūt baudu vienatā ar sevi un viņa dvēsele bēg no skarba trokšņa. Taču viņa klātbūtne un dievināšana nepaliek nemanīta. To viņam saka jaunās lēdijas šad tad mestie paslepenie skatieni. Piesargies, Džinkins, nedzen ārprātā līdz izmisumam novestu cilvēku!

Misters Peksnifs bija sekojis saviem jaunajiem draugiem uz augšstāvu un atsēdies krēslā blakus misis Todžeršai. Viņš bija jau paspējis apliet ar kafiju savas bikses, nemaz to nemanot, tāpat kā viņš neredzēja ari cepuma gabalu, kas atradās uz viņa ceļgala.

—   Kā tad viņi izturējās pret jums lejā? — apjautājās saimniece.

—   Tā, godātā, ka es nekad nevarēšu atcerēties to bez sajūsmas asarām vai domāt par to bez satraukuma, — atbildēja misters Peksnifs. — O misis Todžersa!

—   Debestiņ! — šī lēdija izsaucās. — Aiz ko jums tik bēdīgs prāts, ser?

—   Es esmu cilvēks, godātā, —misters Peksnifs izrunāja ar stīvu mēli, liedams asaras. — Bez tam es esmu ģimenes tēvs un turklāt atraitnis. Manas jūtas, misis Todžersa, nav vis galīgi nosmacējamas kā mazgadīgie prinči Tauerā Tās ir pilnā plaukumā, un, lai kā es cenšos tās nomākt, taču tās laužas un laužas ārā!

Viņš pēkšņi pamanīja cepumu uz ceļgala un sāka blenzt tanī, šūpodams galvu ar tik satriektu sejas izteiksmi, it kā šis cepums būtu viņa ļaunais gars, kam viņš izsaka lēnprātīgu pārmetumu.

—   Viņa bija skaista, misis Todžersa, — viņš sacīja bez kāda ievada, pievērsis misis Todžersai nespodrās acis. — Viņai bija neliels īpašums.

—   Tā es tiku dzirdējusi, — misis Todžersa visai līdzjūtīgi atsaucās.

—   Tās ir viņas meitas, — misters Peksnifs turpinaja, norādot uz jaunajām lēdijām un kļūstot vēl drūmāks.

Misis Todžersa nedomāja apšaubīt meitu piederību.

—   Mersija un Ceritija, — misters Peksnifs uzsvēra.

—   Žēlsirdība un Līdzcietība. Ceru, ka šais vārdos nav nekā grēcīga?

—Mister Peksnif! — misis Todžersa izsaucās.

—   Kāds baigs smaids! Vai tikai jūs neesat slims, ser?

Misters Peksnifs saspieda viņas dilbu un atbildēja noslēpumaini un vārgā balsī:

—   Tas man clironisks.

; 1 Ričards G 1 o s t e r s, vēlākais Ričards 111, (1452.—1485. g.) nesmacēja, ar spilvenu. Tauerā Anglijas karaļa Eduarda IV (1442. — 1483. g.) mazgadīgos dēlus. (Tulk.)

—   Katars? — sabijusies noprasīja misis Todžersa.

—   Chronisks, — viņš atkārtoja ar zināmu piepūli.

—    Chro-onisks. Chroniska nervozitāte. Es esmu kopš bērna kājas tās upuris, un tā mani novedīs kapā.

—   Lai dievs pasargi — misis Todžersa iesaucās.

—  Jā, tā tas ir, — misters Peksnifs apstiprināja izmisīgā vienaldzībā. — Lai arī tā, es par to nebēdāju. Jūs esat līdzīga viņai, misis Todžersa.

—   Lūdzu, nespiediet manu roku tik cieši, mister Peksnif! Ieraudzīs vēl kāds no džentlmeņiem.

—   Viņas labad, — misters Peksnifs uzstāja. — Atļaujiet man! Nelaiķes piemiņas dēļ, aizkapa balss dēļ. Jūs esat ļoti līdzīga viņai, misis Todžersa! Ak dievs, kādā pasaulē mums jādzīvo!

—   Jā, tie ir patiesi vārdi! — misis Todžersa piekrita.

—   Tā ir vieglprātīga un godkārīga pasaule, — misters Peksnifs pasludināja dziļās sāpēs. — Šie jaunie ļaudis ap mums … Vai viņi saprot, kāda atbildība gulstas uz cilvēku? Itin nemaz. Dodiet man arī otru roku, misis Todžersa!

Lēdija vilcinājās un aizrādīja, ka tā gan neklājoties.

—   Vai balsij no viņpasaules nav nekāda svara? — misters Peksnifs maigi pārmeta. — Tas ir pret reliģiju. Dārgā būtne!

—   Klusāk! — misis Todžersa mēģināja viņu apvaldīt. — Nudien, tā neklājas uzvesties!

—   Tā nav mana vaina, — misters Peksnifs atbildēja.

—  Nedomājiet, ka tas esmu es. Tā ir aizkapa balss, ta ir viņas balss.

Šķita, ka nelaiķa misis Peksnifai bijusi dāmai neparasta, rupja un iesmakusi, stostīga un, taisnību sakot, diezgan ieskurbusi balss, ja vien tā līdzinājās tai balsij, kādā patlaban runāja misters Peksnifs. Taču iespējams, ka viņš maldījās.

—   Šī bija līksma diena, misis Todžersa, bet arī mokpilna diena. Tā man atgādināja manu vientulību. Kas gan es esmu šai pasaulē?

—   Džentlmenis ar izcilām īpašībām, mister Peksnif, — misis Todžersa atbildēja.

Tas ir zināms mierinājums, — misters Peksnifs sacīja. — Bet vai tā ir?

—  Krietnāka cilvēka nav visā pasaulē, — misis Todžersa apgalvoja. — Par to es esmu pārliecināta.

Misters Peksnifs pasmaidīja caur asarām un lēni nogrozīja galvu.

—  Jūs esat ļoti laipna, — viņš teica. — Paldies! Mans lielākais prieks ir aplaimot jaunus ļaudis, misis lodžersa. Manu skolēnu laime ir mans galvenais dzīves mērķis. Es viņiem pieķeros ar visu savu sirdi. Viņi man lapat. Dažreiz.

—  Vienmēr, — misis Todžersa pārlaboja.

—  Kad viņi stāsta, it kā neko neesot iemācījušies pie manis, godātā, — misters Peksnifs čukstēja, raudzīdamies misis Todžersā ar sazvērnieka noslēpumainību un mādams, lai viņa pieliec savu ausi tuvāk, — kad viņi stāsta, ka neko nav iemācījušies un ka mācību nauda par lielu, tad viņi melo! Man negribētos skart šādu jautājumu, tas ir pilnīgi dabiski, un jūs mani sapratīsiet, bet es jums saku kā vecam draugam — viņi melo!

—  Tiem nu gan jābūt nekrietniem puikām! — misis Todžersa sašuta.

—  Jums ir taisnība, godātā, — misters Peksnifs piekrita. — Es jūs cienu par šo piezīmi. Atļaujiet iečukstēt jums ausī! Vecākiem un aizbildņiem. Lai tas paliek starp mums, misis Todžersa!

—  Tikai starp mums, protams! — lēdija atsaucās.

—  Vecākiem un aizbildņiem, — misters Peksnifs atkārtoja. — Jums tiek sniegta reta izdevība, kas apvieno visas architekta izglītošanai nepieciešamās praktiskās priekšrocības ar tām ērtībām, ko dod dzīve ģimenē un pastāvīga saskare ar personām, kuras, lai cik ierobežotas būtu to spējas un pieticīga to sfēra, tomēr pilnā mērā apzinās savu morālo atbildību …

Misis Todžersa acīm redzot neko nesaprata, un nav jau brīnums, jo tas bija, kā lasītājs varbūt atcerēsies, mistera Peksnifa parastais sludinājumu teksts, kas šoreiz likās pilnīgi nevietā. Taču misters Peksnifs brīdinot pacēla pirkstu, lai viņu nepārtrauktu.

—    Vai jūs nepazīstat kādu no vecākiem vai aizbildņictn, tnisis Todžersa, kas vēlētos izmantot šādu gadījumu jauna džentlmeņa labā? Priekšroka tiks dota bārenim. Vai jūs nepazīstat kādu bāreni ar trim vai četriem simtiem mārciņu ienākuma?

Misis Todžersa padomāja un papurināja galvu.

—  Ja jūs kaut ko dzirdēsiet par bāreni ar trim vai četriem simtiem mārciņu ienākuma, — misters Peksnifs turpināja, — lai tad šā mīļā bāreņa draugi adresē vēstuli ar apmaksātu atbildi uz Solsberijas pasta kantori, nodot S. P. Kas viņš tāds ir, to es patiešām nezinu. Neuztraucieties, misis Todžersa, — un misters Peksnifs uzzvēlās ar visu svaru viņai virsū, — tas ir elironisks! Dodiet man kādu lāsīti iedzert!

—   Lai dievs žēlīgs, mis Pcksnifas, — misis Todžersa ska)i iebrēcās, — jūsu tētim ļoti slikti!

Visi pa kaklu pa galvu metās pie mistera Peksnifa, bet viņš ar apbrīnojamu gribasspēku saslējās un, piecēlies kājās, pārlaida klātesošiem neizsakāmas viedības. pilnu skatienu. Pamazām viņa sejā atausa smaids — vārgs, bezpalīdzīgs, sērīgs, salkans līdz pretīgumam.

—   Neskumstiet, mani draugi! — misters Peksnifs mīļi mierināja visus. — Nelejiet asaras par mani! Tas ir chronisks.

Un, pateicis šos vārdus un veltīgi izmēģinājies novilkt kurpes, viņš iekrita kaminā.

Pats jaunākais džentlmenis zibeņātrumā izvilka viņu ārā. Jā, iekams uguns bija skārusi matiņu uz Peksnifa galvas, viņš jau bija izvilkts uz paklāja kamina priekša. Viņas tēvs!

Viņa bija bezgala uztraukusies. Viņas māsa tāpat. Džinkinss mierināja abas. Visi viņas mierināja. Katram bija kas sakāms, izņemot pašu jaunāko džentlmeni, kas cildenā pašaizliedzībā veica visu melno darbu un, neviena neievērots, turēja mistera Peksnifa galvu klēpī. Beidzot apkārtējo uzmanība pievērsās misteram Peksnifarn, un tika nolemts uznest viņu tā istabā un apguldīt. Pats jaunākais džentlmenis saņēma no Džinkinsa rājienu par to, ka esot pārplēsis misteram Peksnifam svārkus. Ha, lia! Vienalga!

Visi nesa Peksnifu augšup, ik uz soļa buksnīdami

pašu jaunāko džentlmeni. Guļamistaba atradās paša augšā, un ceļš nebija īsais, taču galu galā tas bija noiets. Pa ceļam misters Peksnifs vienā laidā lūdzās kādu lāsīti lūpas apslapināt. Acīm redzot šī ideja bija viņu apsēdusi. Pats jaunākais džentlmenis ieteica malku ūdens. Misters Peksnifs apveltīja viņu ar visādiem apvainojošiem vārdiem par šo priekšlikumu.

Džinkinss un Genders uzņēmās visu pārējo: noguldīja Peksnifu gultā virs segas, cik ērti varēja, un pameta viņu tikai tad, kad viņš šķitās iesnaudies. Tomēr abi vēl nepaspēja nokāpt lejā, kad kāpņu laukumā parādījās mistera Peksnifa rēgs visai dīvainā ietērpā. Izrādījās, ka viņam ļoti vajag uzzināt abu džentlmeņu uzskatus par dzīvi.

—  Mani draugi, — misters Peksnifs sauca, lūkodamies pāri margām, — darīsim pilnīgāku savu prātu ar savstarpējas domu apmaiņas palīdzību! Būsim tikumīgi! Pārdomāsim cilvēces pastāvēšanas likumus! Kur ir Džinkinss?

—  Tepat! — šis džentlmenis atsaucās. — Liecieties gultā!

—  Gulta! — misters Peksnifs atkartoja. — Gulta! «Gaužas, žēlojas sliņķis, agri modināts tas; nav par gultiņu mīkstu viņam labāks nekas.» Ja kāds jauns bārenis grib nodeklamēt šā no Dr. Votsa krājuma ņemtā vienkāršā dzejolīša pārējos pantus, tad patlaban viņam ir reta izdevība to darīt.

Neviens nepieteicās.

—  Tas ir ļoti iepriecinoši, — misters Peksnifs pēc brītiņa secināja. — Taisni ārkārtīgi. Vēsi un atspirdzinoši, īpaši kājām. Cilvēka kājas, mani draugi, ir lielisks dabas produkts. Salīdziniet tās ar koka kājām un ievērojiet starpību starp dabas un mākslas anatomiju! Un vai zināt, — misters Peksnifs pārliecās pāri margām un ierunājās rotaļīgā tonī, kā mēdza runāt ar nule atbraukušiem skolēniem, — zināt, man ļoti gribētos dzirdēt misis Todžersas domas par koka kājām, protams, ja viņai labpatiktos izsacīties.

Tā kā pēc šās runas visiem bija skaidrs, ka nekas labs no mistera Peksnifa vairs nav gaidāms, tad misters

Džinkinss un misters Genders devās atkal augšup un vēlreiz noguldīja misteru Peksnifu gultā. Taču viņi nepaspēja nokāpt ne līdz otrajam stāvam, kad Peksnifs atkal bija no istabas ārā, un, kad viņi šo operāciju atkārtoja trešo reizi, tai bija tādi paši panākumi. Vārdu sakot, cikreiz viņu slodzīja istabā, tikreiz viņš izlauzās brīvībā, apbruņojies ar kādu jaunu morālisku sentenci, kuru viņš, pārkāries pāri margām, daudzināja tik neparastā apgarotībā un nevaldāmā tieksmē mācīt uz labu savus tuvākos, ka no viņa nebija nekāda glābiņa.

Kad misters Peksnifs bija guldīts jau reizes trīsdesmit, misters Džinkinss apņēmās noturēt viņu gultā, kamēr Genders devās lejā meklēt Beiliju-jaunāko, kura pavadībā arī drīz atgriezās. Šis jauneklis, uzzinājis, kādu pakalpojumu no viņa prasa, visai pacilātā omā atnesa krēslu, sveci un savas vakariņas, lai iekārtotos guļamistabas durvju sardzē iespējami ērti.

Kad visi priekšdarbi bija veikti, misteru Peksnifu ieslēdza, atstājot atslēgu ārpusē, un piekodināja jaunajam pažam vērīgi ieklausīties, kā uzvedīsies viņa pacients, un, ja manāmi kādi triekas rakstura simptomi, kas apdraud pacienta dzīvību, tad nekavējoties saukt pēc palīgiem. Uz to misters Beilijs ar cieņu atbildēja, ka viņam pašam esot galva uz pleciem un viņš ne velti draugiem rakstītās vēstulēs zem sava paraksta atzīmējot M. Todžersas pansijas adresi.

X NODAĻA, KURA RISINĀS DĪVAINI NOTIKUMI, KAS VAR DZIĻI IETEKMĒT VAI NU UZ ĻAUNU, VAI LABU MŪSU VĒSTĪJUMA TURPMĀKO GAITU.

Misters Peksnifs taču bija atbraucis uz pilsētu darīšanās. Vai viņš bija tās aizmirsis? Vai viņš cita nekā nezināja kā līksmoties ar misis Todžersas omulīgajiem pansionāriem, neliekoties ne zinis par svarīgākiem pienākumiem, kam bija jāveltī nopietna vērība, lai tie būtu kādi būdami? Nēl

Laiks un paisums neviena negaida, — tā saka paruna. Toties ikvienam jāgaida ij laiks, ij paisums. Tas paisums, kura augstākajam vilnim vajadzēja nest Setu Peksnifu laimei pretī, sāka jau celties, un attiecīgais brīdis bija zināms. Peksnifs vis nemīņājās laiski kaut kur •ausumā, piemirsis paisumus un bēgumus, — nē, šis cienījamais džentlmenis stāvēja pašā ūdens malā, nebēdādams par samirkušām pazolēm, un bija gatavs mesties iekšā visbiezākajās dūņās, ja vien kopā ar tām varētu nokļūt līdz iecerētajam mērķim.

Viņa daiļo meitu uzticība bija patiešām aizgrābjoša. Viņas pārāk labi izprata sava tēva dabu un tāpēc varēja droši paļauties, ka tas pastāvīgi patur savu mērķi acu priekšā, lai darītu ko darīdams. Un, ka šis cildenais mērķis un visu rūpju priekšmets ir viņš pats un aiz nepieciešamības arī viņas abas, to šīs jaunavas tāpat zināja. Viņu paļāvība uz tēvu bija pilnīga.

Šī meitu uzticēšanās bija jo aizkustinoša tāpēc, ka abām pašreiz nebija ne jausmas par tēva īstajiem nodomiem. Viņas zināja par tēva darīšanām tikai to, ka viņš ik rītus pēc uzkodas dodas uz pasta kantori un apvaicājas, vai nav vēstuļu. Izpildījis šo pienākumu, misters Peksnifs uzskatīja savu dienas darbu par pabeigtu un nodevās atpūtai, kamēr jauns saules lēkts pavēstīja jaunu pasta sūtījumu pienākšanu.

Tā tas turpinājās četras vai piecas dienas. Beidzot kādu rītu misters Peksnifs atgriezās gandrīz bez elpas aiz lielas steigas, kas bija visai dīvaini, jo parasti viņš mēdza būt pavisam aukstasinīgs; izteicis vēlēšanos neatliekami aprunāties ar meitām, viņš ieslēdzās kopā ar tām un pavadīja divas stundas privātā apspriedē. No visa, kas tur tika runāts, zināmi tikai šādi mistera Pc.ksnifa vārdi:

— Kā tas noticis, ka viņš tik stipri pārmainījies (ja izrādīsies, ka viņš patiešām pārmainījies), par to mums galva nav jālauza. Man ir savas domas par to, manas dārgās, taču es nevēlos tās izsacīt. Pietiks, ja sacīšu, ka mums jāatmet lieka lepnība un dusmas un nav jātur ļauns prāts. Ja viņš ilgojas pēc mūsu draudzības, lai viņš to saņem. Ceru, ka mēs apzināmies savu pienākumu.

Tai pašā dienā ap pusdienlaiku kāds vecs džentlmenis izkāpa no īrētas ekipāžās pie pasta kantora un, nosaucis savu uzvārdu, apvaicājās, vai viņam neesot atstāta vēstule uz pieprasījumu. Vēstule atradās pastā jau vairākas dienas. Adrese bija rakstīta ar mistera Peksnifa roku un vēstule aizzīmogota ar mistera Peksnifa zīmogu.

Vēstule bija ļoti īsa, patiesību sakot, tanī bija tikai adrese un mistera Peksnifa «visgodbijīgākie un padevīgākie sveicieni» (par spīti visam notikušajam). Vecais džentlmenis noplēsa adresi un, aizlaidis pārējo saplosītu vējā, iedeva adresi kučierim, pavēlēdams tam piebraukt iespējami tuvu minētajai vietai. Atbilstoši šim rīkojumam viņu pieveda pie Monumenta, kur sirmgalvis izkāpa, atlaida ekipāžu tin devās kājām uz Todžersas pansijas pusi.

Lai gan sirmgalvja seja, augums, gaita un pat žests, ar kādu viņš balstījās uz resnās nūjas, pauda nepielūdzamu apņēmību un stingru gribu (uz labu vai ļaunu, tam patlaban maza nozīme), ko vecos laikos nespētu salauzt pat spīdzināšana un kas pat uz nāves cisām vēl būtu piemērs dzīvības spēkam, tomēr viņa soļos bija manāma zināma vilcināšanās, kas spieda veco vīru paiet garām meklētajai mājai un pastaigāties kādu laiciņu šurp turp pa saules apspīdēto tuvīno kapsētiņu. Varbūt šie dusošie pīšļi līdzās kūsājošai dzīvei bija tie, kas pavairoja viņa šaubas, jo viņš staigāja pa kapsētiņu no viena gala uz otru, modinādams atbalsi ar saviem soļiem, kamēr pulkstenis zvanu tornī jau otro reizi nosita ceturksni un pārtrauca viņa pārdomas. Tiklīdz zvanu skaņas izgaisa, sirmgalvis nokratīja sastingumu un, strauji pienācis pie nama, pieklauvēja pie durvīm.

Misters Peksnifs sēdēja pansijas saimnieces istabiņā, un viesis pārsteidza viņu lasot — pavisam nejauši, misters Peksnifs pat atvainojās — visai nopietnu teoloģisku sacerējumu. Uz maza galdiņa atradās vīns un cepumi — atkal pilnīgi nejauši, un misters Peksnifs atkal atvainojās. Viņš jau esot nodomājis, ka viesis vairs neieradīšoties, un dzīries dalīties šai vienkāršajā cienastā ar savām meitām.

—   Vai jūsu meitas veselas? — vecais Martins iejaul.ijas, noliekot platmali un nūju.

Misters Peksnifs veltīgi pūlējās noslēpt savu mīloša It-va aizkustinājumu, atbildot uz šo jautājumu. Jā, viņas esot gan veselas. Viņas esot labas meitenes, tā viņš sacīja, ļoti labas. Viņš neiedrošinoties ieteikt misteram &lt; ezlvitam apsēsties atzveltnī vai novietoties tālāk no caurvēja, kas velkot no durvīm. Ja viņš izsacīšot līdzīgus aizrādījumus, tad bīstoties, ka pamodināšot gluži nopamatotas aizdomas. Tāpēc viņš aprobežošoties vienīgi «r piezīmi, ka istabā atrodoties atzveltnis un ka no durvīm velkot. Viņš vēl uzdrošināšoties pieminēt, ka šī pēdējā neērtība esot itin bieži sastopama vecās mājās.

Sirmgalvis atsēdās atzveltnī un pēc dažiem mirkļiem klusuma ierunājās:

—   Pirmkārt, atļaujiet pateikties par to, ka tik drīz ieradāties Londonā, kad es jūs lūdzu, neminot iemeslus, — ieradāties, protams, uz mana rēķina.

—   Uz jūsu rēķina, mans godātais ser! — misters Peksnifs izsaucās visai pārsteigts.

—   Tas nav mans paradums, — Martins atbildēja, nepacietīgi pamezdams ar roku, — nav mans paradums sagādāt saviem — nu, labi, radiniekiem! — izdevumus manu untumu dēļ.

—   Jūsu untumu, godātais ser? — misters Peksnifs atkal izsaucās.

—   Sis vārds laikam nav vis piemērots šai gadījumā, — vecais vīrs atzina. — Jā, jums taisnība.

Misters Peksnifs pats vēl nezināja, kāpēc viņam tik patīkami to dzirdēt.

—   Jā, jums taisnība, — Martins atkārtoja. — Tas nav untums. Tas ir dibināts uz prāta apsvērumiem, pārbaudi un objektivu salīdzināšanu. Ar untumiem tā nenotiek. Bez tam es neesmu untumains un nekad neesmu tāds bijis.

—    Par to nav ne mazāko šaubu, — misters Peksnifs viņu atbalstīja.

—   Kā jūs to zināt? — vecais vīrs asi atcirta. — Jūs nule sākat iepazīties ar mani. Tuvākajā laikā jums būs izdevība par visu pārliecināties. Jums un jūsējiem nāksies atzīt, ka es varu būt nelokāms, un, ja esmu ko apņēmies, tad mani no tā neatrunās. Vai jūs dzirdat?

—   Pilnīgi skaidri, — misters Peksnifs apliecināja.

—   Es ļoti nožēloju, — Martins turpināja nosvērti un nesteigdamies, lūkodamies cieši acīs sarunu biedram,

—   es ļoti nožēloju, ka mūsu pēdējā sastapšanās reizē starp mums notika tāda saruna. Es ļoti nožēloju, ka tik atklāti izsacīju to, ko toreiz par jums domāju. Tagad man pavisam citādi nolūki attiecībā uz jums: kad visi, kam uzticējos, mani pametuši, kad visi, kam vajadzēja sniegt man palīdzību un atbalstu, mani apkrāpuši un atstūmuši, es lūdzu no jums patvērumu. Es gribu, lai jūs kļūtu par manu sabiedroto; es gribu, lai jūs saistītu pie manis personīgas intereses un cerības uz nākotni, — šos vārdus viņš izrunāja sevišķi uzsvērti, kaut gan misters Peksnifs atkārtoti lūdza neko tamlīdzīgu neminēt, — un tad ar jūsu palīdzību īstie vainīgie dabūs izbaudīt tās sekas, ko rada visnekrietnākais zemiskums, liekulība un viltība.

—   Cildenais seri — izsaucās misters Peksnifs, satverdams pastiepto roku. — Vai jums jānožēlo, ka esat netaisni spriedis par manil Jums ar jūsu sirmajiem matiem!

—   Nožēlošana, — Martins sacīja, — saderas kopā ar sirmiem matiem, un vismaz šai ziņā es esmu mantojis to pašu likteni, ko visi pārējie. Nerunāsim vairs par to! Es nožēloju, ka tik ilgi esmu turējies no jums atstatu. Ja es būtu iepazinies ar jums agrāk un jau agrāk sācis izturēties pret jums tā, kā jūs to pelnāt, tad es varbūt būtu laimīgāks.

Misters Peksnifs pacēla acis pret griestiem un aizgrābtībā sažņaudza rokas.

—   Jūsu meitas, — Martins ierunājās pēc brītiņa.

—   Es viņas nepazīstu. Vai viņas līdzīgas jums?

—   Manas vecākās meitas degunā un jaunākās zodā, mister Čezlvit, — atraitnis atbildēja, — ir atdzimis eņģelis (ne es, bet viņu māte, svēta sieviete!).

—   Es nedomāju par ārieni, — vecais vīrs pārtrauca.

—   Garīgā līdzība, garīgā!

—   Par to man neklājas spriest, — misters Peksnifs

lēnīgi pasmaidīja. — Esmu darījis visu, kas bija manos

spēkos, ser.

—   Man gribētos viņas redzēt, — Martins sacīja.

Vai viņas ir tepat tuvumā?

Viņas bija pat ļoti tuvu: patiesību sakot, viņas klausījās aiz durvīm kopš sarunas sākuma, bet nu steigšus devās projām. Izslaucījis savas tēva vājības zīmes no acīm un ļāvis meitām uzkāpt augšstāvā, misters Peksnifs pavēra durvis un mīļi sauca gaitenī:

—   Mani dārgie bērniņi, kur jūs esat?

—   Tepat, mīļais tēt! — atskanēja iztālēm Ceritijas balss.

—   Nonāc, lūdzama, mazajā viesistabā, sirsniņ, — misters Peksnifs aicināja, — un paņem māsu līdzi!

—  Jā, mīļais tēt! — atsaucās Mersija, un abas tūliņ (iemiesota paklausība!) nāca lejup dungodamas.

Grūti aprakstīt abu mis Peksnifu izbrīnu, kad viņas ieraudzīja svešinieku pie sava dārgā tētiņa. Nav iespējams attēlot viņu mēmo pārsteigumu, kad tētis teica: — Mani bērni, tas ir misters Čezlvits! — Bet, kad misters Peksnifs pavēstīja, ka viņi ar misteru Čezlvitu esot draugi un ka misters Čezlvits tikko teicis tik laipnus un cēlus vārdus, kas iespiedušies viņa sirds dziļumos, tad abas mis Peksnifas iesaucās vienā balsī: — Lai slavēts dievs! — un apkrita vecajam vīram ap kaklu. Un, apskāvušas viņu tik dedzīgi, ka tas nav vārdos izsakāms, viņas vairs neatkāpās ne soli no sirmgalvja sēdekļa un glaudās ap viņu, it kā nekad nebūtu sapņojušas par citu laimi zemes virsū kā par iespēju izdabāt viņa iegribām un apstarot viņa mūža pēdējās dienas ar savu mīlestību, kas kopš bērnības būtu varējusi aizpildīt abām jaunavām visu dzīvi, ja vien viņš — mīļais tiepša! — būtu toreiz bijis ar mieru pieņemt šo dārgo dāvanu.

Sirmgalvis vērīgi lūkojās te vienā, te otrā un tad misterā Peksnifā.

—    Kā viņas sauc? — viņš ievaicājās misteram Peksnifam, nejauši uztverdams tā zemup atgriezušos skatienu, jo līdz šim misters Peksnifs bija dievbijīgi lūkojies augšup ar tādu izteiksmi, kādu dzejnieki kopš seniem laikiem piedēvē tam mājputnam, kas izlaižot garu, pērkonam graujot un zibeņiem laistoties.

Misters Peksnifs nosauca meitu vārdus un steidzīgi piemetināja cerībā (tā izsacītos viņa apmelotāji), ka vecajam džentlmenim ienākusi prātā doma par testamentu:

—   Šķiet, būtu labāk, dārgās, ja jūs uzrakstītu savus vārdus. Jūsu vienkāršajiem autografiem pašiem par sevi nav nekādas vērtības, taču īsta mīlestība pratīs tos novērtēt.

—   īsta mīlestība, — vecais vīrs pārtrauca, — pievērsīsies dzīviem oriģināliem. Nepūlieties, mīļās meitenes, es jūs tik drīz neaizmirsīšu, Ceritij un Mersij, ka man būtu vajadzīgi šādi atgādinājumi. Brālēn!

—   Ser? — misters Peksnifs versmīgi atsaucās.

—   Vai jūs nekad nesēžat?

—   Kāpēc gan ne, ser, kādreiz sēžu arī, — atteica misters Peksnifs, kas visu laiku bija stāvējis kājās.

—   Vai jums nepatiktos patlaban atsēsties?

—   Kā jūs varat jautāt, ser, — misters Peksnifs atbildēja, mirklī atlaizdamies atzveltnes krēslā, — vai es gribu darīt to, ko jūs vēlaties!

—   Redzu, ka jūs man uzticaties un ka jums labi nodomi, — Martins sacīja, — bet jūs laikam nezināt, kādi niķi piemīt veciem vīriem. Jūs nezināt, ko nozīmē izdabāt veca cilvēka untumiem, pielāgoties viņa aizspriedumiem, izpildīt visus viņa rīkojumus, paciest viņa aizdomību un neuzticību un vienmēr rūpēties par viņu ar vienādu uzcītību. Kad es iedomājos, cik man daudz trūkumu un, spriežot pēc tā, kādu netaisnību esmu nodarījis jums savās domās, — gluži neticamu trūkumu, tad, man šķiet, es nemaz nedrīkstu cerēt uz jūsu draudzību.

—   Augsti godātais ser, — viņa radinieks atbildēja, — kā jūs varat nodoties tādai grūtsirdībai? No jūsu puses bija pilnīgi dabiski mazliet pārskatīties, ja jūs citur nekur nebijāt kļūdījies, un jums bija pilnīgas tiesības — diemžēl, neapstrīdamas tiesības — redzēt savu apkārtni vistumšākajās krāsās!

—   Tas tiesa, — sirmgalvis piekrita. — Jūs izturaties pret mani ļoti augstsirdīgi.

—   Mēs allaž pārrunājam, manas meitas un es, — misters Peksnifs turpināja vēl jo iztapīgāk, — ka, aplaudot savu ļauno likteni, kas mūs nostādījis uz vienas pakāpes ar zemiskiem un mantkāriem cilvēkiem, mēs toiner nebrīnāmies par to. Manas dārgās, vai atceraties, ka mēs par to runājām?

—   Un kā vēl! Simtiem reižu!

—   Mēs nesūdzējāmies, — misters Peksnifs uzsvēra. — Vienīgi laiku pa laikam, kaut arī ne visai bieži, mēs atļāvāmies mierināties ar cerību, ka Patiesība beidzot uzvarēs un Tikums gūs virsroku. Vai atceraties to, manas mīļās?

Vai viņas atceras? Kā nu par to var šaubīties! .Mīļais tēt, kas par dīvainiem un nevajadzīgiem jautājumiem!

—   Un, kad es ieraudzīju jūs, — misters Peksnifs nobeidza vēl godbijīgāk, — tajā nenozīmīgajā ciematiņā, kur mēs esam atļāvušies apmesties, tad es tikai sacīju, ka jūs manī kļūdāties, dārgais ser, un tas, man liekas, uija viss.

—   Nē, tas nebija viss, — Martins atbildēja, uzmezdams skatienu Peksnifam, jo visu laiku bija sēdējis, ar roku aizsedzis acis. — Jūs pateicāt daudz vairāk, un tas kopā ar citiem apstākļiem, kas nāca man zināmi, atvēra man acis. Jūs pilnīgi nesavtīgi aizlikāt vārdu par… man nav vajadzīgs nosaukt šo cilvēku. Jūs zināt, par ko es domāju.

Mistera Peksnifa seja pauda bažas, kad viņš, cieši sažņaudzis nosvīdušās rokas, pazemīgi atkārtoja:

—   Pilnīgi nesavtīgi, ser, par to es jums galvoju.

—   Es to zinu, — vecais vīrs sacīja savā parastajā mierā. — Es esmu par to pārliecināts. Es tā arī sacīju. Un tikpat nesavtīgi jūs atvairījāt no ma nis harpiju baru un pats kritāt tām par upuri. Cits jūsu vietā būtu ļāvis tām izpaust visu viņu rijību, lai tad, salīdzinot ar tām, celtos manās acīs. Jūs saudzējāt mani un aizdzināt tās, par ko esmu jums pateicību parādā. Kā redzat, man zināms viss, kas notika aiz manas muguras, lai gan biju aizbraucis no turienes!

—   Jūs mani pārsteidzat, ser! — izsaucās misters Peksnifs, un viņš runāja patiesību.

—   Tas vel nav viss, kas man zināms par jūsu izturēšanos, — sirmgalvis turpināja. — Jūsu namā ir jauns iemītnieks.

—   Jā, ser, — architekts atbildēja.

—   Viņam jāiet projām no jums.

—   Uz kurieni? Pie jums? — vārgā, trīcošā balsī jautāja misters Peksnifs.

—   Uz turieni, kur var atrast sev pajumti, — vecais vīrs atbildēja. — Viņš ir jūs apkrāpis.

—   Ceru, ka ne, — misters Peksnifs dedzīgi turējās pretī. — Ticu, ka ne. Šis jaunais cilvēks bauda manu vislielāko labvēlību. Ceru, to nebūs iespējams pierādīt, ka viņš zaudējis jebkuras tiesības uz manu atbalstu. Viltus, viltus, mans godātais mister Čezlvit, vairāk nekas. Ja var pierādīt, ka viņš mani pievīlis, tad es būšu spiests atteikties no viņa.

Vecais vīrs palūkojās uz viņa daiļajām sabiedrotajām, it īpaši uz mis Mersiju, kurai viņš ieskatījās tieši sejā ar daudz lielāku interesi nekā līdz šim. Tad viņa skatiens no jauna pievērsās misteram Peksnifam un viņš apvaldīti ieprasījās:

—   Jūs, protams, jau zināt, ka viņš izraudzījies sev dzīvesbiedri?

—   Ak kungs! — iesaucās misters Peksnifs, visā spēkā plucinādams sev matus un raudzīdamies meitās ar neprātīgām acīm. — Tas ir vienkārši šaušalīgi!

—   Vai jums tas ir zināms? — Martins atkārtoja.

—   Taču ne jau bez sava vectēva atjaujas un piekrišanas, godātais ser! — misters Peksnifs sauca. — Nesakiet man to! Aiz cieņas pret cilvēka dabu nesakiet man neko tamlīdzīgu!

—   Es jau domāju, ka viņš būs to jums noslēpis, — vecais vīrs noteica.

Sašutumam, ko izjuta misters Peksnifs, varēja tikt līdzi vienīgi viņa meitu zvērojošās dusmas. Kā! Viņi uzņēmuši savā namā, pie sava pavarda slepeni saderinājušos pūķi, krokodilu, kas piedāvājis savu roku kādai tumšai personai, sabiedrības maldinātāju, liekuli, kas apgalvojis, ka viņa sirds ir brīva, un ar viltīgiem solījumiem satraucis jaunavu dvēseles mieru! Un, iedomājieties

tikai. viņš ir bijis nepaklausīgs, viņš ir apkrāpis šo kii« tno, cienījamo džentlmeni, kura vārdā pats saucas, A&lt;&gt; mīkstsirdīgo un mīlošo aizgādni, kurš bijis viņam. Volrāk nekā tēvs (nemaz nerunājot par māti), — šausfliigi, šausmīgi! Padzīt viņu ar kaunu un negodu — tas Ir vel par maz. Vai tiešām viņam nevar nekā citādi atdarīt? Vai šādai rīcībai neseko tiesa un sods? Vai patiesam valsts likumdošanas iestādes bijušas tik nolaidīgas, I i nav paredzējušas sodu par tādu noziegumu? Izdzimtenis! Cik nekrietni viņš pievīlis visus!

—   Man prieks, ka jūs mani tik sirsnīgi atbalstāt, — sirmgalvis ierunājās, paceldams roku, lai apturētu viņu sašutuma straumes. — Negribu noliegt, ka man patīk jiisu dedzība. Uzskatīsim nu šo jautājumu par izsmeltu!

—    Nē, godātais ser, — iejaucās misters Peksnifs, Kšis jautājums nebūs izsmelts, iekams es nebūšu iztīrījis savu māju no šās nešķīstības.

—   Visam savs laiks, — sirmgalvis atbildēja. — Uzskatīsim, ka jūs jau esat to izdarījis!

—   Jūs esat Joti laipns, ser, — misters Peksnifs spieda viņam roku. — Jūs parādāt man lielu godu. Jūs varat uzskatīt, ka es to esmu izdarījis, to es apzvēru!

—   Ir kāds cits jautājums, — Martins turpināja, kur jūs varētu man palīdzēt. Vai jūs, brālēn, atceraties

Meriju?

—   Tā jaunā lēdija, kura mani bija tik ļoti ieinteresējusi un par kuru es jums tiku stāstījis, manas dārgas, — misters Peksnifs paskaidroja meitām. — Piedodiet, ka es jūs pārtraucu, ser!

—   Es darīju jums zināmu viņas dzīves stāstu, — vecais vīrs atgādināja.

—   To es jums ari tiku stāstījis, vai atceraties, manas dārgās? — misters Peksnifs pievērsās meitām. — Mazās nelgas, viņas bija tik aizkustinātas, mister Čezlvit!

—   Re nu! — Martins sacīja, acīm redzot ļoti apmierināts. — Es baidījos, ka man nāksies pārliecināt jūs, lūgt, lai jūs parādāt viņai labvēlību manis dēļ, bet izrādās, ka jūs esat brīvi no skaudības. Labi! īstenībā jums arī nav nekāda iemesla viņu apskaust. Viņa nekā nesaņems no manis, dārgās,un tas viņai ir zināms.

Abas mis Peksnifas nomurmināja savu atzinību par tik tālredzīgu rīcību un apliecināja savas sirsnīgākās simpātijās pret šās rīcības interesanto objektu.

—   Ja es būtu varējis paredzēt, kas šodien norisināsies starp mums četriem, — sirmgalvis domīgi runāja, — tad … bet nu jau ir par vēlu domāt par to. Tātad jūs uzņemsiet viņu, kā pieklājas, jaunās lēdijas, un būsiet laipnas pret viņu, ja tas būs nepieciešams?

Atrodiet tādu bāreni, ko abas mis Peksnifas māsu mīlestībā nekļautu pie savām krūtīm! Un, ja vēl šo bāreni viņu gādībai uztic tas, kuru patlaban pārplūdina viņu ilgi aizturētās mīlestības straumes, cik neaptverami bagāti būs tie skaidrās sirsnības avoti, kuru veldzi baudīs šis bārenis!

Iestājās starpbrīdis, misters Čezlvits izklaidīgi vērās grīdā un nerunāja ne vārda; tā kā viņš acīm redzot nevēlējās, lai viņa pārdomas traucētu, tad misters Peksnifs un tā meitas sēdēja tikpat dziļā klusumā. Iepriekšējās sarunas laikā sirmgalvis bija izsacījis savas piezīmes saltā, nedzīvā balsī, it kā būtu iemācījies tās no galvas un apnicis atkārtot simtiem reižu. Pat tais brīžos, kad viņa vārdi bija jo sirsnīgi un to saturs visai daudzsološs, pats runātājs nemainījās un palika tikpat skarbs. Taču pēkšņi viņa acis kļuva možākas un iespīdējās, bet balsī radās zināma izteiksme, kad viņš, attapies no pārdomām, ierunājās:

—   Vai jūs zināt, ko par to sacīs? Vai esat par to padomājis?

—   Par ko sacīs, godātais ser? — misters Peksnifs jautāja.

—   Par šo mūsu jauno vienošanos.

Mistera Peksnifa sejā parādījās viedīgi labvēlīga izteiksme, kas liecināja, ka viņš stāv pāri visādām šāszemes tenkām. Vārdos viņš, galvu pašūpodams, piezīmēja, ka neapšaubāmi runāšot daudz ko.

—   Ļoti daudz, — sirmgalvis apstiprināja. — Citi sacīs, ka es aiz vecuma esmu zaudējis spriešanas spējas, ka slimība mani novārdzinājusi, ka mans gars sabrucis, ka esmu nonācis bērna prātā. Vai jūs varēsiet to izturēt?.

Misters Peksnifs atbildēja, ka tas būšot neiedomājami Kiūti, taču viņš cerot izturēt, ja saņemšot visus spēkus.

—   Citi sacīs — es te runāju par sarūgtinātiem, vilšanās pilniem cilvēkiem, — ka jūs esat melojis un lišķējis, cenzdamies ar visādiem netīriem līdzekļiem iegūt manu labvēlību, un ka šādus negodīgus darījumus ar savu sirdsapziņu, šādas nekrietnības, šādu zemiskumu nu neģēlību nav iespējams ne ar ko atmaksāt, pat ne ar puspasaules bagātībām. Vai jūs varēsiet to izturēt?

Misters Peksnifs atbildēja, ka arī to nebūšot viegli i/turēt, jo šeit zināmā mērā tiekot apšaubīts mistera Čezlvita veselais saprāts. Taču viņš lolojot pieticīgu pārliecību, ka izturēšot arī šādus apmelojumus, balstīdamies uz savu tīro sirdsapziņu un mistera Čezlvita draudzību.

—    Lielais vairums neslavas cēlāju, kā es to nojaušu, — vecais Martins turpināja, atlaizdamies atzveltnī, — izplatīs šādas baumas: es, vēlēdamies izpaust savu nicināšanu pret šo bandu, esmu izraudzījies tās vissliktāko locekli, piespiedis to lēkāt pēc savas stabules, padarījis par savu lutekli un apbalvoju to uz pārējo rēķina. Viņi sacīs, ka es, ilgi izmeklējies tādu atmaksu, kas vissāpīgāk ķertu šos maitasputnus un būtu tiem rūgtāka par nāvi, esmu izdomājis šo plānu tai pašā laikā, kad pēdējās saites, kas mani piesaistīja maniem tuviniekiem ar pateicīgas mīlestības un pienākuma jūtām, tika rupji sarautas; rupji tāpēc, ka es viņu mīlēju; rupji tāpēc, ka es ticēju viņa jūtām pret mani; rupji tāpēc, ka viņš sarāva šīs saites tieši tad, kad es viņu mīlēju visstiprāk, — dievs, esi man žēlīgs! — un viņš bez mazākās nožēlas pameta mani, kad es biju pieķēries viņam ar visu savu sirdi! Tad, lūk, — sirmgalvis turpināja, nomierinādamies tikpat pēkšņi, kā bija paļāvies šim jūtu uzliesmojumam, — vai jūs esat pārliecināts, ka izturēsiet arī to? Jums nāksies paļauties tikai uz sevi, neceriet uz manu atbalstu!

—    Mans dārgais mister Čezlvit! — misters Peksnifs ekstāzē izsaucās. — Tāda cilvēka labad, kāds jūs man šodien esat parādījies, tik dziļi ievainota un tomēr tik augstsirdīga cilvēka labad, tāda cilvēka labad, kas .. . nezinu, kā to varētu izsacīt… kas tai pašā laikā tik apbrīnojami… man trūkst vārdu, lai izsacītu savas domas … tieši tāda cilvēka labad, kāds esat jūs, es ceru, ka nebūs pārspīlējums, ja teikšu, ka tiklab es, kā mani bērni (es domāju, manas dārgās, ka šai jautājumā mēs esam vienis prātis) panesīsim itin visu pasaulē!

—   Diezgan! — Martins noteica. — Par sekām jums jāatbild pašam. Kad jūs domājat braukt uz mājām?

—   Kad vien jums patīk, godātais ser. Šovakar, ja jūs tā vēlaties.

—   Es nevēlos neko aplamu, •— vecais vīrs atbildēja, — bet šāds lūgums no manas puses būtu aplams. Vai jūs varat atgriezties mājās nedeļas beigās?

Tieši šādu priekšlikumu būtu minējis pats Peksnifs, ja viņam būtu ļauts izvēlēties. Tāpat viņa meitām jau grasījušies pasprukt vārdi: «Brauksim uz mājām sestdien, mīļais tēt!»

—   Iespējams, ka jūsu izdevumi, brālēn, pārsniedz šo sumu, — Martins sacīja, izņemdams no kabatas grāmatiņas salocītu papīru. — Ja tā, tad, nākamreiz sastopoties, pasakiet man, cik esmu jums parādā! Nav nozīmes stāstīt jums, kur patlaban esmu apmeties; īstenībā man nav pastāvīgas adreses. Tiklīdz man tā būs, es jums paziņošu. Jūs un jūsu meitas varat gaidīt mani visdrīzākajā laikā, bet tikmēr mums jāglabā šī saruna kā noslēpums, — domāju, ka tas jums nav jāatgādina. Kas jums jādara pēc atgriešanās mājās, to jūs zināt. Par izpildīšanu negribu nekā dzirdēt un nevēlos, ka to piemin. To es izlūdzos no jums kā laipnību. Es vispār neciešu liekus vārdus, brālēn, un man liekas, ka viss, kas mums bija jārunā, nu ir izrunāts.

—   Glāzīti vīna, ser, šķēlīti šā vienkāršā cepuma! — misters Peksnifs lūdzās, pūlēdamies viņu aizturēt. — Manas dārgās!

Abas māsas metās mielot sirmgalvi.

—   Nabaga meitenes! — noteica misters Peksnifs. — Jūs atvainosiet viņu satraukumu, godātais ser. Viņas ir tik jūtīgas. Jūtīgums nav ejoša prece šai pasaulē, mister Čezlvit! Mana jaunākā meita var gandrīz jau skaitīties par pieaugušu sievieti, tāpat kā vecākā, vai ne, ser?

—   Bet kura tad ir jaunākā?

Mersija, viņa ir par pieciem gadiem jaunāka, — misters Peksnifs atbildēja. — Dažkārt mēs uzdrošināmies domāt, ka viņai ir glīts augums. Varbūt man kā māksliniekam ir atļauts norādīt uz viņas gracijas pilno 11:1 saskanīgo ķermeņa uzbūvi. Dabiski, ka es lepojos ar lndu meitu, — misters Peksnifs turpināja, slaucīdams rokas kabatas lakatā un pie katra vārda mezdams bažīgus skatienus uz brālēna pusi, — kas ir veidota pēc vislabākajiem paraugiem, ja šāds izteiciens būtu pieļaujams.

—   Šķiet, ka viņa ir visai jautras dabas, — piezīmēja Martins.

—   Mīļais dievs! — izsaucās misters Peksnifs. — Tas Ir patiešām lieliski! Jūs tik pareizi noteicāt viņas raksturu, godātais ser, it kā būtu pazinis viņu kopš mazotnes. Jā, viņa ir jautras dabas. Varat man ticēt, godātais sit, ka viņas jautrība ir gaismas stars mūsu pieticīgajā dzīvē.

—   Par to es nešaubos, — sirmgalvis atteica.

—   Ceritijai savukārt ir veselīgs saprāts un ļoti dziļas jutas, ja tēvam piedodams šāds subjektivs spriedums, — turpināja misters Peksnifs. — Apbrīnojami pieķērušās viena otrai, godātais ser! Atļaujiet, ka dzeru uz jūsu veselību! Visu labu jums!

—   Vēl pirms mēneša man prātā nebūtu nācis, — Martins sacīja, — ka dalīšu ar jums maizes kumosu un vīna malku. Uz jūsu labklājību!

Misters Peksnifs nezināja, kā viņam pateikties, nebūt nesamulsdams no šiem neparasti dzestri un strupi pateiktajiem vārdiem. &gt;

—   Un tagad atļaujiet man atvadīties! — Martins noteica, atlikdams atpakaļ uz galda vīna glāzi, kurai bija tikai pieskāries ar lūpām. — Dzīvojiet sveikas, manas dārgās!

Taču tik vēsa atvadīšanās nekādi neatbilda jauno lēdiju kvēlajām jūtām, tāpēc viņas atkal metās apskaut sirmgalvi no visas sirds — katrā ziņā no visa spēka, — pie kam viņu jauniemantotais draugs padevās šiem glāstiem daudz lēnprātīgāk, nekā to varētu gaidīt no vīra, kas nupat , bija tik noraidoši izturējies pret viņu tēvu.

Tiklīdz maiguma izpausmes mazliet aprima, Martins īsi atvadījās no mistera Peksnifa un devās projām, bet tēvs un meitas pavadīja viņu līdz ārdurvīm, kur palika, metot viņam nopakaļ skūpstus un starojot aiz sirsnības, kamēr vien varēja aizgājēju saredzēt; taisnību sakot, vecais vīrs ne reizi neatskatījās, kad bija ticis pāri slieksnim.

Tikko visi atgriezās namā un palika atkal vieni misis Todžersas istabiņā, abas jaunās lēdijas kļuva neparasti jautras; viņas pat plaukšķināja rokas un skaļi smējās, mezdamas uz savu mīļo tēti šķelmīgus un pārgalvīgus skatienus. Šāda uzvešanās likās tik neizskaidrojama, ka misters Peksnifs (kas bija diezgan drūmi noskaņots) jutās spiests apjautāties, ko tas nozīmējot, un izsacīja viņām rājienu (gan diezgan laipnu) par tādu vieglprātību.

—   Ja vēl būtu kāds iemesls šādai līksmošanai, kaut vai pats mazākais, tad es jums nepārmestu, — viņš sacīja. — Bet kad nu nav itin nekāda iemesla … nudien, itin nekāda!

Šāda pamācīšana tik maz ietekmēja Mersiju, ka viņa jutās spiesta aizsegt savas sārtās lūpiņas ar kabatas lakatiņu un atkrist krēslā, izrādot, ka tikko spēj valdīt smieklus; viņas nepaklausība tā aizvainoja misteru Peksnifu, ka tas sabāra meitu diezgan skarbi un deva viņai tēvišķu padomu vienatnē apsvērt savu uzvešanos un laboties. Bet te viņus pārtrauca strīdīgu balsu troksnis, un, tā kā strīds norisinājās blakus istabā, tad tā cēlonis viņiem drīz vien kļuva skaidrs.

—   Kas man par daļu, misis Todžersa! — sauca jaunais džentlmenis, pats jaunākais no visiem džentlmeņiem, kas nesen bija sēdējuši pie bagātīgā pusdienu galda. — Man pat tik daudz daļas nav par viņu, — te džentlmenis pasita knipi, — par šo jūsu Džinkinsu. Nemaz nedomājiet!

—   Es taču nekā nedomāju, ser, — misis Todžersa atbildēja. — Es zinu, ka jums ir pārāk neatkarīgs gars un ka jūs nevienam nepiekāpsieties. Un pavisam pareizi. Kāpēc tad jums jāpiekāpjas kādam citam džentlmenim? Lai visi zina, ka jūs to nedarīsiet.

—    Es tikpat viegli varu nolaist šo tipu no kājas kā

kuru katru suni, — pats jaunākais džentlmenis turpināja izmisuma pilnā balsi.

Misis Todžersa pat neapvaicājās, vai ir kādi sevišķi iemesli laist suņus no kājas, negaidot to dabisko nāves stundu; likās, ka viņa sāka lauzīt rokas un ievaidējās.

—   Lai viņš piesargās! — pats jaunākais džentlmenis draudēja. — Es viņu brīdinu. Lai neviens cilvēks nedomā stāties ceļā manai atriebībai! Es pazīstu kādu puisieti, — uztraukumā viņam paspruka šis vulgarais vārds, bet viņš tūliņ pārlaboja: — Kādu iztikušu džentlmeni, kas ik dienas vingrinās mērķī šaušanā ar savām pistolēm. Ja mani novedīs tiktāl, ka būšu spiests aizņemties šīs pistoles un sūtīt savu sekundantu pie Džinkinsa, tad šī traģēdija iekļūs avīzēs. Tas ir viss.

Misis Todžersa atkal ievaidējās.

—    Es esmu cietis ilgi, — turpināja pats jaunākais džentlmenis, — bet nu mana dvēsele saceļas pret to, un es nedomāju vēl ilgāk to ciest. Es pat savas mājas pametu tāpēc, ka man piemīt tāda īpašība: es negribēju pieļaut, ka mana māsa man uzkundzējas. Un tad jūs domājat, ka es pieļaušu, lai viņš min mani kājām? Nē!

—   Tas ir ļoti slikti no mistera Džinkinsa puses, es teikšu, pat nepiedodami, ja viņam ir tādi nolūki, — misis Todžersa pasteidzās piezīmēt.

—   Kādi tad viņam ir? — izsaucās pats jaunākais džentlmenis. — Vai viņš nepārtrauc mani un nerunā pretī katrā izdevīgā gadījumā? Vai viņš pastāvīgi nepūlas iespiesties starp mani un to objektu, kam esmu veltījis savu uzmanību? Vai viņš ik reizes neizliekas, ka pavisam piemirsis mani, kad lej visiem alu? Vai viņš pastāvīgi nelielās ar saviem bārdas nažiem un nemētājas ar aizvainojošām piezīmēm par cilvēkiem, kam nav vajadzības skūties biežāk kā reizi nedēļā? Bet lai viņš piesargās! Gan es viņam piešūšu bārdu, nemaz nebūs ilgi jāgaida, to es viņam pasaku!

Jaunais cilvēks pieļāva kļūdu savā noslēguma teikumā, jo viņš nevērsās ar saviem draudiem pret misteru Džinkinsu, bet pret nabaga misis Todžersu.

—   Tā gan nav dāmu ausīm piemērota viela, — viņš attapās. — Jums, misis Todžersa, es teikšu tikai to: es jūs atstāju no nākamās sestdienas par nedēju. Es nespēju dzīvot ar nelieti zem viena jumta. Ja mēs iztiksim tik ilgi bez asins izliešanas, tad tā būs jūsu laime. Es gan nedomāju, ka varēsim iztikt.

—   Ak dievs, ak dievs! — vaimanāja misis Todžersa. — Es nezin ko esmu gatava darīt, lai tā nenotiktu! Ja jūs aiziesiet, ser, tad es palikšu tikpat kā bez labās rokas. Jūs esat tik populārs, tik iecienīts, tā mīlēts. Es tomēr ceru, ka jūs vēl pārdomāsiet — ja ne citu, tad vismaz manis dēļ.

—   Jums paliek Džinkinss, — pats jaunākais džentlmenis drūmi atbildēja. — Jūsu mīlulis. Kaut no jums aizietu divi duči tādu kā es, viņš neļaus skumt par to ne jums, ne citiem. Mani šai namā neviens nesaprot. Un nekad nav sapratis.

—   Nepaļaujieties tādām postošām domām, ser! —misis Todžersa izsaucās, protestēdama no visas sirds. — Neapvainojiet nepatiesi manu iestādi, es jūs lūdzu! Nav tik ļauni, kā izskatās, ser. Sakiet, ko gribat, par džentlmeņiem vai mani, tikai nesakiet, ka jūs šai namā nesaprot!

—   Ja saprastu, tad tā neizturētos, — jaunais džentlmenis tiepās.

—   Te nu gan jūs ļoti maldāties, ser, — misis Todžersa turpināja tai pašā tonī. — Daudzi džentlmeņi to ir sacījuši — un es viņiem pievienojos, — ka jūs esot pārāk jūtīgs. Tas ir tas galvenais. Jums ir pārāk mīksta sirds; tāds jūs jau esat nācis pasaulē.

Jaunais džentlmenis iekāsējās.

—   Un, kas attiecas uz misteru Džinkinsu, — misis Todžersa runāja tālāk, — tad, ja mums arī lemts šķirties, es lūdzu jūs saprast, ka nekādā ziņā nestāvu mistera Džinkinsa pusē. Nepavisam ne. Es vēlētos, lai misters Džinkinss neuzmestos par rīkotāju manā pansijā un nekļūtu par iemeslu pārpratumiem starp mani un džentlmeņiem, no kuriem man būs daudz grūtāk šķirties nekā no mistera Džinkinsa. Misters Džinkinss nebūt nav tāds pansionars, ser, — misis Todžersa piemetināja, — ka es viņa dēļ gribētu upurēt tos, ko cienu un kam jūtu līdzi. Gluži otrādi, varat man ticēt.

Jaunais džentlmenis tā atinaiga no šādiem un līdzi giem misis Todžersas vārdiem, ka nemanot apmainījā lomām ar šo lēdiju: tagad viņa bija apvainotā un jau nais džentlmenis apvainotājs, tikai ļoti glaimojošā, nevis aizskarošā nozīmē, jo viņa nežēlīgo izturēšanos izskaidroja ar viņa rakstura cildenumu, ne ar ko vairāk. Beigu beigās, jaunais džentlmenis atsauca savu uzteikumu un ilgi centās pārliecināt misis Todžersu par savu negrozāmo cieņu pret viņu, un, to panācis, aizgāja darbā.

—   Pasaulīt mīļā, mis Peksnifas! — nogaudās šī lēdija, ienākusi dibenistabā un atslīgdama sēdeklī ar groziņu uz ceļiem, virs kura sakrustoja gurdās rokas. — Kāda mocība cilvēka nerviem ir šādas iestādes vadīšana! Jūs droši vien dzirdējāt, kas tur notika? Nu, vai jums kādreiz gadījies ko tamlīdzīgu piedzīvot?

—   Nekad! — atbildēja abas mis Peksnifas.

—   Daudz zaļu zeņķu esmu redzējusi savā mūžā, — misis Todžersa turpināja, — bet šis ir pats lielākais gaisagrābslis un aplamnieks. Tiesa, misters Džinkinss dažreiz izturas pret viņu tā pabargāk, taču viņš pelnījis daudz ko vairāk. Nostādīt sevi blakus tādam džentlmenim kā misters Džinkinss! Zināt, kas par daudz, tas par daudz! Un tad vēl tik greizsirdīgs, dievs pasarg, it kā viņiem abiem būtu vienāda vērtība!

Jaunās lēdijas ļoti uzjautrināja misis Todžersas stāsts un vēl vairāk dažas epizodes, kas spilgti attēloja jaunā džentlmeņa raksturu. Toties misters Peksnifs sēdēja, nīgri un bargi saraucis pieri, un, kad misis Todžersa beidza runāt, ieprasījās svinīgā balsī:

—   Vai drīkstu lūgt, misis Todžersa, cik šis jaunais cilvēks īsti iegulda jūsu iestādes kasē?

—   Nu, ser, par visu to, ko viņš saņem, viņš maksā ap astoņpadsmit šiliņiem nedēļā, — misis Todžersa atteica.

—   Astoņpadsmit šiliņi nedēļā! — misters Peksnifs atkārtoja.

—   Visas nedēļas nav vienādas, bet apmēram tā sanāk, — misis Todžersa apstiprināja.

Misters Peksnifs piecēlās, sakrustoja rokas uz krūtīm, palūkojās uz misis Todžersu un papurināja galvu.

—   Un jūs gribat sacīt, godātā, — vai tas ir iespējams, misis Todžersa, ka šāds nožēlojams atalgojums kā astoņpadsmit šiliņi nedēļā var piespiest sievieti ar jūsu saprātu pazemoties līdz divkosībai kaut vai uz mirkli?

—   Man taču jāatrod kāda izeja no stāvokļa, ser, — misis Todžersa stostījās. — Man jārūpējas, lai viņi neķildotos, un jāuzmanās, lai es nepazaudētu pansionarus, mister Peksnif. Peļņas no viņiem vispār maz.

—   Peļņa! — izsaucās misters Peksnifs, stipri uzsverot šo vārdu. — Peļņa, misis Todžersa! Man jābrīnās par jums!

Viņš bija tik nesaudzīgs, ka misis Todžersai sāka birt asaras.

—   Peļņa! — atkārtoja misters Peksnifs. — Peļņa no liekulības! Zemoties Baala zelta teļa priekšā par astoņpadsmit šiliņiem nedēļā!

—   Netiesājiet mani pārāk bargi, mister Peksnif, es nespēju būt tik krietna kā jūs, — misis Todžersa iešņukstējās, meklēdamās pēc kabatas lakatiņa.

—   Ak zelta teļš! — dziļās sāpēs sauca misters Peksnifs. — Ak Baals, Baals! Ak mans draugs misis Todžersa! Aizmest projām šo dārgo pērli — pašcieņu un zemoties visādu salašņu priekšā — par astoņpadsmit šiliņiem nedēļā!

Šī doma bija viņu tā satrieku.si un nomākusi, ka viņš tūliņ noņēma savu platmali no pakaramā gaitenī un devās pastaigāties, lai nomierinātu satrauktās jūtas. Katram, kas satika viņu uz ielas, pirmajā acu uzmetienā bija skaidrs, ka tā priekšā atrodas tikumīgs cilvēks; pēc misis Todžersai nolasītās morāles viss viņa augums liecināja par izpildītu pienākumu.

Astoņpadsmit šiliņi nedēļā! Taisnīgs, augstākā mērā taisnīgs ir tavs pēliens, neuzpērkamais Peksnif! Ja tas būtu darīts kādas lentes, zvaigznes vai ordeņa dēļ, biskapa mēteļa, liela vīra smaida vai parlamenta sēdekļa dēj vai cerībā saņemt sitienu pa plecu ar karaļa zobenu iegūt paaugstinājumu dienestā, saņemt ielūgumu

1 Ieceļot katlu bruņinieka kārtā, karalis ieceltajam uzsita pa plecu ar zobenu. (Tulk.) uz viesībām vai lielu bagatību — astoņpadsmit tūkstošus mārciņu vai vismaz tūkstoš astoņi simti mārciņu! Bet pielūgt zelta te]u par astoņpadsmit šiliņiem nedēļā! Bēdīgi, ļoti bēdīgi!

XI NODAĻA, KURA KĀDS ZINĀMS DŽENTLMENIS PARĀDA UZMANĪBU ZINĀMAI LĒDIJAI UN DAUDZI TURPMĀKIE NOTIKUMI IETVER LASĪTĀJU SAVĀ ĒNA.

Peksnitu ģimene jau domāja par Todžersas pansijas atstāšanu, un visi džentlmeņi bez izņēmuma bija galīgi satriekti un šķiršanās sāpju sagrauzti, kad Beilijs-jaunākais omulīgā pēcpusdienas stundā ieradās pie mis Ceritijas Peksnifas, kas kopā ar māsu sēdēja nesenā banketa telpā un vīlēja pusduci jaunu kabatas lakatu misteram Džinkinsam; Beilijs, izsacījis jau iepriekš dievbijīgu paļaušanos uz to, ka tikšot parauts no velna, lika viņai saprast savā jaukajā valodā, ka svešs džentlmenis vēloties apliecināt viņai savu cienību un patlaban atrodoties viesistabā. Pēdējais paziņojums vislabāk parādīja Beilija vientiesību un bezrūpību nekā visgarākās runas, jo zēns, saticis ienācēju priekšnamā, bija turpat to pametis, aizrādot, ka tas labi darītu, ja dotos uz viesistabu, kur tam vajadzēja nokļūt, vadoties no savas nojautas. Tāpēc šobrīd varēja puslīdz droši galvot, ka apmeklētājs vai nu klaiņo pa nama jumtu, vai veltīgi pūlas atrast ceļu istabu labirintā, jo M. Todžersas pansija bija patiešām tāda iestāde, kur ikviens jaunienācējs bez pieredzējuša pavadoņa varēja nokļūt tur, kur vismazāk vēlējās un kur bija vismazāk gaidīts.

-— Džentlmenis pie manis! — izsaucās Ceritija, pārtraukdama darbu. — Lai dievs žēlīgs, Beilij!

— Ahā! — Beilijs noteica. — Tātad viņam jābūt žēlīgam? Es nu gan jūs nežēlotu, ja būtu viņa vietā!

Sī piezīme (kā to lasītājs būs pamanījis) bija diezgan neskaidra sava noliedzošā satura deļ, taču to pavadīja visai izteiksmīga pantomima, kas attēloja laimīgu pāri, dodoties rokrokā uz baznīcu un mijot maigus skatienus, un tā spilgti izpauda Beilija pārliecību, ka viesis ieradies romantiskos nolūkos. Mis Ceritija izlikās sašutusi par tādu zēna pārdrošību, taču nevarēja novaldīt smaidu. Nu, vai tas nav ērmīgs puika? Lai kādas aplamības viņš teiktu, tanīs vienmēr saskatāma kāda jēga. Tā ir pati labākā viņa īpašība.

—   Bet es gan nepazīstu nevienu džentlmeni, Beilij, — mis Peksnifa sacīja. — Manuprāt, tu būsi pārklausījies.

Misters Beilijs, lūkodamies uz māsām ierastajā labvēlībā, tikai pavīpsnāja par tādu galīgi nepieņemamu domu.

—   Kas tas gan varētu būt, mana dārgā Merrij? — Ceritija jautāja māsai. — Vai tas nav dīvaini? Man nemaz negribas iet augšā pie viņa. Zini, tas ir pavisam jocīgi.

Jaunāka masa acīm redzot domaja, ka vecākā par daudz lielās ar šo apmeklētāju un laikam grib šādā kārtā revanšēties un atmaksāt jaunākajai māsai par to, ka tā savaldzinājusi visus pansionarus. Tāpēc viņa atbildēja ļoti laipni un pieklājīgi, ka tas patiešām esot dīvaini un ka viņa nepavisam nevarot iedomāties, kāda vajadzība šim smieklīgajam svešiniekam pēc Čeritijas.

—  Jā, tas tev nav uzminams, — Ceritija diezgan dzēlīgā balsī noteica. — Tomēr tev nevajadzētu dusmoties, mīļā.

—   Paldies! — atcirta Merrija, dungodama šujot. — To es pati ļoti labi zinu, mīlulīt.

—   Man tā liekas, ka tev pavisam sagrozījuši galvu, mazā muļķīte, — Čeritija sacīja.

—  Zini, dārgā, — Mersija atbildēja valdzinošā vaļsirdībā, — es visu laiku par to baidos! Tik daudz glaimu, cildinājumu un visa pārējā, ka tur apreibtu arī stiprāka galva par manējo. Cik tev labi, mana mīļā, ka tu vari šai ziņā būt pilnīgi mierīga, tev šie nejaukie vīrieši neuzmācas. Kā tu to panāc, Čeritij?

Mis Mersijas nevainīgais jautājums būtu varējis sa celt veselu vētru, ja to nebūtu novērsusi Beilija-jaunākā

Izpaustā nevaldāmā sajūsma; negaidītais sarunas novirziens viņu tā iedvesmoja, ka viņš nekavējoties uzstājās ar priekšnesumu un izpildīja visai sarežģītu deju, kas i/ dodas vienīgi apgarotības brīžos un vienkāršā valodā tiek dēvēta par «varžu jandāliņu». Šī brāzmainā jūtu izpausme atgādināja jaunavām vienu no tiem svarīgajiem tikumības priekšrakstiem, kādos viņas bija audzinātas, un, proti': «Lai būtu kā būdams, vienmēr ievērojiet ārējo pieklājību!» Viņas mirklī aprāvās un vienā balsī paziņoja misteram Beilijam, ka tūliņ pasaukšot misis Todžersu un lūgšot, lai tā viņu pašrocīgi noper, ja viņš vēl iedrošināšoties uzstāties ar tādiem priekšnesumiem. Jaunais džentlmenis, izpaudis savu rūgto nožēlu, slaucīdams nelīstošās asaras priekšautā un izlikdamies, ka izspiež no šā apģērba gabala veselas straumes ūdens, plaši atvēra mis Ceritijai durvis, un godātā jaunava svinīgi devās pa kāpnēm augšup pie sava noslēpumainā pielūdzēja.

Aiz dīvainas labvēlīgu apstākļu sagadīšanās viņš tomēr bija nokļuvis viesistabā un sēdēja tur vienatnē.

—   A, māsīca! — viņš sacīja. — Te es esmu, kā redzat. Jūs gan domājāt, ka esmu pavisam pazudis, — varu apzvērēt. Nu, kā jums klājies pa šo laiku?

Mis Čeritija atbildēja, ka viņai klājies gluži labi, un sniedza misteram Džonasam Čezlvitam roku.

—   Tas ir labi, — misters Džonass noteica. — Ceru, ka pēc ceļa grūtībām jūs arī esat paguvusi atpūsties. Nu, un kā tā otrā?

—   Mana māsa, cik man zināms, arī jūtas vesela, — atbildēja jaunā lēdija. — Neesmu dzirdējusi viņu par kaut ko sūdzamies. Varbūt jūs vēlaties viņu sastapt un apvaicāties pats, ser?

—   Nē, nē, māsīc! — misters Džonass aizturēja viņu, un abi nosēdās pie loga. — Nesteidzieties! Tas, zināt, nepavisam nav vajadzīgs. Cik jūs tomēr esat ļauna!

—   Jūs to gan nevarat zināt, vai es esmu ļauna vai ne, — Čeritija atcirta.

—   Var jau būt arī tā, — misters Džonass piekrita. — Zināt, jūs laikam domājāt, ka esmu pazudis. Jūs man nepateicāt, kā tad īsti bija.

—   Es nemaz neliku par to domājusi, — Čeritija atbildēja.

—   Ak tā? — Džonass nobrīnījās par šo savādo atbildi. — Nu, bet tā otrā?

—   Kā es varu zināt, ko domājusi vai nav domājusi mana māsa? — Čeritija izsaucās. — Viņa nekā nav man par to sacījusi — ne uz vienu, ne otru pusi.

—   Un pat smējusies nav par mani? — Džonass jautāja.

—   Nē, pat smējusies nav, — Čeritija atbildēja.

—   Viņa ir gan traka uz smiešanos, vai ne? — Džonass sacīja klusinātā balsī.

—   Viņai ir ļoti jautra daba.

—   Jautra daba ir laba lieta, ja tā nenoved pie izšķērdības, vai ne? — Džonass vaicāja.

—   Tā tas tiešām ir, — Čeritija atbildēja atturīgā tonī, kas pietiekami skaidri apliecināja viņas mazo interesi par šo tematu.

—   Zināt, tāda jautra daba kā jūsējā, — paskaidroja misters Džonass, piebikstīdams viņai ar elkoni. — Es būtu jau ātrāk ieradies jūs apciemot, bet nezināju, kur jūs esat apmetušās. Par ko jūs torīt tik aši aizskrējāt?

—   Es paklausīju sava tēva rīkojumam, — mis Čeritija paskaidroja.

—   Zēl, ka es no viņa nesaņēmu nekādu rīkojumu, — brālēns sacīja, — tad es būtu jūs ātrāk sameklējis. Es jau arī tagad nebūtu jūs atradis, ja nebūtu sastapis viņu šorīt uz ielas. Ir gan viņš slīpēts, ir gan rūdīts! īsts vecs runcis, vai ne?

—   Es jūs palūgšu, mister Džonas, izsacīties ar lielāku cieņu par manu tēvu, — Čeritija aizrādīja. — Šadu toni es nevaru pieļaut pat jokojoties.

—    Ekur, par manu tēvu varat sacīt visu, kas vien jums nāk prātā, es atļauju, — Džonass atteica. — Man liekas, viņa dzīslās nav vis asinis, bet kāda indīga dzira. Kā jūs domājat, cik viņam gadu, māsīc?

—   Bez šaubām, viņš ir vecs, — mis čeritija sacīja, — taču ļoti uzvedīgs vecs džentlmenis.

—   Uzvedīgs vecs džentlmenis! — Džonass atkārtoja,

pikti iebelzdams ar dūri pa savu platmali. — Viņam gan mii laiks padomāt par labāku uzvešanos. Viņš jau frgajis astotajā desmitā!

[ — Patiešām? — jaunā lēdija nobrīnījās.

—   Nuka! — Džonass atsaucās. — Un, tā iedzīvojies, vigs var novilkt līdz deviņdesmit vai pat līdz simtam. Ja vien cilvēkam ir cik necik sirdsapziņas, tad viņš kauiiHos dzīvot ilgāk par septiņdesmit. Kur tad paliek viņa ticība, gribētos zināt, kad viņš nostājas pret visiem bībeles priekšrakstiem? Septiņas reizes pa desmit — tā ir robeža, un, ja cilvēkam ir sirdsapziņa un viņš saprot, ko no viņa gaida, tad viņš arī nedzīvos ilgāk par to, kas piederas.

Vai tas kāds brīnums, ka misters Džonass atsaucās sadā gadījuma uz bībeli? Atcerieties veco parunu, ka velns (kaut arī nebūdams baznīcas kalpu skaitā) allaž citējis svētos rakstus savā labā. Un, ja lasītājs vērīgāk palūkosies visapkārt, tad vienā dienā atradīs daudz vairāk pierādījumu šim faktam, nekā vēja bise izšauj lodes viena minūtē.

—   Bet pietiek runāt par manu tēvu! — Džonass pārtrauca pats sevi. — Kas par jēgu bojāt sev omu bez kāda iznākuma? Es iegriezos uzaicināt jūs iet pastaigāties, māsīc, un apskatīt šo to, kas ir apskatīšanas vērts, un pec tam nākt uz mūsu māju iekost. Peksnifs droši vien ļ«iekāps ap pievakari un pavadīs jūs uz mājām, tā viņš pats izteicās. Re, te ir viņa raksts, es viņu šorīt piespiedu katram gadījumam, kad viņš minēja, ka tik drīz nebūšot atpakaļ, — kazi, citādi jūs man neticēsiet. Pierādījums taču nekad nav par sliktu, vai ne? Ha, ha! Dzi, bet to otro jūs arī paņemiet līdzi, vai ne?

Mis Ceritija pameta acis uz tēva autografu. kur bija vienkārši sacīts: «Ejiet, bērni, brālēnam līdzi! Lai mūsu starpā pastāv vienprātība, ja tas iespējams,» — un, paklīrējusies tieši tik, cik bija nepieciešams, lai piekrišanai rastos vērtība, devās paziņot māsai par pastaigu un apģērbties. Viņa drīz vien atgriezās mis Mersijas pavadībā, kurai nemaz negribējās mainīt spožos panākumus Todžersas pansijā pret mistera Džonasa un viņa godājamā tēva sabiedrību.

—   Ahā! — Džonass izsaucās. — Tur jau viņa nāk! Ieradāties gan beidzot?

—   Jā, briesmoni, — Mersija atbildēja, — te es esmu un būtu ļoti priecīga atrasties kur tālāk no jums.

—   To nu jūs gan nedomājat, — misters Džonass pretojās. — Vai zināt, jūs to nemaz nevarat. Tas nav iespējams.

—   Varat domāt, kā jums patīk, briesmoni, — Mersija atteica, — es palieku pie saviem uzskatiem, un tie ir tādi, ka jūs esat ārkārtīgi nejauks, garlaicīgs, nepatīkams radījums. — Un viņa sāka skaļi smieties, acīm redzot visai apmierināta ar sevi.

—   Jūs gan mākat grauzt cilvēkus! — misters Džonass nobrīnījās. — īsts kašķis, vai ne, māsīc?

Mis Ceritija atbildēja, ka šai neesot ne jausmas, kādām jābūt īsta kašķa tieksmēm un īpašībām, un, pat ja tas viņai būtu zināms, viņa neparko nepiekristu, ka Peksnifu ģimenē atrodas būtne ar tik neglaimojošu apzīmējumu, nemaz nerunājot par mīļoto māsu, «lai kāds būtu tās patiesais raksturs», Čeritija piemetināja, pamezdama sirdīgu skatienu uz māsas pusi.

—   Nu, mana dārgā, — Mersija iejaucās, — varu sacīt tikai vienu: ja mēs tūliņ neiesim ārā, tad es ņemu savu cepuri nost un palieku mājās.

Šie draudi mirklī izbeidza tālāko vārdu maiņu, jo misters Džonass nekavējoties paziņoja, ka debates tiek pārtrauktas, un, saņēmis vienbalsīgu piekrišanu, devās ar abām māsām ārā. Uz lieveņa viņš paņēma abas zem rokas, un Beilijs-jaunākais, kas vēroja notikumus pa bēniņu logu, apsveica šo galanto žestu ar tik skaļu un negantu kāsu, ka tas vēl bija dzirdams, kamēr gājēji nogriezās ap mājas stūri.

Misters Džonass vispirms apvaicājās, vai jaunavas esot labas staigātājas, un, saņēmis piekrītošu atbildi, uzlika smagu pārbaudījumu viņu soļošanas spējām, parādīdams viņām vienā dienā tik daudz ievērojamu vietu — tiltu, baznīcu, ielu, teātru fasadu un citu bezmaksas skatu, kādus dažs labs nedabū redzēt vesela gada laikā. Bija skaidri nomanāms, ka misteram Džonasam piemita neaprakstāms riebums pret ēku apskati

no iekšpuses un ka viņš visai labi zināja, cik vērti ir Iki priekšnesumi, par ko jāmaksā nauda, jo tie visi, viņa vārdiem runājot, neesot nekur liekami un visai zemas kvalitates. Pie šā uzskata viņš turējās ļoti stingri, un, kad mis Ceritija starp citu pastāstīja, ka viņas bijušas reizes divas trīs teātrī kopā ar misteru Džinkinsu un citiem džentlmeņiem, tad Džonass pirmām kārtām apjautājās, kur viņi dabūjuši kontramarkas, un, uzzinājis, ka misters Džinkinss un pārējie maksājuši par biļetēm, kjuva varen jautrs, izsaukdamies: — Tie nu gan ir neji gas, nudien! — un vairākkārt pastaigas laikā krita par upuri smieklu lēkmei, amizēdamies par šo džentlmeņu ārkārtīgo stulbumu un, jādomā, priecādamies par savu garīgo pārākumu.

Kad viņi bija nostaigājuši pa ielām vairākas stundas un pamatīgi nokusuši, iestājās krēsla un misters Džonass pačukstēja jaunavām, ka parādīšot tām vislabāko joku. Joks izrādījās visai vienkāršs — vajadzēja iesēsties ormanī un braukt, cik tālu vien iespējams, par vienu šiliņu. Par laimi viņus aizveda tieši līdz tai vietai, kur misters Džonass dzīvoja, citādi diezin vai jaunās lēdijas būtu spējušas šo joku pienācīgi novērtēt.

Senos laikos dibinātā firma «Entonijs čezlvits un dēls», Mančestras audumu utt. lieltirgotava, atradās šaurā ieliņā aiz pasta kantora, kur visi nami pat gaišā vasaras rītā šķita sadrūmuši, kur sētnieki pusdienas tveicē, laistīdami ietvi savu darba devēju namu priekšā, veidoja teiksmainus rakstus un kur labā laikā pieputējušu noliktavu durvīs stāvēja švīti džentlmeņi, sabāzuši rokas simetrisko bikšu kabatās un vērodami savu nevainojamo kurpju purnus, kas likās viņu grūtākais darbs, ja neskaita spalvas nēsāšanu aiz auss. Lieltirgotava atradās tumšā, netīrā, nokvēpušā un neparasti noplukušā graustā, taču, lai kāds tas bija, firma «Entonijs Čezlvits un dēls» kārtoja tanī visus savus darījumus un izklai. dējās, kā prata, jo ne jaunajam, ne vecajam Čezlvitam nebija citas mītnes, citu domu un rūpju kā vien tās, kas ietvērās nama šaurajās robežās.

Viegli saprast, ka firmas galvenās intereses saistījās ar darījumiem — un pat tik lielā mērā, ka darījumi bija

izmetuši aiz durvīm jebkuras sadzīves ērtības un ik uz soļa jaucās iekšā mājas kārtībā. Tā, piemēram, bēdīgā izskata guļamtelpās karājās pie sienām kožu saēstu vēstuļu saiņi, pa grīdām mētājās audekla baķi„ vecu pa raugu atliekas, sabojātu audumu strēmeles un lupatas, kamēr nošķiebušās gultas, mazgājamie galdi un paklāju skrandas spiedās pa kaktiem kā otrās šķiras priekšmeti, kas nav ievērības cienīgi, jo nedod nekādu peļņu un kā nepatīkama nepieciešamība tikai jaucas pa kājām tam, kas dzīvē vissvarīgākais. Vienīgā viesistaba bija ieturēta tādā pašā stilā — chaotiski samestas kastes un veci papīri, daudz vairāk kantora taburetu nekā krēslu, nemaz nerunājot par milzīgu, ķēmīgu pulti, kas bija iepletusies pašā istabas vidū, un seifu, kas iespiedies sienā virs kamina. Vientuļais galdiņš ēdienu uzlikšanai un viesu pieņemšanai, salīdzinot ar pulti un citām kantora mēbelēm, nozīmēja vecajam un jaunajam saimniekam tikpat maz kā viss pārējais dzīves jaukums un nevainīgās izpriecas, salīdzinot ar dzīšanos pēc peļņas. Patlaban uz šā galdiņa bija uzliktas diezgan skopas pusdienas, un Entonijs, kas sēdēja krēslā kamina priekšā, piecēlās, lai saņemtu dēlu un tā daiļās māsīcas.

Sena paruna brīdina, ka nedrīkst meklēt vecu galvu uz jauniem pleciem; šeit jāpiemetina, ka mēs reti sastopamies ar šādu pretdabisku savienojumu, neizjutuši stipru vēlēšanos notriekt tādu galvu no pleciem, jo vienmēr alkstam atrast katru lietu tai piemērotā vietā. Nav nekā neticama tai apstāklī, ka daudzi, nemaz nebūdami eholeriķi pēc temperamenta, izjuta šādu vēlēšanos, pirmo reizi sastapdamies ar misteru Džonasu; bet, ja šie; cilvēki būtu iepazinušies ar viņu tuvāk, viņa paša mājā, un pasēdējuši kopā pie pusdienu galda, tad šī vēlēšanās droši vien būtu pārspējusi visus pārējos apsvērumus.

—   Nu, vecais spoks! — misters Džonass godbijīgi uzrunāja savu tēvu. — Vai pusdienas drīz būs gatavas?

—   Laikam gan drīz, — vecais atbildēja.

—   Kāda jēga no tādas atbildes? — dēls noprasīja. — «Laikam gan drīz.» Es gribu zināt skaidri.

—   To es nevaru pateikt, — Entonijs atbildēja.

—    Ak to tu nevari pateikt! — dēls bārās klusākā balsī. — Nekā tu vairs skaidri nezini, itin nekā. Dod šurp sveci, man tā vajadzīga skuķiem.

Entonijs pasniedza viņam vecu, apdilušu kantora svečturi, un misters Džonass ievadīja jaunās lēdijas tuvakajā guļamtelpā, kur viņas palika, lai atbrīvotos no cepurēm un šallēm, bet Džonass, atgriezies viesistabā, sāka taisīt vaļā vīna pudeli un trīt lielu nazi, apveltīdams ar dažādiem glaimiem tēvu, kamēr beidzot pusdienas un jaunavas ieradās reizē. Mielasts sastāvēja no ceptas aitas gaļas ar dārzeņiem un kartupeļiem, ko izspūrusi vecene uzlika uz galda un tad izgāja, ļaudama ēdējiem mieloties pēc pašu patikas.

—   Vecpuišu saimniecība, jūs jau zināt, māsīc, — misters Džonass sacīja Čeritijai. — Tā otrā droši vien smiesies par mums, kad tiks mājās, vai ne? Sēdieties man pie labās rokas, lai viņa sēžas pie kreisās. Nu, jūs, tā otrā, vai nāksiet šurp?

—   Jūs esat tāds biedēklis, ka es nevarēšu ne kumosa norīt, ja nosēdīšos jums blakus, — Mersija atbildēja,

—  bet ko lai dara.

—   Nu, vai viņa nav draiskule? — misters Džonass nočukstēja, pēc sava iemīļotā paņēmiena iebikstīdams Čeritijai ar elkoni.

—   Es patiešām nezinu! — mis Peksnifa atcirta.

—   Man apnicis atbildēt uz tik muļķīgiem jautājumiem.

—   Kas tam manam dārgajam tēvam prātā? — misters Džonass nobrīnījās, redzēdams, ka tēvs nemierīgi grozās pa istabu un nenāk sēsties pie galda. — Ko tu meklē?

—   Es esmu pazaudējis brilles, Džonas, — vecais Entonijs sacīja.

—   Vai tad tu nevari sēsties bez brillēm? — dēls aizrādīja. — Tu taču neēd un nedzer no tām, man tā šķiet. Bet kur tad palicis tas miega lācis Cafijs? Ei stulbeni! Vai viņš aizmirsis, kā viņu sauc, vai?.

Acīm redzot tā bija, jo gaidāmais nenāca, iekams to nebija pasaucis vecais Entonijs. No istabas atdalītās mazās kantortelpas stikla durvis lēnām pavērās, un pa tām iesteberēja pusakls večukiņš, ļoti vārgs, grumbainu seju. Viņš likās tikpat vecmodīgs un apputējis kā visa iekārta; viņš bija ģerbies sadilušos, melnos svārkos un īsās biksēs, kuras pie ceļgaliem rotāja apsarkušas, melnas lentes, kas atgādināja vecu kurpju saites; tievajās, līkajās kājās bija uzvilktas tādas pašas krāsas novalkātas vilnas zeķes. Šķita, ka viņš pirms gadiem piecdesmit nolikts kādā kaktā un piemirsts, bet tagad kāds viņu atradis un izvilcis dienas gaismā.

Viņš ar mokām atvilkās līdz galdam un ar pūlēm apsēdās brīvā vietā, bet tūliņ atkal piecēlās, it kā gribēdams paklanīties, kad bija aptvēris ar savām vārgajām smadzenēm, ka pusdienās ir klāt svešinieki, turklāt vēl dāmas. Taču viņš nepaklanījās un, atsēdies un uzpūtis elpu grumbainajām rokām, lai tās sasildītu, noliecās ar zilgano, nožēlojamo degunu pār šķīvi un tā palika. Viņa seja nekā neizteica un acis nekā neredzēja. Šādā stāvoklī viņš bija iemiesots nekas — itin nekas.

—   Mūsu kantorists, — misters Džonass kā namatēvs un ceremonijmeistars iepazīstināja ar viņu pārējos, — vecais Čafijs.

—   Vai viņš kurls? — kāda no jaunajām lēdijām ieprasījās.

—   Nē, to es vis neteiktu. Viņš taču nav kurls, tēv?

—   Neesmu dzirdējis, ka viņš par to sūdzētos, — vecais vīrs atbildēja.

—   Akls? — jaunavas interesējās.

—   N-nē, liekas, viņš nepavisam nav akls, — Džonass vienaldzīgi atteica. — Tu taču neuzskati viņu par aklu, tēv?

—   Protams, ne, — Entonijs apstiprinaja.

—   Kas tad ar viņu ir?

—    Es jums to tūliņ pateikšu, — misters Džonass pačukstēja abām lēdijām, — pirmkārt, viņš sen jau aizlaidis garām savu miršanas stundu, kas man nesagādā nekāda prieka; baidos, ka mans tēvs arī sāks staigāt viņa pēdās. Otrkārt, viņš ir ērmīgs večuks, — viņš piebilda skaļākā balsī, — un ne ar vienu nevar saprasties, izņemot viņul — Džonass pameta ar dakšiņu uz sava tēva pusi, lai jaunavām būtu skaidrs, ko viņš domā.

—   Cik tas ir dīvaini! — māsas izsaucās.

—     Redzat, — misters Džonass turpināja, — Cafijs visu mūžu kvernējis pie skaitļiem un kantora grāmatām, In t pirms gadiem divdesmit ņēma un saslima ar drudzi. Visu laiku, kamēr viņš gulēja bez samaņas (kādas trīs nedēļas), viņš skaitīja vienā skaitīšanā un bija jau ticis pie miljoniem, tāpēc man liekas, ka no tā laika viņam alvā nav viss kārtībā. Bet darba mums pašlaik nav pārāk daudz, un kantorists viņš nav slikts.

—   Ļoti labs, — Entonijs pārlaboja.

—   Nu, un nekāds dārgais arī viņš nav, — Džonass runāja tālāk, — savu maizi pats nopelna, un vairāk mēs arī no viņa neprasām. Es jau teicu, ka viņš ne ar vienu nemāk sarunāties, tikai ar tēvu, toties tēvu viņš vienmēr saprot un pat nāk pie prāta, ar to runājot, taisni brīnums. Viņš sen jau kalpo pie-tēva un pieradis pie tā. Jā, zināt, nesen es redzēju, kā viņi ar tēvu spēlē vistu, gājienu pēc gājiena, un Čafijs pat lāgā neapzinājās, kas viņa partneris.

—   Vai viņam nemaz nav ēstgribas? — Mersija ievaicājās.

—   Un kā vēl! — Džonass atbildēja, cītīgi darbodamies ar nazi un dakšiņu. — Viņš ēd, tiklīdz viņam padod. Tikai viņam vienalga, cik ilgi gaidīt — minūti vai stundu, ja vien tēvs sēž klāt; dažreiz, kad es pats esmu izsalcis — kā šodien, tad dodu Cafijam tā devu vēlāk, zināt, kad esmu jau ko iekodis. Nu, Cafij, stulbeni, vai gribat ēst?

Cafijs nepakustējās.

—   Vienmēr bijis stūrgalvīgs kā vecs āzis, — misters Džonass sacīja, aukstasinīgi uzlikdams uz sava šķīvja otro gaļas gabalu. — Pajautā tu viņam, tēvi

—   Vai gribat, lai jums uzliek pusdienas, Cafij? — vecais vīrs uzrunāja viņu.

—   Jā, jā, — Cafijs atsaucās, sākdams starot un kļūdams par sapratīgu būtni, izdzirdējis pazīstamās balss skaņas, tā ka to vērot bija ir interesanti, ir aizkustinoši. — Jā, gribu gan, mister Čezlvit. Gribu, gribu, ser. Ka tad, kā tad, kā tad. — Tad viņš smaidot gaidīja, vai vēl ko nesadzirdēs, bet, kad neviens viņu vairs neuzrunāja, gaisma tā acīs apdzisa un viņš atkal pārvērtās tukšā vietā.

— Uz viņu nav diezin cik patīkami skatīties, ņemiet to vērā, — Džonass aizrādīja māsīcām, pasniegdams tēvam Čafija porciju. — Ja tā nav zupa, tad viņš rīstās vienā gabala. Paskat, paskat! Re, kā viņš bola acis kā akls zirgs! Ja tas nebūtu tik smieklīgi, tad es nebūtu Jāvis viņam šodien nākt pie galda, bet es domāju, ka viņš jūs izsmīdinās.

Nabaga sirmgalvis, šās humānās valodas objekts, par laimi nekā nesaprata no visa tā, ko pie galda runāja. Bet, tā kā gaļa bija sīksta un zobu viņam gandrīz nemaz vairs nebija, tad viņš attaisnoja norādījumu uz savu tieksmi rīstīties un tā mocījās, pūlēdamies ko ieēst, ka misters Džonass nevarēja vien nopriecāties un paziņoja, ka vecais šodien esot labā formā un cilvēks varot nobeigties aiz smiekliem, viņā skatīdamies. Džonass pat atļāvās apgalvot māsām, ka Cafijs šai ziņā cērtot pāri viņa tēvam un tas nemaz neesot tik viegli izdarāms, ta viņš nozīmīgi piebilda.

Šķilās dīvaini, ka Entonijs Čezlvits, pats jau tik vecs, varēja rast patiku sava cienījamā dēla rupjajos jokos par šo nabaga ēnu, kas sēdēja pie kopējā galda. Taču jāatzīst, ka tie viņam sagādāja prieku — gan ne tāpēc, ka tie skāra nožēlojamo kantoristu, bet tāpēc, ka tie pauda viņa dēla asprātību. Aiz tā paša iemesla jaunā cilvēka rupjie mājieni, pat adresēti viņam pašam, ielīksmināja viņu, lika berzēt priekā rokas un klusiņām irgot, it kā vecais vīrs gribētu sacīt: «Es viņu esmu mācījis, es viņu esmu audzinājis. Tas ir mans mantinieks, mans veidojums. Viltīgs, izmanīgs, skops — viņš vis neizšķiedīs manu naudu. Tāpēc es esmu pūlējies, uz to esmu cerējis, tas ir bijis manas dzīves lielais mērķis.»

Patiešām cēls mērķis, ar kura sasniegšanu vērts lepoties! Taču ir arī tādi vecāki, kas, izveidojuši elkus pēc sava ģīmja un līdzības, atsakās tos pielūgt, uzveļot dabai vainu par to kroplību. Entonijs katrā ziņā bija par tiem labāks.

Cafijs tik ilgi noņēmās ar savu šķīvi, ka misters Džonass zaudēja pacietību un, pievācis šķīvi, lūdza tēvu paziņot šim godājamam večukam, lai tas «liekoties virsū maizei», ko Entonijs arī izdarīja.

—   Jā, jā! — večuks atsaucās, starodams tāpat kā Iepriekš, kad tā pati balss viņu atkal uzrunāja. — Pareizi, pareizi! Jūsu miesīgs dēls, mister Čezlvit! Lai dievs vinu svētī, zēns ar tik asu prātu! Lai dievs viņu Ivētī!

Misteram Džonasam tas likās tik bērnišķīgi (varbūt lio bez iemesla), ka viņš sāka smieties vēl nevaldāmāk, uzsaukdams māsīcām, ka Čafijs kādā jaukā dienā droši vien piespiedīšot viņu izlaist garu. Tikmēr pusdienu traukus novāca un uzlika pudeli vīna; misters Džonass piepildīja jaunajām lēdijām glazēs un uzaicināja viņas netaupīt dzērienu, jo tur, no kurienes tas atnests, esot vel daudz palicis. Taču viņš tūliņ pasteidzās piebilst, ka tas esot tikai joks, ko viņas nopietni neuzņemšot.

—   Es uzdzeršu Peksnifam, — Entonijs sacīja. — Uz jusu tēva veselību, manas dārgās! Gudrs vīrs tas Peksuifs. Piesardzīgs vīrs! Bet liekulis gan, vai ne? Viņš taču ir liekulis, meitenes, ko? Ha, ha, ba! Nuja, ka liekulis. Draugu vidū tā var teikt. Manās acīs viņš ar to sliktāks netiek, vienīgi tas nav labi, ka viņš kādreiz šauj pāri par mēru. Visur jāzina mērs, manas mīļās, pat liekulībā. Uzprasiet Džonasarn!

—   Ja cilvēks gādā par savu labumu, tad nekāds mērs nav jāievēro, — piezīmēja šis daudzsološais džentlmenis, piebāzis pilnu muti.

—   Vai dzirdat, manas dārgās? — Entonijs izsaucās pilnīgā aizgrābtībā. — Gudri, gudri! Lieliski pateikts, Džonas! Ja, šai ziņā patiešām nekāds mērs nav vajadzīgs.

—   Vienīgi tad, — misters Džonass iečukstēja savai iemīļotajai māsīcai ausī, — vienīgi tad jāzina mērs, kad cilvēks pārāk ilgi sāk kavēties šai pasaulē. Ha, ha! Dzi, pasakiet to tai otrai arī!

—   Ak kungs! — Čeritija apvainojās. — Jūs taču pats to varat pateikt, ja jums tā gribas!

—   Viņai trakoti patīk ņirgāties par citiem, — misters Džonass atbildēja.

—    Kāpēc tad jums tik daudz jāraizējas par viņu? — Čeritija jautāja. — Manuprāt, viņa neliekas par jums ne zinis.

—   Vai patiešām?

—   Žēlīgais dievs, vai tad jūs pats nekā neredzat? — jaunā lēdija izsaucās.

Misters Džonass neko neatbildēja, tikai uzmeta Mersijai savādu skatienu un pēc tam noteica, ka tāpēc jau šā sirds nesalūzīšot, par to Čeritija varot būt droša. Viņš sāka lūkoties uz Čeritiju vēl labvēlīgāk un savā ierastajā laipnībā lūdza to «piesēsties tuvāk».

—    Ir vēl kas cits, kur mērs nav jāievēro, tēv, — Džonass pēc brītiņa ierunājās.

—   Kas tad tas ir? — tēvs apjautājās, jau iepriekš smīnēdams.

—   Darījumi, — dēls atbildēja. — Darījumos ir spēkā tāds noteikums: «Krāp citus, lai tie neapkrāptu tevi!» Tas ir vienīgais, no kā darījumos jāvadās. Viss pārējais — blēņas.

Sajūsminātais tēvs tik dedzīgi pievienojās šim uzskatam un bija tik varen priecīgs par to, ka ne mazumu nopūlējās, lai darītu to saprotamu vecajam graustam Cafijam, kas berzēja rokas, māja ar trīcošo galvu, mirkšķināja asarojošās acis un sauca spalgā balstiņā: — Lieliski! Lieliski! Jūsu miesa un asins, mister Čezlvit! — tā izpauzdams savu aizgrābtību ar tiem vārgajiem līdzekļiem, kas bija viņa rīcībā. Šo sirmgalvja līksmību attaisnoja tas, ka viņš to izjuta aiz simpātijām pret vienīgo cilvēku, ar kuru viņu saistīja ieraduma saites un pašreizējais nespēks. Un, ja kāds no klātesošiem būtu bijis pietiekami vērīgs, tad tas varbūt varētu saskatīt neizkoptu cilvēcisku jūtu atliekas, nogulsnējušās šai savu laiku nokalpojušā traukā, ko dēvēja par Čafiju.

Taču pašlaik te nebija neviena, kas interesētos par veco vīru, un Čafijs atkal ievilkās tumšajā kaktiņā pie kamina, kur parasti pavadīja vakaru, un nebija vairs ne redzams, ne dzirdams; vienīgi tobrīd, kad viņam pasniedza tasi tējas, klātesošie varēja noskatīties, kā viņš mechaniski mērc tējā maizi. Būtu grūti iedomāties, ka viņš šai laikā jau aizmidzis vai ka viņš redz, dzird, domā un jūt. Viņš sēdēja kā sasalis — ja vien var lietot tik spēcīgu izteicienu attiecībā uz viņu — un atnsa tikai uz mirkli, kad Entonijs viņu uzrunaja vai ieskārās.

Mis Čeritija, kas pēc mistera Džonasa vēlēšanās Ielēja visiem tēju, bija iejutusies namamātes lomā un r.lnži atmaigusi — vēl jo vairāk tāpēc, ka misters Džoii.iss sēdēja viņai cieši blakus un čukstēja viņai ausī dažādus apbrīnas pilnus vārdus. Mis Mersija savukārt, Juzdama, ka visi šā vakara prieki pieder vienīgi šim pārim, žāvājās, kavēdama laiku ar vakardienas avīzi un klusībā skumdama pēc Todžersas pansionāriem, kas šobrīd droši vien ilgojās pēc viņas. Entonijs bija iemidzis, un tādā kārtā arēna bija nodota Džonasa un Čeritijas rīcībā uz neierobežotu laiku.

Kad beidzot paplāte ar tējas traukiem bija aiznesta, misters Džonass sameklēja notaukotu kāršu kavu un kavēja māsām laiku ar dažādiem trikiem, pie kam galvenais nolūks bija piespiest kādu uz derībām, laimēt šīs derības un pievākt lētticīgā naudu. Misters Džonass apgalvoja viņām, ka šāds laika kavēklis pašreiz esot ļoti modē pašā augstākajā sabiedrībā un ka ar šādu azarta spēļu palīdzību no rokas rokā pārejot lielas sumas. Jāpiezīmē, ka viņš pats tam no sirds ticēja; katram gudriniekam, tāpat kā ikkatram vientiesim, ir sava vājā vieta, un visos gadījumos, kur uzticēšanās pamatos atradās pārliecība par cilvēku zemiskumu un nekrietnību, misters Džonass bija pats lētticīgākais radījums. Taču lasītājam jāņem vērā arī viņa pārsteidzoši šaurais garīgais apvārsnis.

Šim pievilcīgajam jauneklim piemita visas īpašības, lai viņš kļūtu par pirmšķirīgu nelieti, tikai daba viņa pilnīgajā netikumu sarakstā nebija ievietojusi vienīgo nepieciešamo labo īpašību — plašu vērienu, kas raksturo īstu uzdzīvotāju. Viņu traucēja mantkāre un skopums, un, kā viena inde iznīcina otras iedarbību tur, kur zāles nelīdz, tā šie netikumi neļāva viņam nodoties ļaunumam visā pilnībā, kas diezin vai būtu izdevies tikumam.

Kamēr misters Džonass izrādīja visu savu nelielo kāršu triku krājumu, bija iestājies vēls vakars, un, tā kā misters Peksnifs joprojām nerādījās, tad jaunās lēdijas izsacīja vēlēšanos doties mājup. To galantais misters Džonass nekādi nevarēja atļaut, iekams nebija viņas pamielojis ar maizi, sieru un porteri, taču arī pēc tam šim džentlmenim bija tik grūti šķirties no viešņām, ka viņš gan lūdza mis Ceritiju pasēdēt vēl kādu brītiņu, gan pievirzīties tuvāk — vārdu sakot, neskopodamies ar tamlīdzīgiem glaimojošiem lūgumiem, kā tas pieklājas labi audzinātam namatēvam. Kad tomēr visas pūles palika bez panākumiem, viņš paņēma mēteli un cepuri, lai pavadītu māsas līdz Todžersas pansijai, un piezīmēja, ka viņas, bez šaubām, vēlēšoties iet kājām un viņš no savas puses tam pilnīgi pievienojoties.

—   Ar labu nakti! — Entonijs sacīja. — Ar labu nakti! Pasveiciniet no manis — ha, ha, lia! — Peksnifu. Piesargieties no sava brālēna, manas dārgās, piesargieties no Džonasa, viņš ir bīstams cilvēks. Pielūkojiet, ka nesastrīdaties viņa dēļ!

—   Ko, šis biedēklis! — Mersija iesaucās. — Liela vajadzība strīdēties viņa dēļ! Vari viņu paturēt sev, Čeritij, mīlulīt! Es tev atdāvinu savu daļu.

—   Ahā, māsīc! — Džonass atsaucās. — Es laikam būšu tās skābās vīnogas, vai ne?

Šī asprātīgā atbilde sasmīdināja mis Ceritiju daudz vairāk, nekā to varēja gaidīt, ievērojot asprātības cienījamo vecumu un vienkāršību. Taču kā mīloša māsa viņa uzskatīja par vajadzīgu pārmest misteram Džonasam, ka tas sitot guļošo, un lūdza likt mierā nabaga Mersiju, citādi viņa, Ceritija, sākšot Džonasu nīst. Mersija, kam piemita laba humora izjūta, atbildēja tikai ar smiekliem, un visi devās mājup bez kādām dzēlībām. Misters Džonass, atrazdamies starp divām māsīcām un turēdams tās pie rokas, dažbrīd spieda sev klāt to, kam šāda laipnība nepienācās, pie tam tik stipri, ka tā tikko varēja ciest, bet, tā kā viņš nepārtraukti sačukstējās ar Ceritiju un pievērsa tai lielu uzmanību, tad tā, bez šaubām, bija nejaušība. Tiklīdz viņi sasniedza pansiju un viņiem atvēra durvis, Mersija steigšus atbrīvojās un uzskrēja augšā, kamēr Ceritija un Džonass nostāvēja veselas piecas minūtes tērzēdami uz lieveņa; vārdu sakot, kā otrā rītā misis Todžersa izsacījās sarunā ar

Icidu trešo personu, «pilnīgi skaidrs, kas viņu starpā noļ liok, un par to var tikai priecāties, jo mis Peksnifai pats I pēdējais laiks padomāt par to, kā iekārtot savas pašas d/.īvi».

Un tad jau nebija vairs tālu diena, kad gaišā parādība, kas tik pēkšņi bija aplaimojusi Todžersas pansiju un kā saules stars ielauzusies Džinkinsa drūmajā dvēselē, dzīrās izgaist, kad to vajadzēja ievietot diližansā kā brūna papīra vāceli, kā zivju grozu vai austeru muciņu, kā aptaukojušos džentlmeni vai kādu citu dzīves prozu un aizvest tālu projām no Londonas.

—   Nekad, manas dārgās mis Peksnifas, — apgalvoja misis Todžersa, kad viņas pēdējā vakarā ienāca savā istabiņā,— nekad visā manā mūžā man nav gadījies redzēt tik satriektu iestādi kā manējā. Nekad mani džentlmeņi nebūs vairs tādi kā agrāk, pat ne uz to pusi — nedēļām ilgi tas nepāries, un tā ir tikai jūsu abu vaina.

Abas kautri taisnojās, ka nekas nav darīts aiz ļaunas gribas, un ļoti nožēloja nevilšās sekas.

—   Tāpat jūsu dievbijīgais tētis, — turpināja misis Todžersa. — Kāds zaudējums ir viņa aizbraukšana! Manas dārgās mis Peksnifas, jūsu tētis patiešām ir miera un mīlestības vēstnesis!

Tā kā jaunās lēdijas nebija īsti skaidrībā, kāda veida mīlestību misis Todžersa saista ar mistera Peksnifa misiju, tad viņas noklausījās šo komplimentu diezgan noraidoši.

—   Ja es iedrošinātos pārkāpt to uzticību, ar kādu mani pagodinājuši, — misis Todžersa, to pamanījusi, sacīja, — un pastāstīt jums, kāpēc es jūs lūdzu atstāt šonakt vaļā durvis starp mūsu istabām, tad, man tiekas, jūs izdzirdētu ko visai interesantu. Bet es nekā nedrīkstu teikt, jo esmu nozvērējusies misteram Džinkinsam, ka būšu mēma kā kaps.

— Mīļā misis Todžersa! Ko jūs ar to gribat sacīt?

—   Nu, tādā gadījumā, manas dārgās mis Peksnifas, — uzsāka mājasmāte, — manas dūjiņas, ja man atļauts tik familiari izrunāties mūsu šķiršanās priekšvakarā, misters Džinkinss un pārējie džentlmeņi slepus sastādījuši nelielu muzikālu programu un grib taisni pusnaktī sarīkot koncertu uz kāpnēm durvju priekšā. Jāatzīstas, es gan būtu vēlējusies, — misis Todžersa turpināja ar savu parasto praktisko uztveri, — lai šie priekšnesumi notiktu stundu vai divas agrāk, jo, kad džentlmeņi ilgi sēž nomodā, tad viņi dzer un, kad iedzērušies, tad varbūt nav vairs tik muzikāli kā skaidrā prātā. Taču tas viss jau nokārtots, un es zinu, manas dārgās mis Peksnifas, ka šāda viņu uzmanība jums ļoti patiks.

Šī jaunā vēsts sākumā tā sajūsmināja un satrauca abas lēdijas, ka tās nolēma nemaz neiet pie miera, pirms nav noklausījušās koncertu. Taču pusstunda gaidu atvēsināja viņas un lika nākt pie citas apņemšanās, tāpēc viņas ne tikai likās gulēt, bet pat iemiga un nepavisam vairs nebija iepriecinātas, kad pēc kāda laika tās pamodināja saldskanīgas rulades, kas ielauzās nakts dziļajā klusumā.

Tas bija ļoti aizkustinoši, ļoti! Gaudīgāku dziedāšanu nevarētu vēlēties pat visizlutinātākā gaume. Džentlmenis-vokalists bija galvenais lāpnesis vai galvenais apraudātājs, misters Džinkinss dziedāja basu, pārējie — visu pārējo. Pats jaunākais džentlmenis izlēja savu grūtsirdību flautas skaņās. Viņš nebūt neizlēja to visu, un taisni tas bija ļoti labi. Pat ja misis Todžersa un abas mis Peksnifas būtu sadegušas pašas savā ugunī un šis koncerts nozīmētu pēdējās ardievas no viņu pīšļiem, pat tad tas nevarētu izpaust dziļākas sāpes kā kora dziesmā «Tur, kur slava tevi gaida». Tas bija rekviems, aizlūgums, raudas, vaidi, vaimanas, žēlabas, visa tā iemiesojums, kas ir gaudīgs un dzirdei nepanesams! Visjaunākā džentlmeņa flauta skanēja ērmīgi un nevienādi, — te apklusa, te uzbrāzās kā vējš. Labu laika sprīdi flautists nemaz nebija dzirdams, bet, kad misis Todžersa un abas lēdijas jau nosprieda, ka viņš jūtu pārpilnībā pametis savu vietu, asarās mirkdams, flauta atkal stājās ierindā, turklāt tik aplam spalgi, ka pašai aizrāvās elpa. Viņš bija nepārspējams muziķis. Nekādi nebija iespējams paredzēt mirkli, kad viņa instruments pacels balsi, liii tieši tad, kad flauta likās atpūšamies un uzkrajniii spēkus, tā uzreiz izstrādāja kaut ko pavisam neHidītu.

Programā bija vairāki atsevišķi numuri, pat par dilem vai trim vairāk, nekā vajadzīgs, lai gan, kā misis I «Klžersa izsacījās, vienmēr ir labāk kļūdīties uz pārpalikuma pusi. Bet arī tad, šādā svinīgā mirklī, kad aizraujošajām skaņām vajadzēja iespiesties pašos cilvēka ilveseles dziļumos, ja viņam vispār šādi dziļumi ir, Džinkinss nelika mierā pašu jaunāko džentlmeni. Pirms programas otrā numura sākuma viņš lūdza to diezgan skaji un vēl kā personīgu pakalpojumu — iedomājieties, kāds nelietis! — nespēlēt. Jā, taisni tā viņš sacīja: nespēlēt. Paša jaunākā džentlmeņa elpas vilcieni bija skaidri dzirdami pat pa atslēgas caurumu. Viņš tad arī nespēlēja. Vai nu flauta varēja izpaust tās kaislības, kas trakoja viņa krūtis? Tur jau pat trombons būtu par vārgu.

Koncerts tuvojās noslēgumam. Jau sākās pats interesantākais priekšnesums. Džentlmenis ar slieksmi uz literaturu bija uzrakstījis kantati sakarā ar jauno lēdiju aizbraukšanu, pielāgodams to pazīstamam motivam. Dziedāja visi, izņemot pašu jaunako džentlmeni, kas aiz jau minētajiem iemesliem bija kluss kā kaps. Kantāte (kurai bija klasisks raksturs) vērsās pie Apolona orākulā un pieprasīja tam ziņas, kas notikšot ar Todžersas pansiju, kad Līdzcietība un Žēlsirdība pametīšot tās pajumti. Orākuls, sekodams parašai, kas izplatīta ir starp senlaiku, ir mūsdienu orākuliem, atturējās no cik necik jēdzīgas atbildes. Nesaņēmusi nekādu paskaidrojumu uz šo jautājumu, kantate pameta to pusceļā un sāka pierādīt, ka abas mis Peksriifas esot tuvā radniecībā ar himnu «Valdi, Britanija!» un ka abu šo lēdiju nebūtu pasaulē, ja Lielbritānijā nebūtu sala. Tad kantate, pievērsusies jūras tematikai, noslēdzās ar šādu pantu:

Pār Peksnifa kuģi lai svētība līst, Lai ceļavējš buras tam cilā! Sveikts architekts, mākslinieks, goda vīrs šis, Ko tritoni jūrā ved zilā!

Atļāvuši dāmu iztēlei papildināt šo krāšņo izbraukšanas ainu, džentlmeņi nesteigdamies devās lejup, lai muziķa efektīgi izgaistu tālumā, un, kad tas bija noticis, Todžersas pansija iegrima miegā.

Misters Beilijs bija pietaupījis savu vokālo pārsteigumu līdz rītam; tieši tobrīd, kad jaunās lēdijas kravāja čemodānus, nometušās to priekšā ceļos, viņš, pabāzis galvu pa durvīm, attēloja kucēna gaudas tai grūtajā dzīves brīdī, kad šim dzīvniekam, kā to apgalvo ļaudis ar spilgtu iztēli, rodas nepieciešamība izteikt savas jūtas ar spalvas un tintes palīdzību.

—   Nu, jaunās lēdijas, — šis jauneklis iesāka, — tad braucat gan prom, ko? Mums gan neveicas.

—   Jā, Beilij, mēs braucam uz mājām, — Mersija atbildēja.

—   Un vai tad, nudie, nevienam neatstāsiet savu matu cirtu? — zeņķis pratināja. — Jums taču ir dabiski mati, ko?

Māsas sāka smieties un apgalvoja, ka patiešām mati esot dabiski.

—   Ak dabiski gan, tad tādas tās lietas? — Beilijs noteica. — Nu, bet es zinu arī ko citu. Viņai nav dabiski. Pats redzēju, ka tie karājās uz šitās nagliņas pie sienas. Un reiz es pielavījos šai klāt, kad ēda pusdienas, un parāvu, bet šī nekā nemanīja. Zināt, jaunās lēdijas, es arī te nepalikšu. Es vis vairs neiešu klausīties, kā viņa mani visādi saukā.

Mis Mersija apvaicājās, kādi esot viņa turpmākie plāni, un misters Beilijs paziņoja, ka esot nodomājis vai nu līgt par sulaini, vai iestāties armijā.

—   Armijā! — jaunās lēdijas smiedamās atkārtoja.

—   Nu, un par ko tad ne? — Beilijs noprasīja. — Tauerā ir bundzinieku vai biezs. Man tie pazīstami. Vai domājat, ka dzimtenei tie bijuši nebijuši? Lika pagaidīt!

—   Tevi taču nošaus, gan redzēsi, — Mersija aizrādīja.

—   Nu, un kas par to? — Beilijs atsaucās. — Toties es tad būšu ticis slavens, jaunās lēdijas, vai ne? Taču labāk, ja man gals pienāks no lielgabala lodes nekā no pagales, un viņa allažiņ ar šitādām mantām mētājas, īpaši, kad džentlmeņi pulka ēd. Nu, un, ja viņi arī notiesā visu ēdamo, — Beilijs, atcerēdamies nodarītās netaisnības, turpināja, — vai tad tā ir mana vaina?

—   To nu gan neviens nevar sacīt, — Mersija atbal•lija viņu.

—   Ak nevar? — zeņķis atkārtoja. — Nē! Jā! Ak! Vai! Sacīt tā nevar, bet dažs labs ir tādās domās, ka tā I. ir. Tiklīdz kā pārtikas cenas ceļas, tā es to izjūtu uz savas ādas. Bet es negribu, lai mani sit līdz nabadzībai par to, ka tirgū viss dārgs. Es te vairs nepalikšu. Un tāpēc, — misters Beilijs piemetināja, izplūzdams smaidā, — ja jūs esat nodomājušas man ko iedāvināt, tad dariet to šo pašu brīdi, jo, kad atbrauksiet nākamo reizi, no manis nebūs ne vēsts, un, ja te būs kāds cits puika, lad tas nav pelnījis ne tik, cik melns aiz naga, to es jau iepriekš pasaku.

Jaunās lēdijas paklausīja šim gudrajam padomam un, ievērojot visai draudzīgās attiecības ar šo jaunekli, apveltīja viņu savā un mistera Peksnifa vārdā tik devīgi, ka tas nezināja, kā izsacīt savu pateicību, un augu dienu slepus plīkšķināja savu kabatu vai rādīja citas tikpat jautras pantomimas, lai kaut kā izpaustu savas jūtas. Taču ar to viņam nepietika; sekmīgi saspiedis vāceli ar visu cepuri, viņš nodarīja smagus miesas bojājumus mistera Peksnifa ceļasomai, tik cītīgi viņš to vilka no augšstāva lejup; īsi sakot, Beilijs ar visiem iespējamiem līdzekļiem centās izrādīt jo sirsnīgu pateicību šim džentlmenim un tā ģimenei par viņu devību.

Misters Peksnifs ieradās zem rokas ar misteru Džinkinsu, kas bija atlūdzies uz pus dienu no darba, tā gūdams milzīgas priekšrocības, salīdzinot ar pašu jaunāko džentlmeni un visiem pārējiem, kuri, diemžēl, bija nodarbināti līdz vakaram. Misters Peksnifs bija izmaksājis pudeli vīna, un abi bija ļoti draudzīgi noskaņoti, kaut gan neizbēgamā šķiršanās viņus stipri sarūgtināja. Pusdienas bija pilnā sparā, kad pieteica veco Entoniju ar dēlu, kas ārkārtīgi pārsteidza misteru Peksnifu un galīgi izsita no sliedēm Džinkinsu.

—   Ieradāmies atvadīties, kā redzat, — Entonijs pusbalsī sacīja misteram Peksnifam, kad abi bija nosēdušies atstatāk, kamēr pārējie palika tērzējot. — Kas mums par interesi ķildoties? Katrs par sevi mēs esam ka divi atsevišķi šķēru asmeņi, Peksnit, bet kopā mums ir liela nozīme. Ko?

—   Vienprātība, godātais ser, — misters Peksnifs atbildēja. — ir visai patīkama parādība.

—   Par to es nekā nezinu, — vecais vīrs atvairījās,

—   ir tādi cilvēki, ar kuriem es labāk ķildojos nekā dzīvoju saticībā. Bet jums jau zināms, ko es par jums domāju.

Misters Peksnifs, kas vēl nebija aizmirsis «liekuli», tikai noskurināja galvu, ko varēja uzskatīt tiklab par piekrītošu, kā par noraidošu kustību.

—   Glaimojošas domas, — Entonijs turpināja.

—    Glaimojošas, goda vārds. Pat toreiz tas bija tikai negribēts kompliments jūsu spējām; apstākļi taču nemaz nebija piemēroti glaimošanai. Bet diližansā jau mēs vienojāmies, ka pilnīgi saprotam viens otru, atceraties?

—   Pilnīgi, pilnīgi! — piekrita misters Peksnifs, ar savu balss noskaņu likdams manīt, ka tiek pārprasts visļaunākajā kārtā, bet ka viņš par to nesūdzas.

Entonijs uzmeta skatienu dēlam, kas sēdēja līdzās mis Ceritijai, tad misteram Peksnifam, atkal dēlam un tā vairākas reizes no vietas. Peksnifa skatiens neviļus paslīdēja tai pašā virzienā, taču viņš tūliņ atģidās un nolaida acis, bet pēc tam aizvēra tās, it kā tāpēc, lai Entonijs nevarētu tanīs nekā izlasīt.

—   Džonass ir puika ar galvu, — vecais vīrs atsāka sarunu.

—   Jā, liekas, galva viņam nav peļama, — misters Peksnifs piekrita visnevainīgākajā balsī.

—   Viņš ir gādīgs un taupīgs, — vecais vīrs turpināja.

—   Par to es nemaz nešaubos, — misters Peksnifs atbildēja.

—   Pavei, — Entonijs iečukstēja viņam ausī, — man liekas, viņš iemīlējies jūsu meitā.

—   Nieki, godātais ser, — misters Peksnifs noteica, neatvērdams acis, — jauni ļaudis, vairāk nekā. Un bez ļ um vēl radinieki. Tā ir visa tā mīlestība, ser!

—   Kas nu tā par radu mīlestību, spriežot pēc mūsu pieredzes! — Entonijs iebilda. — Vai jums neliekas, ka tur ir kaut kas vairāk?

—   Nekā nevaru pateikt, — misters Peksnifs vairījas. — Itin nekā! Jūs mani pārsteidzat!

—   Jā, saprotu, — vecais dzestri noteica. — Varbūt las ir no tiesas, — es domāju mīlestību, nevis pārsteigumu, — bet varbūt arī ne. Ja pieņemam, ka no tiesas (jūs taču esat šo to iekrājis un es tāpat), tad šis gadījums var mūs abus interesēt.

Misters Peksnifs ar liegu smaidu uz lūpām gribēja sākt runāt, bet Entonijs aizsteidzās viņam priekšā.

—    Es zinu, ko jūs gribat teikt. Tas ir pavisam nevajadzīgi. Jūs, sak, nekad neesat par to domājis, ne uz mirkli, un šādā gadījumā, kur runa par jūsu mīļotas meitas laimi, jūs kā mīlošs tēvs nevarat izsacīt noteiktu lēmumu un tā tālāk. Jā, pilnīgi pareizi! Un pilnīgi jūsu garā! Bet man gan liekas, mans dārgais Peksnif, — Entonijs piemetināja, uzlikdams viņam roku uz pleca, — ja mēs arī turpmāk izliksimies, ka nekā neredzam, tad viens no mums var palikt ar garu degunu; tā kā man to nemaz negribas, tad piedodiet, ka es biju tik pārdrošs un apņēmos norunāt ar jums jau pašā sākumā, ka mēs to redzam un zinām, un ņemam vērā. Paldies par uzmanību! Nu mēs abi esam vienādā stāvoklī, un tas, es domāju, mums abiem ir vienādi patīkami.

Viņš piecēlās un, daudznozīmīgi pamājis misteram Peksnifam, pievienojās jauno ļaužu pulciņam, pamezdams krietno vīru mazliet apjukušu un noraizējušos pēc tik atklāta uzbrukuma, pie tam aizdomu mocītu, ka viņš uzvarēts ar sava paša ieročiem.

Taču vakara diližanss mēdza atiet laikā, tāpēc vajadzēja doties uz pasta kantori; tas atradās tik tuvu, ka viņi, aizsūtījuši iepriekš bagažu, nolēma iet uz turieni kājām. Viss bars devās turp, aizkavēdamies tikai tik ilgi, cik bija nepieciešams abu mis Peksnifu un misis Todžersas tualetei. Diližanss jau bija pie durvīm un zirgi iejūgti; turpat atradās viss lielais vairums pansionaru, ieskaitot pašu jaunāko džentlmeni, kas bija redzami satraukts un dziji nomākts.

Nekas nevarēja līdzināties misis Todžersas sāpēm, šķiroties no abām māsām, varbūt vienīgi stiprais saviļņojums, kas viņu pārņēma, atvadoties no mistera Peksnifa. Droši vien neviens un nekad nebija tik bieži vilcis ārā mutautiņu no plakanās somiņas, kā to darīja misis Todžersa, stāvot uz ietves pie pašām diližansa durtiņām, pie kam divi pansionari balstīja viņu katrs no savas puses; diližansa lukturu gaismā viņa pūlējās saskatīt tikumīgā vīra seju tais īsajos brītiņos, kad to neaizsedza mistera Džinkinsa mugura. Jo misters Džinkinss, šis piedauzības akmens paša jaunākā džentlmeņa dzīceļā, stāvēja uz diližansa pakāpes, tērzējot ar lēdijām. Uz otra pakāpiena stāvēja misters Džonass, ieņēmis šo pozīciju ar radinieka tiesībām, bet pats jaunākais džentlmenis, kas bija pirmais atsteidzies uz pasta kantori, slapstījās pašā kantora dibenā starp melniem un sarkaniem plakatiem un ātrbraucēju diližansu attēliem, kur bagažas nesēji grūstīja viņu nekaunīgā kārtā un kur viņam ik mirkli nācās cīnīties ar smagām somām. Šis neatbilstošais stāvoklis kopā ar nervozu uzbudinājumu noveda pie katastrofas, kas vainagoja visas viņa likstas: šķiršanās momentā viņš meta ziedu — par naudu pirktu siltumnīcas ziedu, tēmēdams uz Mersijas daiļo rociņu, bet trāpīja diližansa kučieri, kas, laipni pateikdamies, iesprauda ziedu pogcaurumā.

Tātad viņi aizbrauca, un misis Toclžersas pansija atkal bija vientuļa. Abas jaunās lēdijas, iespiedušās katra savā kaktiņā, kavējās katra savās domās un nožēlas. Vienīgi misters Peksnifs, nievīgi novērsies no pasaulīgo prieku un jaukumu nīcīgajiem kārdinājumiem, koncentrēja visas savas domas uz vienu vienīgu tikumīgu mērķi, proti: izsviest pa durvīm šo nepateicīgo, šo krāpnieku, kura klātbūtne met ēnu uz viņa nama pavardu un apgāna viņa senču altarus.

XII NODAĻA, KAM CIEŠS SAKARS AR MISTERU PINCU UN CITIEM, KA TAS AGRI VAI VĒLU BŪS REDZAMS. MISTERS PEKSNIFS STĀV AIZVAINOTAS TIKUMĪBAS SARDZE. JAUNAIS MARTINS ČEZLVITS PIEŅEM NEPRĀTĪGU LĒMUMU.

Misters Pinčs un Martins, ncnojauzdami tuvojošos negaisu, omulīgi iekārtojās Peksnifa apartamentos un ar katru dienu aizvien vairāk sadraudzējās. Martins bija ļoti spējīgs tiklab izdomas, kā arī izpildījuma ziņā, un elementarskolas projekts virzījās visai strauji uz priekšu; Toms pastāvīgi daudzināja, ka projekts, kurā esot tik daudz jauna un vērtīga, nākamajā konkursā noteikti saņemtu pirmo prēmiju, ja cilvēku uzskatiem piemistu cik necik noteiktības un tiesnešu spriedumiem — objektivitātes. Martins gan nebija tik rožainās domās, taču tāpat paļāvās uz nākotni, un šīs cerības lika viņam strādāt moži un aizrautīgi.

—   Ja es kādreiz kļūšu par izcilu architektu, Tom, — jaunais skolēns kādu dienu sacīja, atkāpies gabaliņu no sava rasējuma un aplūkojot to ar lielu patiku, — vai zināt, pie kā es ķeršos?

—   Nē, — Toms atsaucās. — Pie kā tad?

—   Pie jūsu likteņa nokārtošanas.

—   Nevar būt! — Toms noteica tik līksmi, it kā tas jau būtu kārtībā. — Vai patiešām? Cik tas laipni no jūsu puses!

—   Es likšu jūsu liktenim tik stabilus pamatus, — Martins sacīja, — ka tie izturēs jūsu mūžu un jūsu bērnu un mazbērnu mūžu. Es būšu jūsu aizbildnis, Tom. Es ņemšu jūs savā gādībā. Lai tad kāds pamēģina niecinoši izturēties pret to, kas atrodas manā aizgādibā un aizsardzībā, ja es būšu ticis uz zaļa zara!

—   Goda.vārds, — misters Pinčs nopriecājās, — neatceros, kad es būtu bijis tik laimīgs. Nudien, neatceros.

—   O! Es to nerunāju vējā, — Martins sacīja ar tik neslēptu augstprātīgu labvēlību un pat tā kā ar nožēlu pret sarunu biedru, it kā viņš pats jau būtu iecelts par

visu Eiropas kronēto personu pirmo galma architektu.

—   Es to izdarīšu. Es iekārtošu jūsu dzīvi.

—   Es gan baidos, — Toms iebilda, galvu grozīdams,

—   ka mani nemaz nebūs tik viegli iekārtot.

—   Nu, nu, tās ir aplamības, — Martins noraidīja viņa iebildumus. — Ja man iegribēsies pateikt: «Pinčs ir gudrs puisis, es Pinču augsti vērtēju,» — tad es gribētu redzēt, kas iedrošināsies runāt man pretī. Un bez tam, velns lai parauj, Tom, jūs varat būt man noderīgs daudzējādā ziņā!

—  Ja es kaut kādā ziņā nebūtu noderīgs, tad ne jau aiz uzcītības trūkuma, — Toms Pinčs atbildēja.

—   Piemēram, — Martins turpināja pēc īsām pārdomām, — jūs esat taisni piemērots cilvēks, lai sekotu tam, kā manus plānus realizē; lai uzraudzītu darbu gaitu, kamēr tie būs pavirzījušies tiktāl uz priekšu, ka kļūs interesanti man pašam; lai darītu visu vienkāršo darbu. Jūs esat arī taisni piemērots cilvēks, kas rādītu apmeklētājiem manu darbistabu un sarunātos ar viņiem par mākslu, ja man pašam nebūtu laika, un darītu visu ko tamlīdzīgu. Manai reputacijai tas nāktu ārkārtīgi par labu, Tom (es runāju nopietni, goda vārds), ja pie manis strādātu cilvēks ar jūsu izglītību, nevis kāds parastais tukšgalvis. Jā, es par jums parūpēšos. Jūs būsiet man noderīgs, esiet bez bažām!

Sacīt, ka Tomam nekad nebija nācis prātā spēlēt pirmo vijoli orķestrī un ka viņš būtu pilnīgi mierā ar simt piecdesmito vietu, nozīmētu attēlot viņa pieticību stipri nepareizos apmēros. Viņš bija bezgala iepriecināts, klausoties Martina vārdos.

—   Tad es jau, protams, būšu apprecējies ar viņu, Tom, — Martins piebilda.

Kāpēc Tomam Pinčarn tik pēkšņi aizrāvās elpa, kāpēc pašā prieka versmē nobāla viņa godīgā seja un viņa krietnajā sirdī iezagās nožēla, it kā viņš nebūtu sava drauga uzticības cienīgs?

—   Es tad būšu apprecējies ar viņu, — Martins turpināja, smaidot pievērsis seju gaismai, — un mums, es ceru, būs bērni. Viņi ļoti pieķersies jums, Tom.

Taču misters Pinčs nebilda ne vārda. Tie vārdi, ko viņš gribēja izrunāt, nomira uz viņa lūpām un atdzīvojas vēl tīrāki viņa sirds pašaizliedzīgajās domās.

—   Visi bērni apkārtnē pieķērušies jums, Tom, — AAartins turpināja, — un manējie, zināms, darīs tāpat. Varbūt vienu es nosauktu jūsu vārdā, Tom, ko? Nezinu, nudien. Toms nav slikts vārds. Tomass Pinčs Čezlvits. T. P. C., izšūts uz priekšautiņiem. Jums taču nebūs nekādu iebildumu, Tom?

Toms nokāsējās un pasmaidīja.

—   Viņai jūs iepatiksieties, Tom, to es zinu, — Martinš sacīja.

—   Jā? — Toms Pinčs atsaucās vārgā balsī.

—   Es varu pilnīgi skaidri pateikt, ko viņa domās par jums, — Martins turpināja, atbalstījis zodu rokā un lūkodamies logā, it kā lasītu rūtīs. — Es viņu tik labi pazīstu. Sākumā viņa bieži smaidīs, paskatoties uz jums, Tom, vai runājot ar jums, — jautri smaidīs, bet tas jums nav jāņem jaunā. Jūs nekad vēl nebūsiet redzējis tik starojošu smaidu.

—   Nē, nē, — Toms sacīja, — es neko neņemšu jaunā.

—   Viņa būs tik mīļa pret jums, Tom, it kā jūs pats vēl būtu bērns. Tāds jūs ari esat, dažā ziņā jūs esat pilnīgs bērns. Tā taču ir, Tom?

Misters Pinčs pamāja par pilnīgas piekrišanas zīmi.

—   Viņa vienmēr būs laba un laipna pret jums un allaž priecāsies, jūs redzot, — Martins stāstīja tālāk, — un, kad viņa tā īsti izpratīs, kas jūs esat par cilvēku (tas notiks visai drīz), viņa sāks tīšām dot jums visādus uzdevumus un lūgt dažādus mazus pakalpojumus, zinādama, cik ļoti jūs alkstat pēc tādiem, un, pūlēdamās sagādāt jums prieku, centīsies pārliecināt jūs, ka jūs esat viņai sagādājis prieku. Viņa jums neiedomājami pieķersies, Tom, un izpratīs jūs daudz labāk nekā es, un bieži pieminēs, to es zinu, cik jūs esat lēnprātīgs, maigs, krietns un pret visiem labvēlīgs cilvēks!

Cik kluss bija tapis Toms Pinčs!

—   Par piemiņu veciem laikiem, — Martins turpināja, — un tam, kā viņa klausījās jūsu spēli šai drēgnajā baznīciņā — pie tam vēl bez maksas, — mums būs mājās ērģeles. Es izbūvēšu koncertzāli pēc sava plāvia, un ērģeles nemaz neizskatīsies slikti zāles dibenā. Un jūs varēsiet spēlēt pēc sirds patikas, un, tā kā jums patīk spēlēt tumsā, tad tur būs krēsla, un vasaras vakaros mēs abi sēdēsim un klausīsimies jūsu spēlē, Tom, gan jūs redzēsiet.

Laikam gan no Toma Pinea puses bija vajadzīgs daudz vairāk pūļu, lai pieceltos no sēdekļa un spiestu draugam abas rokas no skaidras sirds un ar gaišu, pateicības pilnu seju, nekā veikt neskaitāmus varoņdarbus, uz ko mūs ar spēcīgām skaņām aicina Slavas nenosvērtā taure. Nenosvērta tāpēc, ka, ilgi kavējoties cīņās uz dzīvību un nāvi, kauju ugunīs un dūmos, šā cildenā instrumenta vārstuļi ir aizsērējuši un skaņas ne vienmēr pareizas un harmoniskas.

—   Tas tikai parāda cilvēka dabas krietnumu, — Toms atbildēja, ar viņam piemītošo kautrību izvairīdamies runāt par sevi, — visi, kas vien šeit ieradušies, izturas pret mani daudz labāk un saudzīgāk, nekā varētu cerēt pat tad, ja es būtu lielākais optimists pasaulē, — daudz labāk, nekā es spētu izsacīt pat tad, ja būtu pirmais daiļrunātājs pasaulē. Tas tiešām iet pāri maniem spēkiem. Tomēr, ticiet man, es esmu pilns pateicības, nekad to neaizmirsīšu un kādreiz pierādīšu jums savu vārdu patiesību, ja vien spēšu.

—   Tas viss ir ļoti jauki, — Marlins piezīmēja, sabāzis rokas kabatās, atzvēlies krēsla un nožāvādamies. — Skaisti sacīts, Tom, taču, cik atceros, es vēl joprojām atrodos pie Peksnifa un drīzāk strupceļā nekā ceļā uz laimi. Tātad jūs šorīt atkal saņēmāt vēstuli no tā … nu, kā viņu sauc?

—   Par ko jūs runājat? — Toms vaicāja, tā izpauzdams savu lēnīgo protestu pret promesošas personas cieņas aizskaršanu.

—   Nu, jūs jau zināt. Kā tak viņu sauca? Zīdvests, vai?

—   Vestloks, — Toms atbildēja mazliet skaļāk, nekā parasts.

—   Jā, pareizi, — Martins atcerējās. — Vestloks.

Man tā prātā, ka šim uzvārdam bija kāds sakars ar kompasu. Nu, ko tad raksta šis Vestloks?

—   O, viņš beidzot apstiprināts mantošanas tiesībās, — Toms atbildēja, smaidot šūpodams galvu.

—   Tad gan viņam laimējies, — Martins noteica.

—   Labprāt gribētu būt viņa vietā. Un tas ir viss tas noslēpums, ko jūs gribējāt man atklāt?

—   Nē, tas nav viss. j i /

—   Un kas tad vēl? — Martins neatlaidās.

—   īstenībā tas nav pat noslēpums, — Toms sacīja,

—   un jums tas nemaz nav svarīgi, toties man visai patīkami. Džons vienmēr mēdza teikt, kad vēl bija šeit: «Pieminiet manus vārdus, Pinč: tiklīdz mana tēva testa-, rnenta izpildītāji atdarīs makus …» — viņš šad tad lieto dīvainus izteicienus, tāds viņam paradums.

—    «Atdarīt maku» nav slikts izteiciens, — Martins piezīmēja, — ja vien tas neattiecas uz pašu. Nu, tālāk? Jūs gan esat gauss, Pinč!

—   Jā, es zinu, ka esmu, — Toms piekrita, — tikai nevajag man to aizrādīt, tad es kļūstu nervozs. Nupat es arī uztraucos un aizmirsu savus pēdējos vārdus.

—    «Kad testamenta izpildītāji atdarīs makus», — Martins nepacietīgi atgādināja.

—    Ak jā, pareizi, — Toms izsaucās, — kā tad! «Es jūs tad pamielošu ar pusdienām, Pinč,» Džons sacīja, «un speciāli ieradīšos Solsberijā.» Nu, un, kad Džons todien atrakstīja — zināt, kad Peksnifi brauca projām, — tad paziņoja, ka viņa darīšanas sākot nokārtoties un viņš drīz vien saņemšot naudu, un vai es nevarot atbildēt, kad mums būtu iespējams sastapties Solsberijā. Es atbildēju, ka jebkuru dienu šonedēļ, un bez tam aizrakstīju viņam, ka mums ir jauns skolēns, un pastāstīju arī, kas jūs par jauku cilvēku un kā mēs esam sadraudzējušies. Džons tad atsūtīja šo vēstuli, — Toms parādīja to, — viņš noliek sastapšanos uz rītdienu, lūdz jūs sveicināt un ierasties uz kopīgām pusdienām. Tur ne, kur bijām pagājušo reizi, bet pašā labākajā viesnīcā Solsberijā. Izlasiet, ko viņš raksta!

—   Jauki! — Martins sacīja, pārlasījis vēstuli savā

parastajā dzestrajā mierā. — Esmu ļoti pateicīgs. Piedalīšos ar prieku.

Tomam būtu gribējies, lai Martins mazliet vairāk brīnītos, mazliet vairāk priecātos, mazliet vairāk interesetos par tik svarīgu notikumu. Taču Martins palika pavisam aukstasinīgs un, kā parasts, iepriecinādams sevi ar svilpošanu, ķērās atkal pie savas elementarskolas, it kā itin nekas nebūtu noticis.

Tā kā mistera Peksnifa zirgs bija zināmā mērā neaizskarams dzīvnieks, ko varēja braukt tikai viņš pats kā virspriesteris vai arī kāda uzticības persona, ko Peksnifs bija uz laiku iecēlis šai atbildīgajā posteni, tad jaunekļi nolēma doties uz Solsberiju kājām un, kad laiks pienāca, tā arī izdarīja, kas bija daudz labāk nekā braukt divričos, jo laiks bija visai salts un visai vējains.

Kā lai tas nebūtu labāk! Varen patīkama, pamatīga, veselīga pastaiga — krietnas četras jūdzes stundā — vai tas nav labāk kā kratīties, svaidīties, dauzīties un lēkāt čīkstošajos, grabošajos un neērtajos vecajos divričos? Tas pat nav salīdzināms! Tāda salīdzināšana ir smags apvainojums pastaigai. Jo vai pasaulē ir divriči, kas spēj paātrināt cilvēkam asinsriņķošanu, izņemot tādu gadījumu, kad braucējam draud dzīvības briesmas, — tad ausīs zvana, ādu dursta un svilina — drīzāk ērmīgas nekā patīkamas izjūtas. Un kad divriči ir .ierosinoši iedarbojušies uz cilvēka prātu un enerģiju? Varbūt vienīgi tad, kad zirgs sāk trakot un joņo pa nokalni lejup taisni pretī mūrim un šāds izmisuma pilns stāvoklis spiež vienīgo iekšā sēdētāju izgudrot jaunu, nedzirdētu izvelšanās paņēmienu. Nu, kā lai pastaiga nav labāka!

Tiesa, gaiss bija salts, Tom, bet vai tad divričos tas būtu siltāks? Uguns kalvē liesmoja tik spoži un šāvās tik augsti, it kā tiektos kādu sasildīt, bet vai šī uguns nebūtu tikpat vilinoša, ja uz to noraudzītos no divriču ledaina mitruma pilnajiem spilveniem? Vējš plosījās kā neprātīgs, svilinādams pārdrošā gājēja seju, mezdams tam acīs viņa paša matus, ja tam tādi bija, vai smalku sniegu, ja to nebija, aizcirzdams tam elpu, kā āliņģī ielecot, plēsdams nost tā apģērbu un svilpdams cauri visiem tā kauliem, — bet vai tad divričos nebūtu tūkstoškārt ļaunāk? Ratā ar visiem divričiem!

Kā lai tas nebūtu labāk! Kad tiem, kas ceļo ar riteņu un pakavu palīdzību, redzēti tik sārti pietvīkuši vaigi? Kad braucēji jutušies tik omulīgi? Kad tie tik skanīgi smējušies, vairīdamies no vēja aizvien spēcīgākajiem brāzieniem? Bet vajag tikai vējam mazliet pierimt, kad viņi atkal braši soļo tālāk, krūtis izriezuši, un viņu sejas laistās tik veselīgā sārtumā, kādu var radīt tikai laba oma. Kā lai tas nebūtu labāk! Rau, kur viņus panāk braucējs divričos. Skat, skat, kā tas pārliek pātagu no labās rokas kreisajā un berž ar sastingušajiem pirkstiem granitā pārvērtušos kāju vai klabina ar savu ledū sasa lušo pēdu pa divriču dibenu! Ha, ha, ha! Kas būtu ar mieru mainīt straujo asins trauksmi pret šo nožēlojamo stingumu, kaut arī divriči dotos uz priekšu divdesmit kārt ātrāk!

Kā lai tas nebūtu labāk! Neviens cilvēks divričos nevarētu tā interesēties par ceļa stabiem. Cilvēks divričos nevarētu tik daudz redzēt, just un domāt kā šie līksmie gājēji. Paskat, kā vējš, traucoties pāri pakalniem, atzīmē savu ceļu ar viļņotu līniju zālē un ar vieglu ēnu nogāzēs! Atskatieties vēl un vēlreiz uz šo klajo, salto līdzenumu; ievērojiet, cik jaukas ēnas to sedz ziemas dienā! Ak vai! to daiļums ir pārejošs. Viss daiļais dzīvē, Tom, ir tikai ēnas; tas tikpat ātri nāk un iet, mainās un gaist!

Vēl viena jūdze — un tad sāk krist biezs sniegs, un tāpēc vārna, kas laižas gar pašu zemi, lai izvairītos no vēja, izskatās kā tintes plankums baltā laukumā. Bet, lai gan sniegs cērtas tiem taisni sejā, pielīp pie apģērba, piesalst pie skropstām, viņi nemaz nevēlas, lai tas kristu retāk, pat ne par vienu pārsliņu, kaut arī viņiem būtu ejamas vēl jūdzes divdesmit! Taču, raug, vecās katedrāles torņi jau slejas viņiem pretī, un drīz vien viņi nokļūst aizvējā, neparasti klusās, balta paklāja segtās ielās, un nu ir klāt arī viesnīca — viņu ceļa mērķis, kur iesaldētais viesmīlis, ieraugot tik sakarsušas, piesarkušas sejas un sastopoties ar tik pārplūstošu enerģiju, nejūtas spējīgs turēties pretī (kaut arī rūdīts ugunī, kas

vienmēr liesmo ēdamistabā) un kā uzbrukumā ieņemts cietoksnis padodas iekarotāju žēlastībai.

Lieliska viesnīca! īsta paradize, kur visas sienas nokārtas ar šautiem putniem un jēra cinkšļiem, bet kaktā atrodas visiem pazīstamā bufete ar stikla durvīm, caur kurām redzamas ceptas vistas un cildeni šķiņķi, un saldas maizes, kur aveņu ievārījums klīrīgi šķielē caur sviesta mīklas žogu, apzinādamies savu gardumu. Bet augšā, otrajā stāvā, pašā lepnākajā istabā, kur visiem logiem aizvilkti aizkari, kur kamins piekrauts ar malku vai līdz skurstenim un virkne šķīvju karsējas iepretī liesmām, — šai istabā deg vaska sveces, un pie galda, kas klāts trim, bet piekrauts ar kristālu un sudrabu vismaz trīsdesmit personām, sēž Džons Vestloks! Ne tas ngrākais Džons, kas dzīvoja pie Peksnifa, bet īsts džentlmenis, kas izskatās pavisam citāds, daudz iespaidīgāks, jo apzinās, ka ir pats savs kungs, kam nauda bankā; un tomēr savā ziņā viņš ir tas pats Džons, jo satver Tomu Pinču aiz abām rokām, tiklīdz to ierauga, un gandrīz vai nožņaudz apskāvienos, apsveicot to no visas sirds.

—   Un tas ir misters Čezlvits, — Džons sacīja.

—  Man ļoti patīkami ar viņu iepazīties. — Džona izturēšanās bija vaļsirdīga un pievilcīga; abi cieši spieda viens otram roku un mirklī jutās kā draugi.

—   Pavirzieties mazliet tālāk, Tom! — vecais skolēns sacīja, uzlikdams rokas Tomam uz pleciem un atbīdīdams viņu no sevis. — Ļaujiet, lai jūs apskatu! Tāds pats vien ir! Nemaz nav pārmainījies!

—   Nemaz jau nav pagājis tik daudz laika, — Toms atteica.

—   Man likās, vesela mūžība, — Džons izsaucās,

—   un jums vajadzēja būt tādās pašās domās, nekrietnais radījum! — Tad viņš iesēdināja misteru Pinču pašā ērtākajā atzveltnī un tik mīļi paplikšķināja viņam pa muguru, gluži tāpat kā agrākajos laikos viņu istabiņā Peksnifa namā, ka Toms nezināja — raudāt vai smieties. Smiekli ņēma virsroku, un viņi visi trīs sāka smieties.

—   Es pasūtīju pusdienās visu, par ko mēs kādreiz sapņojām, Tom, — Džons piezīmēja.

—   Nevar būt! — Toms sacīja. — Vai patiešām?

—    Itin visu. Ja iespējams, tad nesmejieties, viesmīļiem redzot. Es neizturēju un sāku smieties pilnā kaklā, kad pasūtīju pusdienas. Tas ir tikpat kā sapnī.

Džonam nebija vis taisnība, jo nevienam pat sapņos nevarēja rādīties tāda vira, kādu visā drīzumā uzlika gaidā, tāda zivs, tādas mērces vai rostbifs, tāds meža putnu cepetis vai saldais — vārdu sakot, kaut kas jel mazliet līdzīgs tām pusdienām, kādas viņi ēda nomodā par desmit šiliņiem sešiem pensiem no personas, neieskaitot vīnus. Un, ja runā par vīniem, tad tam, kas spēj sapnī redzēt tādu ledū ieliktu šampanieti, tādu klaretu, portvīnu un cheresu, ieteicams likties gultā un necelties augšā.

Taču varbūt vispatīkamākais visā banketā bija tas, ka Džons brīnījās vēl vairāk par citiem un līksmi smējās vienā laidā, un tad atkal attapās un rādīja pārdabiski nopietnu seju, lai viesmīļi nenojaustu, cik viņam viss tas neparasts. Daži viesmīļu pienestie ēdieni izskatījās tik noslēpumaini, ka nebija saprotams, kā pie tiem ķerties klāt, un tas arī bija iemesls smiekliem, bet, kad misters Pinčs par spīti oficianta godbijīgajiem aizrādījumiem gribēja ne vien ielauzt ar karoti glazētās pastētēs garoziņu, bet arī apēst to, Džons aizmirsa savu cieņu un, sēdēdams galda galā ar spīdošo bļodas vāku priekšā, smējās tā, ka varēja dzirdēt pat virtuvē. Tomēr viņš labi prata smieties arī pats par sevi, ko pierādīja, kad visi trīs sasēdās ap kaminu un viņiem pasniedza desertu; virsviesmīlis godbijīgi un gādīgi apjautājās, vai Džonam labi garšojot vieglais, baltais portvīns un vai viņš nevēloties nomēģināt aromātiskāku un stiprāku vīnu. Uz to Džons cienīgi atbildēja, ka esot gluži apmierināts arī ar šo portvīnu un tas, pēc viņa uzskatiem, esot pavisam pieklājīgs vīns, pēc kam viesmīlis pateikdamies pameta viņus vienus. Džons, plati smaidīdams, sacīja saviem draugiem, ka laikam nebūšot izmelsies aplam, bet īstenībā gan nekā nezinot, un viņam atkal spruka vaļā smiekli.

Visu mielasta laiku draugi bija līksmi un mundri, taču vispatīkamāk bija sēdēt pēc pusdienām pie uguns, knakšķināt riekstus, iedzert pa malkam vīna un jautri tērzēt. Tomam Pinčam ievajadzējās pateikt kādu vārdu savam paziņam, ērģelnieka palīgam, un, nevēlēdamies atlikt to uz vēlāku laiku, viņš pameta uz dažām minūtēm savu silto kaktiņu un abus draugus.

Toma prombūtnē tie uzdzēra uz viņa veselību, un Džons Vestloks izmantoja šo gadījumu, lai pasacītu, ka viņi ar Tomu nav pateikuši viens otram neviena ļauna vārda, dzīvodami pie mistera Peksnifa. Dabiski, ka Džons pievērsās jautājumam par Toma raksturu un aizrādīja, ka misters Peksnifs Tomu izprotot ļoti labi. Džons tikai aizrādīja uz to — un tikai garām ejot, zinādams, ka Tomam nav patīkami, ka par Peksnifu atsaucas neatzinīgi, un domādams, ka jaunajam skolēnam der pašam visu noskaidrot.

—  Jā, — Martins sacīja. — Neviens nevar būt labākās domās par Pinču kā es vai augstāk vērtēt viņa labās īpašības. Viņš ir vispiekāpīgākais cilvēks, kādu es jebkad esmu pazinis.

—   Viņš ir pārāk piekāpīgs, — piezīmēja Džons, būdams labs novērotājs. — Šī īpašība viņam kļūst par vājību.

—   Tā tas ir, — Martins piekrita. — Pilnīgi pareizi. Apmēram pirms kādas nedēļas mūs apmeklēja kāds misters Tigs, kas aizņēmās no Toma visu naudu, solīdamies atdot pēc dažām dienām. Tiesa, tikai pussoverenu, taču labi, ka nepaņēma vairāk, jo šo naudu Tomam neredzēt.

—   Nabadziņš! — noteica Džons, kas bija ļoti uzmanīgi klausījies. — Jums varbūt vēl nav gadījies novērot, cik smalkjūtīgs Toms ir naudas lietās?

—   Ko jūs sakāt! Nē, man nav gadījies. Kādā ziņā? Vai viņš neaizņemas naudu?

Džons Vestloks pamāja.

—   Tas ir visai jocīgi, — Martins sacīja, nolikdams tukšo glāzi uz galda. — Jā, liels savādnieks.

—   Un, ja viņu kāds gribētu pabalstīt ar naudu, — Džons turpināja, — tad viņš labāk mirtu nekā pieņemtu to.

—   Svētā vientiesība! — Martins noteica. — Ielejiet sevi

—    Es tomēr nešaubos, — Džons sacīja, piepildījis sev glāzi un mezdams ziņkārīgus skatienus uz savu sarunu biedru, — ka jūs, būdams daudz vecāks nekā vairums mistera Peksnifa skolēnu un, jādomā, vairāk pieredzējis, labi saprotat Tomu un zināt, cik viņu viegli apkrāpt.

—   Protams, — Martins atbildēja, izstiepdams kājas un-turēdams vīna glāzi pret gaismu. — Misters Peksnifs arī to zina. Un viņa meitas tāpat. Jā?

Džons Vestloks pasmīnēja, bet neko nesacīja.

—   Pie reizes, — Martins atcerējās;— man kas ienāca prātā. Kādās domās jūs esat par Peksnifu? Kā viņš izturējās pret jums? Ko jūs domājat par viņu tagad? Mierīgā garā, zināt, jo nu tas viss jau aiz muguras.

—   Vaicājiet Piričam! — vecais skolēns atbildēja. — Viņam zināmi mani uzskati šai ziņā. Tie nav mainījušies.

—   Nē, nē, — Martins pretojās. — Es gribētu dzirdēt to no jums.

—   Bet Pinčs teic, ka es esot netaisns, — Džons smaidot tielējās.

—   Ak tā! Tad es jau iepriekš varu pateikt, kādi ir šie uzskati, — Martins sacīja, — un jūs varat runāt atklāti, bez aplinkiem. Lūdzami, nekautrējieties no manis! Saku jums vaļsirdīgi, ka man viņš nepatīk. Es dzīvoju pie viņa tikai tāpēc, ka man tas aiz īpašiem apstākļiem ir izdevīgi. Šķiet, ka man ir architekta dāvanas, un, ja kādam pienāksies pateicība, tad drīzāk man, nevis viņam. Ļaunākā gadījumā mēs abi būsim līdzīgi un ne par kādu izpalīdzēšanu nevarēs būt runas. Tātad varat runāt ar mani tā, it kā man nebūtu nekādu sakaru ar Peksnifu.

—   Ja jums tik ļoti gribas zināt manas domas, — Džons Vestloks iesāka.

—   Ļoti gribas! — Martins atsaucās. — Būšu jums pateicīgs.

—   … tad es sacītu, ka Peksnifs ir lielākais nelietis zemes virsū, — Džons nobeidza.

—   Oho! — Martins noteica ierastajā mierā. — Diezgan stipri teikts!

—   Ne stiprāk, kā viņš to pelnījis, — Džons atbildēja, — un, ja viņš pieprasītu, lai izsaku savas domas, viņam dzirdot, tad es to izdarītu, ne par matu nemīkstinot savus izteicienus. Viņa izturēšanās pret Pinču jau attaisno manus uzskatus, bet, kad es vēl atsaucu atmiņā tos piecus gadus, ko esmu pavadījis viņa namā, kad atceros šā vīra liekulību, nelietību, zemiskumu, izlikšanos, tukšvārdību, viņa paņēmienu slēpt zem svētulības maskas vislielākās nekrietnības, kad atceros, cik reižu man nācās visu to noskatīties un it kā kļūt par līdzdalībnieku jau tāpēc vien, ka dzīvoju pie viņa un viņš bija mans skolotājs, — goda vārds, tad es sāku sevi nicināt.

Martins iztukšoja savu glāzi un sāka lūkoties ugunī.

—   Es negribu teikt, ka man vajadzēja sevi nicināt, — Džons Vestloks turpināja, — jo es taču nebiju vainīgs; es ļoti labi varu saprast, piemēram, jūs: jūs zināt viņa īsto vērtību, bet apstākļi spiež jūs palikt pie viņa. Es vienkārši pasaku to, ko izjutu, un pat šobrīd, kad, jūsu vārdiem runājot, man viss aiz muguras, es ar prieku apzinos, ka Peksnifs vienmēr nīdis mani, ka mēs nekad neesam varējuši satikt, un es vienmēr esmu teicis viņam acīs, ko domāju, — un pat šobrīd vēl man žēl, ka nepadevos kārdinājumam, ko bieži izjutu zēna gados, — ka neaizbēgu no viņa un neaizlaidos uz ārzemēm.

—    Kāpēc tad uz ārzemēm? — Martins vaicāja, pievērsdams skatienu runātājam.

—   Lai meklētu līdzekļus iztikai, — Džons Vestloks atbildēja, paraustīdams plecus, — ko nevarēju nopelnīt dzimtenē. Tā būtu vismaz drosmīga rīcība. Bet pietiek! Ielejiet sev vīnu, un aizmirsīsim Peksnifu!

—   Jo drīzāk, jo labāk, ja jums tā pa prātam, — Martins piekrita. — Par sevi un savām attieksmēm pret Peksnifu varu tikai atkārtot to, ko jau teicu. Līdz šim es darīju pie viņa, ko gribēju, un arī turpmāk tāpat rīkošos, pat vēl lielākā mērā, jo (patiesību sakot) viņš laikam cer, ka es strādāšu viņa vietā, un tāpēc diezin vai gribēs no manis šķirties. Es tā jau nodomāju, kad apņēmos braukt pie viņa. Uz jūsu. veselību!

—   Paldies, — atbildēja jaunais Vestloks. — Uz jūsējo! Un lai jaunais skolēns būtu jums pa prātam!

—   Kāds jaunais skolēns?

—   Tas laimīgais jauneklis, kurš dzimis zem labvēlīgas zvaigznes, — Džons smiedamies atteica, — un kura vecākiem vai aizbildņiem bijis lemts uzķerties uz sludinājumu. Kā, vai tad jūs nezināt, ka viņš atkal ievietojis sludinājumu?

-Nē.

—   Nūja, ka ievietojis. Es to nupat ka izlasīju, pirms pusdienām, vakardienas avīzē. Es zinu, ka tas ir viņa sludinājums, esmu pietiekami iepazinies ar viņa stilu. Klusu! Pinčs nāk. Vai nav dīvaini, ka mums jo vairāk iemeslu mīlēt Tomu, jo vairāk viņš pieķēries Peksnifam (un šai viņa pieķērībai nav robežu)! Bet nu ne vārda, citādi mēs sabojāsim Tomam visu prieku.

Pie šiem vārdiem ienāca Toms, starodams smaidā un berzēdams rokas drīzāk aiz patikas nekā aukstuma (viņš bija ļoti ātri skrējis), un atkal apsēdās siltajā stūrītī, priecādamies, kā prata priecāties tikai Toms Pinčs. Nekāds cits salīdzinājums nevar attēlot viņa dvēseles stāvokli.

—   Tā, — viņš ierunājās, kad bija labu brīdi klusā laimē noraudzījies savā draugā, — tad nu jūs beidzot esat kjuvis par īstu džentlmeni, Džon. Nuja, protams!

—   Cenšos, Tom, cenšos, — tas labsirdīgi atbildēja, — lai gan nav zināms, kas no manis ar laiku iznāks.

—   Domāju, ka tagad jūs pats vairs nenestu savu čemodānu uz diližansa pieturu, — Toms Pinčs smaidīdams sacīja, — lai tad labāk čemodāns izput!

—   Nenestu? — Džons atsaucās. — Tad nu gan jūs mani nepazīstat, Tom. Tam čemodanam vajadzētu būt neiedomājami smagam, ar kuru es nespētu aiziet no Peksnifa.

—   Te nu bija! — Pinčs izsaucās, pievērsdamies Martinam. — Ko es jums teicu? Viņa galvenais trūkums ir n etaisnā izturēšanās pret Peksnifu. Neticiet ne vārdam, ko viņš saka par Peksnifu! Taisni nesaprotami, kā cilvēkam var būt tādi aizspriedumi.

—   Toties Tomam nav itin nekādu aizspriedumu, —

Džons Vestloks uzlika roku draugam uz pleca un smējās no visas sirds, — tas ir vienkārši apbrīnojami. Ja kādreiz cilvēks ir pareizi izpratis otru, ja viņš redz to īstā gaismā un dabiskā lielumā, tad tas ir mūsu Toms attiecībā pret misteru Peksnifu.

—   Pilnīgi pareizi! — Toms iesaucās. — To es jums esmu vai cik reižu teicis. Ja jūs pazītu Peksnifu tikpat labi kā es, Džon, — un es būtu gatavs nezin ko maksāt, lai tā notiktu, — tad jūs viņu apbrīnotu, cienītu un godātu. Jūs nemaz citādi nevarētu rīkoties. Ak, toreiz jūs viņu ievainojāt pašā sirdī!

—  Ja es zinātu, kur viņa sirds atrodas, -jaunais Vestloks atbildēja, — tad gan varat ticēt, Tom, ka es papūlētos tikt pie tās klāt. Bet, tā kā nav iespējams ievainot cilvēkam to, kā viņam nemaz nav un par ko viņam nav nekādas jausmas, ja nerunā par viņa spējām ievainot citu cilvēku sirdis, tad, manuprāt, es neesmu pelnījis jūsu uzslavu.

Misters Pinčs, nevēlēdamies turpināt strīdu, kas varētu ļauni ietekmēt Martinu, savaldījās un neteica nekā, bet Džons Vestloks, kuru tikai tērauda uzpurnis varētu savaldīt, kad gadījās runāt par mistera Peksnifa tikumiem, turpināja:

—  Pašā sirdī! Jā, nudien, mīkstsirdīgs cilvēks! Viņa sirdj! Viņš taču ir apzinīgs, nosvērts, pašpārliecināts neģēlis! Viņa sirds! Bet kas jums kait, Tom?

Misters Pinčs stāvēja, izslējies visā augumā, uz paklāja kamina priekšā un visai enerģiski pogāja ciet svārkus.

—   Es to nevaru izturēt, — viņš teica, purinādams galvu. — Nē, es patiešām nevaru. Jums jāpiedod man, Džon. Es jūtu pret jums lielu cieņu un draudzību, es jūs ļoii mīlu un šodien vienkārši nezināju, ko darīt aiz prieka, ka jūs joprojām tāds pats un nenieka neesat mainījies, taču to es nekādi nevaru panest.

—  Tas taču mans vecais paradums, Tom, un jūs nule pats vēl priecājāties, ka es neesmu pārmainījies.

—  Tikai ne šai ziņā, — Toms Pinčs atbildēja. — Atvainojiet mani, Džon! Nudien, es nevaru un arī negribu te palikt. Jūs esat pārāk netaisns, jums vajadzēja būt apdomīgākam savos izteicienos. Mēs jau toreiz nebijām vienis prātis, kad runājām par šo jautājumu divatā, bet pašreizējos apstākļos es to nekādi nevaru paciest. Nudien, nevaru!

—  Jums pilnīga taisnība, — atsaucās Džons, aši saskatījies ar Martinu, — un es rīkojos galīgi nepareizi. Pats nezinu, kāda velna pēc mums vajadzēja sākt runāt par šo nelāgo tematu. No visas sirds lūdzu jums piedošanu.

—   Es zinu, ka jums ir vīrišķīgs un atklāts raksturs, — Pinčs sacīja, — tāpēc mani vēl jo vairāk apbēdina tas, ka šinī vienīgajā gadījumā jūs zaudējat savu augstsirdību. Piedošana jums nav jālūdz no manis, Džon. Man jūs nekā cita neesat darījis kā labu.

—   Nu, tad lūgšu piedošanu Peksnifam, — Vestloks atteica. — Visu, ko vien vēlaties un kam vien vēlaties. Ja Peksnifam, tad Peksnifam. Vai nu jūs esat apmierināts? Labi! Dzeram uz Peksnifa veselību!

—   Paldies jums! — Toms izsaucās, karsti spiezdams viņam roku un piepildīdams kausu. — Paldies, es uzdzeršu viņam no visas sirds. Uz mistera Peksnifa veselību un panākumiem!

Džons Vestloks pievienojās šim novēlējumam, tikai ar nelieliem labojumiem, jo, dzerot uz Peksnifa veselību, viņš novēlēja šim džentlmenim vēl kaut ko, kas pārējiem bija grūti sadzirdams. Kad nu vienprātība bija atkal atjaunota, draugi piebīdīja krēslus tuvāk kaminarn un notērzēja visu vakaru pilnīgā saskaņā un omulībā.

Nekas gan tā nevarēja parādīt Džona Vestloka un Martina Čezlvita raksturu dažādību kā viņu izturēšanās pret Tomu Pinču pēc nupat aprakstītajām nelielajām domstarpībām. Tiesa, abi lūkojās Pinčā ar smaidu, bet tā arī bija visa līdzība. Vecais skolēns visiem spēkiem pūlējās parādīt Tomam, cik sirsnīgas jūtas lolo pret viņu, tāpat Džona draudzīgā cieņa pret Tomu likās kļuvusi vēl dziļāka un nopietnāka. Jaunais skolēns turpretī likās uzjautrināmies par Toma ārkārtīgo vientiesību, un viņa smaidā bija jaušams kaut kas aizvainojošs un augstprātīgs, kas likās paužam domu, ka misters Pinčs ir

pārāk naivs, lai prātīgi cilvēki uzskatītu viņu par sev līdzīgu un draudzētos ar to.

Džons Vestloks, kas nemēdza neko pamest pusdarītu, ja vien iespējams, bija parūpējies arī par naktsmājām saviem draugiem, un tā viņi pēc jautri pavadītā vakara devās pie miera. Misters Pinčs, noņēmis kaklasaiti un novilcis kurpes, sēdēja uz gultas malas, domādams par to, cik daudz labu īpašību piemīt viņa vecajam draugam, kad viņa pārdomas pēkšņi pārtrauca klauvējiens pie dur-, vim urt Džona balss:

—  Vai jūs vēl neguļat, Tom?

—   Pasarg dievs, nē! Prātā vēl nenāk. Es domāju par jums, — Toms atbildēja, atvērdams durvis. — Nāciet

iekšā!

—   Nedomāju jūs ilgi aizkavēt, — Džons sacīja,

—  bet es šovakar biju pavisam piemirsis par kādu mazu uzdevumu, ko esmu uzņēmies, un baidos, ka aizmirsīšu to atkal, ja nenokārtošu tūliņ. Liekas, jūs pazīstat misteru Tigu?

—  Misteru Tigu? — Toms iesaucās. — Tigs! Tas ir tas džentlmenis, kas aizņēmās no manis naudu.

—  Tas pats, — Džons Vestloks apstiprināja. — Viņš lūdza pasveicināt jūs un ar pateicību atdod savu parādu. Te ir nauda. Ceru, ka tā nebūs viltota, bet pats Tigs. ir visai apšaubāmas kvalitates, Tom.

Misters Pinčs paņēma mazo zelta gabalu ar tik spoži starojošu seju. ka metāls izskatījās pelēks, salīdzinot ar to, un sacīja, ka nemaz neesot baidījies par savu naudu. Viņš ļoti priecājoties, tā Toms piemetināja, ka misters Tigs izrādījies tik noteikts un godīgs naudas darīšanās.

—   Patiesību sakot, Tom, — viņa draugs iebilda,

—   Tigs nebūt nav tāds vienmēr. Klausiet manu padomu un turieties tālāk no viņa, ja kādreiz iznāk sastapties! Un nekādā gadījumā, Tom, — neaizmirstiet to, lūdzami, jo es runāju pavisam nopietni, — nekādā gadījumā neaizdodiet viņam vairs ne pensa!

—   Nu, nu! — Toms noteica, plati ieplētis acis.

—  Ta nav pazīšanās, kas dara godu, — jaunais Vestloks paskaidroja, — un, jo skaidrāk jūs liksiet viņam manīt savas domas, jo labāk jums, Tom.

—   Paklau, Džon, — misters Pinčs iejautājās, bažīgi lūkodamies draugā un sagrauzti šūpodams galvu, — ceru, ka jūs nebūsiet iekļuvis sliktā sabiedrībā?

—   Nē jel, nē, — tas smiedamies atbildēja. — Par to varat būt mierīgs.

—   Nevaru vis, — Toms Pinčs sacīja. — Es nevaru nebažīties, kad dzirdu jūs tā runājam. Ja misters Tigs ir tāds, kā jūs vigu attēlojāt, tad jums nevajag ielaisties ar viņu nekādās darīšanās. Varat smieties, bet, manuprāt, tie nav nekādi joki.

—   Nē, nē, — viņa draugs piekrita, savilkdams nopietnu seju. — Pilnīgi pareizi. Tie patiešām nav joki.

—   Jūs zināt, Džon, — misters Pinčs turpināja, — jūsu krietnība un augstsirdība padara jūs bezrūpīgu, bet pret cilvēkiem nekad nevar izturēties pietiekami piesardzīgi. Goda vārds, ja es dabūtu zināt, ka esat iekļuvis sliktā sabiedrībā, tas mani pavisam satriektu, jo es zinu, cik grūti jums nāktos tikt no tās vaļā. Labāk man būtu pazudusi šī nauda, Džon, nekā saņemt to atpakaļ par tādu cenu.

—   Es taču jums saku, mans mīļais vecais draugs, — izsaucās Džons, aptvēris viņu abām rokām un uzsmaidīdams tik jautru, vaļsirdīgu smaidu, ka tas varētu pārliecināt arī daudz neticīgāku cilvēku par Tomu, — es jums galvoju, ka man nedraud ne mazākās briesmas.

—   Lieliski! — Toms nopriecājās. — Man tāds prieks to dzirdēt, ka es nemaz nevaru to izteikt. Tātad viss kārtībā, ja jūs man tā sakāt. Jūs taču neņēmāt ļaunā, Džon, ka es ar jums tā runāju?

—   Ļaunā? — Džons pavīpsnāja, sirsnīgi paspiezdams viņa roku. — Par ko tad jūs mani turat? Un ar misteru Tigu es nebūt neesmu tik tuvu pazīstams, ka jums būtu iemesls par to raizēties, — to es apgalvoju visā nopietnībā. Vai nu jums sirds mierīga, Tom?

—   Pavisam mierīga, — Toms atbildēja.

—   Nu, tad vēlreiz ar labu nakti!

—   Ar labu nakti! — Toms atsaucās. — Un tik jaukus sapņus, kādi vien var rādīties pašam labākajam cilvēkam pasaulēl

—   Pēc Peksnifa, — sacīja viņa draugs, apstādamies uz sliekšņa un draiski atskatīdamies.

—   Protams, pēc Peksnifa, — Toms atbildēja visai nopietni.

Tā viņi atvadījās — Džons Vestloks bezbēdīgs un labā omā, bet nabaga Toms Pinčs pilnīgi nomierinājies; naktī viņš gan grozījās gultā un murmināja: — Nudien, būtu daudz labāk, ja viņš nemaz nebūtu pazīstams ar misteru Tigu.

No rīta visi kopīgi pabrokastoja ļoti agri, jo viesiem gribējās atgriezties mājās dienas laikā, bet Džonam Vestlokam vajadzēja braukt uz Londonu ar dienas diližansu. Tā kā viņam bija dažas stundas brīvas, viņš pavadīja draugus trīs četras jūdzes un šķīrās no tiem, galējas nepieciešamības spiests. Atvadīšanās bija visai draudzīga, un ne tikai ar misteru Pinču, bet arī ar Martinu, kas bija nācis pie slēdziena, ka bijušais skolēns nemaz nav tāds memmes dēliņš, kādu viņš to iedomājies.

Gabaliņu pagājis, jaunais Vestloks apstājās pakalniņā un atskatījās. Abi gājēji soļoja naski, un Toms kaut ko runāja liela aizrautībā. Vējš pūta no muguras, tāpēc Martins bija novilcis mēteli un nesa uz rokas. Džons redzēja, ka Toms atņēma šo mēteli pēc vājas pretošanās un kopā ar savējo uzkrāva divkāršu nastu uz pleca. Šis nenozīmīgais notikums acīm redzot stipri pārsteidza Džonu, jo viņš palika stāvam un noraudzījās tiem pakaļ, kamēr vien varēja redzēt, un tad, nogrozījis galvUj it kā viņam būtu uzmākušās bēdīgas domas, sērīgā noskaņā devās atpakaļ uz Solsberiju.

Tikmēr Martins un Toms turpināja savu ceļu, kamēr sveiki un veseli ieradās Peksnifa namā, kur atrada priekšā šā krietnā džentlmeņa īso ziņojumu misteram Pinčam, ka ģimene pārbraukšot ar nakts diližansu. Tā kā diližansam vajadzēja pienākt krustceļos ap sešiem rītā, tad misters Peksnifs lūdza, lai ap šo laiku divriči un bagažas ratiņi gaidītu viņus pie ceļa rādītāja. Un, lai paradītu viņam pienācīgu godu, jaunekļi nolēma piecelties agrak un sagaidīt viņu pieturas vietā.

Tā bija visbēdīgākā diena, ko viņi jebkad pavadījuši . kopā. Martins bija nerunīgs un sliktā omā; katrā izdeļ vīgā gadījumā viņš salīdzināja savu stāvokli un izredzes [ ar jaunā Vestloka stāvokli un izredzēm un vienmēr sev par ļaunu. Viņa nelādzīgais noskaņojums nomāca arī Tomu, un pat atmiņas par šārīta atvadām un vakarējām [ svinībām nespēja viņus uzjautrināt. Stundas vilkās bezļ galīgi, un abi ar prieku devās agrāk gulēt.

Celties puspiecos ziemas rīta krēslā, drebinoties aiz aukstuma, nebija vis nekāds prieks, taču abi uzcēlās ļoti precizi un pusstundu pirms diližansa pienākšanas jau atradās pieturas vietā. Rītu nebūt nevarēja saukt par jauku, jo debesis klāja tumši mākoņi un lietus gāza aumaļām, bet Martins piezīmēja, ka tomēr būšot patīkami noskatīties, kā šis nelietīgais kustonis (tā viņš apzīmēja mistera Peksnifa arabu rikšotāju) izmirkšot līdz kauliem, un tāpēc viņš priecājoties, ka lietus līstot bez mitēšanās. Šie izteicieni liecināja, ka Martina oma bija tā pati vakarējā, un, kamēr viņi ar misteru Pinču stāvēja žoga aizvējā, lūkodamies lietus gāzēs, divričos, bagažas ratiņos un to izmirkušajā stūmējā, Martins sirdījās vienā laidā un būtu noteikti saķildojies ar misteru Pinču, ja vien ķildā nebūtu nepieciešams piedalīties divām pusēm.

Beidzot tālumā atskanēja tikko dzirdama riteņu klaboņa, un drīz viņi ieraudzīja diližansu peramies caur dubļiem un peļķēm ar vienu nelaimīgu pasažieri ārpusē, kas sēdēja savilcies slapjos salmos zem galīgi slapja lietussarga, līdz ādai izmirkušu kučieri, konduktoru un viņu nelaimes biedrus — zirgus. Tiklīdz diližanss apstājās, misters Pcksnifs atdarīja logu un uzsauca Tomam:

—   Ak dievs, misters Pinčs! Vai tiešām jūs esat iznācis mums pretī tik nelāgā laikā?

—   Jā, ser, — Toms atsaucās, mezdamies pie loga,

—   mēs esam atnākuši abi ar misteru Čezlvitu.

—   O! — misters Peksnifs noteica, skatīdamies ne tik daudz uz Martinu, kā uz vietu, kur viņš stāvēja.

—   O! Patiešām! Esiet tik laipns un parūpējieties par čemodāniem, mister Pinč!

Tad misters Peksnifs izkāpa ārā un palīdzēja izkāpt abām meitām; taču ne viņš, ne jaunās lēdijas nelikās

redzam Martinu, kas pienāca piedāvāt savus pakalpojumus, bet misters Peksnifs, pareizāk sakot, viņa mugura bija pilnīgi aizbarikadējusi ceļu. Tādā pašā kārtā nisters Peksnifs mēmā klusumā iesēdināja meitas divričos, iesēdās pats, satvēra grožus un brauca uz mājām.

Martins stāvēja galīgi apmulsis un blenza uz diližansu, bet, kad tas aizripoja, uz misteru Pinču un bagažas ratiņiem, kamēr arī tie sāka kustēties; tad viņš uzrunāja Tomu:

—   Paskaidrojiet man, dieva dēļ, ko tas nozīmē!

—   Kas?

—   Nu, šā cilvēka, tas ir, mistera Peksnifa izturēšanās. Jūs taču redzējāt, vai ne?

—   Es, nudien, nekā neredzēju, — Toms atbildēja. — Es noņēmos ar čemodāniem.

—   Nu, viss viens! — Martins atteica. — Iesim! Pasteigsimies! — Un, neteicis vairs ne vārda, viņš sāka tā soļot, ka Toms ar mokām tika līdzi.

Martins nevēroja, kur iet, bet brida tieši pa dubļiem un peļķēm, lūkodamies stingi uz priekšu un šad tad pasmīnēdams ērmīgu smīnu. Toms saprata, ka patlaban nav vērts ar viņu runāt, lai neiekairinātu viņa stūrgalvību, un paļāvās visā pilnībā uz to, ka mājās misters Peksnifs pratīs izgaisināt aplamo iespaidu, jo jaunais skolēns baudīja tādu labvēlību, ka nevarēja būt nekāda iemesla raizēties. Taču, pārnākot mājās un ieejot viesistabā, kur misters Peksnifs jau sēdēja vienatnē kamina priekšā un dzēra karstu tēju, Toms pats ne mazumu nobrīnījās, jo misters Peksnifs nepievērsa vis savu laipno uzmanību radiniekam, pametot neievērotu misteru Pinču, bet rīkojās taisni otrādi un apveltīja Tomu ar tādu vēlību, ka nabadziņš pavisam apjuka.

—   Iedzeriet tēju, mister Pinč, iedzeriet tēju! — Peksnifs skubināja, bikstīdams ogles kaminā. — Jūs droši vien esat nosalis un izmircis. Iedzeriet, lūdzami, tēju un pameklējiet siltāku vietu, mister Pinč!

Martina seja liecināja, ka viņš labprāt būtu pasūtījis misteru Peksnifu uz kādu siltāku vietu, tomēr Martins neteica ne vārda un, nostājies iepretī misteram Peksnifam pie galda, nenolaida acis no šā džentlmeņa.

—   Sēdieties, mister Pinč! — Peksnifs mudināja Tomu. — Lūdzu, sēdieties! Kas labs noticis mūsu prombūtnē, mister Pinč?

—   Jūs .. . jūs būsiet ļoti apmierināts ar elementarskolas projektu, — Toms stomījās. — Tas ir tikpat kā pabeigts.

—   Ja jūs gribat parādīt man laipnību, mister Pinč, — Peksnifs smaidot atvairījās, — tad neskarsim pašreiz neko tādu, kam sakars ar šo jautājumu. Ko jās pats darījāt, Tomas, hm?

Misters Pinčs lūkojās te uz skolotāju, te skolēnu un bija tik satraukts un apjucis, ka nesaprata, ko atbildēt. Iestājās neveikls klusuma brīdis, un misters Peksnifs (kas labi zināja, ka Martins nenolaiž no viņa acis, lai gan pats ne reizi nepaskatījās šajā virzienā) cītīgi rušināja ogles un, kad vairs nebija ko rušināt, aizrautīgi dzēra tēju.

—   Nu, mister Peksnif, — Martins beidzot ierunājās, nepaceldams balsi, — ja jūs esat pietiekami atpūties un atspirdzinājies, tad ļoti priecāšos dzirdēt, ko nozīmē šāda jūsu izturēšanās.

—   Tātad, — misters Peksnifs atkārtoja, raudzīdamies Tomā vēl mīlīgāk un sirsnīgāk, — ko jās īsti darījāt, Tomas, ko?

Atkārtojis šo jautājumu, viņš pārlaida skatienu sienām, it kā vēlētos pārliecināties, vai tanīs nejauši nav palikušas naglas no agrākiem laikiem.

Toms bija pilnīgi pazaudējis galvu un, nezinādams, ko teikt, pat pamāja ar roku, it kā gribēdams pievērst mistera Peksnifa uzmanību tam džentlmenim, kas viņu nupat uzrunāja, bet Martins izglāba Tomu no turpmākām pūlēm.

—   Mister Peksnif, — viņš sacīja, reizes divas trīs piesitis pie galda un paspēris soli uz priekšu, tā ka nu viņš būtu varējis pieskarties Peksnifam ar roku, — jūs dzirdējāt, ko es nupat teicu. Esiet tik laipns un papūlieties man atbildēt! Es jums prasu, — te viņš mazliet pacēla balsi, — ko tas nozīmē?

—  To es jums drīzumā pateikšu, ser, — misters Peksnifs atbildēja skarbā balsī, pirmo reizi paskatīdamies uz Martinu.

—   Ļoti laipni no jums, — Martins sacīja, — bet «drīzumā» man neder. Papūlieties atbildēt tūliņ!

Misters Peksnifs izlikās, it kā būtu dziļi ieinteresējies par savas kabatas grāmatiņas saturu, taču viņa rokas tā drebēja, ka grāmatiņa lēkāja vien.

—   Tūliņ! — Martins atkārtoja, no jauna piesizdams pie galda. — Tūliņ! «Drīzumā» man neder. Tūliņ!

—   Vai jūs man draudat, ser? — misters Peksnifs izsaucās.

Martins paskatījās uz viņu un neko neatbildēja, taču rūpīgs novērotājs būtu pamanījis, ka viņa mute ļaunu vēstoši sašķobījās un labā roka neviļus pastiepās uz mistera Peksnifa kaklasaites pusi.

—   Lai cik tas bēdīgi, tomēr esmu spiests -sacīt, ser, ka draudi pilnīgi atbilst jūsu dabai, — misters Peksnifs turpināja. — Jūs esat mani piekrāpis. Jūs zinājāt, ka uzticos cilvēkiem un neturu tos aizdomās, un izmantojat to. Jūs ielauzāties šinī mājā, — te viņš piecēlās,

—   viltīgā kārtā, ar blēdīgiem ieganstiem.

—   Turpiniet! — Martins nicīgi pasmīnēja. — Nu es jūs saprotu. Vai vēl kas būs?

—   Būs vēl tas, ser, — misters Peksnifs iesaucās, trīcēdams no galvas līdz kājām un berzēdams rokas, it kā viņam saltu, — būs vēl tas, ka jūs piespiedīsiet mani atklāt jūsu negodu, trešajai personai dzirdot, ko es nevēlējos darīt un kas nebija mans nolūks. Šo godīgo mitekli, ser, nedrīkst aptraipīt tāda cilvēka klātbūtne, kas ir piekrāpis — un nekrietni piekrāpis — godājarri, visu cienītu un mīlētu sirmgalvi un tīšuprāt noslēpis šo blēdību no manis, kad meklēja manu atbalstu un labvēlību, zinādams, ka es ar visu savu pazemību esmu godīgs cilvēks un cenšos pildīt savu pienākumu šai grēcīgajā pasaulē, stājoties pretī netikumam un nodevībai. Es apraudu jūsu samaitāto dabu, ser, es skumstu par jūsu apgrēcību, es nožēloju jūsu labprātīgo novēršanos no ziediem kaisītajām šķīstības un miermīlības takām, — te viņš iesita pa savām krūtīm, pa šo tikumu mitekli,

—  bet es nevaru ciest zem sava jumta spitālības apsēstos un sātana kalpus. Atstājiet šo namu, jaunekli, — misters Peksnifs sauca, izstiepis roku, — ejiet! Es aizliedzu jūs, tāpat kā visi tie, kas jūs pazīst!

Grūti pateikt, kāpēc pie šiem vārdiem Martins paspēra soli uz priekšu. Pietiek, ja zināsim, ka Toms Pinčs aptvēra viņu ar abām rokām un ka misters Pekflifs tai pašā mirklī tādā steigā atkāpās, ka uzgrūdās krēslam, paklupa un sparīgi atsēdās uz grīdas, kur palika nekustēdamies, nemēģinādams piecelties un iespiedis galvu kaktā, laikam uzskatīdams to par visdrošāko vietu.

—   Laidiet mani, Pinč! — Martins sauca, pūlēdamies atbrīvoties. — Ko jās mani turat? Vai domājat, ka viens pliķis padarīs viņu pretīgāku, nekā viņš ir? Vai domājat, ka spļāviens sejā var viņu vēl pazemināt? Paskatieties taču uz viņu, Pinč!

Misters Pinčs neviļus paklausīja. Nevarētu sacīt, ka misters Peksnifs, sēdēdams uz paklāja, piespiedis galvu pie paneļa asā stūra, izskatītos pēc visām ceļa grūtībām un likstām kā cilvēciskas cieņas un pievilcības paraugs. Bet tomēr tas bija un palika Peksnifs; šo vienīgi viņam piederošo un no Toma viedokļa nepārspējamo priekšrocību neviens tam nevarēja laupīt. Viņš atbildēja Tomam ar izteiksmīgu skatienu: «Jā, mister Pinč, paskatieties uz mani! Te es esmu! Jūs zināt, ko dzejnieks sacījis par godīgu cilvēku; godīgs cilvēks ir viena no tām nedaudzajām diženajām parādībām, kas apskatāmas par brīvu! Paskatieties uz mani!»

—   Te viņš atrodas jūsu priekšā, — Martins turpināja, — apkaunots, pērkams, izmantojams; lupata netīrām rokām, kājslauķis dubļainām kājām; melīgs, nekrietns, pielīdējs suns, pats pēdējais, pats riebīgākais no visiem mūdžiem zemes virsū. Iegaumējiet manus vārdus, Pinč! Tā diena pienāks — viņš to zina, tas lasāms viņa sejā! — kad pat jums atvērsies acis un jūs redzesiet viņam cauri, tāpat kā es! Viņš aizliedzot mani! Lai šī aina paliek jūsu atmiņā, Pinč, un palīdz jums drīzāk atskārst patiesību!

To sacīdams, viņš rādīja uz misteru Peksnifu ar neslēptu nicināšanu, tad, uzgrūdis cepuri galvā, aši izgāja no istabas un no mājas. Viņš soļoja tik ātri, ka bija

tepat jau pie ciemata robežas, kad izdzirdēja, ka Tomass Pinčs aizelsdamies sauc viņu.

—   Nu, kas ir? — Martins jautāja, kad Toms panāca viņu.

—  Ak dievs, ak dievs! — Toms izdvesa. — Vai jūs aizejat?

—   Aizeju! — Martins atkārtoja kā atbalss. — Aizeju!

—  Es gribēju teikt, kāpēc jūs aizejat tā uzreiz, tik nejaukā laikā, kājām, bez mantām, bez naudas?

—  Jā, — Martins nelokāmi atbildēja, — tā es aizeju.

—  Bet uz kurieni? — Toms izsaucās. — Kur jūs paliksiet?

—  Nezinu, — viņš atbildēja. — Nē, zinu gan: es braukšu uz Ameriku.

—  Nē, nē! — Toms izmisumā lūdzās. — Nebrauciet uz turieni! Lūdzu, nebrauciet! Apdomājieties! Neesiet tik aplam nežēlīgs pats pret sevi! Nebrauciet uz Ameriku!

—  Esmu jau izlēmis, — Martins atbildēja. — Jūsu draugam bija taisnība. Es braukšu uz Ameriku. Lai dievs jūs svētī, Pinč!

—  Ņemiet to! — Toms sacīja, stiprā uztraukumā sniegdams viņam grāmatu. — Man jāsteidzas ātrāk atpakaļ, un es nekādi nevaru izteikt visu, ko gribēju. Lai dievs stāv jums klāt! Ieskatieties lappusē, ko es ieliecu! Ardievu, ardievu!

Vientiesīgais cilvēkbērns, asarām ritot pār vaigiem, cieši paspieda Martina roku, un, steigā atvadījušies, viņi aizgāja katrs savu ceļu.

XIII NODAĻA VESTI PAR TO, KĀDAS SEKAS BIJA MARTINA NEPRĀTĪGAJAM LĒMUMAM PĒC MISTERA PEKSNIFA NAMA ATSTĀSANAS; AR KO VIŅŠ SASTAPĀS, KĀDU UZTRAUKUMU PĀRCIETA UN KĀDAS JAUNAS ZIŅAS IZDZIRDĒJA.

Neapzinīgi iespiedis Toma Pinča grāmatu padusē un pat neaizpogājis mēteli, lai pasargātos no lietus gāzēm, Martins stūrgalvīgi soļoja uz priekšu, kamēr nonāca pie

ļ.i radītāja un nogriezās pa Londonas lielceļu. Taču ii tad viņš gandrīz nepalēnināja soli, lai gan sāka jau Oiuat un skatīties visapkārt, pamazām atbrīvojoties rio Blisinu un sašutuma žņaugiem, kas bija turējuši viņu . iv.i gūstā.

Jāteic, ka tobrīd nekas visā apkārtnē neiepriecināja Viņa skatienu un nenovērsa no skumjajām pārdomām. Austrumos iezīmējās dienas ausma ar bālganu svītru, kurai pa priekšu traucās drūmi padebeši, nepārtraukti birdinot lietus lāses. Ūdens plūda no katra zariņa, no katra dzīvžoga dzelkšņa, veidoja mazas notekas uz taciņas, vagoja ceļu ar neskaitāmiem sīkiem strautiņiem, i/.sita neskaitāmus dobumus katra dīķa un peļķes virsmā. Lāses krita zālē šļakstēdamas un plīkšķēdamas un pārvērta ikvienu vagu arumos par dubļu grāvi. Nekur nebija redzama neviena dzīva dvēsele. Diezin vai ainava izskatītos bēdīgāka, ja arī visa dzīvā daba būtu izkususi ūdenī un šādā veidā no jauna ieradusies zemes virsū.

Vientuļā ceļinieka nākotnes izredzes bija tikpat bēdīgas kā apkārtējie skati. Bez draugiem un bez naudas, sašutis līdz pēdējai iespējai, dziļi aizskarts savā patmīlībā un lepnumā, viņš loloja sirdī visādus neatkarīgus plānus un cieta, apzinādamies, ka nespēj tos realizēt,— viņa nelaimes apjoms sniegtu gandarījumu pašam atriebīgākajam ienaidniekam. Piedevām visām pārējām likstām viņš tikai tagad aptvēra, ka ir izmircis līdz ādai un nosalis kā suns.

Šinī bēdīgajā stāvoklī viņš atcerējās mistera Pinča grāmatu — drīzāk gan tāpēc, ka to bija neērti nest, nekā cerībā gūt mierinājumu šajā atvadu dāvanā. Viņš uzmeta skatienu grāmatas muguras pusdzisušajam uzrakstam un, izlasījis, ka tas ir viens no «Salamankas bakalaura» [6] sējumiņiem franču valodā, reizes divdesmit pasūtīja pie velna Tomu Pinču ar viņa ērmībām. Martins jau bija gatavs savā sapīkumā un īgnumā mest grāmatu krūmos, bet pēkšņi atcerējās, ka Toms bija lūdzis viņu ieskatīties ielocītajā lappusē, un, atšķīris grāmatu, lai būtu vēl lieks iemesls nodusmoties uz Tomu par iedomu, it kā «Bakalaura» sapelējušās augstās gudrības spētu uzmundrināt viņu šādos apstākļos, atrada …

Jā, jā, ne jau daudz, bet visu, kas Tomam piederēja, — to pašu pussoverenu. Nauda bija ietīta papīrā un steigā piesprausta pie grāmatas lapas. Papīra iekšpusē ar zīmuli bija uzrakstīts: «Man tas nepavisam nav vajadzīgs. Es nezinātu, ko ar to iesākt.»

Ir tādi meli, Tom, kas paceļ cilvēku debesīs kā' spoži spārni. Un ir tāda patiesība — salta, rūgta, dzēlīga patiesība, kurā sevišķi labi ievingrinājušies augsti mācītie vīri un kura piekaļ pie zemes ar svina važām. Kas gan savā nāves stundā nedotu priekšroku tādu melu vieglajām pūkām, kādi ir tavējie meli, Tom, nevis tām adatām, kas kopš laiku sākuma rautas ārā no dzelkšņainās dzeloņcūkas, nevainojamās patiesības, muguras!

Martins bija ļoti jūtīgs pret visu, kas skāra viņu pašu, tāpēc viņš dziļi izjuta šo Toma krietno rīcību. Jau pēc dažām minūtēm viņa oma stipri uzlabojās un viņš iedomājās, ka vēl nav gluži nabags, jo pie Peksnifa viņam palikuši vairāki uzvalki un kabatā atrodas zelta pulkstenis ar vāciņu. Viņš pat izjuta dīvainu gandarījumu, iedomājoties, cik pievilcīgs jauneklis gan viņš ir, ja tā ietekmējis Tomu, cik pārāks viņš par Tomu visādā ziņā un cik lielākas viņa izredzes izlauzt sev ceļu. Šo domu apgarots un vēl ciešāk apņēmies iekarot laimi svešās zemēs, viņš nolēma nekavējoties doties uz Londonu, lai iespējami ātri sadabūtu vajadzīgos līdzekļus.

Jūdzes desmit aiz ciemata, kas bija ievērojams ar to, ka tanī dzīvoja misters Peksnifs, Martins apstājās paēst brokastis mazā ceļmalas krodziņā un, atsēdies pie kamina uz sola ar stāvu atzveltni, novilka slapjo mēteli un pakāra izžāvēt jautri sprēgājošās uguns priekšā. Krodziņš nemaz nelīdzinājās tai viesnīcai, kur Martins bija nesen mielojies, tas nevarēja lepoties ne ar kādām sevišķām ērtībām, varbūt vienīgi ar virtuves ķieģeļu grīdu; taču gars tik drīz pielāgojas miesas prasībām, ka šī nožēlojamā iebraucamā vieta, ko vakar viņš būtu nonicinājis, šodien likās labāka par jebkuru viesnīcu, bet olas ar šķiņķi un krūzi alus viņš nebūt neuzskatīja par peļamam pusdienām, pilnīgi pievienodamies uzrakstam uz aizvirtņa, kas ieteica šos ēdienus kā «labāko mielastu neniekiem».

Martins atstūma tukšo šķīvi un, kamēr otra krūze alu , sila uz pavarda, domīgi vērās ugunī, līdz acis sāka Kiiprt. Tad viņš sāka aplūkot spilgti izkrāsotās bildītes lio svētiem rakstiem, ieliktas šauros, melnos ietvaros kā Iriui spogulīši; šais bildītēs austrumzemju gudrie, visi Vienāda izskata kā miesīgi brāļi, pielūdza bērniņu sārtā silītē, pazudušais dēls sarkanās skrandās atgriezās pie meļi tērpta tēva un jau garā baudīja treknā, jūras zaļā teļa cepeti. Tad Martins paskatījās pa logu uz lietus slrūklām, kas slīpi šļācās lejup no ceļa staba virsas otrpus ielas un piepildīja zirgu dzirdināmo sili, un atkal pievērsās ugunij, it kā degošo pagaļu jūklī redzētu tālas Londonas atspulgu.

Viņš bija neskaitāmas reizes atkārtojis šo apskati tai pašā kārtībā, it kā tā būtu gluži nepieciešama, kad riteņu graboņa aiz loga piesaistīja viņa uzmanību un izjauca pierasto nodarbību; pagalmā viņš ieraudzīja vieglu segto ori ar četriem zirgiem priekšā, piekrautu ar labību un salmiem, cik varēja vērot. Braucējs, viens pats skaitā, apstājās padzirdīt savu četrjūgu un drīz vien ienāca kopējā istabā, piesizdams kājas un purinādams lāses no cepures un zābakiem.

Tas bija sārtvaidzīgs, plecīgs puisis, savā ziņā švīts, ar labsirdīgu seju. Pienācis pie kamina, viņš sveicinādams pieskārās slapjajai pierei ar rādītāja pirkstu biezā ādas cimdā un piezīmēja (bez sevišķas vajadzības), ka nupat esot iestājies trakoti lietains laiks.

—   Jā, stipri lietains, — Martins atteica.

—   Nemaz nevaru atcerēties tādas lietus gāzes.

—   Man vēl nebija gadījies tādā mirkt, — Martins sacīja.

Braucējs paskatījās uz Martina notašķītajām drēbēm, uz mitrajām krekla piedurknēm, uz žāvēšanai pakārto mēteli un pēc brītiņa ievaicājās, sildīdams rokas:

—   Laikam dabūjāt lietu, ser?

Jā, — skanēja strupa atbilde.

—   Laikam jāšus? — braucējs tincināja.

—   Ja būlu bijis zirgs, tad būtu jājis, bet man nav, — Martins atteica.

—   Slikta būšana, — braucējs sacīja.

—   Gadās arī vēl sliktāk, — Martins atbildēja.

Braucējs sacīja «slikta būšana» ne tik daudz tāpēc,

ka Martinam nebija zirga, bet drīzāk tāpēc, ka Martina atbildē skanēja bezbēdīgs izaicinājums liktenim, kas ļāva daudz ko secināt. Pēc atbildes Martins sabāza rokas kabatās un sāka svilpot, likdams noprast, ka nepavisam nedzenas pēc laimes un negrib izlikties par tās mīluli, ja tas neatbilst īstenībai, un ka viņam vienaldzīgs itin viss pasaulē.

Braucējs paslepšus pameta pa skatienam ūz viņa pusi un tad sāka sildīties pie uguns, laiku pa laikam uzsvilpodams. Beidzot viņš ieprasījās, pamezdams ar īkšķi uz ceļu:

—   Turp vai atpakaļ?

—   Ko nozīmē — turp? — Martins vaicāja.

—   Londonu, protams, — braucējs atbildēja.

—   Tādā gadījumā turp, — un Martins nevērīgi pameta ar galvu, it kā gribēdams teikt: «Nu jums viss zināms,» — un, sabāzis rokas dziļāk kabatās, sāka svilpot vel jo skaļāk, tikai citu motivu.

—   Es arī turp, — braucējs piezīmēja. — Uz Haunslovu, desmit jūdzes šaipus Londonas.

—   Tā? — Martins atsaucās un paskatījās uz viņu, pārtraucis svilpošanu.

Braucējs nopurināja slapjo cepuri, tā ka pavardā nočūkstēja, un atbildēja:

—   Nu, protams!

—   Ja tā, — Martins sacīja, — tad es runāšu bez aplinkiem. Jūs varbūt domājat, spriežot pēc manām drēbēm, ka man daudz naudas, bet tā nav. Es nevaru maksāt par pavedumu vairāk par vienu kronu, jo man ir tikai divas. Ja varat vest mani par šādu maksu un piedevām manu vesti vai šo zīda lakatu — lūdzu. Ja nevarat — nevajag.

—   īsi un skaidri, — braucējs piezīmēja.

—   Jūs gribat vairāk? — Martins sacīja. — Nu, tad vairāk man nav un dabūt es arī nevaru — tātad nav par ko runāt. — Un viņš atkal sāka svilpot.

Vai tad cl&gt; teicu, ka man vajag vairāk? — braucējs noprasīja tīri sašutis.

Jūs neteicāt, ka jums pietiek, — Martins aizbīdīja.

Kā tad es varēju, ja jūs neļaujat tikt pie vārda? Vesti, to gan, taisnību sakot, es ij par velti neņemtu — mii džentlmeņa vesti jau nepavisam; zīda mutauts — tas ļjan pavisam kas cits, un, ja būsiet apmierināti, kad jūs novedīšu līdz Haunslovai, tad es vis neatteikšos no tādas dāvanas.

—  Tātad nolīgts? — Martins prasīja.

—   Nolīgts, — otrs atbildēja.

—  Tad izdzeriet šo alu, — Martins sacīja, piestumdams viņam krūzi un lielā steigā vilkdams mugurā mēteli, — un brauksim, cik drīz vien iespējams!

Pēc mirkļa viņš jau bija samaksājis rēķinu — kaut ko ap šiliņu, izstiepies visā augumā vezuma augšā uz salmu klēpja, pacēlis brezentu priekšpusē, lai būtu ērtāk sarunāties ar jauno paziņu, un tik braši laida vajadzīgajā virzienā, ka taisni prieks.

Braucēju, kā viņš drīz vien paziņoja Martinam, sauca Viljemu Simonzu, biežāk gan par Bilu, un viņa švīto ārieni izskaidroja tas apstāklis, ka viņš strādāja lielā Haunslovas diližansu kantorī, kuram patlaban veda labību un salmus no kādas Viltširas fermas, kas piederēja šim kantorim. Viņš izsacījās, ka bieži .braukājot turp un atpakaļ šādos uzdevumos, kā arī pieskatot slimus vai atpūtā aizlaistus zirgus, un par šiem dzīvniekiem viņam bija daudz ko stāstīt, kas aizņēma krietni ilgu laiku. Viņš sapņoja par diližansa kučiera posteni un cerēja tikt pie tā, tiklīdz būs brīva vieta. Bez tam viņš bija mūzikas cienītājs un nēsāja kabatā mazu kornetu, un, tiklīdz saruna atslāba, sāka spēlēt daudzu melodiju sākumus, katrā ziņā sajaucot beigu daļu.

—  Ek! — Bils nopūzdamies noteica, noslaucījis lūpas ar delnas virspusi, un iebāza instrumentu kabatā, iepriekš noņēmis un iztīrījis iemuti. — Brašais Neds, Solsberijas ātrā diližansa konduktors, tas gan bija meistars spēlēšanā. Un arī konduktors teicams. Var teikt, paraugs visiem konduktoriem, tāds viņš bija.

—   Vai viņš miris? — Martins apvaicājās.

—   Miris! — braucējs nievājoši atkārtoja. — Viņš tev gan mirs! Pamēģiniet viņu nomērdēt, nekas vis nesanāks! Viņš nav no muļķu mājām.

—   Jūs runājāt par viņu pagātnē, — Martins paskaidroja, — tāpēc es domāju, ka viņa nav vairs pasaulē.

—   Anglijā viņa vairs nav, ja jūs to gribat sacīt, — Bils noteica. — Viņš aizbrauca uz Ameriku.

—   Vai patiešām? — Martins pēkšņi kļuva ziņkārs.

—   Un vai sen?

—   Apmēram pirms gadiem pieciem, — Bils sacīja.

—  Viņš te bija licies uz traktiera turēšanu, bet sapinies parādos, un tā viņš vienā jaukā dienā aizlaidās uz Liverpūli, nevienam nebildis ne pušplēsta vārda, un no turienes ār kuģi uz Ameriku.

—   Nu, un tad? — Martins vaicāja.

—   Nu, šie jau tur dikti nopriecājās, kad viņš izkāpa krastā bez viena pensa kabatā.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Martins saīdzis noprasīja.

—   Ko es ar to gribu teikt? — Bils atkārtoja. — Nu to, ka Amerikā visi cilvēki vienādi, vai ne? Tur esot gluži vienalga, vai kādam tūkstoš mārciņu kabatā vai viņš gluži bešā. It īpaši Ņujorkā, kur Neds bija piestājis.

—   Ņujorkā, jā? — Martins domīgi novilka.

—   Jā, — Bils apstiprināja, — Ņujorkā. Es to labi zinu, jo viņš rakstīja mājiniekiem, ka Ņujorkā visu laiku atceroties veco Jorku taisni kā dzīvu, — jādomā, tāpēc, ka tās pilsētas itin nemaz nav līdzīgas. Kādai nozarei Neds bija pievērsies, to es gan nezinu, tikai viņš allaž rakstīja, ka kopā ar draugiem dziedot «Lai dzīvo Kolumbija» un taisoties sist prezidentu no panckām ārā, tāpēc es domāju, ka laikam atkal atvēris kādu traktieri vai kādu klubu. Lai nu kā, bet pie kapitala viņš tika.

—   Nevar būt! — Martins izsaucās.

—   Tika gan, — Bils sacīja. — Es to zinu tāpēc, ka viņš bija visu pazaudējis, kad vienā reizē bankrotēja divdesmit sešas bankas. Viņš atsūtīja tēvam daudz vērtspapīru kopā ar godbijīgu vēstuli, kad bija pārliecinājies, kn par tiem nekā nemaksas. Es to zinu, jo tos papīrus bieži rādīja mūsu sētā, kad vāca naudu vecajam džentlmenim, lai viņš tiktu pie tabaciņas darba namā.

—   Kāpēc tad viņš netaupīja naudu, kamēr tā viņam bija? — Martins sašutumā jautāja.

—   Jums taisnība, — Bils atbildēja, — it sevišķi tāļm , ka visa nauda bija papīros un to taupīt jau aplam Vienkārši — sasien tikai ciešāk kopā.

Martins nekā nesacīja, bet drīz pēc tam aizmiga un nosnauda vismaz stundu. Atmodies un ieraudzījis, ka lielus pārstājis, viņš pārvācās blakus braucējam uz bukas un sāka sīki iztaujāt, cik ilgi laimīgais Solsberijas ātrā diližansa konduktors braucis līdz Amerikai, kādā gadalaikā izbraucis, kā saucies kuģis, ar ko viņš braucis, cik maksājusi biļete, vai ceļotājs stipri cietis no jūras slimības utt. Taču Bilam nekas nebija zināms par visiem šiem apstākļiem vai arī zināms gaužām maz, tāpēc tas vai nu atbildēja uz labu laimi, vai atzinās, ka par to nekā nav dzirdējis vai aizmirsis. Lai gan Martins ne vienreiz vien atgriezās pie šā temata, tomēr viņam nelaimējās dabūt cik necik prātīgu atbildi attiecībā uz visiem šiem svarīgajiem punktiem.

Viņi vilkās veselu dienu un tik bieži apstājās — te iekost, te pārmainīt zirgus, te apmainīt vai paņemt līdzi iejūgu, te šādās, te tādās darīšanās, kas saistītas ar diližansu kustību pa šo ceļu, — ka bija jau pusnakts, kad viņi sasniedza Haunslovu. Martins izkāpa no ores, negaidījis, kad tā piebrauc pie zirgu staļļa, samaksāja kronu, piespieda savu lādzīgo paziņu pieņemt zīda lakatu par spīti visiem protestiem, kam acīm redzami runāja pretī Bila alkstošo acu skatieni. Pēc tam viņi atvadījās, ore iebrauca pagalmā, vārti aizvērās, un Martins palika viens tumšajā ielā, sevišķi asi izjuzdams, ka viņš ir izraidīts, vientulis šai baigajā un svešajā pasaulē.

Taču arī šai paguruma brīdī, tāpat kā nereti pēc tam, atmiņas par misteru Peksnifu iedarbojās uz viņu kā sirds stiprināšanas līdzeklis, pamodinot sašutumu, izraisot spēkus un stūrgalvīgu pacietību. Šo kveldējošo jūtu ietekmē Martins bez liekas vilcināšanās devās tālāk uz Londonu. Tur viņš ieradās pusnaktī un, nezinādams, kur atrast traktieri, kas būtu vaļā, noklaiņāja līdz rītam pa ielām un tirgus laukumiem.

Stundu pirms ausmas viņš bija nokļuvis diezgan trūcīgā pilsētas daļā, Adelfi teatra tuvumā; uzrunādams kādu cilvēku kažokādas cepurē, kurš vēra vaļā aizvirtņus noplukušam traktierim, viņš vaicāja, vai iebraucēji nevarot te dabūt naktsmājas. Par laimi izrādījās, ka var. Lai arī gulta nebija nekāda lepnā, taču diezgan tīra, un Martins jutās līksms un pateicīgs par tās siltumu un par iespēju atpūsties un aizmirsties.

Bija vēla pēcpusdiena, kackviņš pamodās; kamēr viņš nomazgājās, apģērbās un pabrokastoja, sāka jau atkal krēslot. Tas pat bija labi, jo Martinam bija pilnīgi nepieciešami šķirties no sava pulksteņa, ieķīlājot to kādam pakalpīgam augļotājam, un viņš tik un tā būtu gaidījis tumsas iestāšanos, kaut tā būtu pati garākā diena gadā un viņš to būtu sācis bez brokastošanas.

Viņš pagāja garām neskaitāmām zeltītām bumbām (diezin vai visiem Eiropas žonglieriem kopā būtu tik daudz), iekams varēja izšķirties, kurai no aizdevu kasēm, kam šie simboliskie attēli kalpoja par izkārtni, dot priekšroku. Beidzot viņš atgriezās pie vienas no pirmajām, ko bija redzējis ceļā, un, iegājis pa sāndurvīm, virs kurām trīs zeltītas bumbas kopā ar uzrakstu «Aizdod naudu» blāvi un rēgaini atspoguļojās nespodrajā stiklā, iekļuva mazā būcenī vai atsevišķā krātiņā, kas nodalīti biklāku un nepieredzējušu klientu ērtībām, izvilka pulksteni no kabatas un uzlika uz letes.

—  Zvēru pie savas dzīvības un dvēseles, — blakus krātiņā aizņemtajam ķīlu pieņēmējam sacīja kāda pazema balss, — jums jādod vairāk, jādod kaut drusciņ vairāk, nudien! Nebūtu par ļaunu nomest kaut ceturtdaļunci no jūsu gaļas mārciņas, mans dārgais Šeilok, lai tad būtu divi šiliņi seši pensi.

Martins neviļus atkāpās, jo tūliņ pazina šo balsi.

—  Jums vienmēr joki krājumā, — pavisam lietišķā balsī noteica pieņēmējs, satīdams ķīlu (kas stipri atgādināja kreklu) un sākdams asināt zoss spalvu uz letes.

—  Ja man būtu nauda krājumā, tad es te nestaigātu, — misters Tigs atbildēja. — Ha, ha! Nav slikti

I&lt; ikts! Lai būtu divi šiliņi seši pensi, dārgais draugs, līkai šo vienīgo reizi. Puskrona — ļoti pievilcīgs naudas gabals. Divi šiliņi seši pensil Lai iet par divi ar seši! Pēdējo reizi — divi šiliņi seši pensi!

—   Pēdējā reize būs tad, kad paliks pāri skrandas, —I»ieņēmējs atteica. — Tā jau gluži sadzeltējis kalpodams.

—   Krekla īpašnieks nodzeltējis kalpodams — laikam tā jūs gribējāt sacīt, mans draugs, — misters Tigs parlaboja, — kalpodams kā īsts patriots nepateicīgajai dzimtenei. Tātad jūs dosiet divi ar seši?

—   Došu kā vienmēr — divus šiliņus, — veikalnieks atbildēja. — Uzvārds, jādomā, tas pats?

—  Aizvien vēl tas pats, — misters Tigs sacīja, manu pretenziju uz pera titulu lordu palata vēl nav

pieņēmusi.

—   Adrese tā pati vecā?

—   Nekā tamlīdzīga, — misters Tigs atbildēja, — esmu pārcēlis savu pilsētas dzīvokli no trīsdesmit astotā numura Meiferā uz tūkstoš pieci simti četrdesmit otro numuru Park-Leinā.

—   Nu, zināt, es to labāk nepierakstīšu, — veikalnieks smīnot piezīmēja.

—   Varat pierakstīt visu, ko vien vēlaties, draugs, — misters Tigs noteica. — Fakts paliek fakts. Telpas otram namzinim un piektajam sulainim Meiferā trīsdesmit astoņi izrādījās sasodīti nožēlojamas un taisni nepieklājīgas, un es biju spiests aiz cienības pret viņu jūtām, kas viņiem dara godu, noīrēt uz septiņiem, četrpadsmit vai uz divdesmit vienu gadu elegantu savrupmāju ParkLeinā Nr. 1542, īres līguma atjaunošana pēc īrētāja vēlēšanās. Dodiet divi šiliņi seši pensi un ierodieties mani apmeklēt!

Veikalnieku tā sasmīdināja šis humoristiskais tēlojums, ka arī pats misters Tigs nevarēja noturēties, neizpaudis zināmas gandarījuma jūtas. Tās daļēji parādījās viņa interesē zināt, kā šo joku uztvēris blakus nodalījuma apmeklētājs, tāpēc viņš ieskatījās pāri nožogojumam un gāzes gaismā tūliņ pazina Martinu.

—   Lai man gals klāt, — misters Tigs iesaucās, izstiepdams kaklu tik tālu, ka viņa galva atradās Martina krātiņa vidū, — ja šī nav visbrīnumainākā sastapšanās visā senajā un jaunajā vēsturē! Kā jums klājas? Kādas ir jaunākās ziņas no lauksaimniecības apgabaliem? Kā jūtas mūsu draugi P.? Ha, ha! Devid, nekavējoties parādiet vislielāko uzmanību šim džentlmenim kā manam draugam, es jūs lūdzu!

—   Dodiet, lūdzami, par šo pulksteni, cik daudz jūs varat, — Martins sacīja, pasniegdams pieņēmējam pulksteni, — man Joti vajadzīga nauda.

—  Viņam ļoti vajadzīga nauda! — misters Tigs lielā līdzdalībā atsaucās. — Devid, esiet tik laipns, dariet visu iespējamo mana drauga labā, kuram tik ļoti vajadzīga nauda! Izturieties pret manu draugu tāpat kā pret mani! Slēgts zelta kabatas pulkstenis, Devid, lieliski nostrādāts, dubults vāks, četri akmeņi, regulators, horizontāls uzvelkamais, garantija par pareizu laiku — zvēru pie sava goda, jo esmu gadiem ilgi vērojis to visnelabvēlīgākos apstākļos, — te viņš pameta Martinam ar acīm, likdams noprast, ka šāda rekomendācijā sevišķi ietekmēs ķīlu pieņēmēju. — Nu, ko jūs teiksiet manam draugam, Devid? Papūlieties nu gan attaisnot veca klienta rekomendāciju, Devid!

—  Ja gribat, varu aizdot pret pulksteni trīs mārciņas, — ķīlu pieņēmējs sacīja Martinam intimā balsī. •— Pulkstenis vecmodīgs, vairāk nekādi nevar.

—  Velnišķīgi jauki, nudien! — misters Tigs izsaucās. — Divas mārciņas divpadsmit šiliņi seši pensi par pulksteni, septiņi šiliņi seši pensi aiz cieņas pret mani. Es esmu apmierināts — varbūt tā ir vājība, bet es esmu apmierināts. Ar trim mārciņām pietiek. Mēs ņemam tās. Manu draugu sauc Smaivijs, Čīks Smaivijs, Holborna, numurs divdesmit seši ar pusi, B., īrnieks. — Te viņš atkal pamirkšķināja Martinam ar acīm, liekot saprast, ka visas likumā paredzētās ceremonijas un formalitātes nokārtotas un atliek vienīgi saņemt naudu.

Tā tas arī notika, jo Martins, kam nebija citas izejas ka pieņemt piedāvāto, izsacīja savu piekrišanu ar galvas mājienu un drīz vien izgāja no veikala ar naudu kabatā. Durvīs viņam pievienojās misters Tigs un, paņēmis viņu aiz rokas, izgāja kopā uz ielas, karsti apsveikdams Martu iii sakarā ar sekmīgi veikto operāciju.

Par manu līdzdalību tanī nav vērts runāt, — misIrrs Tigs brīdināja. — Nepateicieties man, es to nevaru ciest.

—   Esiet bez bažām, tāda nodoma man nebija, — Martins atbildēja, apstādamies un atbrīvodams savu roku.

—  Jūs man izdarāt lielu pakalpojumu, — misters Tigs sacīja. — Ļoti pateicos.

—   Zināt, ser, — Martins piezīmēja, kodīdams lūpas,

—  Londona ir liela pilsēta, un mums nebūs grūti iet katram savu ceļu. Ja jūs man parādīsiet, uz kuru pusi ejat, — es iešu uz pretējo.

Misters Tigs gribēja kaut ko sacīt, bet Martins viņu pārtrauca:

—   Šķiet, pēc nupat redzētā man nevajadzēs jums stāstīt, ka man nav nekā jūsu draugam Slaimam. Tāpat nav nekādas vajadzības skaidrot jums, ka es nevēlos, lai jūs mani pagodinātu ar savu sabiedrību.

—   Pag! — misters Tigs iesaucās, pastiepdams roku.

—  Vienu mirkli! Ir tāda lieliska, asredzīga, sirmiem matiem rotāta, patriarchala paruna, kas skan: esi vispirms taisnīgs un pēc tam augstsirdīgs! Esiet taisnīgs, augstsirdību jūs varat parādīt vēlāk. Nejauciet mani kopā ar šo Slaimu! Neuzskatiet šo Slaimu par manu draugu, jo tā tas nav. Es, ser, biju spiests šķirties no tās personas, ko jūs dēvējat par Slaimu. Es nekā nezinu par personu, ko jūs dēvējat par Slaimu. Es, ser, — misters Tigs piesita pie krūtīm, — esmu godalgota tulpe, pavisam citādi audzēta un veidota nekā tā kāpostgalva Slaims.

—   Man tas nav svarīgi, — Martins dzestri atteica,

— vai jūs esat nolēmis blandīties apkārt pats uz savu roku vai vēl joprojām vācat naudu Slaima vārdā. Nevēlos vairāk ar jums sastapties. Velns lai parauj, cilvēk, vai jūs izšķirsieties, uz kuru pusi iet? — Martins uzkliedza, lai gan ar visu savu īgnumu tikko spēja valdīt smaidu, lūkojoties misterā Tigā, kas, atspiedies pret aizvirtni, mierīgā garā pieglauda matus.

—     Atļaujiet atgādināt, ser, — misters Tigs pēkšņi

atguva pašcieņu, — ka jūs, nevis es — uzsveru, jūs — padarījāt mūsu šāvakara sastapšanos par saltu un vienaldzīgu darījumu, turpretī es biju gatavs nokārtot visu draudzīgā garā. Bet, ja tas ir darījums, ser, tad atļaušos sacīt, ka ceru uz nelielu dāvanu (es to izlietošu labdarīgiem mērķiem) kā starpniecības naudu no tās sumas, kuras saņemšanai jums noderēja mans pazemīgais pakalpojums. Pēc tiem izteicieniem, ar kādiem jūs atļāvāties mani uzrunāt, ser, lūdzu mani neapvainot un nepiedāvāt man vairāk par puskronu.

Martins izņēma naudas gabalu no kabatas un pasvieda viņam. Misters Tigs notvēra to gaisā, aplūkoja, pārbaudīja, vai nav viltots, pasvieda augšup, kā to dara smalkmaižu pārdevēji, un noglabāja kabatā. Beidzot viņš pacēla platmali pāris collu virs galvas un, militāri izslējies, nostāvēja dažas minūtes ar visai svarīgu seju, it kā lemdams, kuru no saviem draugiem marķiziem un grafiem aplaimot ar apciemojumu, tad sabāza rokas kabatās un aizsoļoja ap stūri. Martins izvēlējās pretējo virzienu; tādā kārtā abi izšķīrās Martinam par lielu prieku.

Rūgtās pazemojuma jūtās viņš atkal un atkal nolādēja savu ļauno likteni, kas to bija novedis pie šās sastapšanās augļotāja veikalā. Viņu mierināja vienīgi Tiga labprātīgā atzīšanās, ka tas izšķīries ar Slaimu; tādā kārtā, Martins domāja, radinieki neuzzinās par viņa, Martina, pašreizējo stāvokli; pieļaujot vien šādu varbūtību, Martins jau dega aiz kauna un aizskarta pašlepnuma. Loģiski spriežot, bija daudz vairāk pamata uzskatīt ikvienu mistera Tiga paziņojumu par izdomātu nekā tam noticēt; taču, atceroties, uz ko dibinājās šā džentlmeņa un viņa sirdsdrauga tuvība, varēja pilnīgi pieļaut, ka misters Tigs rīkojas patstāvīgi, izmantojot mistera Slaima paziņu vidi; vismaz Martins tā .cerēja, un tas daudz ko nozīmēja.

Kad nu Martins bija nodrošinājies ar naudu pirmajai nepieciešamībai, viņš samaksāja uz priekšu par naktsmājām un aizsūtīja Tomam Pinčam oficiālu vēstuli (zinādams, ka to lasīs Peksnifs) ar lūgumu atsūtīt viņa drēbes uz Londonu ar diližansu, atstājot tās kantorī līdz

pieprasījumam. Pārējās trīs dienas, kamēr sūtījums nebija pienācis, Martins pavadīja, ievācot ziņas par tvaikoņiem, kas dodas uz Ameriku, iegriežoties dažādu kuģu aģentu kantoros Sitijā, staigājot ap dokiem un kuģu būvētavām cerībā dabūt darbu uz tālbraucēja kuģa par kanloristu vai kuģa noliktavas pārzini — vai šo to pieskatīt, lai tikai varētu izbraukt par brīvu. Tomēr drīz vien viņš pārliecinājās, ka dabūt tādu vietu nav iespējams, un, bīdamies no piespiestas novilcināšanās sekām, sastādīja īsu sludinājumu un ievietoja visizplatītākajās avīzēs. Lolodams miglainu cerību saņemt vismaz divdesmit vai trīsdesmit atbildes, viņš tikmēr samazināja savu garderobi līdz pēdējai iespējai, kādu pieklājība pieļava, un pārējo pamazām nogādāja ķīlu pieņēmējam, lai pārvērstu naudā.

Arī pašam Martinam tas likās dīvaini, visai dīvaini, cik ātri un nemanāmi, soli pa solim, viņš bija pazaudējis savu izsmalcinātību un pašcieņu un varēja doties pie ķīlu pieņēmēja bez sirdsapziņas mokām, kas viņu vēl nesen kveldēja kā ugunī. Kad viņš gāja šo ceļu pirmo reizi, tad viņam vienā laidā šķita, ka ikviens pretimnācējs zina, uz kurieni viņš iet, bet atceļā — it kā viss pūlis, kas traucās pretī, zinātu, kur viņš nupat bijis. Bet tagad iedomātā pretimnācēju asredzība nesagādāja viņam nekādas bažas. Pirmajos klaiņājumos pa vienmuļajām ielām viņš centās atdarināt tāda cilvēka stingro gaitu, kurš dodas uz noteiktu mērķi, taču drīz vien piesavinājās apatiska dīkdieņa nevērīgo un ļodzīgo soli, iemācījās stāvēt ielas stūrī, kodelējot salmiņu, klaiņāt šurp turp pavienu un to pašu ielu un skumīgā vienaldzībā vērties reižu piecdesmit dienā vienu un to pašu veikalu logos. Sākumā viņš nāca ārā no savas apmešanās vietas ar nepatīkamu sajūtu, ka tiek novērots iznākam no alus bodes, kaut tie būtu nejauši gājēji, kurus viņš iepriekš nekad nebija redzējis un zināja, ka neredzēs; tagad turpretī aizejot vai pārnākot viņš nekautrējās brītiņu pastāvēt traktiera durvīs vai pasildīties saulē, ne par ko nedomājot, atspiedies pret koka pīlāru, kas no vienas vietas bija piedzīts ar vadžiem, kuros kā ozola zaros karājās alus krūzes. Un tikai piecas nedēļas bija vajadzīgas, lai viņš noslīdētu līdz šo augsto kāpņu zemākajam pakāpienam!

O morālisti, kas spriedelējat par laimi un pašeieņas jūtām, kuras it kā esot pieejamas cilvēkam visās sabiedrības pakāpēs un apstarojot ikvienu smilšu graudiņu tai ceļā, ko dievs katram lēmis un kas ir tik gluds zem jūsu kariešu riteņiem un tik grumbuļains basām kājām, — padomājiet, vērojot, cik ātri pagrimst cilvēki, kuri kādreiz cienījuši sevi; padomājiet, ka pasaulē vārgst grūtā darbā desmitiem tūkstošu darba rūķu, kas nekad nav dzīvojuši šā vārda ideālā nozīmē un kam laupīta iespēja tā dzīvot! Ejiet jūs, kas tik mierīgā garā paļaujaties uz augsto dziesmu skandinātāja vārdiem, kurš bijis jauns tik sen un tikai vecumdienās sācis stīgot savu kokli, kurš nav pieredzējis taisnos pamestus kaunā un savus pēcnācējus ubagojam pēc maizes kumosa; ejiet jūs, kas mācāt iztikt ar mazumu un lepoties ar godīgumu, ejiet uz raktuvēm, lietuvēm, fabrikām, nolaidieties gara tumsības bezdibeņos, kur zeltin zeļ visādas nekrietnības, nolaidieties visdziļākajos cilvēcības pazemošanas bezdibeņos un sakiet, kas spēj uzplaukt tik sasmakušā gaisā, kur dvēseles spožā lāpa apdziest, līdz tā iedegusies! O jūs deviņpadsmitā gadsimta kristiānismā zinātnes varizeji, kas ar tik skaļiem aicinājumiem vēršaties pie cilvēka dabas, — gādājiet vispirms, lai tā būtu cilvēciska! Piesargieties, lai tā nepārvēršas zvēra dabā, kamēr jūs snaužat un paaudzēm ilgi padodaties miega varai!

Piecas nedēļas! No gaidītajām divdesmit vai trīsdesmit atbildēm nepienāca neviena. Viņa nauda, pat tā papildsuma, ko viņš bija savācis, pārdodot liekos apģērba gabalus (visai aprobežota, jo drēbes maksā dārgi, kad jāpērk, bet lēti, kad jāpārdod), kustin kusa. Bet ko viņš varēja darīt? Lāgiem tas viss viņu tā mocīja, ka viņš, nupat atgriezies mājās, metās atkal ārā un, aizsteidzies uz kādu vietu, kuru bija apmeklējis jau reižu divdesmit, no jauna mēģināja panākt savu mērķi un atkak nesekmīgi. Viņš bija par vecu, lai varētu būt par kuģa puiku, un bez jebkādas pieredzes, tā ka nederēja arī par vienkāršu matrozi. Turklāt viņa apģērbs un izturēšanās, diemžēl, neļāva piedāvāt viņam tādu nodarbošanos, lai ka tā noderētu, jo mūsu ceļotājam, pat ja viņš būtu nodomājis ierasties Amerikā ar pavisam tukšam kabatām, nebija naudas ne ceļam, ne vispieticīgākajam uzturam.

Bet tāda jau ir cilvēka daba, ka visā šai laika sprīdī Martins ne reizi netika šaubījies, bet, gluži otrādi, bija pilnīgi pārliecināts, ka paveiks lielus varoņdarbus Jaunajā pasaulē, ja vien tur nokļūs. Jo bēdīgāki kļuva viņa apstākļi un jo vairāk attālinājās iespēja aizceļot uz Ameriku, jo dedzīgāk viņš loloja cerību, ka Amerika ir vienīgā vieta pasaulē, kur iespējams sasniegt ikvienu dižu mērķi, un jo niknāk viņu plosīja doma, ka citi aizsteigsies priekšā un izvedīs dzīvē viņa nodomus. Viņš bieži atcerējās Džonu Vestloku un ne tikai visur un vienmēr to meklēja, bet pat tīšuprāt trīs dienas staigāja apkārt pa Londonu, lai sastaptu Džonu. Tomēr tas Martinam neizdevās, un, kaut gan viņš nebūtu kautrējies aizņemties no Džona naudu un ticēja, ka tas neatteiktos aizdot, taču nevarēja piespiest sevi aizrakstīt Pinčarn un apjautāties, kur dzīvo viņa draugs. Jo, lai gan, kā mēs jau redzējām, Martins mīlēja Tomu pēc savas parašas, viņš tomēr nepieļāva domu, ka varētu pieņemt no Toma (par kuru jutās tik bezgala pārāks un par kura labdari gribēja kļūt) kaut kādu palīdzību ceļā uz savas slavas kalngaliem; šāds pieļāvums tā aizvainoja Martina lepnumu, ka pat tagad spēja viņu atturēt no tāda soļa.

Tomēr galu galā viņa lepnums būtu padevies un droši vien itin drīz, ja nebūtu atgadījies ļoti dīvains un neparedzēts notikums.

Piektā nedēļa tuvojās beigām, un Martins jau bija galīgi izmisis, kad pēkšņi vakarā, tikko atgriezies naktsmītnē un cenzdamies aizdedzināt sveci pie bāra gāzes liesmas, lai dotos savā istabā, izdzirdēja, ka viesnīcnieks sauc viņu vārdā. Martins jutās ne mazumu pārsteigts, jo nevienam nebija teicis savu vārdu, gluži otrādi, rūpīgi slēpis to; viņa uztraukums izpaudās tik skaidri, ka viesnīcnieks mierinot noteica, tā esot «tikai vēstule».

—   Vēstule! — Martins izsaucās.

—     Misteram Martinam Čezlvitam, — viesnīcnieks

lasīja, turēdams aploksni rokā. — Izsūtīta pēcpusdienā. No galvenā pasta. Apmaksāta.

Alartins paņēma vēstuli, pateicās un devās uz augšstāvu. Vēstule nebija aizzīmogota, tikai cieši aizlīmēta, un rokraksts bija viņam svešs. Martins atplēsa vēstuli un atrada tanī Anglijas bankas kreditbiļeti divdesmit mārciņu apmērā — bez jebkādas zīmītes, sūtītāja uzvārda vai adreses.

Sacīt, ka viņš bija pilnīgi apstulbis aiz prieka un izbrīnās, ka viņš skatījās te uz biļeti, te aploksni, ka viņš steigšus metās lejā pārbaudīt, vai biļete nav viltota, tad skrēja augšā vai simto reizi pārliecināties, vai nav palaists garām kāds uzraksts uz aploksnes, ka viņš pavisam apjuka un samulsa minējumos, mēģinādams rast visam izskaidrojumu, un saprata tikai to, ka nauda ir viņa priekšā un viņš piepeši kļuvis bagāts, — tas nozīmētu pārblīvēt mūsu vēstījumu ar liekiem sīkumiem. Tovakar viss beidzās tā, ka Martins nolēma pamieloties ar krietnām, kaut arī vienkāršām vakariņām savā istabā un, licis iekurt kaminu, tūliņ devās iepirkties.

Viņš nopirka sautētu vērša gaļu, žāvētu šķiņķi, sviestu un frančmaizi un atgriezās mājās ar patīkamu svaru kabatās. Patīkami gan nebija atrast istabu pilnu ar dūmiem — aiz diviem cēloņiem: pirmkārt, skurstenis nebija kārtībā un nevilka, otrkārt, aizkurot kaminu, skurstenī izrādījās aizmirsti daži maisi un vēl šādas lādas grabažas, kas tur bija iebāztas, lai lietus nenāktu iekšā. Tomēr šī nolaidība bija gandrīz jau izlabota, loga augšdaļa pacelta un atbalstīta ar skalu saišķi, un, ja neņem vērā, ka dūmi koda acīs un rīkle sūrstēja, istaba bija tīri omulīga.

Martins nebūtu ņēmis ļaunā, pat ja nekārtība būtu lielāka, it īpaši pēc tam, kad uz galda parādījās krūze ar dzirkstošu porteri un kalpone bija saņēmusi visstingrāko piekodinājumu nekavējoties nest iekšā ko karstu, tiklīdz dzirdēs zvanām. Aukstā gaļa bija ietīta afišā, un Martins uzklāja šo dokumentu galdauta vietā uz apaļā galdiņa, ar apdrukāto pusi uz leju, un izkravāja uz tā uzkožamos. Gultas kājgalī, kas atradās kamina tuvumā, Martins iekārtoja bufeti un, pabeidzis šos priekšdarbus, iespieda veco atzveltnes krēslu siltākajā kakliņa un apsēdās, lai sāktu mielastu.

Viņš jau sāka ēst ar lielu ēstgribu, šad tad pārlaiz(Luns istabai gavilējošu skatienu apziņā, ka rīt atstās lo uz visiem laikiem, kad viņa uzmanību modināja piesardzīgi soļi kāpnēs un piesitiens pie durvīm, kas, gan nebūdams stiprs, tā satricināja skalu saišķi, ka tas mirklī izvēlās no loga un nokrita lejā uz ielas.

«Laikam atkal ar oglēm,» Martins nodomāja un uzsauca: — Iekšā!

—   Tā nav pārdrošība, ser, lai gan tā varētu domāt, — ierunājās kāda vīrieša balss. — Jūsu padevīgs kalps, "ser. Ceru, ka jūs esat pie labas veselības, ser.

Martins neizpratnē vērās cilvēkā, kas klanījās uz sliekšņa; sejas panti un izteiksme bija ļoti pazīstami, taču viņš nespēja atcerēties, kam tie pieder.

—   Teplijs, ser, — paskaidroja viņa viesis. — Tas pats, kas agrāk kalpoja «Pūķī» un aizgāja meklēt ko jautrāku, ser.

—   Nu kā tad! — Martins izsaucās. — Kā tad jūs te gadījāties?

—   Taisni pa gaiteni, ser, un tad augšā pa kāpnēm, — Marks atbildēja.

—   Es gribu zināt, kā jūs mani uzmeklējāt, — Martins sacīja.

—   Ļoti vienkārši, ser, — Marks sāka stāstīt. — Reizes divas es jūs sastapu uz ielas, ja nemaldos, un nupat skatos pārtikas veikala logā kopā ar izbadējušos skursteņslauķi, taisni kā tīšuprāt laistu pasaule, lai ielīksmotu cilvēku, un redzu, ka jūs pērkat visu šito.

Martins pietvīka, kad misters Teplijs pamāja uz galdu, un ieprasījās tā kā par daudz steidzīgi:

—   Nu, un tad?

—   Un tad, ser, — Marks atbildēja, — es saņēmu dūšu un nācu jums pakaļ, un, tā kā lejā es sacīju, ka jūs mani gaidāt, tad mani ielaida.

—   Kāpēc jūs teicāt, ka gaidu jūs? Vai kāds jūs sūta pie manis ar ziņu? — Martins apvaicājās.

—   Nē, ser, neviens, — atteica Marks. — Tie bija tā saucamie svētie meli, ser, nekas cits.

Martins uzmeta viņam īgnu skatienu, taču Marka dzīvespriecīgā seja un izturēšanās, kas par spīti jautrībai bija tālu no uzbāzības vai familiaritates, neviļus atbruņoja katru. Turklāt Martins bija piecas nedēļas nodzīvojis pilnīgā vientulībā un viņam bija patīkami dzirdēt šo balsi.

—  Teplij, — viņš sacīja, — es runāšu ar jums bez aplinkiem. Cik varu spriest un cik esmu dzirdējis no Pinča, jūs neesat tāds cilvēks, kas ierastos aiz bezkaunīgas ziņkāres vai citiem tikpat apvainojošiem motiviem. Sēdieties! Man prieks jūs redzēt.

—   Paldies, ser! — Marks atteica. — Es labāk pastāvēšu kājās.

—   Ja jūs neapsēdīsieties, tad es ar jums nerunāšu.

—   Ļoti labi, ser. Jūsu griba — likums, ser, — piezīmēja Marks. — Kad jāsēž, tad jāsēž. — Un ar šiem vārdiem viņš atsēdās gultā.

—  Mielojieties! — Martins sacīja, pasniegdams vienīgo nazi.

—   Paldies, ser, — Marks atbildēja, — pēc jums.

—   Ņemiet tūliņ, citādi jums nekas nepaliks, — Martins brīdināja.

—   Ļoti labi, ser. Ja tāda ir jūsu vēlēšanās — lai būtu tūliņ. — Un Marks ar cieņu nogrieza gabalu un sāka ēst. Martins brīdi darīja to pašu, tad pēkšņi uzprasīja:

—   Ko jūs darāt Londonā?

—   Itin nekā, ser, — Marks atbildēja.

—   Kā tad tā? — Martins nobrīnījās.

—   Meklēju vietu, — paskaidroja Marks.

—   Man jūsu ļoti žēl, — Martins iesāka.

—   … pie vientuļa džentlmeņa, — Marks pārtrauca. — Vēlams, pie iebraucēja no laukiem.Priekšroka pagaidu vietai. Pēc atalgojuma nedzenos.

Viņš pateica to tik uzsvērti, ka Martins mitējās ēst un sacīja:

—   Ja jūs domājat par mani …

—   Par jums jā, ser, — Marks atsaucās.

—    Tad jūs pats varat spriest pēc mana dzīves veida, vai man ir līdzekļi turēt kalpotāju. Bez tam es drīzumā braucu uz Ameriku.

—   Kas par to, ser, — atteica Marks, kuru nemaz neapmulsināja šis paziņojums, — pēc visa, ko esmu dzirdējis, Amerika ir vispiemērotākā vieta, kur cilvēks var justies jautrs!

Martins atkal pikti paskatījās, un atkal viņa dusmas neviļus pagaisa.

—    Dievs ar jums, ser, — Marks sacīja, — kāda mums vajadzība mest visādus likumus, slapstīties aiz pakšiem un dažādi izlocīties, ja viss pasakāms divos vārdos? Es no jums acis nenolaidu abas pēdējās nedēļas. Es itin labi redzu, ka jums neklājas diez cik augsti. Jau tad, kad sastapu jūs pirmo reizi «Pūķī», es nopratu, ka agri vai vēlu tāds gals pienāks. Nu tad redzat, ser, esmu gatavs jums pakalpot. Vietas man nav, bez algas varu iztikt kauc veselu gadu, jo šo to esmu iekrājis «Pūķī» — negribēju krāt, bet tā iznācis, — tāds es te stāvu ar lielu patikšanu uz visādām dēkām, un jūs man arī patīkat, ser, un man gribētos parādīt, ko varu tādos apstākļos, kur ikvienam citam atliktu tik nokārt degunu. Nu, tad jūs ņemsiet mani līdzi vai ne?

—   Kā tad es varu jūs paņemt? — Martins iesaucās.

—    Kad'es saku «ņemt», — Marks paskaidroja, — tad tas nozīmē: vai jūs gribat ņemt mani līdzi; un, kad es saku «ņemt līdzi», tad tas nozīmē: vai jūs ļausiet man braukt kopā ar jums, jo es tik un tā braukšu, lai tur lūst vai plīst. Tiklīdz jūs izteicāt «Amerika», tā es tūliņ nopratu, ka tā ir man vispiemērotākā vieta. Un tāpēc, ja es nenopirkšu biļeti uz to tvaikoni, ar ko brauksiet jūs, ser, tad nopirkšu uz citu. Un iegaumējiet manus vārdus, ser: ja es braukšu viens, tad aiz principa — ar galīgi saputējušu, iztrupējušu vecu sili, kas laiž ūdeni cauri, viss viens, vai tur varēs dabūt vietu par brīvu vai par maksu. Un, ja tad es ceļā noiešu dibenā, ser, tad uz jūsu sirdsapziņas būs viens slīkonis, kas spokosies pie jūsu durvīm, — to jūs varat man ticēt.

—   Tās ir vienkārši muļķības, — Martins sacīja.

—   Ļoti labi, ser, — Marks atbildēja. — Man prieks to dzirdēt, jo, kad jūs neņemat mani līdzi, tad jums būs vieglāk, tāpēc ka jūs tā domājat. Es ar džentlmeni strīdēties neiešu. Es tikai saku: lai mani sasper gabalos, ja es tādā gadījumā neaizbraucu uz Ameriku tai visdraņķīgākajā kastē, kāda vien iet ārā no ostas!

—   Jūs pats neticat tam, ko runājat, — Martins atteica.

—   Ticu gan! — Marks apgalvoja.

—   Nestrīdieties ar mani, kad jums saka! — Martins uzsauca.

—   Ļoti labi, ser, — Marks atteica ar to pašu pilnīga apmierinājuma izteiksmi sejā. — Lai pagaidām paliek tā, ser, kad dzīvosim, tad redzēsim. Pasaulīt tu mana mīļā, es tikai par to vien lauzu galvu, vai tas no manas puses ir kāds nopelns braukt kopā ar tādu džentlmeni kā jūs, jo tur jūs tik viegli izlauzīsiet sev ceļu kā nagla satrupējušā kokā.

Tas ķēra Martinu viņa vājajā vietā, jo pret glaimiem viņš nespēja noturēties. Turklāt viņam neviļus vajadzēja nodomāt, cik možs puisis ir šis Marks un kādas pārmaiņas viņš jau radījis šaurās istabiņas nomācošajā atmosfērā.

—   Nu, protams, Mark, — viņš sacīja, — es ceru gūt tur panākumus, citādi jau nebrauktu. Varbūt man ir īpašības, kas nodrošina panākumus.

—   Zināms, ka ir, ser, — Marks Teplijs atsaucās. — Tas jau visiem skaidrs.

—   Redzat, — Martins turpināja, atspiedis zodu plaukstā un vērdamies ugunī, — pēc dekorativās arcbiiekturas dzīvojamo māju rotāšanai Amerikā vajadzētu būt lieliem pieprasījumiem, jo cilvēki tur bieži maina dzīves vietu un dodas uz citurieni; skaidrs, ka viņiem vajadzīgi nami.

—    Es sacītu, ser, — Marks piezīmēja, — ka šāds stāvoklis paver architekturai varen jautras izredzes, taisni kas nedzirdēts!

Martins uzmeta viņam ašu skatienu, bīdamies, vai tikai šie vārdi nepauž zināmas šaubas par loloto plānu panākumiem. Taču misters Teplijs tiesāja maizi un gaļu tādā sirds vientiesībā un atklātībā, ka Martins tūdaļ nomierinājās. Tomēr šīs šaubas vēl nepaspēja izgaist, kad viņa sirdī iezagās jaunas. Viņš izvilka tukšu aploksni, kur bija atradusies naudas zīme, pasniedza to Markam un jautāja, cieši lūkodamies viņam sejā:

—   Bet tagad sakiet man patiesību! Vai jums kas zināms par šo?

Marks grozīja aploksni uz visām pusēm, pacēla pie acīm, aplūkoja iztālēm, izstiepis roku visā garumā, apskatīja uzrakstu ar kājām uz augšu un dabiskā stāvoklī un beidzot papurināja galvu, tik sirsnīgi nobrīnīdamies par jautājumu, ka Martins, atņemdams aploksni, noteica:

—   Es jau redzu, ka jūs nekā nezināt. Un kā lai arī jūs zinātu? Lai gan tas nebūtu lielāks brīnums kā tas, ka aploksne vispār nokļuvusi šeit. Nu, labi, Teplij, — viņš piemetināja, mirkli padomājis, — es jums izstāstīšu visu savu dzīves gājumu, kāds tas ir, un tad jūs pats sapratīsiet, kas jums draud, ja brauksiet man līdzi.

—   Lūdzu piedošanu, ser, — Marks viņu pārtrauca,

—   bet, iekams jūs vēl neesat sācis, pasakiet, vai ņemsiet mani līdzi, ja es būšu braucējs! Vai tiešām jūs dzīsiet mani prom, mani, Marku Tepliju no «Zilā pūķa», mani, kam var sniegt ieteikumu misters Pinčs un kam vajadzīgs taisni tāds saimnieks kā jūs, ar stingru raksturu, uz ko var paļauties? Varbūt, celdamies aizvien augstāk kalnā, jūs ļausiet man sekot godbijīgā atstatumā? Jums, ser, tas itin neko nenozīmē, bet man trakoti daudz; varbūt jūs būsiet tik laipns un padomāsiet par to?

Ja šis otrreizējais uzbrukums Martina vājībām bija darīts tīšām un dibinājās uz pirmā panākumiem, tad misters Teplijs saucams par smalku un asredzīgu novērotāju. Šā vai tā — šāviens ķēra mērķi, jo Martins, atmaidzis vēl vairāk, sacīja piekāpīgā balsī, kas viņam pašam sagādāja neizsakāmu prieku pēc nesenā pazemojuma:

—   Redzēsim, kas iznāks, Teplij. Rīt jūs man pateiksiet, kādā noskaņā esat pamodies.

—   Ja tā, ser, — Marks atsaucās, rokas berzēdams,

—   tad tā ir darīta lieta. Turpiniet, ser, lūdzami! Klausos ar vislielāko uzmanību.

Atlaidies pret krēsla atzveltni un šad tad paskatīdamies uz Marku, kas tādos brīžos svarīgi māja ar galvu.

tā pauzdams savu dziļo interesi un vērību, Martins atstāstīja īsumā savas dzīves svarīgākos notikumus gandrīz tais pašos vārdos kā pirms dažām nedēļām Pinčam. Taču viņš pielāgoja savu izteiksmes veidu mistera Teplija saprašanai un tāpēc pieskārās savas mīlas stāstam tikai garām ejot un minēja par to vienīgi dažus vārdus. Te viņš bija savu viesi pārpratis, jo tieši par šo vēstījuma daļu Marks interesējās visvairāk un vai bērtin apbēra Martinu ar jautājumiem, attaisnojot savu ziņkāri ar to, ka redzējis jauno lēdiju «Zilajā pūķī», kā tas no Martina stāsta bija saprotams.

—   Visā pasaulē nebūs otras tādas jaunas lēdijas, ar kuras mīlestību ikviens džentlmenis varētu lepoties! — Marks pārliecināts izsaucās.

—   Pareizi! Un jūs redzējāt viņu, kad tā bija nelaimīga, — Martins sacīja, — bet ja jūs būtu viņu redzējis agrāk . ..

—   Tiesa, viņa bija mazliet nobēdājusies un drusku bālāka, nekā pienāktos būt, — Marks piekrita, — bet tāpēc viņa nebūt neizskatījās sjiktāk. Man liekas, ka tagad viņa atlabusi, kopš atgriezusies Londonā.

Martins pacēla acis no uguns un, uzlūkodams Marku kā plānprātiņu, noprasīja, ko šis gribot ar to sacīt.

—   Neko ļaunu, ser, — Marks apgalvoja. — Es nepavisam negribēju sacīt, ka viņai klājas labāk, kopš tā šķirta no jums; es tikai aizrādīju, ka viņai tagad labāks izskats.

—   Vai jūs gribat teikt, ka viņa ir Londonā? — Martins jautāja, steigā pieceldamies un atgrūzdams krēslu.

—   Nu, protams, — Marks izbrīnā atbildēja, arī pieceldamies no gultas.

—   Jūs gribat teikt, ka viņa arī patlaban ir Londonā?

—    Loti var būt, ser. Vismaz viņa te bija pirms nedēļas.

—   Un jūs zināt, kur viņa apmetusies?

—   Jā! — Marks atsaucās. — Bet jūs? Vai tad jūs nezināt?

—   Mīļais cilvēk, — Martins sacīja, satverdams viņu aiz abām rokārn, — es viņu neesmu ne reizi sastapis, kopš aizgāju no vectēvat

—   Nu, tādā gadījumā, — Marks noteica, uzsizdams ar dūri tik spēcīgi pa galdu, ka sautētās gaļas un šķiņķa šķēles sāka lēkāt, un aiz prieka tik augsti savilkdams uzacis, ka visa sejas āda šķitās sanākam uz pieres, — ja es jums neesmu paša likteņa sūtīts sulainis, tad nekāda «Zilā pūķa» pasaulē nekad nav bijis! Kā, vai tad es, staigādams pa veco kapsētu Sitijā, lai tiktu jautrā omā, neredzēju pats savām acīm jūsu vectēvu, kā viņš stebereja apkārt pa šo pašu kapsētu tepat vai apaļu stundu no vietas? Vai es neredzēju, kā viņš iegāja Todžersas pansijā, vai neredzēju, kā viņš iznāca, vai nepavadīju viņu līdz pašai viesnīcai un neteicu viņam, ka sen kāroju iestāties pie viņa par sulaini — mani pakalpojumi, viņa nauda — un ka esmu par to domājis, vēl «Pūķī» dzīvodams? Un vai tad nesēdēja pie viņa jauna lēdija, kas sāka smieties tā, ka prieks bija redzēt? Un vai jūsu vectēvs neteica, lai pienāku pēc nedēļas, un, kad biju pienācis, tad pateica, ka viņš vairs nevienam neticot un tāpēc mani nepieņemšot, toties pamieloja mani ar tādu vīnu, ka brīnums! Nu, redzat nu, — misters Teplijs izsaucās, pie kam viņa balsī komiski jaucās prieks ar īgnumu, — vai tas kāds gods būt jautram tādos apstākļos? Kurš tad nebūs jautrs, ja viss tā iegrozās?

Martins dažus mirkļus blenza viņā, kā neticēdams savām acīm un šaubīdamies, vai patiešām tas ir Marks, kas stāv viņa priekšā. Beidzot viņš jautāja, vai Marks domājot, ka pratīšot paslepus nodot jaunajai lēdijai vēstuli, ja viņa vēl atrastos pilsētā.

—   Vai es domāju? — Marks iesaucās. — Kā lai es nedomāju! Sēdieties te, ser! Rakstiet vēstuli, ser!

Un viņš ātri nokravāja galdu, nopurināja visas druskas kārniņā, paķēra tintnīcu no kamina dzegas, nolika krēslu pie galda, nosēdināja Martinu un pasniedza viņam tintē iemērktu .spalvu.

—   Lai top, ser! — viņš sauca. — Rakstiet tik labi stipri, ser! Lai iet līdz kaulam! Vai es tā domāju? Kā lai es nedomāju! Pie darba, ser!

Martins nebija daudz mudināms un stājās pie darba lielā steigā, bet misters Teplijs novilka svārkus un sāka pildīt kambarsulaiņa un apteksnes pienākumus vienā personā, kārtodams istabu, tīrīdams kaminu un vienā iaidā čukstus sarunādamies ar sevi.

— Kas par mīlīgu miteklīti, — viņš runāja, kasīdams degunu ar ogļu lāpstiņas rokturi un aplūkodams trūcīgo istabu, — kaut tik daudz tā prieka. Un jumts arī caurs. Nav slikti. Gulta tikko turas uz kājām. Un es varu apzvērēt, ka tā ir visādu asinssūcēju pilna. Nu man atkal ir dūša kā miets. Kas par noplīsušu naktsmici! Tā ir laba zīme. Mēs vēl tiksim uz zaļa zara. Ei Džeina! — viņš sauca, pārliecies pār kāpņu margām. — Nes nu, mīļā, manam saimniekam to karsto dzeramo, ko tur vārīja, kad es atnācu! Tas ir pareizi, ser! — viņš pievērsās Martinam. — Rakstiet no visas sirds, ser! Un, lūdzami, cik vien maigi var, ser! Šādās lietās, ser, nemaz nav iespējams pāršaut pār strīpu!

XIV NODAĻA, KURA MARTINS ATVADĀS NO SIRDSDAMAS UN PAGODINA KADU NEICVEROJAMU CILVĒKU, KURA LAIMI APŅĒMIES NODIBINĀT, IECEĻOT TO PAR VIŅAS AIZGĀDNI.

Kad vēstule bija atbilstoši parakstīta, aizzīmogota un noadresēta, to iedeva Markam Teplijam, lai viņš to iespējami ātri nogādātu adresatam. Un Marks tik sekmīgi izpildīja šo uzdevumu, ka ieradās vēl tai pašā Vakarā, kad traktieri jau grasījās slēgt ciet, ar priecīgo vēsti, ka uzsūtījis vēstuli jaunajai lēdijai, ievietodams to savā sūtījumā kopā ar īsu lūgumu pieņemt viņu mistera Čezlvita dienestā, un ka lēdija pati nonākusi lejā un sacījusi lielā uztraukumā un steigā, ka sastapšoties ar Marka saimnieku rīt pulksten astoņos Sent-Džeirnsa parkā. Jaunais saimnieks un jaunais kalpotājs tūliņ vienojās, ka Marks jau laikus gaidīs pie viesnīcas, lai pavadītu jauno lēdiju uz satikšanās vietu; pēc šās norunas abi šķīrās, bet Martins pirms došanās pie miera uzrakstīja vēl vienu vēstuli, par ko savā laikā būs vairāk zināms.

Viņš uzcēlās pirms ausmas un ieradās parkā reizē ar ritu, kas bija tērpies visnepievilcīgākajā no savām trīs simti sešdesmit piecām tualetēm gadā. Rīts bija drēgns, salts, tumšs un drūms; mākoņi tikpat duļķainā krāsā kā zeme, un ik ielas un šķērsielas saīsināto perspektivu noslēdza miglas auts kā netīrs priekškars.

«Ir gan piemērots laiks, lai es te slapstītos kā zaglis!» Martins sarūgtināts domāja. «Piemērots laiks mīlētājiem, lai satiktos zem klajām debesīm visu garāmgājēju acu priekšā! Man jābrauc projām, cik drīz vien varu, jo atrodos jau pavisam neapskaužamā stāvoklī.»

Tā prātodams, viņš varbūt būtu nonācis pie domām, ka jaunai meitenei arī neklājas nākt laukā no mājas tik nepiemērotā rītā un vēl ar tādu nolūku. Taču, ja viņa pārdomas arī virzījās pa tādu ceļu, tās pārtrauca pašas meitenes ierašanās, un Martins steidzās viņai pretī. Viņas bruņinieks, misters Teplijs, to pašu mirkli smalkjūtīgi atkāpās un, pacēlis galvu, sāka ar vislielāko interesi aplūkot miglu.

—   Dārgais Martin! — Merija sacīja.

—   Dārgā Merij! — Martins atsaucās. Un tik dīvaini ļaudis ir šie iemīlējušies, ka abi tobrīd neteica vairs ne vārda, tikai Martins paņēma viņu zem rokas, satvēra viņas pirkstus, un tad abi nosoļoja reizes desmit šurp turp pa īso aleju, kura tiem likās nomaļāka par citām.

—   Ja tu esi kaut mazliet pārvērtusies, mana sirds, kopš mēs šķīrāmies, tad tikai kļuvusi vēl daiļāka! — Martins sacīja, vērdamies viņā ar lepnumu un aizgrābtību.

Ja viņa būtu piederējusi pie parastās iemīlējušos meiču sugas, tad būtu noliegusi to viskoķetākā kārtā; būtu stāstījusi, ka kļuvusi līdzīga ēnai, ka galīgi panīkusi aiz bēdām un asarām, ka dilst aiz ilgām, kas to novedīs priekšlaicīgi kapā, ka viņas dvēseles ciešanas nav izturamas, un, ja ne ar vārdiem, tad asarām vai ar abiem šiem izteiksmes līdzekļiem kopā būtu likusi viņam to saprast un būtu viņu galīgi nomocījusi. Tomēr Merija bija baudījusi stingrāku audzināšanu nekā tā, ko parasti bauda lielais vairums meiteņu; viņas raksturu bija rūdījusi skarba nepieciešamība un panesība un jaunības pārbaudījumi izveidojuši viņai patstāvīgu, pašaizliedzīgu.

nopietnu un uzticamu dvēseli, kas bija iemantojusi — par laimi sev un Martinam vai ne, tas patlaban nav svarīgi — to maigām sirdīm piemītošo cildenumu, ko dzīves negaisi un cīņas vai to sniegtās mācības parasti attīsta brieduma gados. Nesamaitāta, neizlutināta ne priekos, ne bēdās, dziļi, sirsnīgi un neviltoti pieķērusies savas pirmās mīlestības priekšmetam, viņa raudzījās uz Martinu kā uz cilvēku, kas viņas dēļ padzīts no mājas un ģimenes, un nedomāja izpaust savu mīlestību citādi kā vienīgi iepriecinošos un uzmundrinošos, lielas paļaušanās un pateicīgas uzticības pilnos vārdos, tāpat kā nedomāja atteikties no šās mīlestības, lai kādi ļauni vilinājumi stātos ceļā.

—   Bet kāpēc tu esi pārvērties, Martin, tas taču mani skar vistuvāk? — viņa jautāja. — Tu izskaties nemierīgāks un vairāk noraizējies nekā agrāk.

—   Nu, mana sirds, — Martins atbildēja, apskaudams viņu, gan iepriekš apskatījies, vai tuvumā nav nevajadzīgu vērotāju, un pārliecinājies, ka misters Teplijs pētī miglu vēl aizrautīgāk, — būtu savādi, ja es nebūtu pārvērties, jo mana dzīve, sevišķi pēdējā laikā, nebija nekāda vieglā.

—    Es zinu, ka tev klājās grūti, — viņa sacīja. —Vai es kaut uz mirkli esmu aizmirsusi to un tevi?

—   Ceru, ka bieži ne, — Martins atbildēja. — Esmu pārliecināts, ka bieži ne. Man ir zināmas tiesības domāt, ka bieži ne, Merij, jo esmu pārcietis daudz pazemojumu un posta un ir dabiski, ka ceru uz šo atalgojumu.

—   Visai trūcīgs atalgojums, — viņa vārgi pasmaidīja. .— Taču tas pieder tev un paliks tavs uz visiem laikiem. Tu esi dārgi samaksājis par šo nabaga sirdi, Martin, toties tā mūžam būs tavējā un nekad netaps neuzticīga.

—    Protams, es par to esmu pilnīgi pārliecināts, — Martins sacīja, — citādi es nekad nebūtu pieļāvis, ka mani noved pašreizējā stāvoklī. Un nerunā par nabaga sirdi, Merij, jo tā ir bagāta sirds. Bet tagad es gribu atklāt tev kādu plānu, dārgākā, kas tevi gan sākumā pārsteigs, kaut arī izdomāts tikai tevis dēļ. Es braucu, — vi ir. lēni piemetināja, dziļi ielūkodamies viņas tumšo, mirdzošo acu brīnišķīgajās dzīlēs, — uz ārzemēm!

. — Uz ārzemem, Martin!

—   Tikai uz Ameriku. Nu, re — tu jau nokar galvu!

—   Ja tas tā ir vai bija — ceru, ka drīkstu tā sacīt, — viņa pēc īsa klusuma brīža atbildēja, paceldama galvu Itn atkal raudzīdamās Martinam sejā, — tad aiz sāpēm, Iedomājoties, kas tev jāiztur manis dēļ. Es nesākšu tevi ii!runāt, Martin, taču tas ir bezgala tālu, aiz plaša fekeana, kam jātiek pāri; slimība un trūkums ir visur grūti panesami, bet sevišķi neizturami tie ir svešā zemē. Vai tu esi par to padomājis?

—   Vai esmu padomājis? -rizsaucās Martins, necenzdamies ne par matu apspiest savu ierasto dedzīgumu p.it Merijas dēļ, lai gan viņš to ļoti mīlēja. — Ko tad lai es daru? Tev, mana sirds, ir viegli jautāt, vai esmu par to padomājis, bet pie reizes tu varētu pajautāt arī, vai esmu padomājis par badā miršanu savā dzimtenē, vai esmu padomājis, kā nopelnīt iztiku, piemēram, ar bagažas nesēja darbu vai kā maizes kumosa dēļ diendienā nodarboties ar zirgu pieskatīšanu ielās. Nu, nu, — viņš piemetināja maigākā balsī, — nenokar galvu, dārgā, man tā vajadzīgs mierinājums, ko spēj sniegt vienīgi tava mīļā seja. Tā, nu ir atkal labi! Nu tu atkal esi drosmīga.

—   Es cenšos tāda būt, — viņa atbildēja, smaidot caur

asarām.

—   Censties būt visa krietna paraugam un būt tādai — tas tev ir viens un tas pats. Vai tad es to jau sen nezinu? — Martins līksmi sacīja. — Tā! Vienkārši vareni! Nu es varu pastāstīt tev visu, ko esmu nodomājis, ar tādu pašu prieku, it kā tu jau būtu mana sieva, Merij.

Merija ciešāk piespiedās pie viņa pleca un, pacēlusi galvu, lūdza viņu turpināt.

—   Tu zini, — Martins iesāka, rotaļādamies ar mazo rociņu, kas dusēja uz viņa piedurknes, — ka maniem mēģinājumiem gūt panākumus dzimtenē tika likti ceļā šķēršļi un kavēkļi. Nerunāšu par to, kas tā darīja, jo tas mūs abus sāpinātu. Taču tā tas ir. Vai tu esi dzirdējusi viņu pēdējā laikā runajani par kādu mūsu radinieku Peksnifu? Atbildi man tikai to, neko vairāk!

—   Esmu dzirdējusi — par lielu brīnumu, — ka Peksnifs esot labāks cilvēks, nekā viņam licies.

—   Es jau tā domāju, — Martins pārtrauca.

—   Un ka varbūt mēs iepazīšoties ar Peksnifu un pat dzīvošot kopā ar to un, liekas, ar tā meitām. Viņam ir meitas, vai nav tiesa, mīļais?

—   Vesels pāris, — Martins atbildēja. — Lielisks pāris! īsti dimanti!

—   Ak, tu joko!

—    Ir joki, kas ļoti līdzīgi patiesībai un kas izpauž ne mazumu pretīguma, — Martins sacīja. — Tādā garā es jokoju par misteru Peksnifu (pie kura dzīvoju kā viņa palīgs un kurš mani apvainoja un pazemoja). Lai notiktu kas notikdams, lai cik tuvu tev nāktos iepazīties ar Peksnifa ģimeni, nekad nepiemirsti, Merij, nekad neizlaid no prāta šo apgalvojumu, kaut arī apstākļi šķietami runātu tam pretī: Peksnifs ir nelietis!

—   Vai patiešām?

—   Ir domās, ir darbos un visādā citādā nozīmē. Nelietis no galvas līdz kājām, līdz pēdējai asins lāsītei. Par viņa meitām varu sacīt tikai to, ka tās, pēc visa spriežot, ir paklausīgas jaunas lēdijas, kas visur uzskata tēvu par paraugu. Es novirzījos no temata, bet nu es atkal atgriežos pie tā, ko gribēju sacīt.

Viņš apklusa, lai vēlreiz ielūkotos Merijai acīs, un, pametis ašu skatienu pār plecu un pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, bet Marks tikpat cītīgi vēro miglu, ne tikai pavērās uz viņas lūpām, bet arī noskūpstīja tās.

—   Tātad es braucu uz Ameriku cerībā gūt panākumus un ļoti drīz atgriezties dzimtenē, varbūt tāpēc, lai aizvestu tevi uz dažiem gadiem sev līdzi, un katrā ziņā tāpēc, lai pieteiktu savas tiesības uz tevi, jo pēc tik daudziem pārbaudījumiem es vairs nebīstos, ka tu uzskatītu par savu pienākumu palikt pie cilvēka, kurš darīs visu, ko vien varēs (tā taču ir patiesība), lai man nebūtu pajumtes savā dzimtajā zemē. Cik ilgi būšu projām, to, protams, nevaru noteikt, taču pārāk ilgi tas nebūs. Paļaujies šai ziņā uz mani!

, — Bet tikmēr, dārgais Martin . ..

—   Taisni par to es dzīros runāt. Tikmēr tu saņemsi /.iņas par mani nepārtraukti un šādā kārtā.

Martins uz mirkli apklusa, kamēr izvilka no kabatas p īgājušo nakti uzrakstīto vēstuli, un tad turpināja:

—   Pie tā cilvēka (es domāju misteru Peksnifu) kalpo un viņa namā dzīvo kāds Pinčs — neaizmirsti šo uzvārdu, Merij! Tas ir vientuļš nabaga savādnieks, bet patiesi godīgs un sirsnīgs draugs, centīgs un pieķēries man no visas sirds, par ko esmu apņēmies viņam ar laiku atmaksāt, palīdzot tikt uz priekšu šādā vai tādā kārtā.

—   Tu esi augstsirdīgs kā vienmēr, Martin!

—    O, par to nav vērts runāt, mana sirds, — Martins atteica. — Viņš ir ļoti pateicīgs un alkst man pakalpot, un tā man ir vislabākā atmaksa. Kādu vakaru es izstāstīju šim Pinčam savu dzīves gājumu, pastāstīju arī par tevi un varu teikt, ka tas viņu ļoti ieinteresēja, jo viņš tevi pazīst! Jā, vari brīnīties un, jo vairāk, jo labāk, tāpēc ka tas tev piestāv: tu esot klausījusies, kā viņš spēlējis ērģeles tā ciema baznīcā, un viņš redzējis tevi klausāmies un juties taisni apgarots!

—    Tad viņš bija ērģelnieks? — Merija izsaucās. — Es viņam esmu pateicīga no visas sirds!

—    Bija un ir, — Martins atbildēja, — un nekā par to nesaņem. Tādu vientiesi pat dienā ar uguni nesamekles! Tīrais bērns! Bet viņš ir krietns radījums, to tu vari man ticēt.

—    Par to es nešaubos, — Merija dziļi nopietni sacīja. — Tādam viņam jābūt.

—    Tāds viņš patiešām arī ir, — Martins apstiprināja parastajā nevērīgajā tonī. — Nu, un tāpēc man ienāca prātā … bet, pag, ja es nolasīšu to, ko esmu uzrakstījis un gribu ar šodienas pastu aizsūtīt, tad tev viss būs skaidrs. «Dārgais Tom Pinč!» Tas varbūt skan drusku familiari, — Martins piebilda, pēkšņi atcerēdamies, cik lepni pats izturējies, šķiroties no Pinča, — bet es viņu mēdzu tā uzrunāt, jo tas viņam patīk un sagādā prieku.

—   Tu rīkojies ļoti pareizi un ļoti augstsirdīgi, — Merija teica.

—    Tev taisnība! — Martins piekrita. — Kāpēc lai cilvēks nebūtu augstsirdīgs, ja tas iespējams, un TomsJ kā jau sacīju, ir patiešām krietns zēns. «Dārgais Tom Pinč, es adresēju šo vēstuli misis Lūpiņai «Zilajā pūķī» un īsā zīmītē lūdzu viņu nodot to jums, nedarot nevie&lt; nam citam to zināmu, un rīkoties arī turpmāk tā ar visām vēstulēm, ko no manis saņems. Kāpēc es tā rīkojos, to nav grūti uzminēt…» Es gan nezinu, vai viņš sapratīs, — Martins piezīmēja, pārtraucot lasīšanu, — viņam, nabagam, gausa domāšana, bet gan ar laiku aptvers. Iemesls ir ļoti vienkāršs: es negribu, lai citi lasītu manas vēstules, un it īpaši tas nelietis, kuru Pinčs uzskata par eņģeli.

—   Vai atkal misters Peksnifs? — Merija iejautājās.

—   Kas cits! — Martins attrauca. — «… to nav grūti uzminēt. Esmu nokārtojis visu, lai dotos uz Ameriku, un jums būs pārsteigums dzirdēt, ka mani pavada Marks Teplijs, ar kuru nejauši sastapos Londonā un kurš grib, lai ņemu viņu savā aizgādībā …» Es te domāju, mana dārgā, — Martins atkal pārtrauca lasīšanu, — mūsu draugu tur aizmugurē.

Viņa bija iepriecināta, to dzirdot, un uzmeta laipnu skatienu Markam, kas šādā gadījumā novērsa acis no miglas un uztvēra Merijas skatienu vislielākajā sajūsmā. Viņa noteica pietiekami skaļi, ka Teplijs esot lāga dvēsele un jautrs pēc dabas un noteikti būšot uzticīgs Martinam; misters Teplijs klusībā nozvērējās vienmēr izpelnīties šādas uzslavas no viņas lūpām, kaut vai tāpēc vajadzētu doties nāvē.

—   «Un nu, mans dārgais Pinč,» — Martins turpināja, — «es gribu parādīt jurns lielu uzticību, zinādams, ka varu pilnīgi paļauties uz jūsu godu un smalkjūtību, kā arī tāpēc, ka man nav neviena cita, uz ko es varētu paļauties.»

—   Es gan tā neteiktu, Martin.

—   Neteiktu? Labi! Es to izsvītrošu, lai gan tā irnilnīga patiesība.

—   Bet tā varbūt skan diezgan nežēlīgi.

—   Nu, es nedomāju taisīt ceremonijas ar Pinču, — Martins noteica. — Tas nav vajadzīgs. Bet, ja tu vēlies, es to izsvītrošu un likšu punktu pēc «smalkjūtības». Ļoti labi! «Es ne tikai…» — tā ir atkal vēstule, saproti.

—   Es saprotu.

—   «Es ne tikai uzdodu jums nosūtīt manas vēstules lai jaunajai lēdijai, par ko mēs runājām, kad viņa tās pieprasīs, bet pilnīgā nopietnībā novēlu viņu jūsu gādībai un rūpēm, ja jums abiem gadīsies sastapties manā prombūtnes laikā. Man ir iemesls domāt, ka jums drīz vien radīsies iespēja satikties un pat ļoti bieži, un, lai gan jūsu stāvoklī maz iespēju izgaisināt viņas raizes, tomēr esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs darīsiet visu iespējamo un tā attaisnosiet uzticību, ko jūtu pret jums.» Redzi, dārgā Merij, — Martins aizrādīja, — tev tas būs liels mierinājums, ja tev būs kāds, lai nezin cik liels vientiesis, ar ko runāt par mani; un, tiklīdz tu sāksi runāt ar Pinču, tā tūliņ sajutīsi, ka no viņa nepavisam nav jākautrējas, tas ir tikpat kā runāt ar kādu vecenīti.

—   Lai būtu kā būdams, — Merija smaidīdama sacīja, — viņš ir tavs draugs, un ar to pietiek.

—   Jā, zināms, viņš ir mans draugs. Es viņam īstenībā daudz reižu esmu sacījis, ka mēs vienmēr izturēsimies labi pret viņu un ka viņš allaž baudīs mūsu labvēlību, un viņš par to ir ļoti pateicīgs, patiesi pateicīgs, tā viņam laba rakstura īpašība. Es zinu, ka viņš tev patiks, mana sirds. Tu gan redzēsi, ka viņam piemīt daudz kas komisks un vecmodīgs; vari droši smieties par Tomu, viņš to neņems ļaunā. Drīzāk tas viņam sagādās prieku, nudien!

—   Domāju, ka nesākšu viņu pārbaudīt, Martin.

—   Zināms, tas arī nav vajadzīgs, — Martins pievienojās, — taču, manuprāt, tev būs grūti novaldīt smaidu. Bet tas vairs nepieder pie šā jautājuma un pie vēstules vēl mazāk, kas beidzas tā: «Zinādams, ka nav vajadzības vairāk runāt par uzdevumu, ko jums uzticēju, jo tas būs pietiekami iespiedies jūsu atmiņā, teikšu tikai, atvadoties no jums un cerot uz drīzu satikšanos, ka no šā brīža uzņemos gādāt par jūsu panākumiem un laimi kā pats par savējiem. Uz to varat paļauties. Un ticiet man, dārgais Tom Pinč, ka es palieku jūsu uzticamais draugs Martins Čezlvits. P. S. Pievienoju sumu, ko jūs tik laipni…» O! — Martins apķērās un salocīja vēstuli. — Tie ir nieki!

Šai kritiskajā mirklī viņu pārtrauca Marks Teplijs, kas atvainodamies aizrādīja, ka Kavalerijas gvardu staba pulkstenis sitot deviņi.

—   Es nebūtu neko sacījis, ser, — Marks piemetināja, — ja vien jaunā lēdija nebūtu pati man piekodinājusi atgādināt.

—  Jā, es lūdzu atgādināt, — Merija teica, — paldies, tas bija labi. Es tūliņ būšu visu pasacījusi un mēs varēsim šķirties. Laiks negaida, dārgais Martin, un, kaut gan man tik daudz kas sakāms, taču labāk lai tas paliek neizteikts, kamēr pienāks nākamā laimīgā sastapšanās reize. Lai dievs piešķir jums veiksmi un liek drīz atgriezties! Es ticu, ka tā būs.

—   Tici? — Martins izsaucās. — Mēs visi tam ticam. Kas ir daži mēneši? Kas ir kaut vai gads? Kad es pārbraukšu kā uzvarētājs, izlauzis sev ceju dzīvē, tad gan mūsu pašreizējā satikšanās liksies bēdīga, ja atskatīsimies uz to. Bet patlaban! Es pat nevēlētos labvēlīgākus apstākļus aizbraukšanai arī tad, ja tas būtu iespējams, jo tad man negribētos braukt projām un es nebūtu pārliecināts, ka tas nepieciešams.

—   Jā, jā. Es arī domāju tāpat. Kad tu brauc?

—   Šovakar. Vispirms uz Liverpūli. Kuģis dodoties ceļā pēc trim dienām, tā stāsta. Visilgākais — pēc mēneša mēs jau būsim galā. Un kas ir mēnesis! Cik tādu nav pagājuši kopš mūsu pēdējās tikšanās!

—   Daudz, ja raugās atpakaļ, — Merija sacīja, piebalsodama viņa jautrajam tonim, — bet laiks aizsteidzas nemanīts.

—   Pavisam nemanīts! — Martins piekrita. — Es redzēšu citas zemes, citas ainavas, citus cilvēkus, citas parašas, man būs citas rūpes un cerības. Laiks aizskries kā ar spārniem. Es visu izturēšu, Merij, ja tikai dzīvošu vienā trauksmē!

Vai patiešām Martins domāja vienīgi par sevi, nein.i/, nerūpēdamies par to, ko šķiršanās nesīs viņai: mēmu, vienmuļu pacietību, bailes, kas kremt dienu un nakti? Vai nebija dzirdama neīsta skaņa šai bravurībā, šai nepārtrauktajā «es, es», lai viņš runātu par ko runādams? Jā, bet tikai ne Merijas ausīm! Varbūt pretējā gadījumā būtu labāk, taču tāda nu reiz bija viņas daba. Viņa dzirdēja Martina vārdos to pašu drosmīgo garu, kas viņas dēļ bija atmetis kā vecas skrandas jebkuru savtību, jebkuru pašlabumu, kas uzņēmās briesmas un postu, lai tikai sagādātu viņai kādreiz laimi un mieru! Neko citu viņa nedzirdēja. Tā sirds, kur patmīlība nav atradusi sev mājas vietu un uzcēlusi sev troni, dažkārt nepazīst patmīlības atbaidošo seju, pat sastopoties vaigu vaigā. Senatnē uzskatīja, ka tikai ļaunu garu apsēstais spēj ieraudzīt dēmonus, kas slēpjas citu cilvēku sirdis; tā arī mūsu dienās dažādi netikumi allaž pazīst cits citu, lai kur tie slēptos, turpretī tikums ir lētticīgs un akls.

—   Ceturksnis pagājis! — misters Teplijs brīdinot

uzsauca.

—   Tūliņ iesim-, — Merija atbildēja. — Man vēl kas jāsaka tev, dārgais Martin. Pirms dažām minūtēm tu rnan prasīji atbildi tikai uz vienu jautājumu, bet tev katrā ziņā jāzina (citādi man nebūs miera), ka kopš mūsu šķiršanās, kuras nelaimīgais iemesls es biju, viņš nav ne reizi nosaucis tavu vārdu, ne reizi nav tevi pieminējis kaut vai aplinku ceļā, ar sarūgtinājumu vai naidu, un vienmēr bijis vienādi laipns pret mani.

—   Pateicos viņam par pēdējo, bet ne par ko vairāk, — Martins atsacīja. — Ja labi apsver, es varētu pateikties arī par viņa klusēšanu, it sevišķi tāpēc, ka es nemaz nevēlos un negaidu, lai viņš kādreiz pieminētu manu vārdu. Varbūt viņš to pieminēs ar pārmetumu savā testamentā. Lai dara, kā patīk! Kamēr viņa pārmetumi sasniegs mani, viņš jau gulēs kapā kā iemiesots izsmiekls par paša niknumu. Dievs ar viņu!

—   Martin! Ja tu kaut retumis, klusā brīdī, ziemu pie pavarda vai vasaru klajumā, klausoties liegās mūzikas skaņās vai domājot par nāvi, par dzimteni vai par bērnību … ja tu tādā brīdī kaut reizi mēnesī, kaut reizi gadā pieminētu viņu vai kādu citu, kas nodarījis tev ļaunu, tad tu piedotu viņam savā sirdī, to es zinu!

—   Ja es domātu, ka tas var notikt, Merij, — viņš atbildēja, — tad es apņemtos nepavisam nepieminēt viņu tādā brīdī, lai man nebūtu jākaunas par šādu vājību. Es neesmu tāpēc nācis pasaulē, lai kļūtu par tāda cilvēka rotaļlietu, marioneti, kura untumiem un iedomām esmu uzupurējis visu savu jaunību, atmaksājot par to labo, ko viņš man darījis. Tas bija mūsu abu labprātīgs darījums, vienošanās un ne vairāk, tāpēc es neesmu viņam parādā, man nav ar asarām jāizlūdzas piedošana. Es zinu, viņš tev aizliedza pieminēt manu vārdu, Martinš trauksmīgi piemetināja. — Tā taču ir, vai ne?

—   Tas bija tik sen, — Merija sacīja, — tūliņ pēc ķildas un pirms tavas aiziešanas. Kopš tā laika viņš nekā nav teicis.

—    Kopš tā laika viņš nekā nav teicis, jo neradās attiecīgs gadījums, — Martins atbildēja, — bet šā vai tā, tas nav svarīgi. Lai turpmāk vairs nepieminam viņu! Un tāpēc, dārgā, — viņš aši piekļāva meiteni, jo bija pienācis laiks šķirties, — ne pirmajā vēstulē, ko tu man sūtīsi, adresējot uz Ņujorkas pastu, ne arī pārējās, ko sūtīsi ar Pinča starpniecību, nepiemini viņu; atceries, ka mums viņš vairs neeksistē, mums viņš ir miris. Nu, lai dievs tev palīdz! Šī nav ne piemērota sastapšanās, ne atvadīšanās vieta, bet nākamreiz mēs satiksimies citādi un labāk, lai tad nešķirtos vairs līdz pēdējām rūgtajām ardievām.

—   Vēl viens jautājums, Martin. Vai tev ir nauda ceļam?

—   Nauda? — Martins atsaucās; viņā runāja vai nu lepnums, vai vēlēšanās nomierināt Meriju. — Vai man ir nauda? Un tā jautā emigranta sieva! Kā tad es varētu tikt uz priekšu pa sauszemi vai jūru, ja man nebūtu naudas, mana sirds?

—   Es gribēju prasīt, vai tev pietiek.

—   Vai rnan pietiek? Vairāk, nekā vajag! Divdesmitkārt vairāk, nekā vajag. Pilnas kabatas! Mums ar Marku tik daudz naudas visām mūsu vajadzībām, it kā mūsu bagažā atrastos pilnības rags.

—   Pagājusi pusstunda! — misters Teplijs uzsauca.

—   Dzīvo sveiks, simtkārt sveiks! — Merija izrunāja trīcošā balsī.

Marks Teplijs ļoti labi saprata, cik salts ir šāda «sveiks» mierinājums. Varbūt viņš bija to uzzinājis no grāmatām, varbūt no pieredzes, varbūt ticis pie šās izpratnes ar nojautu — grūti sacīt. Tomēr viņš to labi saprata, jo izvēlējās visgudrāko rīcības veidu, kāds vispār bija iespējams pašreizējos apstākļos. Viņš sāka nevaldāmi šķaudīt un tāpēc bija spiests novērsties. Tādā kārtā viņš aizsedza iemīlējušos un norobežoja tos no pasaules.

Sekoja neilgs klusuma brīdis, bet Markam bija tāda vārdos neizsakāma nojauta, ka viss norit pareizi. Tad Merija ašiem soļiem pagāja viņam garām, nolaidusi plīvuru, un pamāja, lai viņš nāk līdzi. Viņa vēlreiz apstājās, iekams nogriezās ap stūri, un pameta ar roku Martinam. Tas paspēra soli uz priekšu, it kā vēl kas būtu sakāms, taču Merija sāka iet ātrāk, un misters Teplijs sekoja viņai, kā pieklājas.

Kad viņš atkal pievienojās Martinam tā istabā, šis džentlmenis sēdēja drūmās domās pie kamina, uzcēlis kājas uz putekļu klātajiem režģiem, atspiedis elkoņus pret ceļgaliem un ne visai gleznaini atbalstījis zodu plaukstās.

—   Nu, Mark?

—   Nu, ser, — Marks sacīja, atvilcis elpu, — es laimīgi aizvadīju jauno lēdiju līdz mājām, un nu man sirds mierīga. Viņa sūta jums, ser, daudz mīļu vārdu un šo par piemiņu, — un viņš pasniedza Martinam gredzenu.

—   Briljanti! — Martins noteica, skūpstot gredzenu, — būsim taisnīgi — devējas, ne briljantu dēļ, — un uzmaucot to mazajā pirkstiņā. — Skaisti briljanti, Mark! Mans vectēvs ir liels savādnieks. Jādomā, ka tā ir viņa dāvana.

Markam Teplijam bija skaidrs kā diena, ka Merija pati nopirkusi gredzenu, lai viņa bezrūpīgajam sarunu biedram būtu kas vērtīgs līdzi, ja rastos vajadzība. Lai gan Martina pirkstā zaigojošā dārguma vēsture Markam bija tikpat maz pazīstama kā pašam Martinam, tomēr

Marks bija tik cieši pārliecināts, ka Merija izdevusi par šo pirkumu visus savus ietaupījumus, it kā pats būtu palīdzējis noskaitīt naudu. Viņas iemīļotā jaunekļa dīvainā neattapība šai sīkajā gadījumā tūliņ modināja Markam domas par šās īpašības īstajiem pamatiem un celoņiem, un kopš šā brīža viņam kļuva pilnīgi skaidrs Martina rakstura galvenais vilciens.

—   Viņa ir visu to upuru cienīga, ko esmu nesis, — Martins sacīja, sakrustojis rokas un vērdamies kamina pelnos, it kā rezumējot savas pārtrauktās domas. — Pilnīgi cienīga. Nekādas bagātības, — te viņš paberzēja zodu un mirkli apsvēra, — nespētu mani atalgot, ja man būtu jāzaudē tāda būtne. Nemaz jau nerunājot par to, ka, Cenzdamies pēc viņas mīlestības, es sekoju pats savām tieksmēm un izjaucu citu egoistiskos plānus, kuriem uz tiem nebija nekādu tiesību. Viņa ir pilnīgi visu to upuru cienīga, kurus esmu nesis, pat vairāk nekā cienīga. Tā tas ir. Neapšaubāmi!

Varbūt šīs pārdomas sasniedza Marku Tepliju, lai gan nebūt nebija tā ausīm domātas, kaut ari izrunātas diezgan skaļā balsī. Šā vai tā, bet viņš stāvēja, raugoties Martinā ar tik neaprakstāmu un visai sarežģītu sejas izteiksmi, kamēr Martins atjēdzās un uzmeta viņam skatienu; tad Marks novērsās un steigšus saka gatavoties ceļam, neizdvesdams nevienu skaņu, tikai smaidīdams sevišķi drūmu smaidu, taču pēc viņa sejas vaibstīšanās un lūpu kustības varēja noprast, ka viņš atvieglo sirdi ar iemīļoto vārdu:

—   Jautra būšana!

XV NODAĻA AR PIEDZIEDĀJUMU «LAI DZĪVO KOLUMBIJA!».

Tumša, necaurredzama nakts; cilvēki sildās gultās vai spiežas tuvāk ugunij; trūkums, ko žēlsirdība atstājusi bez patvēruma, drebinās ielu stūros; torņi vēl dun, jo nule tikai rimušās skanēt zvanu mēles pēc gaudīgā vēstījuma: «Pirmā stunda!» Zemi sedz sēru auts kā pec vakarējām bērēm; tumšu koku kopas skumji vēdina milzīgus sēru plīvurus; viss norimis, viss klusē, iegrimis dziļā miegā, izņemot trauksmīgos mākoņus, kas slīd gar mēnesi, un izmanīgo vēju, kas dzenas tiem pakaļ pa zemi, te pieplokot un ieklausoties, te metoties tālāk, eaukstinot lapas, te sastingstot uz vietas, te zogoties uz priekšu kā indiānis pa pēdām.

Kurp gan tik aši traucas mākoņi un vējš? Ja tie līdzīgi ļauniem gariem steidzas uz kādu tumsas spēku sapulci, tad kādos tuksnesīgos klajumos notiek šo štiehiju apspriede un uz kurieni tās joņo savā baismīgajā līksmē?

Uz šejieni! Arā no šaurā sprosta, ko sauc par zemi, ūdeņu plašajā klaidā. Te tie trako, auro, svilpo un gaudo cauru nakti. Te atplūst dobjas balsis no alām tās mazās saliņas krastos, kura tik mierīgi dus tūkstošiem jūdžu atstatumā neganto viļņu vālos; šīm balsīm pretim laužas viesuļi no nezināmiem pasaules klajiem. Te tie plosās bez valda, cīnās un trako, kamēr jūra, iesvēlusies tādā pašā negantībā, sāk plosīties vēl šausmīgāk, un tad visapkārt ir viens vienīgs ārprāts.

Aizvien tālāk, tālāk un tālāk pa bezgalīgiem, sabangotiem plašumiem traucas gari, līgani vāli. Kalni un bezdibeņi te parādās, te izzūd, un tur, kur nupat slējās kalns, atveras bezdibenis, un pēkšņi viss pārvēršas brūkoša ūdens virdošajā blāķī. Vajāšana un bēgšana, nikna viļņu atbrāzma, mežonīga cīņa — un viss izšķīst putās, kas baigi balsnī nakts melnumā. Aizvien tālāk, tālāk un tālāk, nepārtraukti mainot ir vietu, ir krāsu, nepastāvīgi visā, izņemotmūžīgu cīņu, traucas viļņi, aizvien melnāka tumst nakts, aizvien trakāk gaudo vēji, aizvien draudīgāks un apdullinošāks grand miljoniem balsu rēciens pār okeānu, kad pēkšņi vētras auros ielaužas negants brēciens: «Kuģis!»

Tas dodas uz priekšu, varonīgi cīnīdamies ar stiebiju; tā slaidie masti liecas, no viļņu triecieniem dreb apšuve; tas dodas uz priekšu, te izsliedamies viļņu krēpēs, te krizdams ūdeņu aizās, kā paslēpdamies uz mirkli no jūras dusmām; un vētras balsis gaisos un ūdeņos auro vēl negantāk: «Kuģis!»

Un tomēr tas traucas tālāk; un, izdzirdējuši šo brēcienu, saniknotie viļņi paceļ sirmās galvas un slejas cits pār citu, lai pabrīnītos par šo pārdrošību, un, ciktāl vien tumsā var saredzēt uz klāja stāvošie jūrnieki, tie drūzmējas ap kuģi, gremdē cits citu un brāž atkal šurp, draudīgas ziņkāres dzīti. Tie sašķist augstu virs kuģa un rēc, un plosās visapkārt; un, dodot vietu citiem, tie pazūd vaidot un sairst pīšļos neauglīgās dusmās. Un tomēr kuģis varonīgi traucas uz priekšu. Un, kaut gan visu nakti ap to drūzmējas nemierīgie kaujas pulki un rīta ausma atsedz bezgalīgu .mutuļojošu ūdeņu klaidu, kas nemitīgi brūk virsū kuģim, — tas tomēr dodas uz priekšu, blāvu uguņu apgaismots, un ļaudis kajitēs guļ, it kā postošā stichija nelūkotos iekšā pa katru spraugu un katru šuvi un noslīkušo jūrnieku kaps, ko klāj tikai dēlis, nebūtu atviezis zem kājām bezdibenīgas dzīles.

Guļošo pasažieru pulkā atradās arī Martins un Marks Teplijs, iegrimuši smagā miegā, neparastās kustības nogurdināti, nejuzdami kajites smacīgo gaisu un viļņu bangošanu. Bija jau gaiša diena, kad Marks pamodās, kā pa miglu atcerēdamies sapni, it kā būtu iegulies gultā ar četriem pīlāriem, kura pa nakti apgāzusies ar kājām uz augšu. Tam visam tomēr bija vairāk pamata, nekā Marks domāja, jo pirmais, ko viņš pamodies ieraudzīja, bija viņa paša pēdas, kas lūkojās lejup, kā viņš vēlāk stāstīja, saslējušās gandrīz perpendikulāri.

—   Nu, — Marks ierunājās, ieņēmis beidzot sēdošu stāvokli pēc ilgas un panākumiem nabagas cīņas ar kuģa šūpošanos, — šī ir pirmā reize manā mūžā, kad esmu nostāvējis visu nakti uz galvas.

—   Nevajadzēja gulties ar galvu uz aizvēja pusi, — norūca kāds pasažieris savā guļvietā.

—   Uz kādu pusi? — Marks pārjautāja.

Pasažieris atkārtoja savu piezīmi.

—   Labi, citreiz tā vairs nedarīšu, — Marks sacīja, — vispirms paskatīšos kartē, kur tā pati aizvēja puse atrodas. Bet pagaidām varu dot jums un visiem citiem saviem draugiem padomu: nelikties gulēt uz kuģa.

Pasažieris īgni noburkšķēja par piekrišanas zīmi, apgriezās uz otriem sāniem un uzvilka segu pāri galvai.

—    Jo, — misters Teplijs sāka attīstīt savu domu monologā, pazeminājis balsi, — otras tik trulas radības kā jūra nekur neuzies. Tā nekad nezina, ko ar sevi iesākt, l ai nav ar ko nodarbināt prātu, jo galvā viens vienīgs lnkšums. Taisni kā baltie lāči zvērudārzā: groza tik galvas uz visām pusēm un nevar rimties ne brītiņu, — un tas viss aiz viņu neiedomājamā stulbuma.

—   Vai jūs tas esat, Mark? — ievaicājās vārga balss no blakus guļvietas.

—   Tas ir viss, kas palicis no manis pāri, ser, pēc šitādas divu nedēļu kratīšanas. Pie šāda mušas dzīves veida — jo, kopš esmu uz kuģa, es pastāvīgi tvarstos pie kaut kā vai guļu ar kājām gaisā — un tik maz ēdot un to pašu vēl atdodot atpakaļ, no manis maz kas palicis. Bet kā jūs jūtaties šorīt, ser?

—   Sliktāk vairs nevar justies, — Martins errīgi atbildēja. — Fui! Patiešām nejēdzība!

—   Jo vairāk goda mums, — Marks nomurmināja, spiezdams roku pie sāpošās galvas un lūkodamies apkārt ar greizu smīnu. — Tas ir liels mierinājums. Jo vairāk goda tam, kas te nezaudē dūšu. Tikums ir balva pati par sevi. Jautrība tāpat.

Markam bija taisnība tai ziņā, ka ikviens pasažieris, kas bija pratis saglabāt labu omu daudzinātā ātrbraucēja pasta tvaikoņa «Skrūve» trešajā klasē, varēja pateikties par to vienīgi pats sev un veda sev līdzi dzīvesprieku, tāpat kā uzturu, bez jebkādas tvaikoņa īpašnieku līdzdarbības vai palīdzības. Tumšā, zemā, smacīgā kajite, kam gar sienām stiepjas guļvietu rindas, bāztin piebāzta ar vīriešiem, sievietēm, bērniem dažādās trūkuma un slimību stadijās, jau vispār nemēdz būt nekāda jautrā sapulcēšanās vieta, bet, kad tā ir tā pārblīvēta (un «Skrūves» trešajā klasē tas notika ik reizes, kad tā devās uz Ameriku), ka matrači un gultas drēbes klāj visu grīdu, izslēdzot jebkurus priekšstatus par ērtībām, tīrību un pieklājību, — šāda kajite drīzāk var veicināt patmīlības un asuma attīstību nekā palīdzēt mīkstināt raksturu. Marks to sajuta, apskatījies visapkārt, un viņa labais noskaņojums attiecīgi pastiprinājās.

Te bija angļi, īri, velsieši un skoti, ikviens ar savu trūcīgo lēta uztura krājumiņu un nonēsātām drēbēm un gandrīz visi ar bērniem. Te bija bērni visādos vecumos, no zīdaiņa līdz pinkainai skuķei, kas šķilās gandrīz tikpat ilgu mūžu nodzīvojusi kā viņas māte. Šai šaurajā krātiņā ietilpa visāda veida tēvzemes posts, ko rada nabadzība, slimības, trimda, bēdas un ilgs brauciens vētras laikā; un tomēr šai posta šķirstā bija nesalīdzināmi mazāk žēlabu un ķīviņu un nesalīdzināmi vairāk savstarpējas palīdzības un laipnības nekā daudzās greznās zālēs.

Marks pārlaida kajitei sērīgu skatienu, bet tad viņa seja tapa gaišāka. Tur vecmāmuļa iežūžoja slimu mazuli, šūpodama to uz rokām, kas bija izdilušas teju pat līdz mazuļa rociņu apmērierft, tur nabaga sieviete ar zīdaini klēpī lāpīja drēbītes otram bērnam un mierināja trešo, kas rāpās pie viņas pa grīdu, nošļūcis no guļai paklātajām lupatām; tur vecīši tūļīgi noņēmās ar sīkiem mājturības darbiem un būtu izskatījušies smieklīgi, ja nebūtu redzams viņu labais nodoms un cildenais mērķis; un tur bija melnīgsnēji puiši, īsti milži, kas apveltīja apkārtējos ar maziem pakalpojumiem tik mīļi, kā tas drīzāk piederētos labiem rūķīšiem. Pat idiots kajites kaktā, kurš mēdza augu dienu sēdēt vaibstīdamies, centās atdarināt cik spēdams visu, ko noskatījās, un sita knipjus, lai uzjautrinātu raudošu bērnu.

—   Pag, pag, — Marks sacīja, pamādams sievietei, kas netālu no viņa ģērba trīs bērnus, un smaidīdams aizvien platāku smaidu, — dodiet man vienu no tiem jaunekļiem, es viņu nomazgāšu, kā pienākas.

—   Labāk būtu, ja jūs parūpētos par brokastīm, nevis par cilvēkiem, kam nav ar jums nekāda sakara, — Martinš ieērcināts aizrādīja.

—   Nekas, — Marks atsaucās, — par to viņa parūpēsies. Tā ir lieliska darba sadalīšana, ser. Es nomazgāšu viņas puikas, un viņa tikmēr uzvārīs tēju. Es nekad neesmu pratis uzvārīt tēju, bet nomazgāt puiku prot katrs.

Kalsnā un slimīgā sieviete izjuta un saprata Marka labsirdību, un tas nebija nekāds brīnums, jo katru nakti viņu sedza Markamētelis, kamēr viņš pats gulēja uz kailiem dēļiem, apsedzies ar pledu. Taču Martins, kurš reti cēlās augšā no guļvietas un gandrīz nemaz neredzeja, kas notiek apkārtnē, noskaitās par šādu aplamu valodu un izpauda savu īgnumu nepacietīgā vaidā.

—   Tā jau tas ir, protams, — Marks noteica, tik aukstasinīgi sukādams bērnam matus, it kā būtu dzimis par frizieri.

—   Par ko jūs runājat? — Martins uzprasīja.

—   Par to, ko jūs nupat sacījāt, — Marks atbildēja, — vai gribējāt sacīt, tik drūmi izpaužot savas jūtas. Es jums pilnīgi piekrītu, ser. Viņai patiešām grūta dzīve.

—   Kāpēc grūta?

—   Laisties ceļā vienai pašai ar šādu mazgadīgo kravu, braukt pie vīra tādu pasaules gabalu un tadā gadalaikā! Ja nevēlaties, lai jums ziepes izkož acis, jaunais cilvēk, — misters Teplijs aizrādīja otram knauķim, ko pašlaik mazgāja, — tad taisiet tās ciet.

—   Kur tad viņa sastapsies ar vīru? — Martins žāvādamies jautāja.

—   Kā lai jums to pasaka, — misters Teplijs pazemināja balsi, — baidos, ka viņa pati to nezina. Cerēsim, ka viņi nepārmisies ceļā. Pēdējo vēstuli tam viņa sūtījusi caur laipnu roku, un tā īsti skaidri starp viņiem nekas nav norunāts; un, ja nu viņa neieraudzīs vīru krastā mājam ar mutautiņu, kā tas redzams uz bildēm dziesmu krājumos, tad, pēc manām domām, viņas sirds to neizturēs.

—   Ko tad, pie velna, šī sieviete domāja, kad sēdās kuģī? — Martins izsaucās.

Misters Teplijs mirkli palūkojās Martinā, kas gulēja, bezspēcīgi izlaidies, un tad ļoti -mierīgi atbildēja:

—   Jā, nudien, par ko viņa domāja? Ej nu sazini! Vīrs jau divi gadi kopš aizbraucis, pati dzīvojusi trūkumā un vientulībā un tikai gaidījusi, kad atkal satiksies. Jocīgi gan, kā viņa tikusi uz kuģa! Taisni brīnums! Jādomā, drusku ķerta. Citādi tas nav izskaidrojams.

Jūras slimība bija pārāk novārdzinājusi Martinu, lai viņš spētu ko atbildēt vai vismaz vērīgāk ieklausītos. Un, tā kā tobrīd sieviete, par ko abi bija runājuši, ienāca ar karstu tēju, saruna vairs netika atjaunota, un misters Teplijs, sakārtojis pēc brokastīm Martina gultu, devās uz klāja nomazgāt brokasta traukus, kas sastāvēja no divām ceturtdaļlitra skārda krūzītēm un bārdas skūšanai lietotā trauciņa no tā paša metala.

Šeit pienākas aizrādīt, ka Marks Teplijs cieta ne mazāk no jūras slimības kā jebkurš cits pasažieris, turklāt viņam piemita sevišķas dāvanas apdauzīties pie vismazākās izdevības un apmest kūleiri, līdzko kuģis sašūpojās. Taču, apņēmies «neblamēties» visnelabvēlīgākajos apstākļos, kā viņš pats mēdza sacīt, viņš tapa par trešās klases pasažieru možuma avotu un, juzdamies slikti, nebūt nekautrējās atiet sānis un tad atgriezies mierīgā garā atsākt pārtraukto sarunu, it kā nekas nebūtu noticis un viss noritētu tieši pēc priekšrakstiem.

Nevarētu sacīt, ka, atlabis no slimības, viņš būtu kļuvis jautrāks un labsirdīgāks, jo šīm viņa īpašībām būtu grūti kaut ko pielikt, tikai tagad viņš jo rosīgāk palīdzēja vārgākajiem un nodarbojās ar tiem jebkurā laikā. Ja nomākušajās debesīs pavīdēja kāds saules stars, Marks metās kajitē un drīz vien parādījās vai nu ar kādu sievieti uz rokām, ar pusduci bērnu, ar sirmgalvi vai ar matraci, ar kastroli vai grozu — vārdu sakot, ar šādu vai tādu dzīvu vai nedzīvu priekšmetu, kam, pēc viņa domām, svaigs gaiss nāktu par labu. Ja dienas vidū pagadījās kāda stundiņa skaidra laika un veda kārdināšanā tos, kas gandrīz nemaz nebija pametuši kajiti, ierāpties laivā vai pagulēt uz starpklāja, vai ko iekost, tad to vidū noteikti atradās misters Teplijs: viņš te izdalīja sālītu gaļu ar sausiņiem vai pa malciņam groka, te ar savu kabatas nazi grieza gabaliņos ēdamo bērniem, lai tiem būtu vieglāk iebaudīt, te lasīja priekšā cienījama vecuma avīzi, te dziedāja izmeklētai sabiedrībai senu, jautru dziesmu, te rakstīja vēstules uz dzimteni tiem, kas neprata rakstīt, te dzina jokus ar matrožiem, te tikko paglābās no pārvelšanās pār bortu, te iznira sprauslādams no šļakatu virpuļa, te sniedza kādam palīdzīgu roku — vārdu sakot, allaž gādāja par vispārēju uzjautrināšanu. Vakaros, kad uz klāja iekūra uguni mājturības vajadzībām un dzirkstis spietiem šaudījās starp takelažu un buru klāstu, draudot kuģim ar bojā eju ugunsgrēkā, ja gaisa un ūdens stiehijām neizdotos to iznīcināt, tad misters Teplijs tur bija klāt kā likts un, novilcis svārkus un atbraucījis krekla piedurknes lidz elkoņiem, veica visādus pavāra pienākumus, gatavojot visneparastākos ēdienus, sniedzot padomus kā vispār atzīta autoritate un palīdzot ikvienam novest līdz galam daudz ko tādu, kas citādi nemaz nebūtu ne paveikts, ne iecerēts. īsi sakot, vēl nekad uz daudzinātā ātrbraucēja pasta tvaikoņa «Skrūves» klāja nebija braukusi tik populārā personība kā Marks Teplijs, un vispārējā apbrīnošana sasniedza tādus augstumus, ka Marks sākp nopietni šaubīties, vai ir kāds nopelns būt jautram tik iepriecinošos apstākļos.

—   Ja tas tā turpināsies, — Teplijs prātoja, — tad, cik varu spriest, starp «Skrūvi» un «Pūķi» nebūs nekādas lielas starpības. Kur nu paliek mani nopelni? Tā vien šķiet, ka liktenis būs nolēmis nolīdzināt man jebkuru ceļu.

—   Labi, Mark, bet kad tas viss beigsies? — ievaicājās Martins, pie kura guļvietas tika cilāti šie apsvērumi.

—   Stāsta, ka vēl nedēļu, ser, — Marks atbildēja, — un tad mēs būšot ostā. Tvaikonis patlaban uzvedas diezgan godīgi, cik tas vispār tvaikonim iespējams, ser; nedomāju, ka tā būtu sevišķi liela uzslava.

—   Es arī tā nedomāju, — Martins novaidējās.

—   Jūs justos daudz labāk, ser, ja celtos augšā, — Marks piezīmēja.

—   Un parādītos lēdijām un džentlmeņiem uz klāja kopā ar ubagiem, kas saslānīti šai smirdošajā peklē, — Martins atteica, sarūgtināti uzsverot ik vārdu. — Bez šaubām, no tā man kļūs daudz labāk!

—   Es, paldies dievam, nevaru no pieredzes spriest par to, ko džentlmeņi jūt, — Marks piezīmēja, — bet, manuprāt, ser, džentlmenim jājūtas šeit lejā sliktāk nekā ārā, svaigā gaisā, it īpaši, ja pirmās klases lēdijas un džentlmeņi zina par viņu tikpat daudz, cik viņš par tiem, un diezin vai lauzīs tik daudz par viņu savas galvas. Es, protams, domātu tā.

—   Tādā gadījumā varu jums sacīt, — Martins aizrādīja, — ka jūs kļūdītos un kļūdāties arī patlaban.

—   Pilnīgi iespējams, ser, — Marks atbildēja nesatricināmi labā omā. — Tas man bieži atgadās.

—    Un gulēt šeit! — Martins izsaucās, atsliedamies uz elkoņa un pikti vērdamies savā pavadonī. — Vai jūs domājat, ka tas kāds prieks?

—   Nevienā trakonamā visā pasaulē, — misters Teplijs sacīja, — neatradīsies neviens pustrakais, kas to uzskatītu par prieku.

—   Tad kāpēc jūs diendienā urdāt mani un kūdāt, lai ceļos augšā? — Martins noprasīja. — Es guļu tāpēc, ka nevēlos, lai vēlāk, labākos laikos, kāds iznirelis naudasmaiss norādītu uz mani kā uz cilvēku, kas braucis reizē ar viņu, bet trešajā klasē. Es guļu tāpēc, ka gribu noslēpt savus apstākļus un noslēpties pats, lai neierastos Jaunajā pasaulē ar pēdējā ubaga zīmogu. Ja es būtu varējis nopirkt pirmās klases biļeti, tad staigātu ar paceltu galvu kā visi pārējie. Bet, tā kā es to nevaru, tad slēpjos. Vai nu jums tas skaidrs?

—   Piedodiet man, ser, — Marks sacīja, — es nezināju, ka jums tas tā ķeras pie sirds.

—   Protams, ka jūs nezinājāt, — viņa saimnieks atbildēja. — Un kā lai jūs zinātu, ja es neesmu jums to teicis? Jums nav grūti, Mark, būt vienmēr labā omā un visur atrast sev laika kavēkli. Jums tas ir pat dabiski šādos apstākļos, turpretī man gluži otrādi. Vai patiešām jūs domājat, ka uz šā kuģa atradīsies kāds cilvēks, kas ceļojuma laikā būtu pārcietis pusi no tā, ko esmu pārcietis es? Vai tas ir iespējams? — viņš jautāja, piecēlies sēdus un lūkodamies Markā ar skumju izbrīnu.

Marks sarauca pieri vienās grumbās un, stipri piešķiebis galvu, sāka domāt par šo jautājumu, nojauzdams, ka atbildēt uz to būs gaužām grūti. Martins pats paglāba viņu no šās ķezas, atlaizdamies atkal gujus un ķerdamies pie grāmatas, ko līdz šim bija lasījis:

—   Kāda jēga uzstādīt jums tādu jautājumu, ja jums ar labāko gribu nav iespējams izprast manu vārdu būtību? Sataisiet man brendiju ar ūdeni, vēsāku un labi vāju, un padodiet sausiņu, jā, un pasakiet savai paziņai, par kuru es nemaz nejūsmoju kā par kaimiņieni, lai viņa nākamnakt mēģina apvaldīt savus bērnus tā, ka tie netrokšņotu kā pagājušo nakti, tad jūs būsiet labs cilvēks.

Misters Teplijs nekavējoties devās izpildīt šos rīkojumus un, jādomā, jutās visai pacilāts, tos pildot, jo vairākkārt klusībā nosprieda, ka «Skrūvei» ir lielas priekšrocības, salīdzinot ar «Pūķi», tāpēc ka uz tvaikoņa daudz grūtāk saglabāt labu omu. Viņš ari savā nodabā atzīmēja, ka galvenā priekšrocība izkāpšot krastā kopā ar viņu un pavadīšot viņu diendienā, taču, kas tika domāts ar šiem mierinājuma vārdiem, tas palika nezināms.

Tagad uz tvaikoņa klāja visi bija manāmi možāki; bija dzirdami apsvērumi, kādā dienā un pat kādā stunda tvaikonis ieradīsies Ņujorkā. Klājā drūzmējās daudz vairāk ļaužu nekā līdz šim un raudzījās pār bortu; ik rītus visi saslima ar mantu saiņošanas sērgu, taču vakarā tās atkal nācās izsaiņot. Tie, kam bija līdzi ieteikšanas vēstulēs, paziņas Amerikā vai noteikti nodomi doties uz zināmu vietu un stāties pie zināma darba, vai simt reižu dienā apsprieda savus plānus; tā kā šo pasažieru kategorija izrādījās visai maza apjoma, turpretī cilvēku bez noteiktām nākamības izredzēm bija stipri daudz, tad klausītājos palika viss lielais vairums, bet runātāji bija tikai daži. Tie, kas visu laiku bija slimojuši, atlaba, un pat veselie manāmi atžirga. Amerikānis no pirmās klases kajites, kurš visu ceļu bija tīstījies kažokādās un lietusmētelī, negaidot parādījās spožā, augstā, melnā cilindrā un vai nu pārcilāja mantas mazā gaišas ādas somiņā, kas saturēja visu viņa apģērbu, veļu, sukas, bārdasnazi, grāmatas, aproču pogas un citas lietas, vai arī soļoja pa klaju, sabāzis rokas dziļi kabatās un plati ieplētis nāsis, it kā jau ieelpodams brīvības gaisu, kas nes nāvi visiem varmākām un kas (nekādos pieminēšanas cienīgos apstākļos) nav ieelpojams vergiem. Kāds anglis, kuru visi turēja aizdomās, ka viņš aizlaidies no bankas, paķerot līdzi bez naudas skapja atslēgām vēl ko vērtīgāku, daiļrunīgi spriedelēja par cilvēka tiesībām un vienā laidā dungoja marseljezas motivu. Vārdu sakot, visu tvaikoni bija pārņēmis stiprs satraukums, un, patiešām, Amerikas kontinents bija tuvu, — tik tuvu, ka beidzot kādā zvaigžņotā naktī tvaikonis uzņēma loci un pēc dažām stundām jau noenkurojās līdz ritam, kad ieradīsies kuteris, lai aizvestu pasažierus uz krastu.

Kuteris ieradās, tiklīdz atausa rīts, un, pastāvējis kādu stundu, — pie kam šai laika sprīdī pat kutera kurinātāji radīja tik lielu interesi un ziņkāri, it kā tie būtu labie vai ļaunie gari, — pievāca visu dzīvo kravu, starp citiem arī Marku, kas vēl joprojām rūpējās par savu paziņu un tās trim bērniem, un Martinu, kurš šoreiz bija apģērbies kā parasti, tikai uzmetis vecu, notrieptu apmetni virs drēbēm, kamēr šķirsies uz visiem laikiem no saviem nesenajiem ceļabiedriem.

Kuteris ar ierīcēm uz klāja, kuras naski cilāja garas, tievas ķetnas, atgādināja kādu pirmsplūdu laiku bries-. moni vai daudzkārt palielinātu kukaini; tas aši šāvās pa skaisto līci, un braucēji drīz vien ieraudzīja augstienes, salas un garu, plakanu, tālu izstiepušos pilsētu.

— Tātad tā ir tā brīvības zeme? — misters Teplijs prātoja, lūkodamies tālumā. — Ļoti labi. Pilnīgi vienis prātis. Man tagad derēs kura katra zeme pēc tāda milzuma ūdens.

XVI NODAĻA. MARTINS IZKĀPJ NO DAUDZINĀTA ĀTRBRAUCĒJA PASTA TVAIKOŅA «SKROVE» ŅUJORKAS OSTĀ AMERIKAS SAVIENOTAJĀS VALSTIS. VIŅŠ IEMANTO VIENU OTRU PAZIŅU UN ED PUSDIENAS PANSIJĀ. ŠO NOTIKUMU SIKS APRAKSTS.

Jau tūliņ pašā brīvības zemes krastmalā varēja manīt zināmu satraukumu, jo iepriekšējā dienā bija notikušas kāda pašvaldības locekļa vēlēšanas, un, tā kā šādā priecīgā gadījumā politiskās kaislības mēdz uzliesmot visai spilgti, tad caurkritušā kandidata draugi, apņēmušies stāvēt un krist par dižajiem Vēlēšanu Nevainojamības un Uzskatu Brīvības principiem, bija pārlauzuši dažam labam rokas un kājas un ilgi trenkājuši kādu kaitīgu džentlmeni pa ielām ar nolūku iedauzīt tam galvaskausu. Šī sabiedriskā temperamenta labsirdīgā izpausme nebūtu tik sevišķi nozīmīga, ka pēc aizvadītas nakts spētu vēl laupīt kādam mieru, taču avīžu puikas to atkal atdzīvināja un iznēsāja pa visu pilsētu; viņi ne tikai piebrēca ar spalgajām balsīm visas pilsētas ielas un šķērsielas, ostas un kuģus, bet apsēda pat pienākošā tvaikoņa klājus un kajites, tā ka var sacīt — šo jauno pilsoņu leģioni sagrāba un iekaroja tvaikoni, iekams tas vēl bija ienācis ostā.

—   Pērciet šārīta «Ņujorkas Samazgu Bedri»! — brēca viens. — «Ņujorkas Tenku Vāceles» šārīta izlaidums! «Ņujorkas Mājas Spiegs»! «Ņujorkas Brīvprātīgais Denunciants»! «Ņujorkas Okšķeris»! «Ņujorkas Laupītājs»! «Ņujorkas Glūņa»! «Ņujorkas Skandalists»! Visas Ņujorkas avīzes! Pilnīgs ziņojums par demokrātu vakarējo patriotisko uzstāšanos! Vigi noslaucīti no zemes virsas! Pēdējā panama Alabamā! Interesants duelis ar nažiem Arkanzasā! Politiskie, komerciālie un sabiedriskie jaunumi! Sanāciet, sanāciet! Pērciet avīzes, pērciet avīzes!

—   Pērciet «Samazgu Bedri»! — brēca otrs. — Te ir «Ņujorkas Samazgu Bedre»! Divpadsmitais tūkstotis šodienas «Samazgu Bedres», vispilnīgākās ziņas par biržas kursiem, par kuģu pienākšanu un atiešanu, četras slejas ar ziņojumiem no provinces, pilnīgs misis Vaitas balles apraksts, kur bija sapulcējušās visas Ņujorkas skaistules un sabiedrības zieds, ar «Samazgu Bedres» sniegtiem intimiem sīkumiem par šo dāmu privāto dzīvi' Pērciet «Samazgu Bedri»! Pērciet divpadsmito tūkstoti «Ņujorkas Samazgu Bedres»! «Samazgu Bedre» atmasko Volstrītas bandu! «Samazgu Bedre» atmasko Vašingtonas, bandu! Vienīgi «Samazgu Bedres» sniegts ziņojums p; r valsts sekretārā brēcdšo noziegumu, ko viņš pastrādājis astoņu gadu vecumā un ko pret lielu samaksu atklājusi. viņa aukle! Pērciet «Samazgu Bedri»! Pērciet «Ņujorkas : Samazgu Bedri», divpadsmito tūkstoti, vesela sleja ar Ņujorkas iedzīvotāju dēkām, visi nosaukti pilnos vārdos! Raksts par tiesnesi, kas aizvakar tiesāja «Samazgu Bedri» par apmelošanu; «Samazgu Bedres» pateicība neatkarīgajiem zvērinātiem, kas to attaisnoja, un norādījums, kas tiem bija gaidāms notiesāšanas gadījumā! Pērciet «Samazgu Bedri», pērciet «Samazgu Bedri»! «Samazgu Bedre» vienmēr nomodā, «Samazgu Bedre» vienmēr sardzē; vadošā Savienoto Valstu avīze, divpadsmitais tūkstotis, spiestuve turpina darbu. Pērciet «Ņujorkas Samazgu Bedri»!

—   Pa šādiem apgaismības ceļiem laužas uz āru. manas tēvijas vētrainās kaislības, — ierunājās kāda balss Martinam gandrīz pie pašas auss.

Martins negribot apsviedās un ieraudzīja blakus kalsnēju džentlmeni melniem matiem, iekritušiem vaigiem, šaurām, mirkšķīgām ačelēm un dīvainu sejas izteiksmi — ne īsti īgnu, ne īsti bezkaunīgu, kā varēja likties pirmajā acu uzmetienā. Tuvāk ieskatoties, šo izteiksmi varētu raksturot vienīgi kā rupju viltību, jauktu ar augstprātību. Džentlmenis bija uzbāzis galvā lielu platmali, lai izskatītos pēc mācīta vīra, un sakrustojis rokas uz krūtīm, lai poza kļūtu iespaidīgāka. Viņš bija tērpies apvalkātos, zilos svārkos gandrīz vai līdz potītēm, īsās, platās biksēs tai pašā krāsā, izbalējušā, rūsganā vestē, no kuras spraucās ārā savazāta kruzuļota krekla priekša, cenzdamās pielīdzināties pilsoņu tiesībās citiem tualetes piederumiem un atbalstīt uz sava rēķina neatkarības deklarāciju. Džentlmenis bija pussēdus, pusguļus uzzvēlies uz kuģa malas, nevērīgi sakrustojis neparasti lielās kājas; ap viņa rokas locītavu bija aukla ar pušķīti, un auklā karājās resna nūja ar pamatīgu dzelzs smaili galā un prāvu apaļu dzelzs rokturi. Šādi tērptais džentlmenis pameta ar labo aci, uzrāva labo mutes kaktiņu un atkārtoja ar sevišķi dziļdomīgu izskatu:

—    Pa šādiem apgaismības ceļiem laužas uz āru manas tēvijas vētrainās kaislības.

Tā kā viņš skatījās uz Martinu un tuvumā neviena cita nebija, tad Martins, pieliecis galvu tuvāk, ierunājās:

—   Jūs laikam gribat aizrādīt uz …

—   Uz mūsu racionalās brīvības balstu mūsu tēvijā, ser, kas liek nodrebēt visiem svešzemju apspiedējiem, — džentlmenis paskaidroja, norādot ar nūju uz neparasti netīru vienaci avīžu puiku. — Uz visas pasaules skaudības priekšmetu, uz cilvēces civilizācijās avangardu. Atļaujiet jautāt, ser, — viņš piemetināja, uzsitis pa klāju ar nūjas dzelzs smaili kā vīrs, kas necieš nekādus aplinku ceļus, — kā jums patīk mana tēvija?

—   Uz šādu jautājumu man grūti atbildēt, jo es vēl neesmu izkāpis krastā, — Martins sacīja.

—     Nu, domāju, ka jūs diezin vai cerējāt šeit ieraudzīt tādus nacionala uzplaukuma pierādījumus kā, piemēram, šos? — Viņš norādīja uz kuģiem ostās un tad apvilka plašu loku ar nūju, it kā ieslēdzot savā piezīmē arī gaisu un ūdeni.

—   Nudien, nezinu, — Martins atbildēja. — Jā. Šķiet, ka cerēju.

Džentlmenis uzmeta Martinam pazinēja skatienu un sacīja, ka viņam patīkot šāda politika. Tā esot pilnīgi dabiska, viņš paskaidroja, un viņam kā filozofam esot patīkami vērot cilvēciskus aizspriedumus.

—   Redzu, ka jūs esat atvedis sev līdzi, ser, — viņš piezīmēja, pagriezies uz Martina pusi un atbalstījis zodu uz nūjas roktura, — parasto posta, trūkuma, gara tumsības un noziedzības kravu par dāvanu dižajai republikai. Labi, ser! Lai tos ved šurp veselām partijām no Vecās pasaules! Stāsta, kad kuģis taisoties grimt, žurkas to pametot. Manuprāt, šai sakāmvārdā daudz patiesības.

—   Šis vecais kuģis vēl kādu gadu noturēsies virs ūdens, — Martins sacīja ar smaidu, kam par cēloni daļēji bija džentlmeņa vārdi, daļēji viņa diezgan dīvainais runas veids, jo džentlmenis mēdza uzsvērt visus īsos un vienbalsiena vārdus, atstājot likteņa ziņā pā/ējos, laikam uzskatot, ka prāvāki vārdi var iztikt paši, bet sīkumiem nepieciešama pastāvīga uzraudzība.

—   Cerība, kā saka dzejnieks, ser, — noteica džentlmenis, — ir nule piedzimušas vēlēšanās barotāja.

Martins apstiprināja, ka arī viņam gadījies dzirdēt, it kā šim vadošajam tikumam nākoties veikt dažkārt tīri mājsaimnieciskus pienākumus.

—   Šai gadījumā viņa nespēs izbarot savu zīdaini, ser, gan jūs redzēsiet, — džentlmenis piemetināja.

. — To rādīs laiks, — Martins atbildēja.

Džentlmenis svarīgi pameta ar galvu un uzprasīja:

—   Jūsu uzvārds, ser?

Martins pateica.

—   Cik jums gadu, ser?

Martins pateica.

—   Kāda jūsu profesija, ser?

Martins pateica arī to.

• Kāds ir jūsu mērķis, ser?

—   Diemžēl, šai ziņā es nespēšu apmierināt jūsu ziņkāri, — Martins smaidot sacīja, — jo es pats to labi nezinu.

—   Vai patiešām? — džentlmenis nobrīnījās.

—   Jā gan, — Martins apstiprināja.

Džentlmenis pabāza nūju padusē un apskatīja Martinu no galvas līdz kājām visai cieši un vērīgi, ko vēl nebija iedomājies izdarīt. Nobeidzis apskati, viņš pastiepa labo roku un, paspiedis Martina roku, sacīja:

—   Es esmu pulkvedis Daivers, ser, «Ņujorkas Skandālistā» redaktors un izdevējs.

Martins uzklausīja viņa vārdus ar tādu cieņu, kādu prasīja tik interesants paziņojums.

—    «Ņujorkas Skandalists», ser, — turpināja pulkvedis, — ir šās pilsētas aristokratijas orgāns, — ceru, ka jums tas zināms.

—   Tātad šai pilsētā ir arī aristokrātijā? — Martins noteica. — No kā tā sastādās?

—   No prata, — atbildēja pulkvedis, — no prāta un tikumības. Un arī no nepieciešamā papildinājuma, kādu prasa šai republikā. No dolāriem, ser.

Martinam bija liels prieks to dzirdēt, un viņš vairs nešaubījās, ka drīz kļūs par liela vēriena kapitalistu, ja prāts un tikumība neizbēgami noved pie dolāru uzkrāšanās. Viņš jau dzīrās izteikt savu prieku par šo vēsti, kad viņu pārtrauca kuģa kapteinis, kas pienāca sasveicināties ar pulkvedi un, ieraudzījis uz klāja labi ģērbtu pasažieri (Martins bija atbrīvojies no apmetņa), sniedza roku ari tam. Martins tūliņ uzelpoja brīvāk, jo, lai gan šai laimīgajā zemē prāts un tikumi bija tik augstā godā, viņš būtu juties dziļi pazemots, ja tam vajadzētu parādīties pulkvedim Daiveram nožēlojamā kuģa tilpnes pasažiera lomā.

—   Nu, kapteini — sacīja pulkvedis.

—    Nu, pulkvedi! — izsaucās kapteinis. — Jums ir varen brašs izskats, ser. Jūs patiešām nevar pazīt, tas ir fakts.

—   Vai labs brauciens, kaptein? — pulkvedis painteresējās, pavilkdams kapteini sānis.

—     Neko nevar sacīt, diezgan pieklājīgs, ser, — atbildēja vai drīzāk nodziedāja kapteinis, kas bija dzimis Jaunajā Anglijā, — diezgan pieklājīgs, ievērojot vētru, ser.

—   Jā? — novilka pulkvedis.

—   Jā, tā ir, ser, — kapteinis apstiprināja. — Es tikko nosūtīju jums uz redakciju kuģa puiku ar pasažieru sarakstu, pulkvedi.

—   Varbūt jums ir vēl kāds kuģa puika, kaptein? — pulkvedis uzprasīja tādā tonī, kas nebija tālu no bardzības.

—   Kaut desmit, ja jums vajadzīgs, pulkvedi.

—   Viens vidēja apmēra zēns varbūt nonestu līdz redakcijai duci šampanieša, — pulkvedis domīgi sacīja.

—   Tātad jūs sakāt, ka brauciens bija tīri pieklājīgs, vai ne?

—   Jā, tā es saku, — skanēja atbilde.

—   Tas ir pavisam tuvu, akmens sviediena atstatumā, — pulkvedis turpināja. — Man ļoti patīkami, ka jūsu brauciens ir labi izdevies, kaptein. Nav liela nelaime, ja jums aptrūkušas litra pudeles. Zēns var atnest arī divdesmit četras puslitra pudeles un izstaigāties divas reizes. Tātad brauciens bija pirmšķirīgs, kaptein? Jā?

—   Pats tas labākais, kāds var būt, — kapteinis sacīja.

—   Man liels prieks, ka jums tā veicas, kaptein. Jūs varētu man aizdot pie reizes arī viļķi un pusduci glāžu. Lai kā bruņojas dabas spēki pret manas tēvijas lielisko pasta tvaikoni «Skrūvi», ser, — pulkvedis pagriezās pret Martinu un ar plašiem nūjas vēzieniem švīkāja klāju,

—  bet tas dodas tiklab turp, kā atpakaļ ar izcilu ātrumu!

Kapteinis, kuram šobrīd vienā kajitē ieturēja bagātīgas brokastis «Samazgu Bedre», bet otrā līdz nesamaņai dzēra labsirdīgā «Ņujorkas Tenku Vācele», laipni atvadījās no sava drauga pulkveža un aizsteidzās nosūtīt viņam šampanieti, labi zinādams (kā tas vēlāk izrādījās), ka tad, ja neizdosies iemantot «Skandalista» redaktora žēlastību, tas divdesmit četrās stundās nomelnos viņu ar visu tvaikoni treknā salikumā un vēl nozaimos viņa pirms divdesmit gadiem mirušās māmuļas piemiņu. Pulkvedis, palicis divatā ar Martinu, neļāva tam iet projām un piedāvājās izrādīt pilsētu aiz cienības pret angli, kā arī ieteikt viņu kādā pieklājīgā pansijā, ja Martins to vēlētos. Taču, iekams viņi darīs to visu, pulkvedis sacīja, viņš lūgtu Martinu parādīt godu «Skandalista» redakcijai un iztukšot tur pudeli šampanieša, ko pulkvedis speciāli atvedis no Eiropas.

Viss tas pauda tādu laipnību un viesmīlību, ka Martins labprāt deva savu piekrišanu, lai gan vēl bija agrs rīts. Tāpēc, aizrādījis Markam, kas enerģiski rosījās ap savu paziņu un tās trim bērniem, lai viņš, nokārtojis tās darīšanas un ticis galā ar bagažu, ierodas pēc turpmākiem rīkojumiem «Skandalista» redakcijā, Martins izkāpa krastā kopā ar jauno paziņu.

Viņi ar pūlēm izlauza ceļu caur grūtsirdīgu emigrantu pūli piestātnē, kas tur sēdēja uz saviem saiņiem un kastēm zem klajas debess tik apmulsuši, kā nokrituši no kādas citas planētas, un tad brīdi devās pa kustības pilnu ielu, kam gar vienu pusi stiepās piekraste ar kuģiem, bet gar otru gara virtene no spilgti sarkaniem ķieģeļiem mūrētu noliktavu un kantoru, ko rotāja tāds daudzums melnu izkārtņu ar baltiem burtiem un baltu izkārtņu ar melniem burtiem, kādu Martinam nebija gadījies redzēt pat tur, kur tām bija reižu piecdesmit vairāk telpas. Drīz viņi iegriezās šaurā ielā, tad vēl citās tikpat šaurās un beidzot apstājās pie nama, uz kura bija uzkrāsots lieliem burtiem «Ņujorkas S k a n d a l i s t s».

Pulkvedis, kas visu ceļu bija gājis ar pakausī atstumtu platmali, aiz svārku atloka aizbāztu roku un laiku pa laikam svarīgi nopurinājis galvu, kā tas piederas cilvēkam, kuru nomāc paša diženuma apziņa, uzveda Martinu pa tumšām un netīrām kāpnēm tādā pašā tumšā un netīrā istabā, kur bija kaudzēm samestu avīžu un izsvaidītu saburzītu sleju un rokrakstu. Šai telpā aiz nobružāta rakstāmgalda sēdēja kāda būtne ar apgrauztu spalvas galu mutē un ar lielām dzirklēm graizīja «Skandalista» numuru ķīpu; šī būtne bija tik smieklīga, ka Martinam vajadzēja savaldīties, lai saglabātu nopietnību, lai gan viņš zināja, ka pulkvedis Daivers nenolaiž no viņa acis.

Būtne, kas graizīja un drīksnāja avīzes, bija sīks, jauns ļoti zēniska izskata džentlmenis ar slimīgi bālu seju, kas daļēji varbūt izskaidrojama ar pastiprinātu domu darbību, daļēji ar pārmērīgi lietotu tabaku, ko viņš tobrīd enerģiski gremoja. Viņam bija atliekta apkaklīte un melna lente kaklasaites vietā; taisnie, apaļi apcirptie, plānie mati bija ne tikai gludi nolaizīti un atsukāti atpakaļ, lai izskatītos iespējami dzejiskāk, bet šur tur izrauti ar visām saknēm, tāpēc viņa lielā piere bija diezgan pūtaina. Viņam bija tā fasona deguns, ko skaudīgā cilvēce iedēvējusi par strupu, bet tā gals varen slējās uz augšu — it kā aiz augstprātības. Uz šā jaunā džentlmeņa augšlūpas vīdēja rudu pūku aizmetņi, taču tik vārgi, ka ar visām pūlēm veicināt to augšanu vairāk atgādināja nule apēstas piparkūkas pēdas nekā nākamo ūsu pazīmes; tas vēl vairāk uzsvēra džentlmeņa acīm redzamo jaunumu. Viņš bija dziļi iegrimis darbā. Ik reizi, kad viņš noklikšķināja dzirkles, viņa žokļi arī izdarīja attiecīgu kustību, kas piešķīra viņam visai draudīgu izskatu.

Martins, daudz nedomājot, nosprieda, ka tas laikam ir pulkveža Daivcra dēls, ģimenes cerība un nākamais «Skandalista» balsts. Viņš jau gribēja sacīt pulkvedim, cik patīkami redzēt puisēnu, kas visā bērnības nevainībā tēlo redaktoru, kad pulkvedis, pārtraucot viņu, lepni paziņoja:

—  Mans militarais korespondents, ser, misters Dželersons Briks!

Dzirdot šos negaidītos vārdus, Martins taisni salēcās, apzinādamies, kādu neizlabojamu kļūdu viņš nupat būtu izdarījis.

Misters Briks šķitās glaimots, ka modinājis tādu iespaidu svešiniekā, un spieda tam roku ļoti labvēlīgi, it kā liekot manīt, ka nav ko bīties — Briks viņu neapēdīs.

—  Es redzu, ka jūs jau esat dzirdējis par Džefersonu Briku, ser, — pulkvedis smaidot sacīja. — Anglija ir dzirdējusi par Džefersonu Briku. Eiropa ir dzirdējusi par Džefersonu Briku. Pagaidiet! Kad jūs izbraucāt no Anglijas?

—   Pirms piecām nedēļām, — Martins atbildēja.

—   Pirms piecām nedēļām, — pulkvedis domīgi atkārtoja, apsēzdamies uz galda un šūpodams kājas. — Tad atļaujiet jautāt jums, ser, kurš no mistera Brika tā laika rakstiem modinājis vislielāko niknumu parlamentā un Sent-Džeimsa pilī!

—   Goda vārds, — Martins iesāka, — es …

—   Man ir pamats domāt, — pulkvedis pārtrauca viņu, — ka jūsu zemes aristokrātiskās aprindas dreb, dzirdot Džefersona Brika vārdu. Man gribētos dzirdēt no jūsu mutes, ser, kurš viņa apgalvojums ir devis vissmagāko triecienu …

—   … simtgalvei korupcijas hidrai, ko ķēris saprāta šķēps un kas nu lokās pīšļos, mezdama asins strūklas līdz pašām debesīm, — misters Briks pabeidza citātu no sava pēdējā raksta, uzlikdams mazu zilas vadmalas cepurīti ar lakotu nagu.

—   Brīvības altari, Brik… — pulkvedis pateica priekšā.

— … vajag dažkārt slacināt ar asinīm, pulkvedi! — izsaucās Briks. Izrunājot vārdu «asinis», viņš griezīgi noklikšķināja dzirkles, it kā arī tās izrunātu «asinis», būdamas pilnīgi vienis prātis ar viņu.

Tad abi apklusa, veroties Martinā un gaidot atbildi.

—   Zvēru pie savas dzīvības, — Martins sacīja, atguvis parasto aukstasinību, — es jums nespēju sniegt vajadzīgās ziņas, jo, patiesību sakot…

—    Pagaidiet! — pulkvedis uzsauca, stingri lūkodamies uz savu militāro korespondentu un mājot ar galvu pēc katra teikuma. — Tāpēc, ka jūs nekad neesat dzirdējis par Džefersonu Briku, ser. Tāpēc, ka jūs nekad neesat lasījis Džefersonu Briku, ser. Tāpēc, ka jūs nekad neesat redzējis «Ņujorkas Skandalistu», ser. Tāpēc, ka jūs nekā nezināt par tā vareno ietekmi uz Eiropas ministru kabinetiem. Jā?

—   Tieši to es gribēju sacīt, — Martins atzinās.

—   Aukstasinību, Džeferson! — pulkvedis svinīgi noteica. — Neiekaistie!! Ak jūs eiropieši! Bet nu iedzersim pa kausam vīna! — Un viņš norāpās no galda un izņēma no groza aizdurvē pudeli šampanieša un trīs glāzes.

—   Misters Džefersons Briks, ser, — pulkvedis sacīja, ieliedams Martinam un sev pa glāzei un pasniegdams pudeli misteram Brikam, — uzsauks tostu.

—   Labi, ser, — atsaucās militarais korespondents.

Jā jau jūs izšķīrāties par mani, tad man pienākas paklausīt. Lai notiek, ser! Uz «Skandalistu» un tā ieroču biedriem, uz patiesības avotu, kura ūdeņi melni, jo sastāv no tipogrāfijās krāsas, bet pietiekami dzidri, lai tanīs varetu atspoguļoties manas tēvzemes likteņi!

—   Uzmanību, uzmanību! — pulkvedis atsaucās ar lielu gandarījumu. — Vai mana drauga runa nav gleznaina?

—   Pat ļoti gleznaina, — Martins apstiprināja.

—   Te ir šārīta «Skandalista» numurs, ser, — pulkvedis pasniedza viņam avīzi. — Tur jūs atradīsiet Džefersonu Briku viņa posteni, civilizācijās un tikumu šķīstības cīnītāju avangardā kā vienmēr.

Pulkvedis atkal apsēdās uz galda. Misters Briks arī piesēdās uz šā mēbeles gabala stūra, un abi ķērās pie šampanieša. Viņi bieži vien pameta pa skatienam uz Martinu un saskatījās paši. Kad Martins nolika avīzi uz galda, kas notika jau pēc tam, kad otra pudele bija iztukšota, pulkvedis ievaicājās, kā Martinam patikusi avīze.

—   Šausmīgi daudz personīgu uzbrukumu, — Martins atbildēja.

Šķita, ka pulkvedim glaimoja šī piezīme; viņš izsacīja ceribu, ka tā tas arī turpmāk būšot.

—   Mēs te esam neatkarīgi, ser, — Džefersons Briks aizrādīja. — Mēs rīkojamies tā, kā mums patīk.

—   Spriežot pēc šā parauga, — Martins sacīja, — simtiem tūkstošu cilvēku ir atkarīgi un rīkojas tā, kā viņiem nepatīk.

—   Nu, tie pakļaujas Vistautas Vadītāja varenajai iedarbībai, ser, — pulkvedis Daivers noteica. — Gadās, ka tie sadumpojas, taču visumā mums ir liela ietekme uz mūsu pilsoņiem ir sabiedriskā, ir privātā dzīvē, kas ir viens no mūsu zemes izglītojošiem iestādījumiem, tāpat kā…

—   Tapat ka nēģeru verdzība, — misters Briks papildināja.

—   Pavisam pareizi, — pulkvedis apstiprināja.

—   Piedodiet, — Martins pēc nelielas vilcināšanās ierunājās, — es vēlētos jautāt sakarā ar jūsu avīzē minētu gadījumu, — vai bieži šis Vistautas Vadītājs nodarbojas — nezinu, ka izsacīties, lai neaizvainotu jūs — ar viltojumiem? Piemēram, ar vēstuļu viltošanu, — viņš turpināja, redzēdams, ka pulkvedis paliek pilnīgi nesatricināms un mierīgs, — pie kam viņš vēl apzvēr, ka tās rakstījuši dzīvi cilvēki dažādos laikos?

—  Jā, seri — pulkvedis atbildēja. — Šad un tad tā notiek.

—  Bet tie vadāmie? Kā tie rīkojas šādā gadījumā? — Martins taujāja.

—   Pērk avīzes, — pulkvedis atteica.

Misters Džefersons Briks nospļāvās un iesmējās: nospļāvās sulīgi, iesmējās atzinīgi.

—  Viņi tās pērk simtiem tūkstošu, — pulkvedis nobeidza. — Mēs esam atjautīgi ļaudis un protam cienīt izveicību.

—  Vai tad viltošana amerikāniski saucas izveicība? — Martins brīnījās.

—   Nu! — pulkvedis noteica. — Amerikāņi par izveicību dēvē daudz ko tādu, kam jūs piešķirat citu nosaukumu. Toties jums Eiropā saistītas rokas. Mums ne.

«Un to jūs dažkārt labi izmantojat!» Martins nodomāja. «Turklāt bez sevišķām ceremonijām.»

—  Lai nu mēs lietotu kādu nosaukumu lietodami, — pulkvedis turpināja, pieliekdamies, lai ieveltu trešo tukšo pudeli kaktā pie pārējām, — taču viltojumu māksla nav šeit izgudrota, ser.

—   Es arī tā domāju, — Martins atbildēja.

—   Un citi izveicības veidi tāpat.

—   Izgudroti? Nē, es domāju, ka šeit gan ne.

—   Nu, redzat, — pulkvedis noteica, — to visu mēs esam saņēmuši mantojumā no Vecs pasaules. Tātad Vecā pasaule vainīga, nevis Jaunā. Un tagad, ja jums ar misteru Džefersonu Briku labpatiktos iziet pirmajiem, tad es aizslēgtu durvis.

Pareizi iztulkojis šos vārdus kā signālu doties ceļā, Martins kāpa lejup, sekojot militarajam korespondentam, kas visai cēli soļoja pa priekšu. Pulkvedis panāca viņus, un visi izgāja no «Skandalista» redakcijas uz ielas, pie kam Martins nekādi nevarēja izšķirties, vai cirst pulkvedim pļauku, ka tas iedrīkstējies tā ar viņu runāt,. vai noticēt, ka tas ar savu avizi ir viens no šās atjaunotās zemes teicamajiem iestādījumiem.

Bija skaidrs, ka pulkvedis Daivers, būdams pārliecināts par sava stāvokļa stabilitati un visā pilnībā pazīdams savu lasītāju, ļoti maz interesējās par to, ko par viņu domā Alartins vai kāds cits. Viņa sapiparotā prece bija domāta pārdošanai un tika pārdota; tūkstošiem lasītāju tikpat maz varēja pārmest viņam par savu patiku izvāļāties dubļos kā rīma pavāram par savu dzīvniecisko nesātību. Pulkvedim nekas nesagādātu lielāku prieku kā paziņojums, ka nevienā citā zemē viņam līdzīgs cilvēks nevarētu pastaigāties pa ielām, baudīdams savu panākumu augļus; tas būtu viņam lieks pierādījums, ka viņa darbs ir pa prātam valdošajai gaumei un ka viņš pats pieder pie likumīgām un nacionalām Amerikas īpatnībām.

Viņi nogāja vai veselu jūdzi pa skaistu ielu, kura, pēc pulkveža vārdiem, saucās Brodveja un, pēc mistera Džefersona Brika vārdiem, «cirta pāri visai pasaulei». Beidzot viņi iegriezās kādā no daudzajām sānielām, kas atdalījās no galvenās, un apstājās pie diezgan neizskatīga nama ar ribotiem aizvirtņiem, ar lieveni pie zaļajām ieejas durvīm, ar mietiņos uzdurtiem spožiem, baltiem izrotājumiem abās pusēs lievenim, kuri atgādināja pārakmeņojušos pulētu ananasu, ar iegarenu plāksnīti virs durvju āmuriņa no tā paša materiala, kur iegravēts uzvārds «Paukinšs», un četrām nevilšus ieklīdušām cūkām, kas skatījās iekšā pagraba stāvā.

Pulkvedis pieklaudzināja kā pašu mājas cilvēks, un kalpone īriete pabāza galvu pa otrā stāva logu, lai redzētu, kas klaudzina. Kamēr viņa paguva nonākt lejā, četrām cūkām bija jau piebiedrojušās vairākas paziņas no kaimiņu ielas, un tās visā barā omulīgi izlaidās renstelē.

—  Vai majors mājās? — pulkvedis uzprasīja, iedams iekšā.

—  Vai jūs domājat saimnieku, ser? — kalpone nedroši apvaicājās, kas lika domāt, ka šai mājā majoru atliku likām.

—   Saimnieks! — pulkvedis Daivers noteica, apstādamies un atskatīdamies uz savu militāro korespondentu.

—   O! Šīs pazemojošās angļu impērijas ierašas, pulkvedi! — izsaucās Džefersons Briks. — SaimnieksI

—   Kas šai vārdā slikts? — Martins jautāja.

—   Ceru, ka tas mūsu zemē nekad nav ticis lietots, ser, tas ir viss, — Džefersons Briks atbildēja, — izņemot gadījumus, kad šādi izsakās kāds gara tumsībā slīkstošs kalpojošs gars kā nupat redzētais, kam svešas mūsu iekārtas priekšrocības. Mums saimnieku nav.

—   Visi «īpašnieki», vai ne? — Martins secināja.

Misters Džefersons Briks sekoja «Ņujorkas Skandālistā» redaktoram-izdevējam, pametot Martinu bez atbildes. Martins gāja viņam nopakaļus un domāja, ka varbūt brīvie un neatkarīgie pilsoņi, kas bija atzinuši pulkvedi par savu «izrīkotāju», parādītu daudz vairāk cieņas brīvības dievietei, ja redzētu to tikai sapņos — kā Krievijas dzimtļaudis, guļot uz krāsnsaugšas.

Pulkvedis ieveda tos mājas sētas pusē, otrā stāva istabā, lielā un gaišā, bet neticami neomulīgā: tur bija vienīgi kailas sienas un griesti, lēts paklājs, ēdamgalds, kas vienmuļi stiepās no viena istabas gala līdz otram, un satricinošs daudzums krēslu ar pītiem sēdekļiem. Šās dzīru zāles dibenā atradās krāsns, kas atgādināja trīs uz gala nostādītas čuguna muciņas, savienotas savā starpā kā Siamas dvīņi; krāsni rotāja abās pusēs nolikti prāvi vara spļaujamtrauki. Krāsns priekšā, līgodamies šūpuļkrēslā, sēdēja iespaidīga apjoma džentlmenis ar platmali galvā; viņš kavēja sev laiku, spļaudams te traukā pa labi, te pa kreisi un stingri ieturēdams kārtību. Pusaudzis nēģeris nosmulētā, baltā vamzī krāva uz galda divās garās rindās nažus un dakšiņas, ik pa gabalam iestarpinādams krūzi ar ūdeni; turēdamies mielasta galdam vienā pusē, viņš pastāvīgi apraustīja ar netīrajām rokām vēl netīrāko galdautu, kas bija gluži nošķiebies un acīm redzot nebija kustinās kopš brokastīm. Gaiss bija ārkārtīgi sakarsēts un smacīgs; tanī jaucās šķebinoši zupas izgarojumi no tuvīnās virtuves ar aplinku mājieniem uz tabakas smirdoņu, kas kāpa augšup no jau minētajiem vara traukiem, tā ka nepieradušam cilvēkam cirta elpu ciet.

Džentlmenis šūpuļkrēslā bija uzgriezis viņiem muguru un, iegrimis savā intelektuālajā nodarbībā, nepamanīja viņus ienākam, kamēr pulkvedis, piegājis pie krāsns, raidīja arī savu devu spļaujamtraukā pa kreisi tieši tobrīd, kad majors — jo tas patiešām bija majors — dzīrās darīt to pašu. Majors Paukinss apturēja savu ieroču uguni un, pacēlis acis, izrunāja īpašā lēnīgā gurdumā — kā cilvēks, kas nav gulējis visu nakti (šo izteiksmi Martins jau bija novērojis arī pulkvedim un misteram Džefersonam Brikarn):

—   Nu, pulkvedi?

—   Te ir džentlmenis no Anglijas, major, — pulkvedis atbildēja, — viņš nodomājis apmesties šeit, ja cena būs viņam pa prātam.

—   Liels prieks jūs redzēt, ser, — majors noteica, sasveicinoties ar Martinu, pie kam viņa sejā nesakustējās ne muskulis. — Ceru, ka jūtaties pavisam labi, vai ne?

—   Labāk nemaz nav iespējams, — Martins apliecināja.

—   Diezin vai kur citur jūs justos tik labi, — majors turpināja. — Te jūs redzēsiet saules gaismu.

—   Man prātā, ka šad tad esmu redzējis to spīdam arī mājās, — Martins pasmaidīja.

—   Nedomāju vis, — skanēja majora atbilde. Viņš, protams, izrunāja šos vārdus stoiķa vienaldzībā, taču tik stingrā balsī, kas izslēdza jebkurus iebildumus. Tā atrisinājis šo jautājumu, viņš pastūma platmali sānis, lai būtu ērtāk pakasīt galvu, un ar laisku mājienu apsveicināja misteru Džefersonu Briku.

Majors Paukinss, džentlmenis no Pensilvanijas, bija apveltīts ar visai smagnēju galvaskausu un milzīgu, dzeltenu pieri; aiz šiem iemesliem bāros un citās atpūtai domātās iestādēs bija izplatīti uzskati, ka majors esot varen gudrs vīrs. Bez tam viņam piemita miegains skatiens un gurdas, gausas kustības, un viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem, kā mēdz sacīt, vajag lielas platības, lai tie varētu likt lietā savus spēkus. Taču, laizdams savu gudrību apgrozībā, viņš nemainīgi turējās pie likuma — izlikt uz letes visu preci, kas viņam bija (un pat vēl vairāk), un tas stipri ietekmēja viņa piekritējus. Acīm redzot tas iedvesa godbijību arī misteram Džefersonam

Brikam, kas izmantoja gadījumu, lai iečukstētu Martinam ausī:

—  Viens no pašiem ievērojamākajiem vīriem mūsu zemē, ser!

Tomēr nevajag domāt, ka majoram nebija cita pamata rēķināties ar vispārējo līdzjūtību un atbalstu kā vienīgi visu paša rīcībā esošo preču pārdošana vai iznomāšana. Viņš bija liels politiķis; viņa vienīgā devize attiecībā uz tiem pilsoņa pienākumiem, no kuriem atkarīga viņa tēvijas labā slava un gods, skanēja: «Iemērcis spalvu tintē, izsvītro visu un sāc no jauna!» Tāpēc viņu uzskatīja par patriotu. Komerciālos pasākumos viņš spekulēja ar apbrīnojamu drosmi. Vienkāršāk izsakoties, viņš prata visai izveicīgi blēdīties un varēja atvērt banku, noorganizēt aizņēmumu, nodibināt akciju sabiedrību spekulēšanai ar zemes gabaliem (nesot postu, nelaimi un nāvi simtiem ģimeņu) ne sliktāk par jebkuru citu izmanīgu nelieti Savienotajās Valstīs. Tāpēc viņu uzskatīja par veikalnieku, kas apveltīts ar panākumiem. Viņš bija spējīgs dienām ilgi slaistīties bāros, tarkšķēt par valsts lietām divpadsmit stundas no vietas, uzdzenot visiem neciešamu garlaicību, sagremojot un izsmēķējot visvairāk tabakas un izdzerot visvairāk ruma, punša, piparmētru groka, džina un kokteiļu nekā jebkura privātpersonā starp viņa paziņām. Tāpēc viņu uzskatīja par daiļrunātāju un tautas draugu. Vārdu sakot, majora ceļš veda uz augšu, viņš kļuva aizvien populārāks, un bija izredzes, ka viņu drīz ievēlēs Ņujorkas štata pārstāvju palatā vai pat sūtīs uz pašu Vašingtonu. Bet, tā kā cilvēka personīgā labklājība ne vienmēr iet rokrokā ar viņa patriotisko nodošanos sabiedriskiem darbiem un tā kā negodīgām machinacijām ir savi ziedu laiki un savi pagrimšanas laiki, tad majoru Paukinsu dažkārt piemeklēja neveiksmju periods. Taisni tāpēc pašlaik misis Paukinsa īrēja mēbelētas istabas, bet majors Paukinss vairāk «gurķojās» nekā darīja ko citu.

—  Jūs esat ieradies mūsu zemē, ser, lielas tirdznieciskas depresijas laika, — majors sacīja Martinain.

—   Satraucošas depresijas laikā, — papildināja pulkvedis.

—   Nepieredzētas krizes laikā, — piemetināja misters Džefcrsons Briks.

—   Ļoti bēdīgas vēstis, — Martins sacīja. — Ceru, ka tas nevilksies ilgi.

Martinam nebija ņe jausmas par Ameriku, citādi viņš būtu zinājis, ka Amerika allaž ir depresijas stāvoklī, pastāvīgi pārdzīvo nepieredzetu krizi un ka tas modina lielas bažas, ja grib ticēt katram atsevišķam pilsonim, un nekad nav bijis citādi, lai gan šie paši pilsoņi, barā ņemot, gatavi zvērēt pie evaņģēlija, ka tā ir pati ziedošākā un laimīgākā zeme, kāda vien pastāvējusi zem saules.

—   Ceru, ka tas nevilksies ilgi, — Martins atkārtoja.

—. Nu, — pulkvedis atbildēja, — domāju, ka mēs kaut

kā tiksim galā un viss beigsies labi.

—   Mēs esam elastīga valsts, — sacīja «Ņujorkas Skandalists».

—   Mēs esam jauni lauvas, — sacīja misters Džefersons Briks.

—   Mums piemīt spējas nepārtraukti atdzimt, — piezīmēja majors. — Vai neiedzersim pirms pusdienām malciņu rūgtā, pulkvedi?

Tā kā pulkvedis ar jo lielu dedzību atsaucās uz šo priekšlikumu, tad majors Paukinss ieteica doties uz tuvāko bāru, kas, viņa vārdiem runājot, atradās «tepat blakus». Viņš palūdza Martinu aprunāties ar misis Paukinsu par visiem jautājumiem sakarā ar istabu un uzturu, piezīmejot, ka Martinam būšot izdevība sastapt šo lēdiju pie pusdienām, kuras drīz vien pasniegšot, jo viņi ēdot pulksten divos un atlicis vairs tikai stundas ceturksnis. Te majors atcerējās, ka laiku nedrīkst zaudēt, ja grib iedzert malciņu rūgtā, un, netērējot lieki vārdus, devās pa durvīm ārā, ļaujot pārējiem rīkoties pēc saviem ieskatiem.

Kad majors piecēlās no šūpuļkrēsla krāsns priekšā, saviļņojot tveicīgo gaisu un tanī peldošos labsmaržīgos zupas izgarojumus, iesīkstējusī tabakas smaka vēl pastiprinājās, neatstājot vairs ne mazāko šaubu, ka tās izcelšanās avots ir šā džentlmeņa apģērbs. Patiešām, sekodams majoram bārā, Martins nekādi nevarēja atbrīvoties no domas, ka lielais un plecīgais majors ar savu gļēvumu un pagurumu atgādina vīstošu tabakas stādu un ka viņu vajadzētu izravēt kā nezāli no sabiedrības dārza, kas nāktu stipri vien par labu derīgiem stādiem, un izmest nezālei piederīgā vietā — atkritumu kaudzē.

Bārā viņi sastapa citas nezāles, kas (būdamas tikpat izslāpušas, cik netīras) bija dažā ziņā stipri nošļukušas un dažā ziņā stipri možas. Starp tām bija kāds džentlmenis, kurš, kā Martins uzzināja no sarunas, kas izraisījās pie glāzes rūgtā, šodien devās darīšanās uz Tālajiem Rietumiem uz veselu pusgadu, pie kam visas viņa mantas un bagaža sastāvēja no tāda paša spoža cilindra un tādas pašas gaišas ādas somiņas kā džentlmenim, kas brauca no Anglijas ar pasta tvaikoni «Skrūve».

Viņi gāja mājup bez kādas steigas — Martins rokrokā ar misteruDžefersonu Briku, majors ar pulkvedi pie sāniem pa priekšu, — kad pēkšņi netālu no majora mītnes viņi izdzirdēja negantas zvana šķindas. Tiklīdz zvans sasniedza viņu ausis, pulkvedis un majors metās skriet, uzauļoja kā neprātīgi pa kāpnēm un pazuda vaļējās durvīs, bet misters Džefersons Briks, izrāvis no Martina rokas savējo, kā drāztin aizdrāzās tai pašā virzienā un arī nozuda durvīs.

«Žēlīgais dievs!» Martins nodomāja. «Mājās ugunsgrēks! Tas droši vien ir trauksmes zvans!»

Taču nekur nebija redzami ne dūmi, ne liesmas, ne arī saskatāmas kādas ugunsgrēka pazīmes. Kamēr Martins šaubās stāvēja uz ietves, gar stūri apskrēja vēl trīs džentlmeņi, kuru sejas pauda šausmas un uztraukumu, uzjoņoja uz lieveņa, grūstīdami cits citu uz pakāpieniem, mirkli palauzās durvīs un tad iebruka iekšā kā šaudīgu roku un kāju kamols. Nespēdams ilgāk ciest neziņu, Martins metās viņiem pakaļ. Lai cik ātri viņš traucās, taču viņu noskrēja, pagrūda sānis un pašāvās garām vēl divi džentlmeņi, acīm redzot galīgi zaudējuši prātu aiz stipra uzbudinājuma.

—  Kur tas ir? — Martins aizelsies uzsauca nēģerim, kas pagadījās gaitenī?

—  Ēdamistabā, ser. Pulkvedis, ser, atstājis jums vietu blakus sev, ser.

—  Vietu! — Martins izsaucās.

Pie pusdienu galda, ser.

Martins mirkli blenza viņa un tad pēkšņi sāka smieties no visas sirds, uz ko nēģeris aiz iedzimtās labsirdības tin velēšanās izpatikt atbildēja tik neviltoti jautri, ka viņa robi atmirdzēja kā gaismas stars.

— Jūs esat patīkamākais cilvēks no visiem, ko esmu Aeit sastapis, — Martins sacīja, uzsizdams viņam pa muguru, — un saruna ar jums rada lielāku ēstgribu neka H'laze rūgtā.

To teicis, Martins iegāja ēdamistabā un apsēdās blakus pulkvedim, kas jau beidza pusdienot; viņš bija atslajis vielu Martinam, pieslienot krēslu,ar muguru pret galdu.

Ēdamistabā bija vesels bars-cilvēku — astoņpadsmit vai divdesmit. Tur bija piecas sešas dāmas, kuras sēdēja saspiedušās atsevišķā falangā. Naži un dakšiņas strādāja baismīgā ātrumā; sarunas gandrīz nemaz nebija dzirdamas; katrs ēda tā, it kā no ēšanas būtu atkarīga viņa dzīvības glābšana vai it kā rīt ap šo laiķu vajadzētu iestāties vispārējam badam, tā ka ir pēdējais laiks izpildīt dabas pirmo likumu. Putnu cepetis, kas bija gandrīz vai galvenais ēdiens šais dzīrēs, jo galda centrā atradās tītars, galos divas piles un pa vidu divas vistas, nozuda tādā ātrumā, it kā ikviens no šiem spārnotajiem radījumiem izmisumā šautos pats ar saviem spārniem ēdējiem taisni mutē. Austeres, sautētas un marinētas, lēktin lēca ārā no prāvajām bļodām un dučiem slīdēja klātesošo rīklēs. Viskodīgākie marinējumi, pat veseli gurķi, tika norīti kā plūmes, un neviens pat nesaviebās. Grūti sagremojamas barības grēdas kusa kā sniegs saulē. Tā bija svinīga un baismīga aina. Cilvēki, kas cieta aiz dažādām kuņģa kaitēm, rija barību gabaliem, nesagremojot, cenzdamies uzturēt nevis sevi, bet veselu baru lietuvēnu, kas viņiem sekoja pa pēdām. Izģinduši vīrieši ar plāniem, iekritušiem vaigiem cēlās no galda, neapmierinājuši savu ēstgribu ar grūti sagremojamo barību, un alkatīgi blenza uz cēpumiem. Ko diendienā pārdzīvoja misis Paukinsa, sēžot pie pusdienu galda, tas nav aptverams cilvēka saprašanai. Misis Paukinsai bija tikai viens mierinājums, proti, ka pusdienas nevilkās ilgi.

Tiklīdz pulkvedis bija beidzis ēst, kas notika, kamēr Martins vel gaidīja, kad viņam pasniegs tītara cepeti, viņš apvaicājās Martinam, ko tas domājot par pusdienu dalībniekiem, kas te salasījušies no visām Savienoto Valstu malām, un vai viņš nevēloties kaut ko uzzināt par tiem.

—   Sakiet, lūdzams, — Martins jautāja, — kas ir tā slimīgā meitenīte ar apaļām, izspiestām acīm, kura sēž otrpus galda? Es te neredzu nevienu personu, kas varētu būt viņas māte vai guvernante.

—   Vai jūs domājat dāmu zilā tērpā, ser? — pulkvedis uzsvērti noprasīja. — Tā ir mistera Džcfersona Brika dzīvesbiedre.

—   Nē, nē, — Martins atvairījis, — es domāju to mazo meitenīti, kas līdzinās lellei, — viņa sēž man taisni pretī.

—   Nuja, ser, — pulkvedis izsaucās, — tā pati jau ir Džefersona Brika dzīvesbiedre!

Martins pavērās pulkvedim acīs, bet tas bija gluži nopietns.

—   Mīļais dievs! Tad, man šķiet, drīzumā gaidāma kāda jauna Brika ierašanās pasaulē? — Martins vaicāja.

—   Divi jauni Briki jau ieradušies, ser, — pulkvedis atbildēja.

Cienījamā dāma pati izskatījās tik neticami līdzīga bērnam, ka Martins nevarēja nociesties, to nepateicis.

—   Jā, ser, — pulkvedis piezīmēja, — daži iestādījumi attīsta cilvēka dabu, bet daži savukārt aiztur tās attīstību. Džefersons Briks, — viņš pēc brītiņa piemetināja kā cildinājumu savam militarajam korespondentam, — ir viens no pašiem ievērojamākajiem cilvēkiem mūsu zemē, ser!

Šos vārdus viņš izrunāja gandrīz čukstot, jo izcilā personība, par ko viņi runāja, sēdēja Martinam otrā pusē.

—   Sakiet, lūdzams, mister Brik, — Martins uzrunāja viņu — drīzāk tāpēc, lai uzturētu sarunu, nekā aiz intereses par sarunas priekšmetu, — kas ir tas, — viņš gribēja teikt «jaunais», bet nosprieda, ka gudrāk būs nelietot tādu vārdu, — kas ir tas mazā auguma džentlmenis ar sarkano degunu!

Tas ir profesors Mullits, ser, — Džefersons atbildēja.

- Vai drīkstu jautāt, kas par profesoru?

- Pedagoģijas profesors, ser.

Kaut kas līdzīgs pasniedzējam skolā, vai ne? — M.ii lins iedrošinājās piemetināt.

Tas ir cilvēks ar augstiem tikumiskiem principiem, šim, un neparastiem talantiem, — militarais korespondents atbildēja. — Pēdējo prezidenta vēlēšanu laikā viņš bija atradis par nepieciešamu atmaskot savu tēvu, kas balsoja par pretinieka kandidatu, un publiski atteikties lio ta. Viņš ir uzrakstījis vairākus satricinošus pamfletus ir parakstu «Sturb», tas ir, Bruts no otra gala. Viņš Ir viens no visievērojamākajiem cilvēkiem mūsu zeme!

«To nu gan te laikam bez sava gala,» Martins nodomāja.

Turpinot taujāšanu, Martins uzzināja, ka pusdienās piedalās ne mazāk kā četri majori, divi pulkveži, viens ģoneralis un viens kapteinis, tā ka viņš neviļus nodomaja, cik bagātīgam jābūt virsnieku sastāvam amerikaņu zemessargos, un klusībā sāka prātot, vai virsnieki komandē cits citu un, ja ne, kur viņi ņem ierindniekus, l ikās, ka pie galda nav neviena cilvēka bez titula, jo tie, kam nebija militāru dienesta pakāpju, izrādījās vai nu doktori, vai profesori, vai eminences. Trīs visai barga izskata nepievilcīgi džentlmeņi bija ieradušies ar diplomātiskiem uzdevurtiiem no kaimiņu štatiem — viens finansu, otrs politiskās un trešais baznīcas lietās. Lēdiju pulku rotāja misis Paukinsa, ļoti taisni saslējusies, kaulaina un nerunīga, un kāda kliena vecmeita, pārliecināta sieviešu emancipaeijas piekritēja, kura propagandēja savus uzskatus, lasot lekcijas; pārējās bija pilnīgi bez jebkādām individuālām pazīmēm, tā ka ikviena varētu nostāties otras vietā un neviens to nepamanītu. Pie reizes jāsaka, ka no visiem klātesošiem, šķiet, tikai dāmas nepiederēja pie visievērojamākajiem cilvēkiem šai zemē.

Daži džentlmeņi, norijuši pēdējo kumosu, piecēlās un atstāja istabu cits pēc cita, pakavēdamies tikai uz mirkli krāsns tuvumā, lai atspirdzinātos pie spļaujamtraukiem. Citi, būdami rāmākas dabas, palika pie galda vēl veselu stundas ceturksni, kamēr cēlās augšā lēdijas, pēc kam to darīja visi.

—   Kurp viņi iet? — Martins iečukstēja ausī misteram Džefersonam Brikam.

—   Uz savām guļamistabām, ser.

—   Vai pēc pusdienām nav deserta vai sarunu? — ieteicās Martins, kam bija vēlēšanās izklaidēties pēc garā ceļojuma.

—   Mēs esam praktiski ļaudis, ser, mums nav laika tādām izpriecām, — skanēja atbilde.

Tā nu lēdijas atstāja ēdamistabu zosu gājienā. Misters Džefersons Briks un citi precētie džentlmeņi šai telpa atvadoties pamāja savām otrām pusēm ar galvu, un ar to šis jautājums bija izsmelts. Martins gan nodomāja, ka tas neesot diezin cik patīkams paradums, taču pagaidām paturēja savas domas pie sevis, alkdams paklausīties praktisko cilvēku sarunā; tie pašlaik atpūtās krāsns tuvumā, acīm redzot juzdamies ļoti atviegloti, daiļaļam dzimumam aizejot, un pastiprinātā kārtā laida darbā zobu bakstāmos un izmantoja spjaujamtraukus.

Patiesību sakot, sarunas nebija nekādas interesantās un lielāko tiesu grozījās ap vienu vārdu — dolāri. Visas viņu rūpes, cerības, prieki, simpātijās, tikumi un draudzīgi sakari šķitās pārkausēti dolāros. Lai kas bija iekļuvis viņu gausi virdošās sarunas katlā, taču šai virai cītīgi vien lika aizdaram klāt dolārus. Cilvēkus vērtēja dolāros, cilvēku nozīmi izteica dolāros, dzīvi pārdeva ūtrupē, taksēja un lika zem āmura par dolāriem. Nākamais cienījamais temats pēc dolāriem bija dažādi darījumi, kas palīdzēja iedzīvoties dolāros. Jo vairāk nevajadzīgā balasta — goda un sirdsapziņas — cilvēks pārmet pār sava Neaptraipītā Vārda un Labo Nolūku kuģa bortu, jo vairāk vietas atliek dolāriem. Pārvērtiet komerciju par vieniem vienīgiem meliem un neierobežotu ieraušanu, saminiet nācijās karogu kā nederīgu lupatu, apgāniet zvaigzni pēc zvaigznes, noplēsiet svītru pēc svītras, kā noplēš uzplečus degradētam karavīram! Visu par dolāriem! Kas ir karogs, salīdzinot ar tiem?

Tas, kas dzenas pakaļ lapsai, riskēdams nolauzt kaklu, allaž dos priekšroku trakākam jājienam. Tā bija ari ar ftlnn džentlmeņiem. Par lielāko patriotu viņi uzskatīja ļn, kas brēca visskaļak un nerēķinājās pat ar elementāro pl&lt; Majihu. Pirmajā vietā viņi lika tādu, kas, dzīdamies IH pašlabuma, mīdīja visu pārējo kājām un tāpēc nenoadīja citu nekrietnās blēdības. Saraustītā, piecu minušu saruna pie krāsns atklāja Martinam, ka ierasties likumdošanas iestādēs ar pistolēm, nujas ieslēptiem zobeni« ni un citām tamlīdzīgām nevainīgām rotaļlietām, krist pretiniekiem pie rīkles, kā to dara suņi vai žurkas, draudot, iebiedēt, pārspēt ar rupju varu ir apbrīnojami varoņdarbi. Tie nav triecieni un dūrieni, kas šķeļ dziļāk Brīvības sirdi, nekā to spētu jebkurš turku janičaru zobens; nē, tas ir smaržīgs vīraks uz viņas altariem, kurš patīkami l utina patriotu nāsis un mutuļiem traucas augšup Slavas septītajās debesīs.

Vienu otru reizi Martins, izmantojot starpbrīdi, šo to pajautāja klātesošiem ar ieceļotājam dabisku ziņkāri: par nacionalajiern rakstniekiem, par teātri, literaturu un mākslu. Taču ziņas, ko viņš varēja iegūt no sarunu biedriem, nesniedzās tālāk par sacerējumiem, ko radījuši tadi laikmetīgi ģēniji kā pulkvedis Daivers, misters Džefersons Briks un citi, kuru slavu nodibinājis galvenokārt tas lakts, ka viņi izkopuši līdz pilnībai avīžniecisko ķengu stilu tā saucamajos «grāvējos».

— Mēs esam praktiski ļaudis, ser, — sacīja kāds no rietumiem ieradies kapteinis, — mums nav laika lasīt visādas blēņas. Mums nav iebildumu, ja tās patrāpās avīzēs kopā ar šo to interesantāku no citas sugas, bet grāmatas — tās varat iesālīt.

Te ģenerālis, kurš dzīrās teju pat ģībt, iedomājoties vien, ka cilvēki varētu lasīt kaut ko tadu, kam nav sakara ne ar tirdzniecību, ne ar politiku un kas pat nav iespiests avīzē, ievaicājās, vai kāds džentlmenis nevēloties iedzert. Vairums džentlmeņu uztvēra to kā ļoti savlaicīgu un prātīgu domu un nesteigdamies devās cits pēc cita uz tuvīno bāru. No turienes viņi droši vien ies uz saviem veikaliem un kantoriem, tad atkal uz bāriem, lai vēlreiz parunātos par dolāriem un apgaismotu savus prātus ar «grāvēju» lasīšanu un apspriešanu, un pēc tam ikviens dosies uz mājām un liksies uz auss.

«Tā, šķiet, ir vienīgā izprieca, kam viņi nododas kopīgi,» Martins secinaja, ļaudamies savu domu plūdumam. Un, domās parciladams par dolāriem, demagogiem un bāriem dzirdēto, viņš minēja, vai patiešām šās sugas cilvēki ir tik aizņemti, kā paši izsakās, vai tiem vienkārši nepatīk sabiedriskas izpriecas un ģimenes prieki.

Šo jautājumu atrisināt nebija tik viegli, taču tas, ka viss līdz šim redzētais un dzirdētais neatvairāmi vedināja uz tādām domām, nebija nekas iepriecinošs. Martins atsēdās pie pamestā galda un, juzdamies aizvien vairāk nomākts, apcerot visas savas dzīves likstas un grūtības, smagi nopūtās.

Pie pusdienu galda reizē ar Martinu bija piesēdies kāds vīrietis vidējos gados, ar tumšām acīm un saulē iedegušu seju un piesaistījis viņa uzmanību ar neparasti pievilcīgo un godīgo sejas izteiksmi, taču Martinam neko nebija izdevies uzzināt par viņu no saviem kaimiņiem, kas acīm redzot uzskatīja zem sava goda pazīt šo personu. Viņš nebija piedalījies sarunās pie krāsns, ne arī aizgājis kopā ar pārējiem; tagad, izdzirdējis Martinu nopūšamies trešo un ceturto reizi, viņš pārtrauca tā domas ar kādu nejaušu piezīmi, it kā velēdamies neuzkrītoši izklaidēt svešinieku ar patīkamu sarunu. Viņa izturēšanās motivi bija tik skaidri un reizē tik smalkjūtīgi izpausti, ka Martins patiešām bija viņam pateicīgs, ko arī papūlējās izsacīt savā atbildē.

—  Es nevaicāšu, — šis džentlmenis sacīja, laipni uzsma īdot Martinam un piesēžoties tuvāk, — kā jums patīk mana tēvija, jo varu jau paredzct atbildi. Bet, tā kā esmu amerikanis un man jāsāk ar jautājumu, tad vaicāšu, kā jums patīk pulkvedis.

—  Jūs esat tik vaļsirdīgs, ka man gribas jums pateikt oez kādas svārstīšanās: viņš man nepavisam nepatīk, — Martins atbildēja. — Man gan jāatzīstas, ka esmu viņam pateicību parādā: viņš atveda mani šurp un nokārtoja manu apmešanos šeit, pie tam ar diezgan izdevīgiem nosacījumiem, — viņš piemetināja, atcerēdamies, ka pulkvedis bija ko tamlīdzīgu pačukstējis pirms aiziešanas.

—  Šis parāds nav nekāds lielais, — nepazīstamais dzestri sacīja. — Ka man stāstīts, pulkvedis bieži apcie-

Iiiojot pasta kuģus, vakdams jaunas ziņas savai avizei, nu dažkārt atvedot līdzi jaunus pansijas iemītniekus par nelielu procentu, ko iekasējot par šo laipnību un ko inajasmāte atskaitot no viņa nedējas izdevumu rēķina. &lt; ci u, ka neesmu jūs aizvainojis? — viņš vaicāja, redzot, Li Martins pietvīkst.

—   Dārgais ser, — Martins atbildēja, spiezdams viņam roku, — kā tas iespējams? Patiesību sakot, es …

—   Nu? — džentlmenis uzmudināja viņu, atsēzdamies līdzās.

—  Ja nu runājam vaļsirdīgi, — Martins sacīja, mirkli vilcinājies, — tad, nudien, es nesaprotu, kāpēc šis pulkvedis vēl nav dabūjis kāvienu.

—   Nē jel, viņš ir vairākas reizes piekauts, — džentlmenis mierīgi atbildēja. — Pulkvedis ir viens no tiem cilvēkiem, par kuriem mūsu Franklins [7] rakstīja jau desmit gadus pirms pagājušā gadsimta beigām, paredzot, ka tie mūs iegrūdis kaunā un negodā. Jums tas varbūt nav zināms, bet Franklins izsacījas publiski ļoti skarbos izteicienos, ka, pēc viņa uzskatiem, cilvēkiem, kuriem tadas personas kā pulkvedis cēlušas neslavu, ir pilnīgas tiesības izlabot nodarīto ļaunumu ar krietnas rungas palīdzību, jo apmelotajiem nav ko cerēt rast atbalstu pie šas zemes likuma vai sabiedrības taisnīgās un sapratīgās domas.

—   To es nezināju, — Martins sacīja, — bet man prieks to dzirdēt, un es domāju, ka šādi uzskati dara Franklinam godu, it īpaši … — te viņš atkal aprāvās.

—   Turpiniet! — otrs smaidīdams skubināja, it kā jau zinādams, ko Martins pametis neizteiktu.

—   It īpaši tāpēc, — Martins turpināja, — ka arī Franklina laikā, cik noprotu, vajadzēja lielas vīrišķības, lai neatkarīgi izsacītos par kādu jautājumu, ncpieslienoties kādai no šās tik brīvās zemes kliķēm.

—     Bez šaubām, arī tolaik bija vajadzīga vīrišķība, — jaunais paziņa piekrita. — Bet vai jūs domājat, ka tagad tā nav vajadzīga?

—  Domāju gan, ka ir vajadzīga un ne jau maza, — Martins atbildēja.

—  Jums taisnība. Pat tiktāl taisnība, ka, man šķiet, neviens satiriķis nevarētu izturēt šai gaisā. Ja mūsu vidū parādītos jauns Juvenals vai Svifts, viņu vienkārši norīdītu. Ja jūs cik necik pazīstat mūsu literaturu un varat man nosaukt kāda īsta amerikaņu rakstnieka vārdu, kurš būtu atklājis mūsu trūkumus kā nācijās, nevis kā vienas vai otras partijas trūkumus, un pie tam būtu izbēdzis no visneģēlīgākajiem un zemiskākajiem apmelojumiem, no visindīgākā naida un fanatiskām vajāšanām, tad ticiet, ka šāds vārds būs man svešs. Dažos man zināmos gadījumos, kad amerikaņu rakstnieks bija iedrošinājies parādīt pilnīgi nevainīgu un labsirdīgā garā tēlotu mūsu netikumu un trūkumu ainu, nācās paziņot, ka otrajā izdevumā šī rindkopa izmesta, atvietota ar citu, paskaidrota vai pārveidota uzslavā.

—   Bet kā tas varēja notikt? — Martins nošļucis vaicāja.

—   Padomājiet par to, ko šodien redzējāt un dzirdējāt, sākot ar pulkvedi, — viņa sarunu biedrs sacīja, — tad jūs pats sapratīsiet visu. Kur šie cilvēki radušies, tas ir cits jautājums. Viņi nebūt nav prāta un tikumu paraugi mūsu zemē, lai dievs pasarg, bet viņi peld ūdenim pa virsu, un viņu ir pārāk daudz, tāpēc viņi pārāk bieži uzmetas par prāta un tikumības pārstāvjiem. Vai negribat iziet pastaigāties?

Viņa izturēšanās pauda neliekuļotu vaļsirdību un neatspēkojamu pārliecību, ka šo vaļsirdību neizlietos ļaunos nolūkos; viņš pats bija godīgs un paļāvīgi ticēja svešinieka godīgumam, ko Martinam vēl nebija gadījies pieredzēt. Viņš labprāt paņēma amerikaņu džentlmeni zem rokas, un abi izgāja uz ielas.

Varbūt tieši pie tādiem cilvēkiem kā Martina jaunais paziņa bija vērsies kāds ceļinieks ar slavenu vārdu, kuram, izkāpjot šai krastā pirms gadiem četrdesmit, bija negaidot nokritušas zvīņas no acīm kā daudziem pēc

VIM ' un kurš bija ieraudzījis blakus kliedzošām pretenzijām traipus un plankumus, ko iztālēm savos rožainajos sapņos nebija saskatījis:

Ja jūsu nebūtu, tad nezelt Kolumbijai, Tiem augļiem nenobriest, kas zaros bija. Pirms beigtos vasara, tie būtu nobiruši Ar raupju mizu, serdē aizpuvuši.[8]

XVII NODAĻA, MIKA MARTINS PALIELINA PAZIŅU SKAITU UN PAVAIRO ZINĀŠANU KRĀJUMUS; VIŅAM RODAS LIELISKA IZDEVĪBA SALĪDZINAT SAVU PIEREDZI AR SOLSBERIJAS ATRĀ DILIŽANSA KONDUKTORA BRAŠĀ NEDA PIEREDZI, PAR KO TIKA STĀSTĪJIS PĒDĒJĀ DRAUGS MISTERS VILJEMS SIMONZS.

Tas bija Martina dabā, ka visu šo laiku viņš vai nu bija galīgi piemirsis Marku Tepliju, it kā tā nemaz nebūtu pasaulē, vai ari, ja šā džentlmeņa figūra mirkli parādījās viņa gara acu priekšā, tad atvairījās no tās kā no kaut kā tāda, kas nepavisam nav steidzams un kam japagaida īstais laiks. Taču tagad, kad viņš atkal atradās uz ielas, viņam ienāca prātā, ka mistera Teplija pacietībai arī ir savas robežas un ka tam būs apnicis gaidīt aiz «Ņujorkas Skandalista» redakcijas durvīm, tāpēc Martins sacīja jaunajam paziņam, ka labprāt nokārtotu šīs savas darīšanas, ja tam būtu vienalga, uz kuru pusi iet.

—    Pie reizes, ja runājam par darīšanām, — Martins piemetināja, — atļaujiet ari man jautāt, lai neatpalieku no amerikaņiem: vai jums šai pilsētā pastāvīgas darīšanas vai esat atbraucējs, tāpat kā es?

—   Atbraucējs, — viņa paziņa atbildēja. — Esmu dzimis Masačuzetas štatā un tur pastāvīgi dzīvoju. Mana dzimtene ir klusa provinces pilsētiņa. Es diezgan reti apmeklēju šādus tirdzniecības centrus, un tuvāka iepazīšanās ar tiem nav mani noskaņojusi tiem par labu, to jūs varat man ticēt.

—  Vai ārzemēs esat bijis? — Martins vaicāja.

—  O jā.

—   Un ka vairums pasaules apceļotāju vēl jo vairāk iemīlējāt savu dzimto pusi un dzimto zemi? — Martins sacīja, ziņkārīgi vērdamies viņā.

—   Dzimto pusi — jā, — viņa paziņa atbildēja,

—  dzimto zemi kā tēvzemi — arī jā.

—  Jūs kaut ko noklusējat, — Martins piezīmēja.

—   Nu, labi, — jaunais paziņa noteica. — Ja gribat zināt, vai atgriezos ar lielāku patiku uz savas dzimtenes trūkumiem, ar lielāku mīlestību pret tiem cilvēkiem, kas (par zināmu skaitu dolāru dienā) grib uzstāties kā tās draugi, ar lielāku iecietību pret tādu principu izplatīšanu sabiedriskās un privātās lietās, kurus aizstāvot ārpus riebīgās kriminālprocesu atmosfēras kristu negodā pat jūsu pašu Vecā Beilija «apikati», tad es skaidri un gaiši teikšu: «Ne!»

—   Ne? — Martins atsaucās tādā pašā toni, gluži kā atbalss.

—  Ja jūs jautājat, — viņa ceļabiedrs turpināja,

—  vai es atgriezies esmu apmierināts ar iekārtu, kas sadala sabiedrību divās nometnēs, pie kam viena, kas sastāda lielum lielo vairākumu, plātās ar šķietamu neatkarību, kuras nožēlojamā jēga slēpjas apkaunojošā nevērībā pret vispār atzītām konvencionalitatēm, kuras mīkstina tikumus un sabiedriskās parašas, tā ka, jo neaptēstāks cilvēks, jo vairāk pa prātam viņam šī neatkarība, bet otra nometne, neapmierināta ar vispārējo zemo līmeni, meklē patvērumu izsmalcinātā un baudu pilnā privātā dzīvē, pamezdama sabiedriskās labklājības jautājumus likteņa varā, lai tos nomāc un pārbrēc vispārējās plūkšanās saceltais tracis, — tad es atkal atbildēšu: «Nē!»

Un atkal Martins atsaucās: — Nē? — tai pašā dīvainajā tonī, jo, taisnību sakot, viņā modināja bažas un satraukumu ne tik daudz sabiedriskie jautājumi kā tu/aino. sapilu gaišana sakarā ar dzīvojamo namu celtniecību.

—   Vārdu sakot, — kaimiņš turpināja, — es neatzīstu iin nespēju ticēt, tāpēc nepieļauju domu, ka mēs esam l'iidrības paraugs, piemērs visai pasaulei, cilvēka saprāta kalngals un vēl daudz kas cits tai pašā garā, ko jums skandinās reižu divdesmit dienā, taču fakts ir tas, ka mēs esam sākuši politisko dzīvi ar divām nenovērtējamam priekšrocībām.

—   Kādas tās ir? — Martins jautāja.

—   Pirmkārt, mūsu vēsture sākās tik vēlu, ka tai pagājuši secen asins izliešanas un nežēlību gadsimti, kas aiz muguras visām tautām, tādā kārtā mūsu vēsture saņēma citu tautu pieredzes gaismu bez tumsas, kas to pavada. Otrkārt, mums ir plaša teritorija un pagaidām ne pārāk daudz cilvēku. Ņemot to visu vērā, es domāju, ka mēs esam izdarījuši ļoti maz.

—   Bet izglītība? — Martins nedroši ieminējās.

—   Šis tas ir izdarīts, — sarunu biedrs atbildēja, paraustot plecus, — taču sevišķi -lielīties vēl nevar, jo tiklab Vecajā pasaulē, kā arī despotiskās valstīs, ir paveikts ne mazāk, ja pat ne vairāk, turklāt bez tik liela trokšņa. Protams, mēs esam pārspējuši Angliju, bet Anglija — tas jau ir pēdējais, ar ko var lielīties. Jūs pats taču mani uzteicāt par manu vaļsirdību, — viņš smiedamies piemetināja.

—   Es nemaz nebrīnos, ka jūs runājat tik atklāti par manu dzimteni, — Martins sacīja. — Mani pārsteidz jūsu atklātība attiecībā uz jūsu dzimteni.

—   Varu galvot, ka tā nepavisam nav tik reta īpašība, gan jūs pats to pieredzēsiet, lai gan tā nepiemīt pulkvežiem Daiveriem, Džefersoniem Brikiem un majoriem Paukinsiem un lai gan pat labākie no mums ir līdzīgi sulainim Goldsmita komēdijā, kurš necieš, ja kāds paļā viņa kungu, izņemot viņu pašu. Bet nu parunāsim par ko citu! — viņš piemetināja. — Jūs droši vien esat ieradies šeit uzlabot savus saimnieciskos apstākļus, un man negribētos laupīt jums drosmi. Bez (am esmu par dažiem gadiem vecāks un varbūt varu šur tur palīdzēt ar savu padomu.

Šai priekšlikumā, kas nāca no skaidras, krietnas un nemākslotas sirds, nebija ne ziņkāres, ne uzbāzības. Gribot negribot vajadzēja just uzticību, redzot tik labsirdīgu un pievilcīgu izturēšanos, tāpēc Martins neslepdamies pastāstīja, kas viņu atvedis šai pusē, un pat atzinās, ka esot nabadzīgs, lai cik grūti tas viņam nācās. Viņš gan neizpauda, cik liela ir šī nabadzība, bet apgāja šo jautājumu tā, ka varēja noprast, it kā viņam pietiek naudas vismaz sešiem mēnešiem, lai gan īstenībā nepietika pat sešām nedēļām; tomēr savu nabadzību viņš neslēpa, kā arī solījās būt pateicīgs par ikvienu padomu, ko viņa jaunais draugs gribēšot sniegt.

Nebija grūti nomanīt, it īpaši Martinam, kura jūtību apstākļi bija saasinājuši, ka svešinieka seja stipri vien pastiepās garumā, kad viņš izdzirdēja par jtunā architekta nodomiem. Un, kaut gan viņš pūlējās uzmundrināt Martinu, cik vien iespējams, taču nevarēja nociesties, nepapurinājis galvu, kas vienkāršā valodā nozīmētu: «Nekas neiznāks!» Viņš tomēr možā balsi sacīja Martinam, ka šai pilsētā gan nekas piemērots neatradīšoties, tomēr viņš nekavējoties stāšoties pie darba un sākšot vākt ziņas, kur vajadzīgs architekts; tad viņš nosauca savu uzvārdu — Bīvens — un savu profesiju — viņš bija ārsts, bet gandrīz nemaz nenodarbojās ar praksi; tāpat viņš pastāstīja par sevi un savu ģimeni, un tas aizņēma visu laiku, kamēr viņi gāja uz «Skandalista» redakciju.

Misters Teplijs bija acīm redzot atsēdies atpūsties otrā stāva kāpņu laukumā, jo labu gabalu no nama bija dzirdamas Anglijas himnas skaņas, tāpēc ka namā novietojies džentlmenis svilpoja to, cik jaudas. Uzkāpuši tai vietā, no kurienes plūda ši muziķa, viņi ieraudzīja misteru Tepliju, kurš sēdēja no bagažas sakrauta cietokšņa vidū un izpildīja nacionalo himnu, laikam sirma nēģera ielīksmošanai; tas, uzmeties uz kāda ārējā nocietinājuma (čemodānā izskatā), nenolaida acis no Marka, kas, atspiedis galvu rokā, izteica pateicību par šādu ievērību tāda paša skatiena veidā un svilpoja bez pārtraukuma. Bija redzams, ka Marks tikko beidzis ēst pusdienas, jo blakus atradās nazis, blašķe un ēdamā atliekas mutautā. Daļu sava brīva laika Marks bija izlidojis redakcijas durvju izrotāšanai, iegriežot tanīs savus iniciāļus puspēdas augstiem burtiem, bet mēnesi un «lienu mazliet sīkākiem; to visu ietvēra greznojoša apsnale, kas izskatījās visai iepriecinoša un moža.

—   Es jau sāku bažīties, ka būsiet pazudis, seri — Marks izsaucās, pietrūkdamies kājās un pārtraukdams svilpošanu tieši tai vietā, kur angļiem vajadzētu pasludināt (svilpojot), ka viņi nekad, nekad, nekad…1

—   Ceru, ka nekas ļauns nav atgadījies, ser.

—   Nē, nekas, Mark. Kur jūsu draudzene?

—   Vai tā pustrakā sieviete, ser? — Marks jautāja.

—  O! Ar viņu viss kārtībā, ser.

—   Vai viņa atrada savu vīru?

—   Jā, ser. Vismaz viņa atrada to, kas no tās vīra bija palicis pāri, — Marks piemetināja lielākas skaidrības labad.

—   Ceru, ka viņš nav miris.

—   Gluži miris vēl ne, ser, — Marks atbildēja,

—  taču pārcietis tik daudz drudžu un karsoņu, ka vairāk nekā grūti palikt dzīvam. Kad viņa ieraudzīja, ka vīra piestātnē nav, es domāju, ka arī viņai būs gals klāt, nudien!

—   Tātad viņa nebija?

—   Viņa paša nebija. Tāda pusdzīva ēna beidzot piečāpoja pie mums un tik maz līdzinājās viņam, kā jūsu ēna, izstiepta visā garumā, līdzinās jums. Taču tas bija viss, kas palicis pāri no viņa, tur nu šaubu nebija. Sieva, nabadzīte, tā nopriecājās, it kā būtu saņēmusi vīru atpakaļ sveiku un veselu!

—   Vai viņš nopircis zemi? — ievaicājās misters Bīvens.

—   Jā, nopircis, — Marks sacīja, galvu šūpojot,

—   un pat samaksājis par to. Aģenti stāstījuši, ka tur esot visādas dabas bagātības, un viena patiešām bijusi neierobežotā daudzumā. Ūdens tur bijis bez jēgas!

—  Bez ūdens viņš gan nebulu varējis iztikt, man šķiet, — Martins errīgi piebilda.

—  Zināms, ka ne, ser. Ūdens tur netrūcis, tas allaž nācis klāt, un nodokļi par to nav prasīti. Neskaitot trīs četras purvainas upes tuvumā, pašā fermā vienmēr ūdens stāvējis četras līdz sešas pēdas augstu sausā laikā. Kāds dziļums bijis lietus laikā, viņš nevarēja pateikt, jo viņam nav bijis tik garas kārts, lai izmērītu.

—  Vai tas iespējams? — Martins uzrunāja savu ceļabiedru.

—  Ļoti iespējams, — tas atbildēja. — Kāds zemes gabals pie Misisipi vai Misuri, man liekas.

—  Taču viņš atbraucis sazin kādu gaisa gabalu uz Ņujorku, — turpināja Marks, — lai sagaidītu sievu un bērnus, un visi vēl šodien aizbrauca ar kuģi atpakaļ — tik laimīgi, ka nu ir kopā, it kā dotos taisnā ceļā uz paradizi. Tā laikam arī bija, cik varēja spriest no tā nabaga vīra izskata.

—   Bet vai nevaru dabūt zināt, — Martins jautāja, bet bez kādas nepatikas, pievēršot skatienu nēģerim,

—   kas šis par džentlmeni? Vai atkal kāds jūsu draugs?-

—   Kā tad, ser, — Marks atbildēja, pavilkdams Martinu sānis un kā noslēpumu iečukstēdams viņam ausī,

—  tas taču ir melnādainais, ser!

—  Vai domājat, ka esmu akls, — Martins nepacietīgi attrauca, — viņam taču tik melna seja, kādu nekad neesmu redzējis!

—   Nē, nē, — Marks pasteidzās paskaidrot, — kad es runāju par melnādainiem, tad gribēju teikt, ka viņš ir no tiem, ko redz dažādās bildītes veikalos, — mūsu mazākais brālis, ser, — un misters Teplijs ļoti līdzīgi atdarināja to tēlu, ko tik bieži rāda visādās misiones grāmatelēs un lētās litografijās.

—   Vergs! — Martins nočukstēja.

—  Ja! — Marks tāpat atsaucās. — Vergs, vairāk nekas. Kā tad, un, kad viņš bijis jauns, — neskatieties uz viņu, kamēr es stāstu, — viņam pāršāvuši kāju, pāršķēluši roku, sakapājuši muguru kā cepamai zivij, piekāvuši tā, ka viņš zaudējis cilvēka izskatu, noberzuši viņam kaklu jēlu ar dzelzs apkakli un uzmaukuši dzelzs gredzenus

ii/, rokām un kājām. Retas vel tagad redzamas. Viņš novilka svārkus, kamēr es te ēdu, un aizdzina man visu ēstgribu.

—   Un tas ir iespējams? — Martins noprasīja savam draugam, kas bija nostājies lidzās.

—   Nav nekāda pamata apšaubīt, — tas, galvu purinot, atteica. — Sadi gadījumi pie mums nav retums.

—   Dievs ar jums, — Marks sacīja, — es jau zinu, ka tā tas ir, viņš man visu savu dzīves gaitu izstāstīja. Pirmais saimnieks viņam nomiris, otrais tāpat; tam viņa paša vergs samalstījis galvu ar cirvi un pēc tam gājis un noslīcinājies; trešais saimnieks bijis tā kā lādzīgāks. Viņš gadiem ilgi krājis naudu, lai izpirktos brīvībā, un tā beigu beigās iznākusi viņam tīri lēti, jo viņš tad jau bijis galīgi vecs un bez spēka. Pēc tam viņš atbraucis uz šejieni. Un nu viņš atkal krāj naudu, lai pirms nāves vēl ko nopirktu — tā, tīrie nieki, nav pat par ko runāt, viņa paša miesīga meita, vairāk nekā! — misters Teplijs izsaucās pacilātības lēkmē. — Brīvība dārgāka par visu! Urā! Lai dzīvo Kolumbija!

—   Kuš! — Martins aizspieda viņam muti ar roku.

—   Neākstieties! Ko viņš te dara?

—   Gaida, lai aizvestu mūsu bagažu rokas ratiņos, — Marks paskaidroja. — Viņš būtu varējis pienākt arī vēlāk, bet es viņu nolīgu par pieņemamu cenu (uz sava rēķina), lai viņš pasēž pie manis un pakavē man laiku, un nu es esmu priecīgs; ja es būtu bagāts/es viņu nolīgtu uz visu dienu un tik skatītos uz viņu un priecātos.

Lai gan lasītājā var mosties nopietnas šaubas par Marka patiesīgumu, taču jāatzīstas, ka šobrīd tiklab viņa sejas izteiksme, ka tonis krasi runāja pretī tam, ko viņš tik dedzīgi apliecināja.

—   Lai dievs jūs pasargā, ser, — viņš piemetināja,

—   bet šai zemeslodes daļa viņi tā mīl brīvību, ka pērk to un pārdod, un vazā apkārt pa tirgiem. Viņi tik trakoti pieķērušies tai brīvībai, ka izturas pret to pārāk brīvi. Tāpēc viņiem arī notiek tādas lietas.

—   Ļoti labi, — Martins pārtrauca, vēlēdamies mainīt sarunas tematu, — ja nu jūs, Mark, esat nācis pie tāda slēdziena, tad varbūt uzklausīsiet tagad mani? Uz šās vizitkartes rakstīts, kur vest bagažu. Misis Paukinsas pansija.

—   Misis Paukinsas pansija, — Marks atkārtoja. — Nu, Ciceron!

—  Vai viņu tā sauc? — Martins prasīja.

—   Tā viņu sauc, — Marks atbildēja. Un nēģeris, piekrītoši smaidīdams zem ādas čemodānā, kas bija gaišāks par viņa seju, steberēja lejup pa kāpnēm, nesot savu daļu viņu pasaulīgo mantu, kamēr Teplijs jau gaidīja lejā ar savu porciju.

Martins un viņa draugs sekoja tiem un jau dzīrās turpināt pastaigu, kad pēkšņi misters Bīvens apstājās un vilcinādamies iejautājās, vai uz šo jauno cilvēku varot paļauties.

—   Uz Marku? Jā, visās lietās.

—   Jūs mani nesaprotat. Man šķiet, labāk būtu, ja viņš nāktu kopā ar mums. Viņš ir goda vīrs un pārāk vaļsirdīgi izsaka savas domas.

—  Taisnība, — Martins smaidot piekrita, — viņš paradis tā darīt, jo nav dzīvojis brīvā republikā.

—   Lai viņš labāk nāk kopā ar mums, — misters Bīvens atkārtoja. — Citādi viņam var atgadīties nepatikšanas. Šis gan nav vergturu štats, taču man ar kaunu jāatzīstas, ka iecietības gars nav tik pazīstams šais platuma grādos kā nedzīvais burts. Mēs nevaram lepoties ar savaldību, kad mums rodas domstarpības, bet ar svešinieku … Nē, nudien būs labāk, ja viņš nāks kopā ar mums.

Martins tūdaļ pasauca Marku, lai tas pievienojas viņiem, un tā Cicerons ar ratiņiem aizgāja uz vienu pusi, bet pārējie trīs — uz otru.

Viņi staigāja divas trīs stundas pa pilsētu, apskatot to no visizdevīgākajām pozicijām un apstājoties galvenajās ielās un pie sabiedriskajām ēkām, kuras misters Bīvens viņiem parādīja. Metās krēsla, un Martins ieteica doties uz misis Paukinsas pansiju iedzert kafiju, bet jaunais paziņa noraidīja šo priekšlikumu, jo viņam acīm redzot ļoti gribējās aizvest Martinu kaut uz brītiņu pie saviem draugiem, kas dzīvoja tepat tuvumā. Martinam gan nebija nekādas patikas to darīt, jo viņš jutās noguris, taču viņš arī saprata, ka nebūs diezin cik laipni un pieklājīgi atrunāties, ka tie viņam sveši, ja augstsirdīgais paziņa gatavs uzņemties iepazīstinātāja pienākumus, un tāpēc Martins pirmo reizi savā mūžā uzupurējās otra labā, apspiezdams savu vēlēšanos, un piekrita bez liekas izrunāšanās. Acīm redzot ceļojums jau bija viņam šo to labu iemācījis.

Misters Bīvens pieklauvēja pie ļoti glītas, neuzkrītošas savrupmājas durvīm, no kuras fasades logiem plūda visai spilgta gaisma jau satumsušajā ielā. Durvis aši atdarīja vīrs ar tik tipiski īrisku seju, ka šķītās gluži neizskaidrojami, kāpēc tas nav tērpies skrandās un vēl uzsmaida visiem, uzvilcis pavisam jaunu uzvalku.

Atstājis Marku šā fenomena gādībā (jo, pēc Martina uzskatiem, tas patiešām bija fenomens), misters Bīvens ieveda jaunekli tai telpā, no kurienes plūda uz ielas līksmā gaisma, un iepazīstināja mājas iemītniekus ar misteru Čezlvitu kā ar iebrauceju angli, ar kuru viņam pašam bijis prieks nesen iepazīties. Tie uzņēma Martinu sevišķi pieklājīgi un laipni, un nepagāja ne piecas minūtes, kad Martins jau omulīgi sedcja pie kamina un sāka no tiesas iepazīties ar visiem ģimenes locekļiem.

Te bija divas jaunas lēdijas — viena astoņpadsmit, otra divdesmit gadus veca, abas ļoti slaidas un loti glītas; viņu māte, kas, pec Martina domām, izskatījās daudz vecāka un vairāk novītusi, nekā tai vajadzētu būt; vecmāmuļa — maza, žirgta vecenīte ar možām acīm, kura likās laimīgi tikusi pāri vecumam un atguvusi jaunību. Vēl te bija jauno lēdiju tēvs un jauno lēdiju brālis; pirmais nodarbojās ar komerciju, otrais mācījās koledžā; tiklab viens, kā otrs izturējās visai laipni, tāpat kā Martina jaunais draugs, un pat mazliet līdzinājās tam. Tas nebija nekāds brīnums, jo drīz vien noskaidrojās, ka Bīvens ir tiem tuva rada. Martins negribot izsekoja visu ģimenes vēsturi, sākot ar abām jaunajām lēdijām, jo tās visvairāk nodarbināja viņa domas — un ne tikai tāpēc, ka bija, kā jau sacīts, ļoti glītas, bet arī tāpēc, ka valkāja apbrīnojami mazas kurpītes un neticami plānas zīda zeķītes, kam šūpuļkrēsls ļāva parādīties vispievilcīgākā veidā.

Protams, bija ārkārtīgi patīkami sēdēt ērtā, glīti mēbelctā istabā, ko silda jautri sprēgājoša uguns un pilda dažādi daiļi izgreznojumi, ieskaitot četras mazas kurpītes un četras zīda zeķītes kopā ar — un kāpēc gan ne? — tanīs ietērptām kājiņām. Un, protams, Martinam bija ārkārtīga vēlēšanās uztvert visus šos apstākļus tieši tā, it īpaši pēc nesenajiem pārdzīvojumiem uz kuģa un misis Paukinsas pansijā. Viņš patiešām kļuva ļoti laipns un ap to laiku, kad sāka pasniegt tēju un kafiju (kam sekoja saldi ievārījumi un lieliski izceptas tējas maizītes), bija jau tik labā omā, ka paspēja iekarot visas ģimenes simpātijās.

Iekams bija izdzerta pirmā tase tējas, noskaidrojās otrs patīkams apstāklis. Visa ģimene bija apmeklējusi Angliju. Tas nu patiešām bija jauki! Taču Martina prieks kļuva mazāks, kad viņš uzzināja, ka ģimene tuvu pazīstama ar visiem augstiem hercogiem, lordiem, vikontiem, marķizēin, hercogienēm, bruņiniekiem un baronetiem un ārkārtīgi interesējas par visiem pēdējiem sīkumiem, kas skar šīs augstās personas. Taču, kad Martinam apvaicājās par kadu muižniecības pārstāvi, vai tas labi jūtoties, tad viņš atbildēja: — Jā, o jā, nemaz labāk nevar justies, — un, kad viņam prasīja, vai viņa gaišības māte, hercogiene, stipri pārmainījusies, tad viņš apgalvoja: — O, nebūt ne, jūs pazītu viņu pirmajā acu uzmetienā, — un tādā kārtā saruna ritēja bez traucējumiem. Tāpat, kad jaunās lēdijas sāka iztaujāt Martinu, vai vēl tikpat daudz zelta zivtiņu atrodoties akvarijā, kas rotā tāda un tāda augstmaņa oranžēriju, viņš, brīdi apdomājies, svinīgi paziņoja, ka gandrīz divreiz tik daudz, bet par eksotiskajiem augiem izsacījās: — Ak, tas nemaz nav aprakstāms, to ikvienam vajag redzēt pašam, lai noticētu. — Tik lieliski ievadītās sarunas atgādināja visai ģimenei tos krāšņos svētkus (kur piedalījušies visi Anglijas peri un galms pilnā sastāvā), uz kuriem tā bijusi speciāli uzaicināta un kuri daļēji rīkoti tai par godu; te daudz laika aizņēma atmiņas par to, ko sacījis misters Noriss-tēvs marķizam un ko misis Norisa-māte sacījusi marķizei, un ko teikuši marķizs ar marķizi, kad tie abi ar savu goda vārdu apgalvojuši,

ItH viņiem tik ļoti gribētos, lai misters Noriss-tēvs, miļļih Norisa-mātc, mis Norisas-meitas un misters Noliv. dels paliktu uz pastāvīgu dzīvi Anglijā un dotu viņiem iespēju baudīt visas Norisu ģimenes mūžīgo draudzību.

Martinam gan likās diezgan dīvaini un zināmā mērā nrkonsekventi, ka šo pašu stāstu laikā un pat visaugslakajā jūsmošanas brīdī tiklab misters Noriss-tēvs, kā misters Noriss-dels (kas sarakstījās ar četriem angļu pāriem) visai daudz un dedzīgi runāja par to, eik nesamaksājama priekšrocība ir kārtu atšķirības trūkums šai izglītotajā zeme, kur atzīst vienīgi iedzimto dižciltību un kur vienīgie sabiedrības pamati ir brālīga mīlestība un dabiska vienlīdzība. Misters Noriss-tēvs pat teica veselu runu par šo cildeno tematu, uzdzīdams visiem garlaicību, bet misters Bīvens novirzīja viņa domas uz citu pusi, nejauši pieminēdams kaimiņu nama iemītniekus, uz ko misters Noriss piezīmēja, ka viņš «neatzīst šo cilvēku reliģisko pārliecību un tāpēc nav ar tiem pazīstams». Misis Norisa-māte pievienoja vēl kādu iebildumu no savas puses, pasacīdama būtībā to pašu, tikai citos vārdos, proti, ka šie kaimiņi liekoties tīri pieklājīgi cilvēki, bet nepiederot pie labākās sabiedrības.

Martinam nevijus iespiedās prātā vēl kāds sīkums. Misters Bīvens pastāstīja par Marku Tepliju un nēģeri, un te noskaidrojās, ka visa Norisu ģimene ir abolicionisti To dzirdēt bija liels atvieglojums, un Martini tiktāl sadūšojās, atrazdamies tādā sabiedrībā, ka izsacīja līdzjūtību apspiestajiem un nelaimīgajiem nēģeriem. Kādu no jaunajām lēdijām — skaistāko un izsmalcinātāko — sasmīdināja viņa nopietnība, un viņvi ilgi smējās un nespēja pateikt ne vārda, kad Martins lūdza paskaidrot, kas noticis. Nomierinājusies viņa sacīja, ka nēģeri esot tik jocīga tauta un tik smieklīgi savā ārienē un uzvedībā, ka ikvienam, kas tos labi pazīstot, nemaz neesot iespējams izturēties pret tiem nopietni. Misters Noriss-tēvs, misis Norisa-māte, mis Norisa-māsa, misters Noriss-dels un pat misis Norisavecmāmuļa bija tādās pašās domās un aizstāvēja tās visai enerģiski, it ka verdzība un ciešanas pašas par sevi nebūtu nemaz tik baismīgas, ka liktu izturēties nopietni pret jebkuru cilvēcisku būtni, lai tā ārēji izskatītos pēc vissmieklīgākā pērtiķa un pēc savām garīgajām īpašībām atgādinātu visnaivāko republikas Nimrodu kas medī aristokrātus.

—   Vārdu sakot, — noteica misters Noriss-tēvs, izšķirdams jautājumu visērtākajā veidā, — starp balto un melno rasi pastāv dabiska antipatija.

—   Kas ietver visnežēlīgāko spīdzināšanu, — klusu piebilda Martina draugs, — un tirgošanos ar vēl nedzimušām paaudzēm.

Misters Noriss-dēls nesacīja neko, tikai saviebās un noslaucīja pirkstus kā Hamlets uz skatuves, nometot Jorika galvaskausu, — likās, viņš bija pieskāries nēģerim un pie viņa rokām pielipis kas melns.

Lai saruna atkal ievirzītos agrākajā patīkamajā .gultnē, Martins pārmainīja tematu, jo sevišķi asi izjuzdams, ka nēģeru jautājumu nedrīkst skart pat vislabvēlīgākajos apstākļos, un no jauna pievērsās mis Norisām, kas bija loti grezni tērpušās vismaigāko nokrāsu zīdā, un visi viņu tualetes piederumi bija tikpat dārgi kā mazās kurpītes un plāniņās zīda zeķītes. Tas modināja Martinā pārliecību, ka jaunajām lēdijām labi jāpazīst franču modes, kas arī izrādījās patiesība; lai gan viņu zināšanas nebija nekādas svaigās, toties visai daudzpusīgas, it īpaši vecākajai, kas nodarbojās gan ar metafiziku, gan hidrau'iku, gan cilvēka tiesībām un prata labi kombinēt šīs augstās gudrības un izmantot tās sarunā par jebkuru tomātu, sākot ar kosmētiku un beidzot ar kosmosu, turklāt tik sekmīgi, ka ārzemnieki, parunājuši ar viņu piecas minūtes, pazaudēja galvu ar visiem pieciem prātiem.

Juzdams, ka arī viņa prāti sāk svārstīties, Martins (pamanījis klavieres) savas dvēseles glābšanas labad palūdza otro māsu uzdziedāt. Tā labprāt piekrita, un nu sakas bravurīgs koncerts, kura priekšnesumus izpildīja ar saviem spēkiem abas māsas Norisas. Viņas dziedāja visās valodās, izņemot savu dzimto valodu. Vāciski, franciski, italiski, spāniski, portugāliski, šveiciešu izloksnē, tikai neko mātes valodā, neko tik prastu kā mātes valoda. Jo ar valodām šai ziņā ir tāpat kā ar daudziem ceļotājiem — viņi ir ikdienišķi un vulgāri savā dzimtenē, toties kļūst neparasti dižciltīgi aiz robežas.

Iespējams, ka ar laiku abas māsas Norisas būtu nonākušas līdz senebreju valodai, ja īru kalpotājs nebūtu atrāvis durvis līdz kājai vaļā, skaļi saucot:

—  Jenaralis Fledoks!

—  Ai! — izsaucās māsas, pēkšņi pārtraukdamas dziedāšanu. — Ģenerālis atgriezies!

Pie šā sauciena ģenerālis, tērpies pilnā parādes formā kā uz balli, iedrāzās istabā tik strauji, ka aizķērās ar zābaku aiz paklāja, paklupa pret zobenu, kas pagadījās viņam starp kājām, un nostiepās visā augumā uz grīdas, parādot pārsteigtajai sabiedrībai mazu, smieklīgu «mēnesi» pašā galvas vidū. Tas vēl nebija pats ļaunākais: ģenerālis, būdams diezgan pilnīgs un cieši iespīlēts mundierī, nekādi nevarēja piecelties un gulēja, ķepurodamies un taisīdams ar zābakiem tādus pagriezienus, kādi nav minēti nevienā kara mākslas vēsturē.

Protams, visi nekavējoties metās viņam palīgā un kopīgiem spēkiem drīz vien uzdabūja viņu stāvus. Taču viņa mundieris bija tik aplami un apbrīnojami pašūts, ka ģenerālis pacelts nemaz nelocījās viducī kā koka klauns un nevarēja kustināt ne locekli, iekams nebija nostādīts uz abām kājām; tad viņš kā par brīnumu atdzīvojās un, sāniski sagriezies, lai ieņemtu mazāk vietas un kaut kur neaizķertos ar zeltītajām uzpleču auklām, smaidīdams steidzās apsveicināt mājasmāti.

Diezin vai iespējams izpaust šķīstāku prieku un gaviles, kādus izpauda Norisu ģimene, ģenerālim Fledokam tik negaidīti ierodoties! Viņu uzņēma tik sirsnīgi, it kā Ņujorku "būtu aplenkuši ienaidnieki un cits ģenerālis nebūtu dabūjams ne par kādu naudu. Viņš trīs reizes apstaigāja visus Norisus sasveicinoties un tad pārlaida tiem skatienu no zināma atstatuma, kā pieklājās brašam komandierim, drapēdams labo plecu ar platu apmetni un atsviezdams to no kreisā, lai labāk izceltos vīrišķīgā krūts.

—   Un nu, — ģenerālis iesaucās, — es atkal redzu savas tēvijas izcilākos garus!

—  Jā, — misters Noriss-tēvs atbildēja. — Te mēs esam, ģeneral.

Tad visi Norisi sapulcējās ap ģenerāli, taujādami, kur viņš vēl bijis pēc savas pēdējās vēstules atsūtīšanas, ko darījis svešās zemēs un, galvenais, — ar ko iepazinies no augstajiem hercogiem, lordiem, vikontiem, marķiziem, hercogienēm, bruņiniekiem un baronetiem, par kuriem šo gara tumsībā mītošo zemju ļaudis tā jūsmo.

—  Labāk nevaicājiet! — ģenerālis sacīja, atvairoties pacēlis roku. — Es visu laiku grozījos tanīs aprindās, un čemodānā man atrodas avīzes, kur mans vārds, — te viņš pazemināja balsi un ļoti iespaidīgi izrunāja, — iespiests, augstākās sabiedrības . notikumu chronikā. Bet cik stipri viņi turas pie tradicijām un ierašām šai ērmīgajā Eiropā!

—  Ak! — izsaucās Noriss-tēvs, skumji šūpojot galvu un raugoties Martinā, it kā gribētu sacīt: «To es nevaru noliegt, ser. Labprāt vēlētos, bet nevaru.»

—  LJn cik vāji tur attīstītas tikumiskās jūtas! — turpināja ģenerālis. — Un pašcieņas jūtu viņiem pilnīgi trūkst!

—  Ak! — nopūtas visi Norisi, dziļu sāpju pārņemti.

—   Es to nevarētu iedomāties, ja nebūtu redzējis pats ar savām acīm, — ģenerālis stāstīja tālāk. — Jūs, Noris, esat apveltīts ar spēcīgu iztēli, bet pat jūs nevarētu to iedomāties, ja nebūtu redzējis.

—   Nekad! — misters Noriss apliecināja.

—  Si noslēgšanās, ši uzpūtība, ši augstprātība, šis ceremonijas! — ģenerālis izsaucās, aizvien stiprāk uzsverot norādāmo vietniekvārdu. — Mākslīgi šķēršļi starp cilvēkiem: cilvēce dalās visu nosaukumu spēļu kārtīs, bilžainās un vienkāršās, kāravos, pīķos, krustos — viss, ko vien gribat, izņemot sirdisl

Ak! — izsaucās visa ģimene. — Cik tas pareizi, i 'iieral!

Pagaidiet! — Noriss-tčvs satvēra ģenerāli aiz pleca. — Jūs taču atbraucāt ar «Skrūvi»?

—  Jā, zināms, — skanēja atbilde.

—  Vai tas var būt! — jaunās lēdijas iesaucās.

Iedomājieties tikai!

Ģenerālis, likās, nevarēja saprast, kāpēc viņa atbraukšana ar «Skrūvi» radījusi tādu sensāciju; stāvoklis nekļuva skaidrāks ari tad, kad misters Noriss, iepazīstinājis viņu ar Martinu, sacīja:

—   Šķiet, jūsu ceļabiedrs?

—  Mans ceļabiedrs? — pārjautāja ģenerālis. — Nē!

Viņš nebija ne reizi redzējis Martinu, bet Martins

viņu gan, un tagad, sastopoties aci pret aci, Martins pazina džentlmeni, kas brauciena beigās bija soļojis pa Klāju, sabāzis rokas kabatās un plati ieplētis nāsis.

Visi lūkojās Martinā. Neko nevarēja darīt. Patiesība nebija noslēpjama.

—   Es atbraucu ar to pašu kuģi, ar ko brauca ģenerālis, — Martins sacīja, — tikai ne tai klasē. Man vajadzēja ievērot stingru taupību, un es braucu trešajā klasē.

Ja ģenerāli būtu pieveduši pie pielādēta lielgabala un likuši tūdaļ izšaut, viņš nebūtu varējis vairāk apjukt, kā dzirdot šos vārdus. Lai viņš, Fledoks, Fledoks amerikaņu zemessargu parādes formā, ģenerālis Fledoks, ārzemju augstmaņu favorits Fledoks, sāktu pazīties ar subjektiem, kas brauc pasta kuģa trešajā klasē par četrām mārciņām desmit šiliņiem! Un viņam vēl jāsastop s:s radījums pašā Ņujorkas augstākās sabiedrības svētnīcā, Ņujorkas aristokratijas klēpī! Ģenerālis gandrīz jau tvēra pēc zobena.

Norisu vidū valdīja nāves klusums. Ja šis gadījums nokļūs ļaužu mutē, viņi uz visu mūžu būs krituši negodā aiz sava provinces radinieka neuzmanības. Viņi bija izcili spilgtas zvaigznes Ņujorkas augstākajās sfērās. Bija vēl citas elegantas sfēras augstāk par viņiem, bija sfēras arī zemāk par viņiem, bet nevienai zvaigznei nevienā no šīm sfērām nebija nekas kopīgs ar citas sferas zvaigzni. Taču visās šajās sfērās taps zināms, ka Norisi, pieklājīgu manieru un džentlmeniskas ārienes maldinati, krituši tik zemu, ka «pieņēmuši» savā namā nepazīstamu personu bez viena dolara kabatā. Ak ērgli, šķīstās republikas sargātāj, vai patiešām viņiem vajadzēja to pieredzēt?

—  Atļaujiet man atvadīties! — Martins sacīja pēc baiga klusuma brīža. — Es jūtu, ka esmu radījis šeit tādu pašu apjukumu, kāda atrodos pats. Tomēr, pirms aizeju, man jāsaka par attaisnojumu šim džentlmenim, ka viņš, ievedot mani šai sabiedrībā, nezināja, ka neesmu šā goda cienīgs. To es lūdzu man ticēt.

Viņš palocījās pret Norisiem un izgāja, ārēji ļoti salts, iekšēji vārīdamies.

—  Nu, — noteica nobālējušais Noriss-tēvs, pārlaizdams skatienu klātesošiem, kad Martins bija aizvēris durvis, — jaunais cilvēks šovakar dabūja novērot labāko aprindu izsmalcinātās manieres un augstākās sabiedrības cildeno vienkāršību, kas viņa dzimtenei svešas parādības. Cerēsim, ka tas viņā pamodinās tikumiskās jūtas.

Ja šī speciāli transatlantiskā prece, «tikumiskās jūtas» — jo tas ir Amerikas monopols, ja var ticēt pašmāju valstsvīriem, oratoriem un pamfletistiem, — ja tikumiskās jūtas ietver labvēlību un mīlestību pret cilvēci, tad nebūtu vis bijis par ļaunu tās pamodināt Martinā. Viņš traucās pa ielu Marka pavadībā, un viņā plosījās visas netikumiskās jūtas, kūdot viņu uz diezgan asinskārīgām piezīmēm, ko par laimi viņa reputacijai neviens nedzirdēja. Taču drīz vien Martins bija tiktāl atdzisis, ka sāka pat smieties par šo notikumu, kad pēkšņi izdzirdēja aiz muguras steidzīgus soļus un atskatījies ieraudzīja savu draugu Bīvenu, kas dzinās viņam pakaļ vai bez elpas.

Tas paņēma Martinu zem rokas un, palūdzis iet lēnāk, kādu brītiņu klusēja. Tad viņš ierunājās:

—   Es ceru, ka jūs mani attaisnosiet arī citā ziņā.

—   Kādā? — Martins jautāja.

—  Ceru, jūs nedomāsiet, ka es paredzēju mūsu vizites noslēgumu. Bet to varbūt veltīgi vaicāt.

—   Veltīgi gan, — Martins atbildēja. — Esmu vēl jo vairāk pateicīgs par jūsu laipnību, kad uzzināju, no kādas vielas darināti šejienes cienījamie pilsoņi.

—   Manuprāt, — viņa draugs sacīja, — viņi visi un visur ir vienādi, ja vien paši gribētu to atzīt un neuzstātos ar neattaisnojamām pretenzijām.

-— Goda vārds, tas ir pareizi, — Martins piekrita.

—   Es domāju, — viņa draugs turpināja, — ja jūs redzētu šādu ainu angļu komēdijā, tad neuzskatītu to par neticamu vai pārspīlētu.

—   Protams, ka ne!

—   Bez šaubām, šeit tas ir smieklīgāk nekā citur, bet tur vainīgi mūsu aktieri. Par sevi personīgi varu tikai sacīt, ka zināju no paša sākuma, kurā klasē esat braucis, — es redzēju pasažieru sarakstu, bet jūsu vārda tanī nebija.

—   Tad esmu jums vēl vairāk pateicības parādā, — Martins sacīja.

—   Noriss ir savā ziņā ļoti labs cilvēks, — misters Bīvens piezīmēja.

—   Tā? — Martins dzestri noteica.

—   O jā! Viņam piemīt daudz labu īpašību. Ja jūs vai kāds cits būtu nācis pie viņa kā trūcīgs lūdzējs, viņš būtu viena vienīga labsirdība un uzmanība.

—   Man nebija vērts nobraukt trīstūkstoš jūdžu, lai sastaptos ar tādu tipu, — Martins atbildēja.

Ne viņš, ne viņa draugs nerunāja vairs ne vārda, jo abi acīm redzot bija aizņemti ar savām domām.

Tēja vai vakariņas, viss viens, kā šo vakara mielastu gribēja godāt, bija jau galā, kad viņi ieradās pie majora, bet galdauts, ko nu rotāja daži papildu traipi un plankumi, vēl nebija noņemts no galda. Vienā galda galā dzēra tēju Džefersona Brika dzīvesbiedre un vel divas lēdijas, acīm redzot neparastā laikā, jo visas bija cepurēs un šallēs un likās nule atgriezušās mājās. Uz galda kūpēja trīs dažāda garuma sveces dažāda veida svečturos, un to gaismā istaba izskatījās tikpat nemīlīga kā dienu.

Visas trīs lēdijas skaļi tērzēja, Martinam un misteram Bīvenam ienākot, bet, ieraudzījušas džentlmeņus, tūliņ apklusa un mirkli kļuva visai cienigas, lai ner teiktu — ledaini saltas. Kamēr viņas čukstot apmainījas dažiem vārdiem, viņu saltums bija paspējis pat ūdeni tējkannā atdzesēt par divdesmit grādiem.

—  Vai jūs bijāt uz dievvārdu sapulci, misis. Brika? — Martina ceļabiedrs apvaicājās ar šķelmīgu dzirksti acīs.

—   Uz lekciju, ser.

—   Piedodiet, es aizmirsu. Jūs jau neapmeklējat sapulces, man šķiet.

Lēdija pie misis Brikas labās rokas dievbijīgi nokāsējās, it kā aizrādīdama: «Es apmeklēju!» Un patiešām — viņa staigāja uz tām vai ik dienas.

—  Vai svētruna bija laba, godātā? — misters Bīvens uzrunāja šo lēdiju.

Viņa dievbijīgi pacēla acis uz augšu un atbildēja: — Jā. — Viņu patiešām bija visai iepriecinājusi krietnā, stiprā, piparotā svētruna, kas tik lieliski izrēķinājās ar visām viņas draudzenēm un paziņām un negrozāmi izlēma to likteni. Turklāt viņas cepure bija izrādījusies parāka par visu citu draudzes locekļu cepurēm, tā ka šī lēdija bija iemantojusi pilnīgu dvēseles mieru.

—   Kādu lekciju kursu jūs patlaban klausāties, godātā? — Martina draugs atkal uzrunāja misis Briku.

—   Trešdienās mums lasa gara filozofiju.

—   Un pirmdienās?

—   Noziegumu filozofiju.

—   Bet piektdienās?

—   Augu filozofiju.

—  Jūs aizmirsāt pārvaldīšanas filozofiju ceturtdienās, mana dārgā, — piezīmēja trešā lēdija.

—   Nē, — misis Brika aizrādīja, — to lasa otrdienās.

—   Pareizi! — lēdija izsaucās. — Ceturtdienās mums lasa matērijas filozofiju, kā tad.

—  Jūs redzat, mister Čezlvit, ka mūsu lēdijas ir ļoti aizņemtas, — Bīvens sacīja.

—   Patiešām jums ir pamats tā teikt, — Martins atbildēja. — Vajadzīga liela enerģija, lai savienotu šīs augstākā mērā svarīgās nodarbības ārpus mājas ar ģimenes pienākumiem.

Te Martins apklusa, pamanījis, ka lēdijas noskatās uz viņu diezgan nelabvēlīgi, lai gan viņš neapzinājas i/darījis neko tādu, kas attaisnotu nicīgo izteiksmi dāmu sejās. Kad viņas uzgāja augšā uz savām istabām, kas notika itin drīz, misters Bīvens paskaidroja, ka nodarboties ar mājturību esot zem šo filozofējošo lēdiju augstā goda un ka deviņdesmit deviņos gadījumos no simta neviena no tām neprastu padarīt visvieglāko darbu saimniecībā vai uzšūt visvienkāršāko apģērba gabalu saviem bērniem.

—1 Vai nebūtu labāk, ja viņas apbruņotos ar adāmajām adatām nekā ar šādiem asiem gara ieročiem, tas ir cits jautājums, — viņš piemetināja. — Taču vienu gan es varu galvot: nav gadījies, ka viņas nodarītu sev pāri ar šiem ieročiem. Svētrunas un lekcijas — tās ir viņu balles un koncerti. Viņas apmeklē tās, lai izklaidētos un atpūstos, aplūkotu citu tualetes un tad atgrieztos mājās.

—  Kad jūs sakāt «mājas», vai tad jūs domājat tādu māju kā šī?

—  Ļoti bieži. Bet es redzu, ka jūs esat noguris līdz nāvei, un tāpēc novēlēšu jums labu nakti. Par jūsu plāniem parunāsim rīt. Jūs jau laikam tagad jūtat, ka palikt šeit nozīme veltīgi zaudēt laiku. Jābrauc tālāk.

—  Kur būs vēl ļaunāk? — Martins vaicāja, atcerēdamies vecu parunu.

—   Ceru, ka ne. Bet šodien pietiek. Ar labu nakti!

Viņi sirsnīgi atvadījās un šķīrās. Tiklīdz Martins palika viens, uzbudinājums, kam pamatā bija jaunie apstākli un iespaidu maiņa un kas bija noturējis viņu kājās visu šo nogurdinošo dienu, izgaisa, un viņš jutās tik satriekts un noguris, ka viņam nebija spēka aiziet pat līdz gultai.

Kādas pārmaiņas bija notikušas šais divpadsmit vai piecpadsmit stundās, ko tās bija nodarījušas viņa cerībām un dzīvesprieka pilnajiem plāniem! Lai cik sveša un neparasta bija zeme, uz kuras viņš stāvēja, un gaiss, ko viņš elpoja, — atsaucot atmiņā visu, kas šai vienā dienā pārdzīvots, Martins bija spiests saprast, ka viņa nodomiem draud neveiksme. Lai cik pārsteidzīgi un neapdomāti tie bija likušies šad tad uz kuģa, kas agrāk krastā nekad nebija noticis, tad pašulaik tie tēlojās tik tumšās krāsās, ka Martins nobijās. Domas, ko viņš aicināja palīgā, rādījās tik drūmā un nomācošā veidā, ka nesniedza atvieglojumu. Pat briljanti uz viņa pirksta laistījās kā asaru lāses, un neviena cerību stara nebija to spilgtajā mirdzumā.

Viņš sēdēja drūmās pārdomās pie krāsns, neliekoties manām pansionarus, kas ieradās cits pēc cita no saviem veikaliem, kantoriem vai tuvīnajiem bāriem un, iedzēruši ūdeni no baltās krūzes uz bufetes un pagrozījušies ap vara spļaujamtraukiem, pie kuriem tos šķitās velkam maģisks spēks, smagiem soļiem devās pie miera; viņš sēdēja tik ilgi, kamēr pienāca Marks Tcplijs un papurināja viņu aiz pleca, domādams, ka viņš iemidzis.

—  Mark! — viņš iesaucās saraudamies.

—  Viss kārtībā, ser, — atbildēja dzīvespriecīgais sulainis un noņēma ar pirkstiem sadegušo dakti svecei, ko turēja rokā. — Gulta jums nav sevišķi plata, ser, un cilvēks, ko pārāk nemoka slāpes, bez pūlēm izdzers pirms brokastīm visu ūdeni, ko jums atnesuši priekš mazgāšanās, un uzkodīs dvieli. Toties šonakt jūs gulēsiet bez šūpošanās, ser.

—  Man šķiet, ka māja peld pa viļņiem, — Martins sacīja pieceldamies un grīļodamies, — un es esmu galīgi sadauzīts.

—   Es gan jūtos tik līksms kā cīrulis, ser, — Marks atteica, — un, paldies dievam, ir arī par ko priecāties! Man vajadzēja te piedzimt, tāds mans uzskats. Speriet uzmanīgāk kāju (viņi devās augšup pa kāpnēm)! Vai atceraties džentlmeni uz kuģa, ser, to pašu ar to mazo lādīti?

—  Ar čemodāniņu? Jā.

—   Nu, ser, šovakar atnesa no veļas mazgātājas tīru veļu un nolika pie guļamistabu durvīm. Ja jūs pametīsiet aci, kad iesim augšā, cik maz viņam kreklu un cik daudz krūtežu, tad sapratīsiet, kāpēc viņam tik maz bagažas.

Taču Martins bija par daudz noguris un nomākts, l.ii pievērstu uzmanību tādiem niekiem, un neinteresējās p,n šo atklājumu. Šī vienaldzība neizsita no sliedēm misteru Tepliju, un viņš vadīja Martinu uz tā guļamistabu — mazu, šauru istabiņu ar puslogu, ar gultu, kas atgādināja lādi bez vāka, ar diviem krēsliem, paklājiņu, līdzīgu tiem, uz kādiem Anglijā apavu veikalos pielaiko kurpes, ar mazu spogulīti pie sienas un mazgājamo galdiņu, uz kura atradās ūdens krūze un mazgāl.iiuā bļoda, ko varētu viegli pieņemt par piena podiņu nu zobu skalojamo trauku.

—   Šai zemē, man liekas, cilvēki uzspodrinās ar sausu dvieli, — Marks sacīja. — Droši vien viņi sirgst ar bailēm no ūdens, ser.

—  Vai jūs nenovilktu man zābakus? — Martins lndza. — Es esmu beigts un pagalam, Mark.

—Rīt jūs to vairs neteiksiet, ser, — misters Teplijs aizrādīja, — un neteiksiet pat šovakar, kad pamēģināsiet šo te, ser. — Un viņš paņēma prāvu glāzi, līdz maļam pilnu ar dzidra, caurspīdīga ledus gabaliņiem, caur kuriem aizgrābtā skatītāja acis valdzināja dažas šķēlītes citrona un zeltains, kārdinošs šķidrums.

—   Kā to sauc? — Martins jautāja.

Misters Teplijs neatbildēja, bet iemērca šai maisījumā salmiņu, kas patīkami nočabēja starp ledus gabaliņiem, un ar izteiksmīgu žestu lika saprast, ka iejūsminātajam dzērējam jāsūc caur salmiņu.

Martins paņēma glāzi, izbrīnā paskatījās uz to, ievilka malku caur salmiņu un tūliņ pacēla acis augšup pilnīgā aizgrābtībā. Viņš vairs nemeta mieru, kamēr nebija iztukšojis kausu līdz pēdējai lāsītei.

—   Re nu, ser! — Marks sacīja kā uzvarētājs, pievākdams glāzi. — Ja jūs vēl kādu reizi būsiet noguris līdz nāvei un manis nebūs tuvumā, tad jums tikai vajag palūgt kādu, lai aiziet pēc koblera L

—   Lai aiziet pēc koblera? — Martins atkārtoja.

—   Tas ir apbrīnojams izgudrojums, ser, — Marks sacīja, glāstīdams tukšo glāzi. — Saucas koblers; šerijkoblers, ja grib izrunāt visu nosaukumu, un sāīsinati — koblers vien. Tagad, ser, jums vairs negribēsies likties gultā ar visiem zābakiem, un vispār jūs patlaban esat pavisam cits cilvēks.

Pēc šā svinīgā ievada viņš atnesa zābaku velkamo ķeblīti.

—  Nedomājiet, Mark, ka es atkal grasos krist izmisumā, — Martins sacīja, — bet ja nu — lai dievs mums žēlīgs — mēs iestredzam kādā neapdzīvotā vietā bez precēm un bez naudas!

—   Ko tur tik daudz, ser, — atbildēja nesatricināmais Teplijs, — spriežot pēc tā, ko jau esam redzējuši, diezin vai mums neapdzīvotā vietā klātos sliktāk nekā apdzīvotā.

—  Ak Tom Pinč, Tom Pinč! — Martins domīgi noteica. — Ko gan es nedotu, lai atkal būtu tev blakus un dzirdētu tavu balsi, kaut vai Peksnifa vecajā guļamistabā!

—  Ak «Pūķi», «Pūķi»! — Marks līksmi atbalsoja.

—   Ja mūs nešķirtu jūras un nebūtu kauns atgriezties, tad es varbūt teiktu to pašu. Bet es esmu Amerikā, «Pūķi», Ņujorkā, turpretī tu Eiropā, Viltširā, un mums jātiek pie bagātības, «Pūķi», jaunas, daiļas lēdijas labad, un, ja tu esi apņēmies iepazīties ar Monumentu, «Pūķi», tad nevar atkāpties pēc pirmā soļa, citādi tu nekad netiksi augšā!

—   Gudri sacīts, Mark! — Martins iesaucās.

—   Mums jālūkojas tikai uz priekšu.

—  Visās pasaku grāmatās, kādas vien esmu lasījis, ser, cilvēki, kas skatījās atpakaļ, tika pārvērsti par akmeņiem, — Marks sacīja, — un tad es vienmēr domāju, ka viņi paši vainīgi un saņēmuši to, ko pelnījuši. Vēlu jums labu nakti, ser, un patīkamus sapņus!

—  Tad man jāsapņo par mājām, — Martins noteica, likdamies gulēt.

—  Un man tāpat, — Marks nočukstēja, kad bija nokļuvis savā istabā, kur neviens viņu nevarēja dzirdēt.

—   Ja vistuvākajā nākotnē nepienāks laiks, kad jautru prātu saglabāt būs grūti, tad piķis lai parauj visu Ameriku!

Atstāsim viņus, lai miegā līgojas un vijas viņu ļ)i iekšā tālu priekšmetu ēnas, veidojot fantastiskus tēlus nez uzraudzības palikušo domu krēslainajā gaismā, un lai mūsu nenozīmīgais stāsts — sapnis sapnī — tikpat «ši pārmaina savu darbības vietu un pārceļas uz Anglijas krastiem.

XVIII NODAĻAI IR DARĪŠANAS AR FIRMU «ENTONIJS ČEZLVITS UN DĒLS», KURA NEGAIDĪTI PAZAUDĒ VIENU KOMPANJONU.

Pārmaiņa rada pārmaiņu. Nekas cits nevairojas tik strauji. Kad cilvēks, ieradis uzturēties šaurā rūpju un prieku lokā, kuru reti pamet, reiz pārkāpj tā robežu kaut uz īsu brīdi, tad šī aiziešana no nemainīgās skatuves, kur viņš bijis svarīgs aktieris, nekavējoties kļūst par signālu nekārtībām. Liekas, robā, ko viņš pametis, iedzīts līdz pašam galam pārmaiņu ķīlis, kas sašķeļ izturīgo masu gabalos; tas, kas bija saaudzis un turējās kopā gadiem, sabirst drupās dažās nedēļās. Mīna, ko laiks pamazām racis zem pazīstamajiem priekšmetiem, nu eksplodē vienā mirklī, un tas, kas nesen bija cieta klints, nu pārvēršas pīšļos un putekļos.

Tas notiek gandrīz ar visiem, tikai dažādos laikos un dažādā mērā. Kā dabiskais pārmaiņas likums izpaudas tai ierobežotajā dzīves sfērā, ko Martins bija pametis, par to patiesīgi pavēstīs mūsu stāsta nākamās lappuses.

—   Cik auksts šis pavasaris! — činkstēja vecais Entonijs, spiezdamies vakarā tuvāk pie kamina. — Nudien, kad es biju jauns, tad bija daudz siltāk!

—   Siltāks vai aukstāks, tas vēl nav iemesls, lai izdedzinātu drēbēs caurumus, — piezīmēja mīlošais dēls, paceldams acis no vakardienas avīzes. — Vadmala nav nemaz tik lēta, ja tu gribi to zināt.

—   Lāga zēns! — izsaucās tēvs, pūzdams elpu uz nosalušajām rokām un vārgi berzēdams tās. — Prātīgs zēns! Nekad viņš nav domājis par tādiem niekiem kā švītēšanos! Nē, nē!

—  Nezinu vis, varbūt arī būtu domājis, ja tas nemaksātu naudu, — atbildēja dēls, atkal ķerdamies pie avīzes.

—  Ahā! — vecais iesmējās. — Ja nemaksātu naudul Bet auksts ir gan!

—   Liec mieru ugunij! — misters Džonass uzsauca, aizturēdams godājamā tēva roku, kas sniedzās pēc biguļa. — Vai tu patiešām gribi izputēt vecuma galā, ka sāc šķiest mantu?

—  Nu es vairs nepaspēšu, Džonas, — vecais atbildēja.

—   Ko nepaspēsi? — uzbrēca viņa mantinieks.

—   Izputēt. žēl gan, ka nepaspēšu!

—   Kāds patmīlis bijis, tāds arī palicis, vecais kraķis, — Džonass nomurmināja tik klusu, ka vecais nevarēja sadzirdēt, un uzmeta tēvam sirdīgu skatienu. — Nav mainījies ne par mata tiesu. Viņam žēl, ka nepaspēs izputēt, iedomājieties tikai! Tā tikai vēl trūka! Bet, ka viņa paša miesa un asinis izputēs, par to viņam nav bēda, lai put. Ak tu vecais krama gabals!

Pēc šādas godbijīgas runas viņš paņēma tasīti, jo patlaban tēvs, dēls un Cafijs dzēra tēju. Džonass, vērīgi lūkodamies tēvā un laiku pa laikam apstādamies, lai paceltu pie lūpām karoti ar tēju, turpināja tādā pašā garā:

—   Izputēt, kā tad! Ir gan vecis, atradis, par ko runāt tādā vecumā. Izputēt iegribējies, še tev! Vareni, es jums teikšu! Nepaspēšot? Jā, ceru, ka nepaspēs vis. Ja vien varētu, viņš ir divsimt gadu nodzīvotu, un vēl viņam nebūtu gana. Es viņu pazīstu!

Sirmgalvis nopūtās; viņš joprojām sēdēja savilcies uguns priekšā. Misters Džonass padraudēja viņam ar Britanijas metala 1 tējkaroti un, ieņemdams cildenāku pozīciju, sāka apskatīt šo jautājumu no augstu morāles principu viedokļa.

—  Ja nu reiz uznākusi tāda patika, — viņš bubināja tādā pašā balsī, — kāpēc nevarētu novēlēt mantu, vēl

»Britanijas metāls — jaunsudrabs (alvas, vara un antimona vai cinka kausējums). (Tulk.)

dzīvs būdams? Nopircis labāk tādu lētāku mūža renti, i būtu patikšana dzīvot ir pašam, ir citiem, kam no ļ ntlēks savs labums. Bet nē, tas viņam nav pa prā(iiiii. Tā jau būtu pienācīga izturēšanās pret miesīgu lielu, bet viņam gribas darīt visu otrādi, lai tikai dēls netiktu pie savām tiesībām. Nudien, es viņa vietā nezinātu, kur dēties aiz kauna, un būtu gatavs noslēpties tam sazin kā viņu sauc.

Varbūt šis nenoteiktais apzīmējums attiecās uz kapu, zārku, kapliču, kapsētu vai mauzoleju vai vēl ko i'ltu, ko misteram Džonasam liedza izrunāt dēla maigums. Viņš pameta šo tematu, jo Cafijs, savā kaktiņā pie kamina neviļus pamanījis, ka Entonijs acīm redzot klausās un Džonass runā, pēkšņi izsaucās kā apsēsts:

—   Jūsu paša dēls, mister Čezlvit, jūsu miesīgs dēls, seri

Vecajam Čafijam nebija ne jausmas, cik savlaicīgi šie vārdi un cik dziļi tie būtu skāruši vecā saimnieka dvēseli, ja tas būtu uzminējis, kādi vārdi gatavi paprukt dēlam vai kas notiek dēla domās. Taču Cafija balss pārtrauca Entonija domu plūdumu un atsauca viņu atpakaļ īstenībā.

—   Jā, jā, čafij, Džonass ir kā izliets tēvs. Tikai tēvs nu kļuvis gaužām vecs, Cafij, — sirmgalvis sacīja dīvainā satraukumā.

—   Galīgi vecs, — Džonass pievienojās.

—   Nē, nē, nē, — Čafijs iesaucās, — nē, mister Čezlvit, jūs nemaz neesat kļuvis vecāks, ser.

—   Nu, jo tālāk, jo trakāk! — Džonass iesaucās pavisam sašutis. — Goda vārds, tēv, ar viņu vairs nevar tikt nekādā galā! Pievaldiet mēli, dzirdat?

—   Viņš teic, ka jūs kļūdoties, — Entonijs uzsauca vecajam kalpotājam.

—Nieki, nieki! — skanēja Čafija atbilde. — Es zinu labāk. Tas ir viņš, kas kļūdās. Viņš, jā. Viņš vēl ir puika, tas viņš ir. Un jūs arī, mister Čezlvit, esat pavisam pēc puikas. Ha, ha, ha! Jūs esat vēl puika, salīdzinot ar daudziem, ko esmu pazinis; jūs esat puika pret mani, jūs esat puika pret daudziem no mums. Neklausieties uz viņu!

Pēc šādas apbrīnojamas runas — Jo čafijam tas bija nepieredzēts daiļrunības uzbangojums — nabaga vārgā ēna satvēra ar trīcošo roku saimnieka pirkstus un piespieda sev klāt kā aizsargādama.

—   Es kļūstu kurlāks ar katru dienu, Caf, — Entonijs teica tik maigi, cik vien spēja, vai, pareizāk sakot, bez parastā skarbuma.

—   Nē, nē, — Cafijs atsaucās, — tas nav tiesa. Un, ja arī tā būtu, kas par to? Es jau divdesmit gadus kopš esmu kurls.

—   Aklums man arī pieņemas, — sirmgalvis nerimās, kratīdams galvu.

—   Tā ir laba zīme! — Cafijs iesaucās. — Ha, ha! Nekas nevar būt labāks! Jūs nesen vel pārāk labi redzējāt.

Viņš paplikšķināja pa Entonija plaukstu, kā mēdz darīt, mierinot bērnus, un, pievilcis sirmgalvja roku vēl tuvāk, pamāja ar drebošajiem pirkstiem uz to pusi, kur sēdēja Džonass, it kā gribēdams atvairīt to. Taču Entonijs palika joprojām bez vārda un kustības, un Cafijs pamazām palaida viņa roku vaļā un ierāvās savā parastajā kaktiņā, tikai lāgiem pastiepdams pirkstus un klusiņām aiztikdams vecā saimnieka svārkus, lai pārliecinātos, ka viņš vēl sēž tepat blakus.

Misters Džonass bija tā pārsteigts, ka tikai blenza vien abos večos, kamēr Cafijs iegrima parastajā apatijā, bet Entonijs sāka snaust; tikai tad Džonass ļāva vaļu savām jūtām un pienāca pirmajam cieši klāt, grasīdamies, vienkāršā valodā runājot, «kraut pa ģēveli».

«Viņiem šī spēle turpinās tepat divas trīs nedēļas,» Džonass drūmi prātoja. «Nekad neesmu redzējis, ka tēvs būtu tā noņēmies ar viņu kā beidzamajā laikā. Ak tad tā? Dzenaties pēc mantojuma, mister Caf, ko?»

Taču Cafijs tikpat maz nojauta Džonasa domas kā sažņaugto dūri, kas mīļi kavējās viņa auss tuvumā. Džonass dzēla viņu ar draudīgu skatienu, cik vien gribējās, tad paņēma no galda sveci, iegāja aizstiklotajā istabiņā un izvilka no kabatas atslēgu saišķi. Ar vienu no atslēgām viņš atdarīja slepenu atvilktni pultī, šad

• I i Skatīdamies, lai pārliecinātos, vai abi sirmgalvji I joprojām sēž pie kamina.

Viss pa vecam, kā pienākas, — Džonass noteica, lelurēdams ar pieri pults vāku un atlocīdams kādu Mpīru. — Te ir testaments, mister Čaf. Trīsdesmit māriņu gadā jūsu iztikai, vecais puika, un viss pārējais Vienīgajam dēlam Džonasam. Nav ko pūlēties, lai pieradītu savu mīlestību. Par to jums tik un tā nekas neBleks. Kas tas?

Tas patiešām varēja nobiedēt. Kāda seja otrpus Mikla starpsienas ziņkāri ielūkojās istabiņā, pie kam neskatījās uz Džonasu, bet uz papīru viņa rokā. Kādas licis cieši vērās testamentā un atrāvās tikai tad, kad Džonass iekliedzās. Abu skatieni sastapās, un tad izrādījās, ka šīs acis ārkārtīgi līdzīgas mistera Peksnifa acim.

Džonass bāls un kā bez elpas raudzījās šai rēgā, ļaudams ar troksni aizkrist pults vākam, taču nepiemirsd uns tūliņ aizslēgt atvilktni. Rēgs paspēra soli uz priekšu, atvēra durvis un ienāca iekšā.

—   Kas ir? — Džonass iesaucās atkāpdamies. — Kas jns esat? Kā jūs te gadījāties? Kas jums vajadzīgs?

—   Kas vajadzīgs? — atsaucās mistera Peksnifa balss, un pats misters Peksnifs laipni uzsmaidīja Džoii īsam. — Vajadzīgs, mister Džonas?

—   Ko jūs te ostāt un pētījat? — Džonass pikti sacīja. — Ka jūs gadāties ne aiz šā, ne aiz tā pilsētā un u/.krītat cilvēkam kā sniegs uz galvas? Vai patiešām cilvēks nevar lasīt… avīzi savā kantorī, lai viņu ne[&gt;;irbiedētu līdz nāvei, ielaužoties bez pieteikšanas? Kāpēc jūs neklauvējāt pie durvīm?

—   Es klauvēju, mister Džonas, — Peksnifs atbildēja, — bet neviens to nedzirdēja. Man ļoti gribējās zināt, — viņš ierastā labvēlībā piebilda, uzlikdams roku Džonasam uz plecu, — kas īsti bija jūs ieinteresējis avīzē, bet stikls ir par daudz netīrs un noputējis.

Džonass pasteidzās uzmest skatienu stikla starpsienai. Jā, stikli nebija diezin cik tīri. Tiktāl tas saietos ar patiesību.

—     Vai tik tie nebija panti? — taujāja misters Peksnifs, labsirdīgā jokdarībā kratīdams rādītāja pirkstu. — Vai politika? Vai biržas cenas? Man tādas aizdomas, ka jums visur aprēķins, mister Džonas, visur aprēķins.

—  Jūs neesat tālu no patiesības, — Džonass atbildēja, nomierinādamies un nokniebdams sveces dakti.

—  Bet kāda velna pēc jūs atkal atkūlāties uz Londonu? Nudien, kā lai nepārbīstas, kad cilvēkam jābūt septiņdesmit jūdžu atstatumā no Londonas, bet viņš pēkšņi gadās tepat blakus un acis vien blisina.

—  Pilnīgi pareizi, — misters Peksnifs apstiprināja.

—   Par to nav nekādu šaubu, dārgais mister Džonas. Kamēr cilvēka prāts tā ierīkots …

—  Piķis parauj cilvēka prātu, — Džonass nepacietīgi pārtrauca, — pasakiet labāk, kāpēc jūs atbraucāt!

—   Nelielās darīšanās, — misters Peksnifs sacīja,

—   kas man gluži nejauši atgadījās.

—  Un tas ir viss? — Džonass iesaucās. — Nu, tad tēvs atrodas blakus istabā. Ei tēv, misters Peksnifs ieradies! Ar katru dienu top dulnāks, — viņš sūrojās, enerģiski purinādams godājamo tēvu. — Es saku, te ir Peksnifs, stulbā paure!

Purināšana kopā ar laipno uzrunu nepalika bez sekām, un vecais virs pamodies smīnēdams sasveicinājās ar Peksnifu — daļēji tāpēc, ka patiešām priecājās, ieraugot šo džentlmeni, daļēji aiz nedziestošajām atmiņām, ka reiz bija nosaucis viņu par liekuli. Tā kā misters Peksnifs vēl nebija dzēris tēju (viņš patiešām nule bija ieradies Londonā), tad viņam tūliņ pasniedza cienastam neseno pusdienu paliekas, pievienojot šķēli šķiņķa. Misters Džonass, kam bija veikala darīšanas blakus ielā, devās turp, solīdamies atgriezties, iekams viņa godātais radinieks beigšot mieloties.

—   Un nu, godājamais ser, — misters Peksnifs uzrunāja veco vīru, — lūdzami, pasakiet, kamēr esam vieni, ko varu darīt jūsu labā! Es saku «vieni», jo mūsu dārgais draugs, misters Čafijs, ir metafiziskā nozīmē — vai lai saku — «manekens»? — misters Peksnifs vaicāja ar vissaldāko smaidu, stipri piešķiebis galvu.

—  Viņš mūs nedzird un neredz, — Entonijs atbildēja.

Tādā gadījumā es iedrošinos apgalvot — kaut nu jūtu līdzi viņa kaitēm un jūsmoju par tām lieliskajām rakstura īpašībām, kas dara godu tiklab viņa prātam, kā sirdij, — ka viņš patiešām ir manekens vai, humoristiski izsakoties, salmu kūlis. Jūs gribējāt piezīmēt, godājamais ser …

—   Cik man zināms, es nedomāju izteikt nekādas pielimes, — vecais vīrs atbildēja.

—  Toties es gan domāju, — misters Peksnifs vēlīgi piebilda.

—   Ak jūs domājat? Ko tad īsti?

—   Ka nekad visā savā mūžā, — misters Peksnifs Iesāka, iepriekš piecēlies un pārliecinājies, ka durvis ir ciet, un pēc tam novietojis krēslu tā, lai tūliņ ieraudzītu, tiklīdz durvis kaut drusciņ pavērsies, — ka nekad visā savā mūžā neesmu bijis tik pārsteigts kā vakar, saņemdams jūsu vēstuli. Jau tas, ka jūs vēlējāties parādīt man godu un lūgt manu padomu kādā jautājumā, pārsteidza mani, bet tas, ka jūs pie tam vēlējāties rīkoties bez mistera Džonasa ziņas, parāda, ciktāl jūs uzticaties cilvēkam, kam esat nodarījis vārdisku apvainojumu, tikai vārdisku, ko vēlāk pacentāties izlabot, — tas man glaimoja, tas mani aizkustināja, tas mani satrieca.

Misters Peksnifs vienmēr runāja gludi, taču šo īso runu viņš pateica sevišķi gludi, jo bija diližansā ne mazumu pūlējies, to sacerot.

Lai gan viņš gaidīja atbildi un nebija melojis, sakot, ka atbraucis pēc Entonija lūguma, sirmgalvis lūkojās viņā mēmā klusumā, ar gluži neizteiksmīgu seju. Acīm redzot viņam nebija ne mazākās vēlēšanās turpināt sarunu, kaut gan misters Peksnifs meta skatienus uz durvīm, vilka ārā pulksteni un visādi lika manīt, ka laika maz un Džonass drīz var ierasties, ja turēs vārdu. Bet pats dīvainākais bija tas, ka pēkšņi vienā mirklī, tik aši, ka nebija iespējams izsekot kādai pārmaiņai vai pamanīt to, Entonija sejas panti atguva agrāko izteiksmi, un viņš izsaucās,.nikni uzsitis ar dūri pa galdu, it kā nekādas pauzes nebūtu bijis:

—   Turiet taču muti, ser, un ļaujiet man runāt!

Misters Peksnifs pazemīgi nolieca galvu un klusībā nodomāja: «Es jau tūdaļ ievēroju, ka roka viņam neklausa un rokraksts nedrošs. Es jau vakar to teicu. Eheml Lai dievs pasarg!

—  Džonass met aci uz jūsu meitu, Peksnif, — vecais vīrs sacīja parastajā balsī.

—  Ja atceraties, mēs jau runājām par to pie misis Todžersas, — aizrādīja galantais architekts.

—  Jums nav nemaz jākliedz tik stipri, — vecais atteica. — Tik kurls es vēl neesmu.

Misters Peksnifs patiešām bija stipri pacēlis balsi — ne tik daudz tāpēc, ka uzskatīja Entoniju par kurlu, bet gan būdams pārliecināts, ka tā prāta spējas strauji samazinājušās; ašais pretspars par atbildi viņa smalkjūtīgajai rīcībai misteru Peksnifu pavisam samulsināja, un, nezinādams, kā nu izturēties, viņš vēl pazemīgāk nolieca galvu.

—  Es teicu, — sirmgalvis atkārtoja, — ka Džonass met aci uz jūsu meitu.

—  Jauka meitene, ser, — misters Peksnifs nomurmināja, redzēdams, ka Entonijs gaida atbildi. — Mīlīga meitene, mister Čezlvit, lai gan man varbūt nevajadzētu to sacīt.

—  Atkal liekulība! — vecais vīrs izsaucās, pastiepdams uz priekšu grumbaino kaklu un salēkdamies krēslā. — Jūs melojat! Jūs taču nevarai iztikt bez liekuļošanas, nekādi nevarat!

—  Godājamais … — misters Peksnifs iesāka.

—   Nesauciet mani par godājamo, — Entonijs pārtrauca, — un neprasiet, lai jūs tā dēvē! Ja jūsu meita būtu tāda, kā jūs apgalvojat, tad viņa Džonasam nederētu. Bet tāda, kāda viņa ir, tā, man šķiet, būs viņam piemērota. Viņš var kļūdīties izvēlē, var paņemt patvaļīgu, izšķērdīgu sievu, kas izputina visu mantu. Tad, kad es būšu miris …

Viņa seja tik drausmīgi pārvērtās pie šiem vārdiem, ka misters Peksnifs neviļus novērsa skatienu.

—  Tad man vairāk sāpēs, kad uzzināšu par tādām lietām, nekā tagad, kamēr esmu pie dzīvības; tā būtu nepanesama mocība — ciest par to, ka esmu krājis un rausis mantu un nu šī manta tiek mesta pa logu ārā.

No, — vecais vīrs aizsmacis noteica, — kad jau tik daudz n zaudēts, tad vismaz lai tas man tiek aiztaupīts, lai kaut kas tiek noturēts un paglābts.

—  Mans dārgais mister Čezlvit, — Peksnifs sacīja, — tās ir slimīgas iedomas, gluži liekas, ser, un, protams, gluži nepamatotas. Patiesība ir tā, mans dārgais ser, ka jūs neesat veselsl

—  Bet mirt vēl netaisosl — Entonijs iešņācās kā meža zvērs. — Nēl Man vēl gadiem pietiks spēka 1 Re, paskatieties uz viņu! — vecais parādīja ar pirkstu uz savu vārgo kalpotāju. — Nāvei nav tiesību paiet viņam garām un nopļaut mani!

Misters Peksnifs tā nobijās no vecā vīra un bija tik pārsteigts par viņa noskaņojumu, ka pavisam apjuka un nespēja pat atcerēties nenieka no tā lielā tikumisko pamācību krājuma, kas glabājās viņa atmiņā. Tāpēc viņš tikai nomurkšķēja, ka, zināms, daudz taisnīgāk un godīgāk būtu, ja misters Cafijs nomirtu pirmais, un no tā mazumiņa, ko viņš dzirdējis par misteru Cafiju un zinot no personīgās pazīšanās ar šo džentlmeni, rodoties dziļa pārliecība, ka tas pats sapratīšot, ka aiz tīras pieklājības vien šī pasaule jāpamet iespējami ātrāk.

—   Panāciet šurp! — vecais vīrs pamāja. — Džonass būs mans mantinieks. Džonass būs bagāts, viņš būs jums izdevīga partija. Jūs to zināt. Džonass ir metis aci uz jūsu meitu.

«To es arī zinu,» misters Peksnifs nodomāja, «jo esmu to no tevis bieži dzirdējis.»

—   Viņš varētu dabūt sievu ar lielāku pūru nekā jūsu meitai, — sirmgalvis turpināja, — toties viņa palīdzēs sataupīt to, kas abiem piederēs. Viņa nav pārāk jauna un nav arī gaisīga, viņa cēlusies no krietnas, praktiskas, ierāvējas ģimenes. Tikai metiet pie malas savus stiķus! Viņa tur Džonasu diedziņā, un, ja savilks par stipru (es savu dēlu pazīstu), diedziņš pārtrūks. Piesieniet viņu, kamēr viņš klausa, Peksnif, piesieniet viņu! Jūs esat pārāk blēdīgs. Jūs vilināt viņu iztālēm. Ak jūs slīpētais blēdi, vai tad es jau pašā sākumā neredzēju, kā jūs izmetat makšķeri?

«Man gribētos zināt,» misters Peksnifs domāja, lūkodamies Entonijā ar sagrauzta cilvēka skatienu, «vai tas ir viss, ko viņš vēlējās man pateikt.»

Entonijs saberzēja rokas un kaut ko nodudināja; nogaudās, ka salstot, pievilka krēslu tuvāk kaminam un, atsēdies ar muguru pret misteru Peksnifu un nokāris galvu uz krūtīm, pēc mirkļa nelikās vairs manām savu viesi un šķitās aizmirsis viņa klātbūtni.

Lai cik juceklīga un neapmierinoša bija šī isā saruna, taču tā deva misteram Peksnifam mājienu, kas pilnā mērā atalgoja viņu par braucienu uz šejieni, pat ja ari nekas vairāk nebūtu uzzināts. Jo šis krietnais džentlmenis vēl nebija iespiedies mistera Džonasa būtības dzijumos un ikviena recepte, kā nozvejot tādu znotu (un it sevišķi recepte, ko sniedz miesīgs tēvs) labi noderēja. Lai nepalaistu garām gadījumu izmantot tik lielisku iespēju iegūt papildu zināšanas un lai neļautu vecajam. Entonijam iesnausties krāsns priekšā, iekams viss izrunāts līdz galam, misters Pcksnifs, notiesādams galdā salikto cienastu (darbs, pie kura viiš stājās ar lielu nopietnību), dzina visādus jokus, lai modinātu vecā vīra uzmanību: klepoja, šķaudīja, klaudzināja tasīti, trina nazi, meta zemē maizi utt. Taču viss bija veltīgi, jo Džonass pārnāca mājās un vecais nebija bildis vairs ne vārda.

—  Kā? Tēvs atkal aizmidzis? — iesaucās Džonass, kārdams platmali un pamezdams skatienu uz tēvu. — Ā! Un krāc arī! Ieklausieties vien!

—  Viņš krāc loti stipri, — misters Peksnifs sacīja.

—   Krāc stipri? — misters Džonass atkārtoja. — Jā, to viņš māk. Viņš spējīgs krākt par sešiem.

—  Vai zināt, mister Džonas, — Peksnifs ieteicās, — man šķiet, ka jūsu tēvs — tikai neuztraucieties — drīz dzisīs.

—   Ko jūs sakāt! — Džonass attrauca, noskurinādams galvu par zīmi, ka šis aizrādījums viņu nepārsteidz. — Nudien, jūs nezināt, cik viņš stiprs. Viņam vēl prātā nenāk vākties projām.

—  Mani parsteidza tas, cik stipri viņš pārvērties tiklab izskata, kā izturēšanās ziņā, — misters Peksnifs sacīja.

—  Jūs nekā nezināt, — Džonass atbildēja, apsēzdamies un savilkdams grūtsirdīgu seju. — Viņš nekad nav juties labāk kā pašlaik. Nu, kā jums iet pa māju? Ko dara Ceritija?

—  Zied, mister Džonas, zied.

—   Un tā otrā, ko tā?

—  Vieglprātīgā draiskule! — misters Peksnifs noteica domīgā maigumā. — Viņa jūtas labi, pavisam labi. Šaudās kā bitīte no viesistabas uz guļamistabu, mister Džonas, laidelējas kā taurenītis šurp un turp, mērc savu knābīti mūsu jāņogu vīnā kā kolibri! Ak, ja viņa nebūtu tik gaisīga un ja viņai piemistu Čeritijas cienījamās īpašības, mans jaunais draugs!

—  Vai tad viņa tik gaisīga? — Džonass uzprasīja.

—   Nu, nu! — misters Peksnifs noteica ar dziļu izjūtu. — Es negribu būt pārāk bargs pret savu bērnu. Taču, salīdzinot ar savu māsu Ceritiju, viņa šķiet gaisīga. Kāds ērmīgs troksnis, mister Džonas!

—   Laikam pulkstenī kas samaitājies, — Džonass sacīja, paskatīdamies uz pulksteni. — Tātad tā otrā nav jūsu mīlule, ne?

Mīlošais tēvs patlaban dzīrās atbildēt un jau attēloja savā sejā visdziļāko aizkustinājumu, kad iepriekš dzirdētā skaņa atkārtojās.

—  Goda vārds, mister Džonas, tas ir pavisam neparasts pulkstenis, — Peksnifs sacīja.

Pulkstenis patiešām būtu neparasts, ja būtu radījis šo troksni, taču atspere grasījās pārtrūkt cita veida pulkstenī, un tas bija šā trokšņa cēlonis. Cafija brēciens, kas šķitās simtkārt skaļāks un baismīgāks, ievērojot Cafija parasto nerunību, atbalsojās namā, no pagraba līdz bēniņiem, un atskatīdamies pārējie ieraudzīja Entoniju Čezlvitu, pakritušu uz grīdas, un veco kalpotāju, nometušos ceļos viņam blakus.

Entonijs bija nokritis no krēsla un raustījās krampjos uz grīdas, cīnīdamies par katru elpas vilcienu; vēnas un cīpslas, uz viņa kakla un rokām krasi atdalījās no miesas, it kā apliecinot sirmgalvja vecumu un prāvā ar dabu nostājoties pret izveseļošanās iespēju. Bija baismīgi noraudzīties, kā dzīvības pirmsākums, ieslēgts šai sabrūkošajā ķermeni, laužas ārā kā ļaunais gars, alkdams pēc brīvības un graudams sava cietuma sienas. Grūti būtu redzēt jaunu cilvēku ziedu gados, ja tas plosītos ar tik negantu spēku, bet lūkoties uz šo galīgi veco, izdilušo ķermeni, kam šobrīd piemita pārdabisks spēks un kas ar ikvienu kustību runāja pretī savam acīm redzamajam nespēkam, bija vienkārši šausmīgi.

Viņi pacēla Entoniju un lielā steigā aizsūtīja pēc ārsta, kas nolaida slimajam asinis un iedeva zāles, taču lēkme vilkās tik ilgi, ka tikai pēc pusnakts viņu izdevās noguldīt — aprimušu, bet nemaņā un nomocītu.

—  Nebrauciet projām! — Džonass nočukstēja, pārliekdamies pāri gultai un teju teju piespiedis pelnu krāsas lūpas mistera Peksnifa ausij. — Laime gan, ka jūs bijāt te klāt, kad viņš saslima. Citādi kāds varētu teikt, ka es esmu vainīgs.

—  Jūs vainīgs! — misters Peksnifs 'iesaucās.

—   Kas var zināt, ko ļaudis sarunā, — Džonass atbildēja, noslaucīdams sviedrus no bālās sejas. — Visādi var gadīties. Kāds viņš tagad izskatās?

Misters Peksnifs pakratīja galvu.

—   Es dažkārt mēdzu jokot, zināt, — Džonass sacīja, — bet es … es nekad neesmu vēlējies viņa nāvi. Kā jūs domājat, vai viņam ļoti slikti?

—  Ārsts tā sacīja. Jūs taču dzirdējāt, — misters Peksnifs atbildēja.

—  A, to viņš varēja sacīt, lai noplēstu no mums vairāk, ja gadījumā slimais atveseļojas, — Džonass sacīja. — Nebrauciet projām, Peksnif! Ja nu šis brīdis pienācis, tad es negribu palikt bez lieciniekiem pat ne par tūkstoš mārciņām.

Čafijs nerunāja ne vārda un nedzirdēja ne vārda. Viņš bija atsēdies krēslā blakus gultai un nekustējās ne no vietas, vienīgi šad tad piešķieba galvu tuvāk spilvenam it kā ieklausoties. Tā viņš arī palika sēžam, lai gan vienreiz šai drūmajā naktī misters Peksnifs pamodās no snaudas, kā caur sapņiem atcerēdamies, ka dzirdējis sagrozītus un saraustītus lūgšanas vārdus, kuros dīvainā kārtā iepīti sazin kādi skaitļi.

Ari Džonass nosēdēja pie tēva visu nakti, taču ne tur, kur tēvs varētu viņu ieraudzīt, nākdams pie samaņas, bet slēpdamies aiz tēva un vienīgi no mistera Peksnifa acīm cenzdamies uzminēt slimā stāvokli. Džonass, šis rupjais despots, kas bija tik ilgi valdījis pār visu namu, nu bijās pakustēties kā gļēvulīgs suns un tā trīcēja, ka pat viņa ēna uz sienas drebēja.

Bija jau gaiša, saulaina un skaļa diena, kad abi nonāca lejā brokastīs, atstājuši veco kalpotāju pie slimā. Cilvēki trauca šurp turp pa ielām, logi un durvis vērās vaļā, zagļi un ubagi stājās pie sava dienas darba, strādnieki lēja sviedrus, tirgoņi atdarīja veikalus, polismeņi un konstebli stājās sardzē; ikviena cilvēciska būtne cīnījās par dzīvību kā prazdama, taču diezin vai neatlaidīgāk par šo veco, slimo vīru, kurš par katru smilšu graudiņu, kas neapturami slīdēja ārā no tvertnes, cīnījās tā, it kā tas būtu vesela ķeizarvalsts!

—  Ja kaut kas notiks, Peksnif, — Džonass atgādināja, — apsoliet, ka paliksiet te līdz beigām! Jūs redzēsiet, ka es izdarīšu visu tā, kā pienākas.

—   Es zinu, mister Džonas, ka jūs izdarīsiet visu, kā pienākas.

—  Jā, jā, bet es negribu, lai mani turētu aizdomās. Nevienam nebūs pa spēkam teikt kaut vārdu pret mani, — Džonass sacīja. — Es zinu, ko cilvēki spēj samuldēt. It kā viņš nebūtu vecs, vai it kā es spētu saglabāt viņam dzīvību.

Misters Peksnifs apsolīja palikt, ja, pēc viņa godā" jamā drauga uzskatiem, apstākļi to prasīšot. Viņi klusēdami beidza ēst brokastis, kad viņu priekšā nostājās tik drausmīgs rēgs, ka Džonass skaļi iebrēcās un abi šausmās atrāvās.

Vecais Entonijs, ģērbies parastajās drēbēs, stāvēja istabā līdzās galdam. Viņš balstījās uz sava vienīgā drauga pleca, un viņa mironīgajā sejā, stingajās rokās, nespodrajās acīs, pat sviedru lāsēs uz pieres bija lasāms ar mūžības pirkstu rakstītais vārds — nāve!

Viņš ierunājās; balss šķita parastā, bet nedzīva un griezīga kā miroņa sejas panti. Vienīgi dievs zina, ko viņš gribēja sacīt. Likās, ka viņš izrunā vārdus, tikai

tādus, kādus neviens cilvēks nav dzirdējis. Un tas bija pats briesmīgākais — skatīties, kā viņš stāv, kaut ko šjupstot ne šās zemes valodā.

— Viņam ir labāk, — Čafijs sacīja, — viņam ir labāk. Nosediniet viņu krēslā kā arvien, un viņš atkal būs vesels. Es viņam teicu, lai neliekas ne par ko ne zinis. Vēl vakar teicu.

Entoniju apsēdināja atzveltnes krēslā un piebīdīja tuvāk logam, tad atdarīja durvis līdz galam, lai brīvas rīta vēsmas apvēdinātu viņu. Taču viss gaiss, kāds vien ir pasaulē, un visi vēji, kas mūždien šaudās starp zemi un debesi, nespētu iedvest viņā jaunu dzīvību.

Nu viņu varētu līdz kaklam ierakt zelta gabalos — viņa stingie pirksti nespētu vairs saturēt nevienu!

XIX NODAĻA. LASĪTAJS IEPAZĪSTAS AR DAŽIEM BRĪVO PROFESIJU PĀRSTĀVJIEM UN NOBIRDINA ASARU, KRIETNĀ MISTERA DŽONASA IZPAUSTĀS DĒLA MĪLESTĪBAS AIZGRĀBTS.

Misters Peksnifs braukāja pa pilsētu īrētā ekipāžā, jo Džonass Čezlvits bija viņam piekodinājis «nerēķināties ar izdevumiem». Ļaudīm piemīt tieksme domāt visu ļaunu par savu tuvāko un piedēvēt tam viszemiskākos nolūkus, tāpēc Džonass bija nolēmis nedot aizdomām ne mazākā iemesla. Lai neviens neiedrošinās apvainot viņu, ka viņš žēlojis naudu tēva bērēm! Lūk, kāpēc Džonass bija izvēlējies par savu devizi līdz bēru ceremonijas beigām: «Naudu nežēlot!»

Misters Peksnifs jau bija apmeklējis līķu apbedītāju un nupat atradās ceļā pie citas amata personas, kam arī sava loma līķu apbedīšanā: pie sieviešu dzimuma darbinieces, līķu apmazgātājas un vāķētājas un dažādu bezvārda pakalpojumu izpildītājas līķu vajadzībām, kuru bija ieteicis tas pats līķu apbedītājs. Viņas uzvārds, kā to misters Peksnifs noskaidroja pēc aprakstīta papīra strēmeles savā rokā, bija Gempa, dzīves vieta — Kingsgeitstrīta, Augšholborna. Un tāpēc nu misters Pcksnifs kratījās īrētā ekipāžā pa Holbornas bruģi, meklēdams misis Gempu.

Šī lēdija mājoja pie putnu tirgotāja, vienu namu tālāk no ieslavētās aitasgaļas pīrādziņu pārdotavas un taisni pretī zirggalas skārnim — abu šo veikalu slavu pienācīgi reklamēja to solidās izkārtnes. Mājiņa bija maza, un tas bija gaužām ērti, jo misis Gempa, kura atbilstoši savai augstajai misijai bija slimokopēja vai, kā drosmīgi apgalvoja viņas izkārtne, bērnu saņēmēja, dzīvoja otrajā stāvā, ielas pusē, un bija viegli sasniedzama jebkurā nakts stundā, ja meta logā oļus, sasistas pīpes gabalus vai sita pie rūts ar spieķi; tas viss līdzēja daudz labāk nekā āmuriņš pie durvīm, kas bija ierīkots tā, ka uzmodināja visu ielu un pat sacēla visā Holbornā ugunsdzēsēju trauksmi, ne mazākā mērā neiespaidojot to māju, ar ko atradās tiešā sakarā.

Šoreiz gadījās tā, ka misis Gempa nebija gulējusi visu nakti, asistējot tai ceremonijā, ko večiņas mēdz nosaukt vienā vārdā, kurš trīs balsienos izteic Ādama pēcnācēju lāstu. Gadījās tā, ka misis Gempa nebija uzaicināta uz visu laiku, bet vienīgi kā slavenība pašā kritiskākajā brīdī tādai pašai speciālistei palīgā; tāpēc arī notika tā, ka misis Gempa bija pārnākusi un likusies gulēt, tiklīdz viss interesantais bija beidzies. Kad misters Peksnifs piebrauca ekipāžā pie durvīm, logi bija aizsegti ar aizkariem un pati misis Gempa gulēja aiz tiem cietā miegā.

Ja putnu tirgotājs būtu bijis mājās, kā viņam pienācās būt, tad nelaime vēl nebūtu tik liela, taču viņš bija kur aizgājis un viņa bodīte ciet. Aizvirtņi, protams, bija vaļā, un aiz katras loga rūts sīciņā būrītī čiepstēja un lēkāja sīciņš putniņš, attēlojot savā īsiņajā baletā izmisumu un sitot galvu pret griestiem; kāds nelaimīgs ciglis dzīvoja savas sarkanās villas pagalmā, pie kam uz villas durvīm lepojās viņa vārds, un sūknēja ūdeni savām vajadzībām, mēmi lūdzot kādu labu cilvēku iemest viņam dzeramajā silītē par farzingu indi. Mājas durvis bija aizslēgtas. Misters Peksnifs paraustīja aizšaujamo, pagrūstīja durvis, un iesprāgušais zvaniņš iečinkstējās sevišķi gaudīgi, taču neviens ārā nerādījās. Putnu tirgotājs bija arī bārddzinis un moderns frizieris; varbūt pēc viņa bija speciāli atsūtījuši no pilsētas aristokrātiskās daļas un viņš devies skūt kādu lordu vai sasprogot un sasukāt kādu lēdiju; šā vai tā, bet paša mājās viņš neatradās, tāpat te nebija nekādu viņa klātbūtnes pēdu, kas varētu palīdzēt apmeklētāja iztēlei, izņemot kādu profesionālā satura graviru vai viņa sūtības emblemu, ļoti iecienītu viņa darba biedru vidū, kura attēloja visai fatniliaru frizieri iesprogojam lēdiju visai izmeklētā tualetē liela, vaļēja pianino priekšā.

Aptvēris visus šos apstākļus, misters Peksnifs savas sirds nevainībā jau ķērās pie āmura, bet pie pirmā divkāršā klaudziena no katra loga izliecās ārā sievietes galva; misters Peksnifs nepaspēja piesist otrreiz, kad jau veseli bari precētu lēdiju (no kurām daudzām bija tuvākajā nākotnē nepieciešama misis Gempas palīdzība) saskrēja ap lieveni, saukdamas kā vienā balsī un neparastā pacilātībā:

—   Sitiet pie loga, ser, sitiet pie loga! Dievs ar jums, netērējiet veltīgi laiku, sitiet pie loga!

Rīkodamies sakaņā ar šo padomu un aizņemoties šādai vajadzībai kučiera pātagu, misters Peksnifs to pašu mirkli sarīkoja puķu podu grautiņu uz otrā stāva palodzes un pamodināja misis Gempu, kura visām klātesošajām lēdijām par lielu prieku atsaucās: — Nāku, nāku!

—   Bāls kā piena maize, — kāda lēdija noteica par misteru Peksnifu.

. — Tādam viņam jābūt, ja viņam ir cilvēka jušana, — otrā atsaucās.

Trešā lēdija, sakrustojusi rokas uz krūtīm, paziņoja, ka viņš ieradies pavisam nelaikā pēc misis Gempas, nu, bet tas viņai allaž tā gadoties.

Misters Peksnifs jutās pavisam neveikli, noprazdams no lēdiju piezīmēm, ka tās viņa apmeklējuma mērķi iztulko nevis sakarā ar šās pasaules atstāšanu, bet, gluži otrādi, — ar ierašanos tajā. Pati rnisis Gempa acīm redzot bija tādās pašās domās, jo, atvērusi logu un steidzīgi ģērbdamās, sauca caur aizkariem:

—   Vai no misis Perkinsas?.

—   Nēt — misters Peksnifs strupi atteica. — Nepavisam uz to pusi.

—   Kā, misters Vilkss! — iesaucās misis Gempa — Labāk nesākāt, ka tas i jūs, mister Vilks, ku nabadzītei misis Vilksai pat ne adatu spilventiņš nav gatavs. Labāk nesākāt, ka tas i jūs, mister Vilks!

—   Tas nav nekāds misters Vilkss, — Peksnifs atbildēja. — Es nemaz nepazīstu tādu cilvēku. Man pavisam citas darīšanas. Kāds džentlmenis ir miris, un, tā kā vajadzīgs kāds, kas paliktu pie nelaiķa, tad misters Moulds, līķu apbedītājs, ieteica jūs.

Tikmēr misis Gernpa jau bija tiktāl tikusi, ka spēja parādīties publikai, un, tā kā viņai bija katram gadījumam sava sejas izteiksme, tad viņa palūkojās ārā pa logu ar dziļām sērām sejā un solīja tūliņ nākt lejā. Bet sapulcējušās matronas ņēma misteram Peksnifarn iļaunā, ka viņa misija izrādījusies tik neinteresanta, un lēdija ar sakrustotajām rokām apveltīja viņu ar visai spēcīgiem izteicieniem, piezīmējot, ka šai labprāt gribētos zināt, kāda viņam bijusi vajadzība biedēt nabaga vājas sievietes «ar saviem miroņiem», un izsacīja domas, ka tādam žurku ģīmim kā viņam pienāktos būt gudrākam. Pārējās dāmas neatpalika no pirmās, izpaužot savas jūtas, bet puikas, tikmēr saskrējuši desmitiem, spiedza kā nelabie un āzēja misteru Peksnifu. Tāpēc, tiklīdz misis Gempa parādījās, nelaimīgais džentlmenis, ko bija pilnīgf samulsinājis šāds tautas dusmu izvirdums, bez kādām ceremonijām iegrūda viņu ratos un taisījās, ka pazūd.

Misis Gempa bija paņēmusi līdzi prāvu saini, koka tupeles un neticami lielu lietussargu novītušu lapu krāsā, izņemot pašu augšu, uz kuras bija visai mākslīgi uzlikts apaļš, spilgti zils ielāps. Viņa bija gluži bez elpas palikusi, steigā kravādamās, un laikam bez kādiem priekšstatiem par ekipāžu, jo jauca to ar pasta karieti vai diližansu un, pirmo pusjūdzi braucot, spieda tikai savu saini mazajā priekšpuses lodziņā, pieprasīdama, lai kučieris novietojot to «bagažas kastē». Kad viņa beidzot atbrīvojās no šās uzmācīgās domas, tad ar visu sirdi nodevās rūpēm par savām koka tupelēm, vienā laidā apdraudot ar tām mistera Peksnifa kājas. Tikai tad, kad viņi piebrauca pie sēru mājas, misis Gempa bija tiktāl nomierinājusies, ka varēja pateikt:

—   Tāta pagalam vien i tas džentlmenis! Vai, vai, to bēdu! — Viņa pat nemaz nezināja, kā nelaiķi sauc. — Nu, ko lai dara, tas ceļš mums visiem staigājams. Tas i tikpat droši kā dzimšana, tik mēs vienīgi nevaram aprēķināt, ka tas īsti notiks. Ak tu nabadziņš!

Misis Gempa bija resna vecene ar aizsmakušu balsi un asarojošām acīm, kuras viņa prata izbolīt pašā neticamākā kārtā, tā ka tikai baltumi palika redzami. Kakls viņai bija ļoti strups un sagādāja ne mazumu pūļu, kad viņa gribēja paskatīties, tā sakot, augstāk par sevi, tas ir, uz tiem, ar ko runāja. Viņa valkāja pavisam apsarkušas melnas drēbes, pamatīgi nobārstītas ar ožamo tabaku, un drēbēm atbilstošu šalli un cepuri. Misis Gempa sen jau bija iemanījusies tērpties šais drēbēs speciāli šādos gadījumos: ar to viņa reizē parādīja cieņu nelaiķim, cik bija viņas spēkos, un deva mājienu pakaļpalicējiem, ka nebūtu par ļaunu apveltīt viņu ar jaunu melnu tērpu, un šāds mājiens gandrīz nekad nepalika bez pienācīgas atbildes, tā ka ap desmit Holbornas vecu drēbju tirgotavās varēja diendienā redzēt karājamies misis Gempas tērpu paraugus, ieskaitot cepuri un pārējos piederumus. Misis Gcmpasseja un it īpaši deguns bija iesarkani un uztūkuši, un, sarunājoties ar viņu, gribot negribot radās pārliecība, ka no viņas dveš alkohola smaka. Kā daudzas slavenības, kas sasniegušas augstu pakāpi savā profesijā, viņa ļoti mīlēja savu darbu, jā, pat tiktāl, ka par spīti sievietei piemītošajām dabiskajām jūtām ar vienādu patiku un cītību apmazgāja gan līķus, gan jaunpiedzimušos.

—   Vai, vai! — atkārtoja misis Gempa, no pieredzes zinādama, ka šādos bēdīgos gadījumos pats labākais ir vaidēt. — Ak tu nabadziņš! Ka mans Gemps pameta šo pasauli, un es, kā šobaltdien atceros, ieraugu viņu slimnīcā — uz katras acs pa naudiņai, koka kāja padusē — nudie, domāju, ka ģībiens vis secen nepaies, takšu izturēju gan.

Ja var kaut drusku ticēt baumām, kas klīda pa Kingsgeitstrītu, tad inisis Gempa toreiz patiešām izturējusies ar teicamu savaldību un parādījusi tādu neparastu dvēseles spēku, ka ziedojusi mistera Gempa mirstīgās atliekas zinātniskiem mērķiem. Patiesības labā jāpiemetina, ka tas viss noticis pirms gadiem divdesmit, bet misters un misis Gempi šķīrušies jau daudz agrāk — aiz galīgas raksturu nesaskaņas dzēruma stāvoklī.

—  Ceru, ka kopš tā laika jūs esat paspējusi nomierināties, — misters Peksnifs piezīmēja. — Ieradums ir otra daba, misis Gempa.

—  Jums viegli runāt pa otrām dabām,. ser, — šī lēdija atbildēja. — Pirmajā laikā tā i viena vienīga mocība un vai ta nu vēlāk kāds vieglums? Ja tas mazs malciņš stiprāka dzēriena neuzturētu dūšu (tik jau i kā pagaršošana, nekas cits), ta savu mūžu tas nebūtu panesams, kas man dažkārt jāpanes. «Misis Harisa,» es teic; tas bij šo pašu beidzamo reizi pie saņemšanas, viņa vēl pavisam jauns sievišķis; «misis Harisa,» es teic, «lai tā butele paliek uz kamina un lai nav nekādas mielošanas, gan es pieliks pie lūpām, ka man uznāks patikšana, ta es visu izdarīs, kas mans pienākums, uz to labāko.» — «Misis Gempa,» viņa teic, «ja vie uz pasaules i kāda persona pa astoņpadsmit pensiem dienā prastiem ļaudīm un pa trim šiliņiem kungu kārtai — nakts dežūrām (te misis Gempa pacēla balsi) atsevišķa maksa — ta jūs i šī nesamaksājamā persona!» — «Misis Harisa,» es teic, «mēs neminēs maksu: ja es būt bagāta, es visus savus tuvākos apmazgātu pa velti, šitāda man mīlestība uz viņiem. Bet vienu gan es teic ikkatram, kas mājā visu izrīko, misis Harisa, viens algs, vai tas i džentlmenis vai lēdija,» — te viņa pašķielēja uz misteru Peksnifu, — «lai tur nav nekāda mielošana vai piedāvāšana, bet lai butele paliek uz kamina, gan es pieliks pie lūpām, kad man uznāks patikšana.»

Šī izjustā runa beidzās pie pašas mājas. Gaitenī viņus saņēma līķu apbedītājs misters Moulds, pazema auguma plikpauris džentlmenis vidējos gados, melnās drēbēs, ar piezīmju grāmatiņu rokās, resnu zelta pulksteņķēdi pāri vestei un ar dīvainu sejas izteiksmi, kurā

mēģinājums izrādīt skumjas jaucās ar pašapmierinātu smaidu, tāpēc viņš atgādināja cilvēku, kas, garšodams lielisku, vecu vīnu, izliekas, it kā dzertu rūgtas zāles.

—  Nu, misis Gempa, kā jums klājas? — šis džentlmenis apvaicājās klusinātā balsī, tikpat pieglaudīgā kā viņa gaita.

—  Tīri labi, paldies jums, seri — viņa pakniksēja.

—  Tad nu papūlieties gan, misis Gempa! Tas vis nav kurš katrs parastais gadījums, misis Gempa. Lai nu viss būtu, cik pieklājīgi vien iespējams, un sagādātu lielāku mierinājumu pakalpalicējiem, misis Gempa, tāpēc papūlieties gan, lūdzama! — misters Aloulds sacīja, svarīgi kratīdams galvu.

—  Gan jau, gan, ser, — viņa atkal pakniksēja.

—   Vai nu pirmo dienu pazīstamies, ser.

—   Neba nu pirmo un ne jau pēdējo, misis Gempa, — Moulds apstiprināja, un misis Gempa atkal pakniksēja.

—  Tas ir tāds izcils gadījums, — viņš uzrunāja misteru Peksnifu, — ar kādu neesmu sastapies visā savā praksē.

—  Patiešām, mister Mould? — šis džentlmenis atsaucās.

—   Nekad vēl neesmu redzējis tik dziļas sēras, ser. Man piekodināts, lai neskopojos ar izdevumiem, lai nepavisam neskopojos, — viņš turpināja, plati ieplētis acis un paceldamies uz pirkstgaliem. — Man pavēlēts, ser, lai procesijā piedalās visi mani apraudātaji, bet apraudātāji izmaksā ļoti dārgi, mister Peksnif, nemaz nerēķinot dzērienus, ko viņi patērē. Zārkam pavēlēts pielikt apsudrabotus rokturus, pašus dārgākos, rotātus ar eņģeļu galviņām, kādas vien pašlaik modē. Pavēlēts, lai katafalks ir vienās strausa spalvās. Vārdu sakot, ser, lai viss būtu tik krāšņi, cik vien iespējams!

—   Mans draugs misters Džonass ir lielisks cilvēks, — misters Peksnifs sacīja.

—   Es savā mūžā esmu redzējis daudz godbijīgu dēlu, ser, — Moulds atbildēja, — un daudz tādu, kas nekā nezina no godbijības. Tā mūsu praksē gadās. Mēs gribot negribot uzzinām ģimenes noslēpumus. Bet šādu dēla godbijību, kas dara godu cilvēka dabai, kas samierina mūs ar pasauli, kurā dzīvojam, man vēl nav gadījies redzēt. Tas tikai pierāda, ser, to, ko tik pareizi bija atzīmējis visu apraudātais teatra lugu autors, kuru apglabāja Stretfordā proti, ka nav ļaunuma Uez labuma.

—  Ļoti patīkami dzirdēt to no jums, mister Mould,— Peksnifs piezīmēja.

—  Jūs esat ļoti laipns, ser. Un kas par vīru biļa nelaiķis misters Čezlvits! Ak, kas par vīru! Kas ir visi jūsu lordmēri, — misters Moulds turpināja, nicinoši atmezdams ar roku, — jūsu šerifi, jūsu municipālie padomnieki, visi šie krāmi! Bet parādiet man cilvēku šai pilsētā, kas cienīgs apvilkt nelaiķa mistera Čezlvita kurpes! Nē, nē, — Moulds iesaucās ar rūgtu ironiju, — pakariet šīs kurpes, pakariet uz nagliņas, pazolējiet tās un pielieciet papēžus, lai viņa dēls varētu tās valkāt, kad nāks gados, bet nedomājiet paši tās pielāgot, jo tās nav jums pa kājai. Mēs viņu pazinām, — Moulds turpināja tai pašā toni, noglabādams kabatā piezīmju grāmatiņu. — un mūs ap stūri neapvedīs. Ar labu rītu, mister Peksnil, ser!

Misters Peksnifs atbildēja viņam ar to pašu, un Moulds lepns, ka nav palicis kaunā, dzīrās doties ārā, moži smaidīdams, bet par laimi tūliņ attapās, ka apstākli prasa ko citu. Mirklī viņš kļuva atkal nomākts, smagi nopūtās, ieskatījās savas platmales dibenā, it kā meklēdams tur mierinājumu, bet, neatradis nekā, uzlika gaivā un ar cieņu izgāja.

Misis Gempa kopā ar misteru Peksnifu devās augšup pa kāpnēm, un, kad misters Peksnifs bija ievedis viņu guļamistabā, kur atradās ar palagu apsegtas Entonija Čezlvita mirstīgās atliekas, ko apraudāja viena vienīga mīloša sirds, kurā pašā vēl tikko kvēloja dzīvības uguntiņa, Peksnifs beidzot bija brīvs un varēja ieiet apakšstāva krēslainajā istabā pie mistera Džonasa, ko bija pametis pirms vairākām stundām.

1 Domāts Šekspirs. (Tulk.)

Viņš atrada šo par bāreņiem kļuvušo dēlu paraugu un visu līķu apbedītāju ideālu sēžam pie pults un prātojam, skrīpājot sazin kādus skaitļus uz papīra strēmeles. Tēva atzveltnes krēsls, platmale un spieķis bija iznesti ārā, aizvākti projām no acīm; aizkari, dzeltenīgi kā novembra migla, sedza logus līdz pat apakšai; pats Džonass tapis tik rāms, ka pat viņa balss nebija dzirdama, bija vienīgi redzams, ka viņš šad tad pārstaigā pāri istabai.

—  Peksnif, — viņš čukstēja, — pielūkojiet, ka izrī kojat visu, kā nākas! Vēlāk varēsiet teikt ikkatram, kas j vien apvaicāsies, ka viss bija, kā pienākas, pēc visiem likumiem. Vai jums nav kāds paziņa, kuru jūs vēlētos uzaicināt bērēs, ko?

—   Nē, mister Džonas, nav gan neviena.

—  Ja nu jums kāds ir, tad, zināt, labāk uzaiciniet, — Džonass sacīja. — Mēs nevēlamies nekā slēpt.

—   Nē, — misters Peksnifs atkārtoja, brītiņu padprnājis. — Esmu jums loti pateicīgs, mister Džonas, par jūsu augstsirdīgo viesmīlību, bet, nudien, man nav neviena.

—   Nu, labi, — Džonass noteica, — tad mēs abi un Čafijs ar doktoru varēsim sasēsties vienā karietē. Mēs uzaicināsim doktoru, Peksnif, — viņš zina, kas vecajam bija par kaiti un ka tur neko nevarēja līdzēt.

—  Bet kur tad ir mūsu dārgais draugs Čafijs? — Peksnifs ievaicājās, pārlaizdams skatienu istabai un mirkšķinādams abas acis uzreiz, it kā nespēdams valdīt savas jūtas.

Te viņu pārtrauca misis Gempa, kura ienāca istabā, atbrīvojusies no šalles un cepures, un klīrēdamās un žņobīdamās diezgan asā balsī pieprasīja apspriedi ar misteru Peksnifu otrpus durvīm.

—  Jūs varat runāt arī šeit visu, ko vien vēlaties, misis Gempa, — šis džentlmenis atbildēja, grūtsirdīgi šūpodams galvu.

—   Kāda nu var būt izrunāšanās, ka cilvēks šķīries no šāspasaules un citi viņu apraud, — misis Gempa aizrādīja, — bet, ka es ko teiks, ta tas būs vietā un laikā, un ļaunā tas nav ņemams, tā tas nav domāts. Es i savā mūžā ne mazums labos namos bijs, džentlmeņi, un es cer, ka man zināms, kas man pienākas darīt un kā man viss notaisāms, un skaidrs, ja es tā nezinās, ta būs dikti ērmīgi un dikti aplami no šitāda džentlmeņa kā misters Moulds, kas takšu rīkojs apbērēšanas tiem lielākiem Anglijas augstmaņiem un visi bijši šitik apmierināti, ieteikt mani ar tiem siltākiem vārdiem. Es tāpatās i savā mūžā piedzlvojs ne mazums sirdēstu, — misis Gempa aizvien vairāk pacēla balsi, — un mana sirds allažiņ aptekas, ka redzu, ka dies kādam uzsūtijs pārbaudījumu, bet es nav no šādiem tādiem dievadotiem, un es necietīs, ka man pieliek visādus noglūnētājus.

Iekams kāds paspēja atbildēt, misis Gempa atvilka elpu un turpināja, aizvien vairāk pietvīkdama:

—   Nav vis viegla lieta, džentlmeņi, godam vadīt savu mūžu, ka esi pamests kā plika atraitne šai pasaulē un, it īpašīgi, ka tava labā sirds spiež tevi uzņemties tādu darbu, no kā pašam ceļas tik zaudējumi un ko neviens nevar atlīdzināt. Bet, lai kā tas cilvēks pelna savu maizi, ikvienam i savas parašas un savi likumi, no kā nevar būt nekādas atkāpšanās. Cilvēki var būt tādi, un cilvēki var būt šādi — katram dies devis savu prātu, a ko tam jāiztiek. Kam galva citādāk ierīkota, tam citādāka spriešana.

—   Ja es pareizi saprotu šo krietno sievieti, — misters Peksnifs uzrunāja Džonasu, — tad viņu traucē misters Čafijs. Vai lai neuzeju viņam pakaļ?

—   Uzejiet gan, — Džonass atbildēja. — Es nupat grasījos teikt jums, ka viņš ir augšā, kad tā sieviete ienāca. Es jau pats varētu uziet un novest Cafiju lejā, bet… labāk uzejiet vien jūs, ja jums nekas nav pretī.

Misters Peksnifs nekavējoties devās augšā, misis Gempas pavadīts, kura stipri vien atmaiga, redzēdama, ka viņš izņem no bufetes pudeli un glāzi un nes līdzi.

—   Skaidrs, — viņa atsāka, — ja tas nebūtu viņa paša labā, ta i-nan viņš bijs nebijs, nabaga večukiņš, tikpatās kā tāda muša. Takšu katram vis dūša netur skatīties, ka līķi apmazgā, un pēcāk taisni nelabums apstāj, tādēļ tā i viena laipnība, ka tādu untumiem nenāk pretī. Un, ka ar viņiem uzsaka vienu otru stiprāku vardu, — misis Gempa nobeidza, acīm redzot atcerēdamās tos daiļrunības ziedus, ar kuriem bija paguvusi apbērt misteru Cafiju, — ta aiz to vie, lai cilvēks nāk pie jēgas.

Lai nu ar kādiem epitetiem misis Gempa bija apveltījusi Cafiju, pie jēgas viņš nebija nācis. Viņš aizvien vēl sēdēja pie gultas tai pašā atzveltnī, no kura visu nakti nebija cēlies augšā, salicis rokas, nokāris galvu, un pat nepaskatījās uz ienācējiem, nelikās tos redzam, un tikai tad, kad misters Peksnifs pieskārās viņam pie pleca, vecais vīrs padevīgi piecēlās.

—   Septiņas reizes pa desmit, — Čafijs ierunājās, — nulle, septiņi prātā. Ir taču vīri ar tik stipru veselību, ka nodzivo līdz astoņdesmit… četrreiz nulle — nulle, četrreiz divi — astoņi, astoņdesmit… Ak, kāpēc, kāpēc, kāpēc viņš nenodzīvoja līdz četrreiz nulle — nulle, četrreiz divi — astoņi, līdz astoņdesmit?

—  Jā, tas ir gan posts un bēdas! — izsaucās misis Gempa, pārņemdama savā zināšanā pudeli un glāzi.

—   Kāpēc viņš nomira pirms sava vecā, pratu izdzīvojušā kalpa! — Cafijs sacīja, sažņaugdams rokas un sāpēs vērdamies augšup. — Kas man atliek, ja viņu paņem? /

—  Misters Džonass, — Peksnifs aizrādīja, — misters Džonass, mans labais draugs.

—   Es viņu mīlēju, — vecais vīrs elsoja. — Viņš bija labs pret mani. Mēs kopā mācījāmies skolā par neto, bruto un taru. Reiz es viņam aizsteidzos aritmētikā priekšā par sešām vietām. Lai dievs man piedod! Kā es iedrošinājos aizsteigties viņam priekšā!

—   Iesim, mister Cafij, — Peksnifs aicināja, — nāciet man līdzi! Saņemiet visus savus spēkus, mister Cafij!

—  Jā, jā, — atsaucās vecais kantorists. — Es saņemšu … Pie septiņdesmit pieliek desmit — saņemsim astoņdesmit. Ak Čezlvits un dēls! Jūsu miesīgs dēls, mister Čezlvit, jūsu miesīgs dēls, ser!

Paļaudamies uz roku, kas viņu vadīja, misters Čafijs kāpa lejup, murminādams ierastos vārdus. Misis Gempa ar pudeli uz viena ceļgala un glāzi uz otra ilgi sēdēja uz taburetes, šūpodama galvu, tad, it kā aizmirsusies uz mirkli, ielēja lāsīti glāzē un pielika glāzi pie lūpām. Pirmajam malkam sekoja otrais, trešais, un pēc trešā viņa jau tā pārgrieza acis — vai nu aiz skumjam pārdomām par dzīvību un nāvi, vai aiz labsajūtas, — ka tās nemaz vairs nebija redzamas. Tomēr galvu viņa šūpoja vēl joprojām.

Nabaga Čafiju novietoja parastajā kaktā, kur viņš palika sēžot kluss un nekustīgs, tikai šad tad uzlēca kājās un sāka staigāt pa istabu, lauzīdams rokas vai pēkšņi izkliegdams ko nesaprotamu. Veselu nedēļu viņi tā trijatā nosēdēja pie kamina, neatstādami māju. Misters Peksnifs labprāt būtu izgājis vakaros pastaigāties, bet misters Džonass nebija ar mieru palikt viens ne uz mirkli, tāpēc Peksnifs meta šīs domas pie malas, un no rīta līdz vakaram visi trīs nīka krēslainajā istabā bez darba un atpūtas.

Tā svars, kurš gulēja izstiepies un sastindzis baigajā augšstāva guļamistabā, tā spieda un māca Džonasu, ka viņš bija gluži saliecies zem šās nastas. Visas garās septiņas dienas un naktis viņu mocīja un vajāja šausmīgā apziņa, ka mājā atrodas mironis. Tiklīdz iečīkstējās durvis, Džonass jau pievērsa tām stingo seju un pārbiedētās acis, it kā būtu pilnīgi pārliecināts, ka rokturi satvēruši kaulaini pirksti. Tiklīdz uguns kaminā uzliesmoja spožāk, caurvēja uzpūsta, Džonass jau pameta skatienu pār plecu, it kā bīdamies ieraudzīt līķautā ietinušos tēlu, kas ar sava tērpa stērbelēm uzpūš uguni. Katrs sīkākais troksnītis viņu biedēja, un reiz naktī, izdzirdējis augšstāvā soļus, viņš sāka brēkt, ka tur mironis staigājot — tip-tip-tip — ap savu zārku.

Naktī viņš gulēja viesistabā, nolicis matraci uz grīdas, jo viņa istabu bija aizņēmusi misis Gempa; misteram Peksnifam klāja guļvietu Džonasam līdzās. Suņa gaudošana pagalmā modināja Džonasā šausmas, ko viņš nespēja noslēpt. Viņš pūlējās neievērot augšistabā degošās uguns atspulgu pretējā nama logos, it kā tā būtu kāda dusmu pilna acs. Ik nakti viņš trūkās augšā no nemierīgā miega un nevarēja vien sagaidīt rītu austam; visu kārtot un rīkot, pat pasūtīt pusdienas viņš uzticēja Peksnifam. Šis cienījamais džentlmenis, apsvērdams, ka sērām vajag nodoties ar visām ērtībām un ka spēcinošs ēdiens nāks par labu bēdu satriektajam dēlam, tik veiksmīgi izmantoja šos apstākļus, Ra visas sēru nedēļas laikā viņi baudīja īstu svētku mielastu: ik vakaru viņiem pasniedza teļa aknas, sautētas nieres, austeres un tamlīdzīgus viegli sagremojamus ēdienus, un pēc tiem un krietnas devas karsta punša misters Peksnifs apveltīja klātesošos ar garīgu mierinājumu un augsti tikumiskām runām, kas būtu varējušas atgriezt pat pagānu, sevišķi, ja tam nebūtu diezin cik labi pazīstama angļu valoda.

Ne jau nu Peksnifs viens baudīja laicīgos labumus šai sēru laikā. Misis Geinpa tāpat izrādījās visai izvēlīga attiecībā uz ēdienu un nicīgi noraidīja kapātu jēra gaļu. Tāpat dzērienu ziņā viņa bija ļoti stingra un grūti apmierināma; viņa pieprasīja pintu [9] vāja portera brokastīs, pintu pusdienās, puspintu spēku stiprināšanai un uzturēšanai starp pusdienām un tēju un pintu daudzinātā stiprā ela, īstā vecā Braitonas alus, vakariņās, neieskaitot pudeli uz kainina un šad tad uzaicinājumu iedzert glāzīti vīna, uz ko viesmīlība spieda viņas darba devējus. Tāpat mistera Moulda vīri uzskatīja par nepieciešamu slīcināt bēdas vīnā kā nule piedzimušus kaķēnus un aiz šā iemesla parasti piedzērās, iekams ķērās pie kāda darba, lai bēdas neņemtu virsroku un neuzveiktu viņus. īsi sakot, visa šī dīvainā nedēļa bija vienas vienīgas drūmas dzīres un baigas izpriecas, un visi, izņemot nabaga Čafiju, kas joprojām mita Entonija Čezlvita zārka ēnā, mielojās kā vampiri.

Galu galā tomēr pienāca apbedīšanas — šās bijības pilnās un neliekuļotās ceremonijas diena. Misters Moulds ar zelta pulksteni brīvajā rokā, turēdams pret gaismu glāzīti veca portvīna, stāvēja, atslējies pret pulti, un tērzēja ar misis Gempu; divi apraudātāji stāvēja pie ieejas durvīm, tēlodami tādas sēras, kādas vien var izrādīt cilvēki, kuriem veicas taisni apskaužami labi; viss mistera Moulda personāls jau atradās savās vietās — vai nu namā, vai uz ielas; strausa spalvas plīvoja, zirgi sprauslāja, zīds un samts plivinājās; vārdu sakot, kā izteicās misters Moulds, «viss, kas izdarāms par naudu, bija izdarīts».

—  Nu, ko vēl var darīt, misis Gempa? — viņš izsaucās, iemezdams glāzīti un nošmaukstinādams lūpas.

—  Bet itin nekā, ser.

—   Itin nekā, — misters Moulds atkārtoja. — Jums taisnība, misis Gempa. Kāpēc cilvēki izdod vairāk naudas bērēm, — te viņš ielēja sev vēl vienu glāzīti, — nekā kristībām, misis Gempa? Nu, tā ir jūsu darīšana, tas jums jāzina. Kā jūs to izskaidrojat?

—  Kozi tāpēc, ka līķu apbedītājs izmaksā dārgāk nekā bērnu saņēmēja, — misis Gempa atbildēja, smīnēdama un nogludinādama jaunā, melnā tērpa krokas.

—  Ha, ha, ha! — nosmējās misters Moulds. — Jūs, kā redzu, šorīt esat brokastojusi uz cita rēķina, misis Gempa. — Taču, pamanījis mazajā tualetes spogulītī, kas karājās iepretī, ka izskats viņam par daudz līksms, misters Moulds mirklī savilka sāpju pilnu seju.

—  Man nav pirmā reiza brokastot uz citu rēķina, pateicoties jūsu laipnajam ieteikumam, un es cer, ka nebūs beidzamā, — misis Gempa iztapīgi' pakniksēja.

—   Lai notiek, — misters Moulds atbildēja, — ja dievam debesīs tā labpatiks. Nē, misis Gempa, es jums pateikšu, kāpēc tas tā ir. Tāpēc, ka nauda, kas izdota par labi nostādītas iestādes pirmšķirīgiem pakalpojumiem, dziedina satriektu sirdi un ir balzams ievainotam garam. Sirdīm vajag dziedinājuma un garam balzama tad, kad cilvēki mirst, nevis tad, kad viņi dzimst. Paskatieties uz mūsu namatēvu, paskatieties uz viņu!

—   Džentlmenis ar devīgu roku! — misis Gempa sajūsmā izsaucās.

—   Nē, nē, — misters Moulds atbildēja, — īstenībā viņam nebūt nav tik devīga roka, tur jūs spriežat nepareizi, bet viņš ir bēdu satriekts džentlmenis, mīlošs džentlmenis, kurš saprot, ko var izdarīt nauda, lai atvieglotu viņa ciešanas un apliecinātu viņa mīlestību un cieņu pret aizgājēju. Nauda var viņam dot, — misters Moulds turpināja, lēni griežot riņķī savu pulksteņa ķēdīti tā, ka tā apmeta pilnu loku pēc katra teikuma, — nauda var dot četrjūga karietes, cik vien vajag, tā var dot samta zirgu segas, tā var dot līķa vedējus vadmalas apmetņos un garos zābakos, tā var dot strausa spalvas, (ā var dot jebkuru skaitu apraudātāju, kas soļo aiz zārka, tērpušies pēc visjaunākās apbedīšanas modes prasībām un nes zižļus ar bronzas rokturiem, tā var dot lielisku pieminekli, tā var dot kapa vietu Vestminsteras abatijā, ja vien viņš vēlas ieguldīt naudu tādā pasākumā. Nē, neteiksim vis, ka nauda ir pīšļi un putekļi, ja par to var tik daudz iegūt, misis Gempa.

—   Un kā vēl dievam jāpateicas pa to, ser, — papildināja misis Gempa, — ka pasaule i tādi cilvēki kā jūs, tāpēc ka pie jums to visu var nopirkt vai izīrēt.

—  Jā, misis Gempa, jums taisnība, — misters Moulds apliecināja. — Mūsu profesiju visiem vajadzētu godā turēt. Mēs darām labu klusībā un sarkstam, kad tas jāmin mūsu mazajā rēķinā. Nu, kaut vai es: cik daudziem saviem tuvākajiem esmu remdinājis sāpes ar savu garkrēpjaino rikšotāju četrjūgu, ko nekad neiejūdzu lētāk par desmit mārciņām un desmit šiliņiem!

Misis Gempai patlaban bija uz mēles piemērota atbilde, kad viņu iztraucēja kāds no mistera Moulda palīgiem, vecākais lāpnesis, izblīdis vīrs ar tādu degunu, ko parasti mēdz salīdzināt ar kartupeli, un ar pūtītēm nokaisītu seju; starp viņa vesti un ceļgaliem bija daudz mazāks atstatums, nekā to pieļauj vispār nodibinājušies uzskati par eleganci. Kādreiz šis cilvēks bija atgādinājis gleznu augu, bet, pastāvīgi ieelpodams bēru tumīgo gaisu, sācis vareni briest.

—  Nu, Teker, — misters Moulds uzprasīja, — vai lejā viss sagatavots?

—   Skaists skats, ser, — Tekers atbildēja. — Zirgi ir staltāki un žirgtāki, nekā jebkad bijuši, un tā mētā galvas, it kā zinātu, cik šodien maksā strausa spalvas. Viens, divi, trīs, četri, — misters Tekers noskaitīja, pārmezdams četrus melnus apmetņus pār kreiso roku.

—  Vai Toms jau klāt ar kēksu un vīnu? — misters Moulds jautāja.

—   Gatavs parādīties kuru katru brīdi, ser.

—   Tad, — misters Moulds sacīja, noglabādams pulksteni un paskatīdamies spogulītī, lai pārliecinātos, vai viņam ir vajadzīgā sējams izteiksme, — tad es domāju, ka mēs varam stāties pie darba. Dodiet man kārbu ar cimdiem, Teker! Ak, kas tas bija par cilvēku! Ak Teker, Teker! Kas tas bija par cilvēku!

Misters Tekers, kas ar savu bagātīgo pieredzi bēru rīkošanā varēja kļūt par lielisku pantomimu aktieri, pameta misis Gempai ar acīm, nemaz neizjaucot savas sejas svinīgo nopietnību, un sekoja savam saimniekam otrā istabā.

Misters Moulds aiz smalkjūtības un profesionālā takta izlikās, ka nepazīst doktoru, lai gan abi bija tuvi kaimiņi un nereti strādāja kopīgi kā patlaban. Tāpēc viņš piedāvāja doktoram melnos lakādas cimdus tā, it kā redzētu doktoru pirmo reizi mūžā, un doktors savukārt lūkojās viņā ar tik saltu un svešu skatienu, it kā būtu gan dzirdējis un lasījis par līķu apbedītājiem vai gājis garām apbedīšanas birojiem, taču nekādos sakaros ar tiem nebūtu līdz šim stājies.

—  Ak tā, cimdi? — doktors ieprasījās. — Vispirms jūs, mister Peksnif.

—  Nekādā gadījumā, — misters Peksnifs atbildēja.

—  Jūs esat ļoti laipns, — doktors noteica, paņemdams cimdu pāri. — Tad, lūk, ser, kā jau sacīju, mani izsauca pie slimā pusdivos naktī… Ak tā, kēkss un vīns? Kurā karafē portvīns? Pateicos.

Misters Peksnifs arī iedzēra portvīnu.

—  Ap pusdiviem rītā, ser, — doktors turpināja, — mani izsauca pie slimā. Tiklīdz ieskanējās nakts zvans, es uztrūkos, atrāvu logu un pabāzu galvu ārā … Ak tā, apmetnis? Nesieniet pārāk cieši! Tā, labi.

Pēc tam kad misters Peksnifs arī izrotājās ar līdzīgu tērpu, doktors stāstīja tālāk:

—   Pabāzu galvu ārā un … Ak tā, platmale? Mīļais draugs, tā nav manējā. Mister Peksnif, lūdzu piedošanu, mēs abi, šķiet, esam netīšām apmainījušies. Pateicos. Tā, ser, es tad gribēju jums pastāstīt…

—  Mēs esam pilnīgā kārtībā, — misters Moulds pārtrauca klusā balsī.

—  Ak tā, kārtībā? — doktors pārjautāja. — Ļoti labi. Mister Peksnif, ja atļausiet, es jums pastāstīšu pārējo karietē. Tas ir diezgan interesanti. Ak tā, visi gatavr? Lietus nelīst, es ceru.

—  Laiks skaidrs, ser, — Moulds atbildēja.

—   Es baidījos, ka zeme būs mitra, — doktors sacīja, — mans barometrs vakar krita. Varam priecāties, ka mums tā laimējies. — Taču, pamanījis, ka misters Džonass un Cafijs jau iet ārā pa durvīm, viņš aizklāja seju ar prāvu, baltu mutautu it kā niknā sāpju lēkmē un devās lejup kopā ar misteru Peksnifu.

Misters Moulds un viņa palīgi nebija pārspīlējuši, runājot par procesijas krāšņumu. Viss bija lielisks, bet it īpaši katafalka priekšā aizjūgtie četri zirgi, kas dižojās, slējās pakaļkājās un lauzās uz priekšu, it kā zinātu, ka cilvēks ir miris, un līksmotu: «Viņi mūs dresē, jāj mūs, brauc ar mums, sit, mērdē badā un kropļo sava prieka dēļ, toties viņi mirst, urā, viņi mirst!»

Un nu pa pilsētas šaurajām ielām un līkumotajiem ceļiem devās Entonija Čezlvita bēru gājiens; misters Džonass šad tad paslepšus paskatījās ārā pa karietes logu, vērodams, kādu iespaidu bēres rada garāmgājējos; misters Moulds, soļodams pa bruģi, ar slepenu lepnumu klausījās dīkdieņu izbrīnās saucienos; doktors čukstot stāstīja misteram Peksnifam kādu gadījumu no savas prakses un nekādi nevarēja tikt pie beigām; nabaga Cafijs, neviena neievērots, elsoja, iespiedies karietes kaktiņā. Viņš jau ceremonijas sākumā bija izpelnījies mistera Moulda dusmas, jo visnepieklājīgākā kārtā bija turējis mutautu platmalē un slaucījis asaras ar dūri. Misters Moulds jau tūliņ bija sacījis, ka Cafija izturēšanās esot piedauzīga un darot kaunu tādai svinīgai dienai; labāk nebūtu ņēmuši viņu līdzi.

Tomēr sēru braucienā viņš bija un kapsētā tāpat, kur atkal uzvedās pavisam nepiedodami, balstīdamies uz Tekera pleca, kurš gluži atklāti viņam aizrādīja, ka tāda izturēšanās nekur nederot, varbūt ja vienīgi pašas pēdējās šķiras bērēs. Bet Cafijs, lai dievs viņam žēlīgs, nekā nedzirdēja, izņemot uz mūžu apklusušās balss atskaņas, kas vēl bija dzīvas viņa sirdī.

—   Es viņu mīlēju, — sirmgalvis vaimanāja, mezdamies uz kapa kopas, kad viss jau bija galā. — Viņš bija tik labs pret mani. Ak mans dārgais vecais draugs un saimnieks!

Nu, nu, mister Čafij, — doktors mierināja viņu, tā nu nevajag. Te ir mitrs māls, mister Cafij. Nudien, la neklājas.

—   Ja tās būtu pašas pēdējās šķiras bēres un misters r.afijs būtu vienkāršs zārka nesējs, ir tad viņš nebūtu varējis uzvesties nepiedienīgāk, džentlmeņi, — misters Moulds sacīja, mezdams apkārt lūdzošus skatienus un palīdzēdams misteram Čafijam piecelties.

Uzved ieties kā cilvēks, mister Cafij! — aizrādīja Peksnifs.

—   Uzvedieties kā džentlmenis, mister Cafij! — aizrādīja Moulds.

—   Goda vārds, mīļais draugs, — doktors pārmetoši noburkšķēja, tuvojoties sirmgalvim, — tā vairs nav vajība vien. Tas ir aplami, patmīlīgi un ļoti neglīti, mister Čafij. Jums vajag ņemt citus par paraugu, godātais ser. Jūs aizmirstat, ka jūs nekādas radniecības saites nesaista ar mūsu aizgājušo draugu un ka tam ir ļoti tuvs un ļoti dārgs radinieks, mister Čafij.

—   Jā, viņa miesīgs dēls! — izsaucās vecais vīrs, sažņaugdams rokas neparasti dedzīgi. — Viņa paša miesīgais, vienīgais dēls!

—   Viņam galvā nav viss kārtībā, zināt, — Džonass nobālējis sacīja. — Neliecieties dzirdot, lai viņš runā, ko grib! Es nemaz nebrīnītos, ja viņš sāktu muldēt visādas aplamības. Nepievērsiet viņam nekādu uzmanību, itin neviens! Es arī tā rīkojos. Man tēvs lika par viņu rūpēties, un, lai viņš runā un dara, ko grib, viss vienīga, — es rūpēšos par viņu.

Pavadītāju baram (ieskaitot misteru Mouldu un viņa jautros zēnus) pārlidoja apbrīnošanas šalkas, saņemot šo jauno mistera Džonasa augstsirdības un cildeno jūtu pierādījumu. Taču Cafijs vairs neuzlika šīm jūtām nekādu pārbaudījumu. Viņš neteica ne vārda un, pamests uz brītiņu viens, ielīda atpakaļ karietē.

Jau agrāk tika pieminēts, ka misters Džonass nobālēja, kad vecā kantorista izturēšanās piesaistīja vispārēju uzmanību. Tomēr viņa bailes ātri pārgāja, un viņš drīz vien attapās. Taču tās nebija vienīgās pārmaiņas, kādas todien varēja vērot Džonasa uzvedībā. Mistera Peksnifa ziņkārās acis pamanīja, ka Džonass jūtas labāk, tiklīdz viņi izbraukuši no mājas, lai dotos pretī sai vam skumjajam mērķim, un ka viņš, kad ceremonija tuvojās beigām, pamazām atguva savu agrāko stāju un ārējo izskatu, savu agrāko piemīlīgo uzvedību, valodas uņ izturēšanās patīkamās īpatnības — vārdu sakot, atguva pats sevi. Kad viņi jau sēdēja karietē, braukdami rnājup, un vēl vairāk tad, kad bija pārbraukuši un redzēja, ka logi atvērti, istabās ielaista gaisma un gaiss, izdzēstas visas nesenā notikuma pēdas, tad misters Peksnifs pārliecinājās, ka viņam darīšanas ar to pašu Džonasu, ko viņš bija pazinis pirms nedēļas, nevis ar pēdējo dienu Džonasu, un Peksnifs labprātīgi šķīrās no nule iemantotās varas, nepavisam nemēģinādams to noturēt un mirklī atkāpdamies agrākajās lādzīga un godbijīga viesa pozicijās.

Misis Gempa atgriezās mājās pie putnu tirgotāja, un to pašu nakti viņu izsauca saņemt dvīņus; misters Moulds ieturēja omulīgas pusdienas ģimenes vidū un vakarā devās izklaidēties uz klubu; katafalks, krietnu laika sprīdi nostāvējis trokšņainas dzertuves priekšā, soļiem aizvilkās uz zirgu stalli; visas strausa spalvas bija sakrautas iekšā, un uz jumta sēdēja ducis lāpnešu ar sarkaniem deguniem, turēdamies pie apsmulētiem puļķiem, pie kuriem svinīgos gadījumos piestiprināja strausa spalvu pušķus; sēru zīdi un samti bija rūpīgi noglabāti skapjos, kamēr gadīsies jauns noīrētājs; draiskie zirgi norimuši stallī; doktors, iedzēries kāzu mielastā, paspējis jau aizmirst vidu savam stāstam, ko nekad nespēja pabeigt, un pirms pāris stundām notikusī ceremonija nekur citur nebija atstājusi tik manāmas pēdas kā apbedīšanas biroja grāmatās.

Pat kapsētā ne? Jā, pat ne kapsētā. Vārti bija noslēgti, nakts tumša un mitra, lietus klusu smidzināja uz trūdošajām driģenēm un nātrēm. Bija radusies vēl viena jauna kopiņa, kuras te neredzēja pagājušo nakti. Laiks, rakdamies kā kurmis apakš zemes, bija atzīmējis savu ceļu, izmetot virspusē vel vienu kaudzīti zemes. Un tas bija viss.

XX NODAĻA IR NODAĻA PAR MĪLESTĪBU.

—   Peksnif, — Džonass iesāka, noņemdams platmali, lai paskatītos, vai melnā krepa lente ap to kārtībā, un, pārliecinājies par to, uzlika platmali atkal galvā, — cik jūs esat nodomājis dot pūrā savām meitām, kad tās precēsies?

—   Mans dārgais mister Džonas, — izsaucās mīlošais tēvs, sirsnīgi smaidīdams, — tas nu gan ir savā ziņā nepārspējams jautājums!

—   Nav ko galvu lauzīt, vai tas ir pārspējams vai nepārspējams, — Džonass atcirta, ne visai labvēlīgi lūkodamies misterā Peksnifā, — atbildiet uz jautājumu vai metam šo sarunu pie malas! Vienu vai otru!

—   Hm! Šo jautājumu, mans dārgais draugs, — misters Peksnifs sacīja, mīļi uzlikdams roku uz sava radinieka ceļgala, — sarežģī dažādi apsvērumi. Cik es viņām došu? Tā?

—   Jā, cik jūs viņām dosiet? — Džonass atkārtoja.

—   Nu, tas gluži dabiski būs stiprā mērā atkarīgs no tā, — misters Peksnifs atbildēja, — kādus vīrus viņas izvēlēsies, mans dārgais jaunais draugs.

Misters Džonass izskatījās galīgi vīlies un neattapās, ko vēl piemetināt. Atbilde bija ļoti laba. Tā likās visai dziļdomīga, bet tāda jau ir vientiesības augstā gudrība!

—   Manas prasības nākamajam znotam ir ļoti augstas, — misters Peksnifs pēc brītiņa turpināja, — ļoti augstas. Piedodiet nu man, mans dārgais mister Džonas, — viņš piebilda dziļā aizkustinājumā, — bet man jāsaka jums, ka jūs pats esat vainīgs, ja manas prasības ir untumainas, niķīgas un, ja tā var izsacīties, laistās visās varavīksnes krāsās.

—   Ko jūs gribat ar to sacīt? — Džonass noburkšķēja, mezdams uz viņu aizvien nelabvēlīgākus skatienus.

—   Nudien, mans dārgais draugs, jums ir tiesības tā jautāt, — misters Peksnifs atbildēja. — Sirds ne vienmēr līdzīga naudas kaltuvei, kur pirmšķirīgas mašīnas pārvērš metālu ejošā naudā. Dažkārt tā rada neparasta veida metala gabalus, ko pat grūti atzīt par naudu. Taču zelts tanīs ir pirmā labuma. Vismaz tā vērtība tiem piemīt. Zelts tanīs ir pirmā labuma.

—  Diezin, — norūca Džonass un apšaubot nogrozīja galvu.

—  Jā, — misters Peksnifs turpināja, aizvien vairāk iesildams. — Tā tas ir. Un, ja es gribu būt pavisam vaļsirdīgs pret jums, mister Džonas, tad man jāsaka: ja es atrastu divus tādus znotus, kāds būsiet jūs ar laiku kādam cienījamam vīram, kas pratīs novērtēt tādu raksturu kā jūsējais, tad, nedomādams par sevi, es izmaksātu savām meitām tādu pūra naudu, kādu vien atļauj mani līdzekļi.

Tā bija vīrišķīga valoda un nopietni teikti vārdi. Bet kas gan varētu brīnīties, ka pēc visa tā, ko mistera Peksnifa acis un ausis bija uzzinājušas par misteru Džonasu, viņš runāja vīrišķīgi un nopietni par šo jautājumu — par jautājumu, kas spējīgs pat līķu apbedītāju pasaules nīcīgo gudrību izkaltētajās lūpās liet daiļrunības medu!

Misters Džonass klusēja un domīgi vēroja apkārtnes ainavas. Abi džentlmeņi sēdēja diližansa ārējās vietās, aizmugurē, un brauca uz Solsberiju. Misters Džonass pavadīja misteru Peksnifu uz mājām, lai pats uz dažām dienām izklaidētos citos apstākļos pēc pārciestajiem pārbaudījumiem.

—   Labi, — viņš beidzot ierunājās valdzinošā vaļsirdībā, — pieņemsim, ka jums kritīs tāds znots kā es, bet kas tad būs tālāk?

Misters Peksnifs vispirms paskatījās viņā ar neizsakāmu pārsteigumu, ko pamazām nomainīja skumīgs rotaļ īgums.

—  Tad es zinu, kuras vīrs tas būs!

—   Kuras tad? — Džonass dzestri vaicāja.

—  Manas vecākās meitas vīrs, mister Džonas, — Peksnifs atbildēja ar valgām acīm. — Mana dārgā Čeritija, mans ceļa spieķis un soma, mans dārgums, mister

I» oiiiis. Grūti man būs no viņas šķirties, bet tas ir dalu ki, ka reiz man būs jāatdod viņa vīram. Es to zinu, maus dārgais draugs. Es esmu sagatavojies uz to.

—   Nudien, jūs esat gatavojies uz to krietni ilgu laiku, tā man rādās, — Džonass sacīja.

Daudzi ir mēģinājuši šķirt viņu no manis, — misters Peksnifs turpināja, — bet nevienam tas nav izdevies. «Es neatdošu savu roku, tēt,» — tādi bija viņas vardi, «ja mana sirds nebūs iekarota.» Pēdējā laikā viņa nav vairs tik jautra kā parasti. Nezinu gan, kāpēc.

Misters Džonass atkal pievērsās ainavām, pēc tam kučierim, tad bagažai uz jumta un beidzot arī misteram Peksnifam.

—   Domāju, ka no tās, no otrās jums arī kādreiz vajadzēs šķirties, — viņš piemetināja, uztvēris šā džentlmeņa skatienu.

—   Droši vien, — viņas tēvs atbildēja. — Gadi padarīs rāmu manu vieglprātīgo putniņu, un tad pienāks laiks iesprostot viņu būrītī. Bet Čeritija, mister Džonas, Čeritija …

—   Nuja, — misters Džonass pārtrauca, — to jau gadi padarījuši krietni vien rāmu, par to neviens nešaubās. Bet jūs taču neatbildējāt uz manu jautājumu. Zināms, neviens jūs nespiež atbildēt, ja jums nepatīk. Tā ir jūsu darīšana.

Viņa runas veids bija īgni brīdinošs, kas misteram Peksnifam lika saprast, ka ar dārgo draugu nedrīkst jokot vai vazāt to aiz deguna, — var vienīgi vai nu vaļsirdīgi atbildēt uz jautājumu, vai bez aplinkiem pateikt, ka nevēlas par to runāt. Atceroties padomu, ko bi ja devis vecais Entonijs gandrīz vai reizē ar pēdējo elpas vilcienu, misters Peksnifs nolēma izsacīties vaļsirdīgi un darīja zināmu misteram Džonasam (izskaidrojot savu vaļsirdību kā pieķērības un vislielākās uzticības pierādījumu), ka tai gadījumā, proti, ja tāds vīrs kā misters Džonass lūgšot viņa meitas roku, viņš tai došot pūrā četri tūkstoši mārciņu.

—   Man nāksies stipri sašaurināties un ierobežoties, — tādi bija tēva komentāri, — bet tas ir mans pie

nākums, un sirdsapziņa mani par to atalgos. Mana sirdsapziņa — tā ir mana banka. Es tur esmu šo to ieguldījis, tīros niekus, mister Džonas, bet vērtēju to augsti un uzskatu par dārgu kapitalu, varat man ticēt.

Šā krietnā vīra ienaidnieki šai jautājumā būtu divējādos uzskatos. Vieni bez mazākās kautrēšanās apgalvotu, ka tādā gadījumā, ja mistera Peksnifa sirdsapziņa ir viņa banka, kur atvērts viņa tekošais rēķins, tad viņš to sen būs apkrāvis ar tādiem parādiem, ka ne ar kādiem šās zemes līdzekļiem nespēs tos atmaksāt. Otri apgalvotu, ka šis tekošais rēķins ir tīrā fikcija, ka tā ir pavisam neaprakstīta lapa vai arī ieraksti tanī izdarīti ar neredzamu tinti, tā ka nav zināms, kad tos varēs izlasīt, un ka viņš pats tanī nekad nemēdz ieskatīties.

— Man nāksies stipri jo stipri sašaurināties un ierobežoties, mans dārgais draugs, — misters Peksnifs atkārtoja, — taču augstākā vara vai, ja es drīkstu tā izsacīties, sevišķa augstākās varas labvēlība ir svētījusi manas pūles, un es varu galvot, ka būšu spējīgs nest šo upuri.

Te rodas tīri filozofisks jautājums, vai misteram Peksnifam bija vai nebija tiesības sacīt, ka viņš visos savos pasākumos bauda sevišķu augstākās varas labvēlību. Visu savu mūžu viņš bija staigājis aplinku ceļus un tumšas takas un, nepaļādams nekādu līdzekli, rausis savā makā visu, ko vien varējis. Bet, tā kā bez augstākās varas ziņas pat zvirbulis nekrīt no jumta, tad šeit secināms (tā sprieda misters Peksnifs), ka augstākā vara pati īpaši virza ir akmeni, ir rungu, ir citus uz zvirbuli mestos priekšmetus. Un, tā kā mistera Peksnifa metamais allaž ķēra zvirbuļa galvu, tad šis džentlmenis varēja uzskatīt zvirbuļu medības par savu monopolu un pats sevi par visu apsisto putnu likumīgo īpašnieku. Ka daudzi pasākumi, tiklab nacionali, kā privāti, it īpaši pirmie, atrodas speciālā augstākās varas aizgādībā, tas jāsaprot ikvienam, jo citādi nav iespējams izskaidrot šo pasākumu laimīgo un sekmīgo izdošanos. Šie piemēri rāda, ka misteram Peksnifam bija pilnīgs pamats tā runāt un ka viņš nerunāja aiz iedomības, pašpārliecifi/ilibas vai uzpūtības, bet cildena godīguma un visdziļākā. gudrības garā.[10]

Misters Džonass, kas nebija paradis apgrūtināt savu pi.iln ar šāda veida teorijām, atturējās no savu uzskatu i/p.nīšanas. Viņš neatsaucās uz sava ceļabiedra vārdiem lie ar vienu skaņu — apstiprinošu, noraidošu vai vienaldzīgu. Viņš klusēja vismaz minūtes piecpadsmit un urnu redzot visā šai laika sprīdī cītīgi izdarīja prātā v isvisādas operācijās ar kādu noteiktu suniu, izlietojot visas aritmētikas darbības, proti, saskaitīja, atskaitīja, reizināja un dalīja ar visiem pazīstamajiem paņēmieniem, pielietojot trīskāršo, vienkāršo un salikto veidu, kā arī visus vekseļu aprēķināšanas paņēmienus ar parastajiem augļiem, augļu augļiem un tā tālāk. Acīm redzot šo pūļu rezultāts bija apmierinošs, jo, kad viņš pārtrauca klusiimu, tad izdarīja to kā cilvēks, kas nācis pie noteiktiem slēdzieniem un atbrīvojies no mokošas neskaidrības.

—   Nu, Peksnif, vecais puika! — ar šādu rotaļīgu uzrunu viņš uzsita šim džentlmenim pa muguru, piebraucot pie stacijas. — Iedzersim kaut ko!

—  Ar lielāko prieku, — misters Peksnifs atsaucās.

—   Pacienāsim arī kučieri! — Džonass izsaucās.

—  Ja domājat, ka tas viņam nekaitēs un neradīs neapmierinātību ar savu stāvokli, tad var, — misters Peksnifs stomīgi atbildēja.

Džonass tikai iesmējās un visai ņipri metās no diližansa augšas lejā uz ielas, lai gan lēciens iznāca diezgan neveikls. Tad viņš iegāja krogā un pasūtīja tik daudz stipru dzērienu, ka misters Peksnifs jau dzīrās apšaubīt viņa veselo saprātu, taču, kad diližanss grasījās atstāt staciju, Džonass izgaisināja visas šaubas, sacīdams:

—   Es jūs mieloju veselu nedēļu, pat vairāk, un ļāvu pasūtīt visādus gardumus. Tagad maksāsiet jūs, Peksnif. — Tas nebūt nebija joks, kā sākumā domāja misters Peksnifs, jo Džonass bez kādām ceremonijām iesēdās karietē, un viņa cienījamais upuris bija spiests samaksāt rēķinu.

Taču misteram Peksnifam piemita lēnprātība un pacietība, un Džonass bija viņa draugs. Vēl vairāk, Peksnifa labvēlība pret šo džentlmeni, kā mēs zinām, dibinājās uz tīru godbijību un Džonasa rakstura cildeno īpašību pazīšanu. Peksnifs iznāca no krodziņa, starodams smaidā, un tuvākajā traktierī pat atkārtoja, lai gan šaurākos apmēros, visu šo mielošanas ceremoniju. Misters Džonass bija sevišķi pārgalvīgā omā (kas reti gadījās), un mistera Peksnifa rīcība to tikai pastiprināja, tā ka visu cel,u Džonass bija neparasti trokšņains, pat nevaldāms, un misters Peksnifs tikai ar pūlēm izvairījās no ķildām.

Alājās viņus negaidīja. Ak dievs, nepavisam ne! Misters Peksnifs, vēl Londonā būdams, bija ieteicis sagādat meitenēm pārsteigumu un nosolījies nebrīdināt tās ne ar pušplēstu vārdu; viņi ar misteru Džonasu ieradīšoties pie tām negaidot un palūkošoties, ko viņas dara divatā, kad domā, ka viņu dārgais tētis ir jūdzēm tālu. Aiz šās rotaļīgās iedomas neviens viņus nesagaidīja pie ceļa rādītāja staba, bet tas neko nenozīmēja, jo viņi ieradās ar dienas diližansu un misteram Peksnifam bija līdzi tikai drēbes soma, bet Džonasam — čemodāns. Viņi paņēma par abiem čemodānu, uzlika uz tā somu un, ne mirkli nekavēdamies, devās mājup: misters Peksnifs jau pa ceļu soļoja uz pirkstgaliem, it kā bez šās piesardzības viņa labi audzinātās meitas varētu ar savām mīlošajām sirdīm nojaust viņa tuvošanos jau par vairākām jūdzēm.

Bija rāms vakars, kādi gadās pavasarī, un krēslas stundas liegajā klusumā visa daba bija miera un dailes pilna. Diena bija aizvadīta skaidra un silta, bet, naktij tuvojoties, gaiss kļuva dzestrs, un miglainajā tālē dūmi no skursteņiem gausi cēlās augšup. Gaisā strāvoja tūkstošiem jauku smaržu, ko raisīja jaunās lapas un svaigie pumpuri; dzeguze, visu dienu kūkojusi, tikai pašlaik sāka aprimt; vakara vēsma atnesa nule uzartas zemes smaržu — arāja pirmo cerību pilno elpas vilcienu pēc tam, kad rudenī vējš notraucis lapas viņa dārzam. Tā bija stunda, kad vairums cilvēku pieņem labus lēmumus, skumst par neauglīgi pavadīto jaunību; kad vairums cilvēku, lūkojoties, kā biezē ēnas, domā par to vakaru, kas pienāks mums ikvienam, un par to rītu, kas biis mums pēdējais.

—   Trakoti garlaicīgi! — ierunājās misters Džonass, skatīdamies apkārt. — Te jau aiz grūtsirdības var prātā sajukt.

—   Drīz mēs tiksim pie gaismas un siltuma, — misters Peksnifs piezīmēja.

—   Ne gaisma, ne siltums nav lieki, lai vien tiekam liem klāt, — Džonass atbildēja. — Kāda velna pēc jūs norunājat? Par ko jūs domājat?

—   Patiesību sakot, mister Džonas, — Peksnifs visai svinīgi iesāka, — manas domas šobrīd kavējas pie mūsu dārgā drauga, jūsu aizgājušā tēva.

Misters Džonass mirklī izlaida no rokēm savu nesamo un padraudēja Peksnifam ar dūri:

—   Nost ar to, Peksnif!

Misters Peksnifs, lāgā nezinādams, vai mājiens attiecināms uz sarunu vai čemodānu, blenza savā draugā ar neliekuļotu izbrīnu.

—   Nost ar to, jums saka! — Džonass nikni uzsauca.

Vai dzirdat? Nost ar to uz visiem laikiem! Labāk būs,

ja man paklausīsiet.

—   Tas gadījās pavisam netīšām, — misters Peksnifs taisnojās lielās bailēs, — lai gan es saprotu, ka pieļāvu kļūdu. Man vajadzēja zināt, ka tā ir jūsu vārīgā vieta.

—   Nerunājiet par vārīgām vietām! — Džonass attrauca, noslaucīdams pieri piedurknē. — Es neļaušu, ka par rnani ņirgājas tikai tāpēc, ka miroņu sabiedrība nav man pa prātam.

Misters Peksnifs tikko paspēja pārdabūt pār lūpām vārdus: — Ņirgāties par jums, mister Džonas? — kad jaunais cilvēks atkal pārtrauca viņu ar satumsušu seju:

—   Ņemiet vērā, ka es to necietīšu! Ieteicu nerunāt par to ne ar mani, ne ar kādu citu. Jūs tikpat labi saprotat mājienus kā jebkurš cits, ja vien gribat. Nu, tas ir viss. Ejain!

Ar šiem vārdiem viņš paķēra savu čemodānā galu un sāka soļot tik strauji, ka misters Peksnifs, turēdams otru galu, vilkās nopakaļ pavisam neērtā un negraciozā veidā, nežēlīgi apdauzīdams ceļgalus ap metala sprādzēm un čemodānā cieto ādu, kas noteikti nāca par ļaunu tam, ko smalki ļaudis dēvē par «tēva dotu apģērbu». Taču pēc kāda laiciņa misters Džonass apvaldīja soli un ļāva savam ceļabiedram pienākt blakus un sabalansēt čemodānu puslīdz normālā stāvoklī.

Bija pavisam skaidrs, ka viņš nožēlo savu neseno izlēcienu un ir nobažījies par to, kā tas .ietekmējis misteru Peksnifu, jo, tiklīdz pēdējais uzmeta skatienu misteram Džonasam, tā izrādījās, ka Džonass savukārt raugās viņā, kas atkal radīja jaunu samulsumu. Taču tas nevilkās ilgi: misters Džonass drīz vien sāka svilpot un misters Peksnifs, sekodams drauga piemēram, dungot kādu jautru melodiju.

—  Vai drīz būsim galā, vai? — Džonass pēc kāda laiciņa ievaicājās.

—   Pavisam drīz, mans dārgais draugs, — misters Peksnifs atbildēja.

—   Ko viņas dara, kā jums šķiet? — Džonass jautāja.

—   Grūti pateikt! — misters Peksnifs izsaucās. — Vieglprātīgās gaisagrābsles! Varbūt viņu nav nemaz mājās. Es gribētu — he, he, he! — es gribētu ieteikt ieiet pa virtuves durvīm un uzbrukt viņām kā pērkons no skaidrām debesīm, mister Džonas.

Nebūtu vis viegli pateikt, kādā ziņā un ar kādām no savām daudzējādām īpašībām misters Džonass, misters Peksnifs, soma un čemodāns varētu pielīdzināties pērkona spērienam. Tomēr misters Džonass piekrita, un abi, klusām iezagušies pagalmā, pielavījās pie virtuves loga, no kurienes vakara krēslā plūda jaukta sveces un pavarda gaisma.

Patiešām, misters Peksnifs bija svētīts savos bērnos. Vismaz vienā no tiem. Prātīgā Čeritija — mīlošā tēva ceļa spieķis, soma un dārgums — redziet, kā viņa sēž pavarda priekšā pie maza galdiņa, balta kā nule uzkritis sniegs, un pieraksta izdevumus! Redziet, kā šī mīlīgā meitene, pacēlusi apsverošo skatienu pret griestiem, ar spalvu rokā, ar atslēgu saišķi groziņā pie jostas pārbauda saimniecības rēķinus! Gludeklis, bļodas vāks, sildītājs, katliņš, tējkanna, vara paliekamais, nospodrinātā plils met viņai jautrus un atzinīgus skatienus. Pat sīpolu vlilene pie sijas laistās un sārtojas kā ķerubu vaigi. Šā ilnrzeņa ietekme drīz vien redzama misterā Peksnifā. Viņš apraudas.

Tas ir tikai mirklis, un viņš ļoti rūpīgi slēpj to sava drauga modrajām acīm, izdarot sarežģītas kustības ar kabatas lakatu, jo nevēlas, lai kāds manītu viņa vājību.

—   Patīkami, — viņš murmināja, —ļoti patīkami tēva sirdij! Mana dārgā meitene! Vai liksim viņai manīt, ka mēs te esam, mister Džonas?

—  Vai tad jūs domājat nakti pārgulēt zirgu stallī vai ratnīcā? — uzrunātais atbildēja.

—   Tā gan nav tāda viesmīlība, kādu es vēlētos paradīt jums, mans draugs, — misters Peksnifs apgalvoja, spiezdams viņa roku. Tad viņš ievilka elpu un, piesitis pie loga, iesaucās skaļi un maigi:

—   Bū!

Čeritija nometa spalvu un iekliedzās. Taču nevainība ir allaž drosmīga vai vismaz tai jābūt tādai. Tiklīdz viņi atdarīja durvis, varonīgā meitene uzsauca stingrā balsī, parādot, ka pat šai kritiskajā brīdī nezaudē dūšu: — Kas jus esat? Ko jūs gribat? Runājiet, citādi pasaukšu tēti!

Misters Peksnifs izstiepa rokas, Čeritija tūliņ pazina viņu un metās viņa maigajos skāvienos.

—   Tas bija ļoti neapdomīgi no mūsu puses, mister Džonas, ļoti neapdomīgi, — runāja misters Peksnifs, glāstīdams meitai galvu. — Manu dārgumiņ, vai tu neredzi, ka es neesmu viens?

Nē, viņa nebija to pamanījusi. Viņa pagaidām bija redzējusi vienīgi savu tēti. Taču tagad viņa ieraudzīja misteru Džonasu un, sasveicinoties ar to, nosarka un nolaida acis.

Bet kur tad Merrija? Misters Peksnifs nejautāja to ar pārmetumu, bet pašā maigākajā balsī, cauraustā ar vieglām skumjām. Viņa augšstāvā, lasot viesistabā uz dīvana. Ak! Mājturības sīkumi viņu nemaz nepievelk. — Pasauc gan viņu lejā! — misters Peksnifs noteica, lēnprātīgi padodamies liktenim. — Lai viņa nonāk lejā, dārgumiņ!

Viņu pasauca, un viņa nonāca pietvīkusi un izspūrusi, kā gulējusi uz divana, bet tas viņai nemaz nenāca par Jaunu. Nē, nemaz. Drīzāk taisni otrādi, ja gribat zināt.

—   Ak tu pasaulīti — izsaucās šķelmīgā meitene, noskūpstījusi tēvu uz abiem vaigiem un savā draiskulībā apveltījusi viņu vēl ar papildu skūpstu uz paša degungala. — Jūs arī esat klāt, biedēkli! Nu, es varu tikai priecāties, ka mani jūs liksiet mierā!

—   Vai jūs vēl tikpat nevaidama? — Džonass apvaicājās. — Esat gan jūs īsta pūce!

—   Ko vēl ne, vācieties tālāk! — Merrija atcirta, grūzdama viņu projām. — Nudien, es nezinu, ko darīšu, ja man vajadzēs ar jums bieži satikties. Vācieties tālāk, dieva dēļ!

Tā kā sarunā iejaucās misters Peksnifs un lūdza misteru Džonasu nekavējoties nākt uz viesistabu, tad Džonass zināmā mērā paklausīja jaunās lēdijas pavēlei aizvākties. Taču, vezdams zem rokas daiļo Čeritiju, viņš nespēja valdīties un vienā laidā meta skatienus uz tās māsu, apmainoties ar tikpat ķircinošām piezīmēm, kamēr visi četri devās pa kāpnēm augšā uz viesistabu, kur patlaban klāja tējas galdu, jo aiz laimīgas nejaušības abas jaunās lēdijas šovakar bija mazliet nokavējušās ar tējas dzeršanu.

Mistera Pinča nebija mājās, pie galda sēdēja tikai pašu ļaudis, tāpēc visi jutās omulīgi un bija visai runīgi. Džonass sēdēja starp abām māsām un bija valdzinoši galants vienīgi viņam piemītošā veidā. Negriboties gan pamest tik patīkamu mazu sabiedrību, sacīja misters Peksnifs, kad tēja bija padzerta un galds novākts, bet, tā kā viņam vajagot iemest aci dažos svarīgos papīros savā kabinetā, tad viņš lūdzot to atvainot uz pusstundu. To sacījis, viņš devās ārā, bezbēdīgi dungojot dziesmiņu. Nepagāja ne piecas minūtes pēc viņa iziešanas no istabas, kad Merrija, kas bija apsēdusies loga nišā atstatāk no māsas un Džonasa, iespurcās smieklos un metās uz durvīm.

—   Ei! — Džonass uzsauca. — Neejiet prom!

—   Tā tikai vēl trūka! — Merrija atcirta atskatīdamās. — It kā jums tik ļoti gribētos, lai es palieku, biedēkli]

• Nuja, ka gribas, — Džonass atteica. — Goda Vāids, gribas. Man ar jums jāparunā. — Un, kad vii,ia touier izskrēja no istabas, viņš metās pakal un atveda to u!ļukaļ pēc īsas cīņas gaitenī, kas iesvēla mis Čeritijā likumisku sašutumu.

H — Goda vārds, Merrij, — šī jaunā lēdija pārmeta,

&lt;brīnos par tevi. Visam ir savas robežas, arī muļķībai, mana mīļā.

—   Paldies, dārgāl — Merrija atbildēja, uzmezdama l/irtās lūpiņas. — Esmu ļoti pateicīga par padomu. LieClet taču mani mierā, briesmoni, apžēlojietiesl — Šā Inguma cēlonis bija jauns uzbrukums no Džonasa puses, kurš nosēdināja viņu gluži aizelsušos sev blakus uz dīvānā, bet otrā pusē viņam sēdēja Čeritija.

—   Nu, — Džonass sacīja, apskaudams abas māsas, ttagad man abas rokas aizņemtas, vai ne?

—  Viena būs rīt zili melna, ja nelaidīsiet mani vaļā, — atsaucās nerātnā Merrija.

—  Man pret jūsu kniebieniem nav nekādu iebildumu, — Džonass pasmīnēja, — itin nekādu.

—   Ieknieb viņam manā vietā, Čeritij, es tevi ludzu! — Merrija uzrunāja māsu. — Neieredzu šo ķēmu vairāk par visu pasaulē!

—   Rimstieties taču, neknaibieties, — Džonass centās viņu pierunāt, — man vajag ar jums nopietni aprunāties. Paklau, rriāsīc Ceritjj!

—   Kas ir? — tā strupi atbildēja.

—   Es gribu runāt skaidru valodu, — Džonass sacīja. — Zināt, lai nebūtu nekādu pārpratumu, lai mūsu starpā valdītu laba saprašanās. Tas jau tā vēlams un tā arī pieklājas, vai ne?

Ne viena, ne otra māsa neatbildēja ne vārda. Misters Džonass brītiņu klusēja, tad atkāsējās, jo viņa rīkle bija pavisam izkaltusi.

—   Viņa maniem vārdiem neticēs, vai ne, māsīc? — viņš uzrunāja Ceritiju, nedroši spiezdams viņu sev klāt.

—  Jocīgi, mister Džonas, kā es to varu zināt, kamēr neesmu dzirdējusi, kas jums sakāms? Gluži neiespējami pateikt iepriekš!

—    Nu redzat, — Džonass sacīja, — viņar ir tāds paņēmiens āzēt cilvēkus; es zinu, viņa smiesies vai izliksies, ka smejas. Bet jūs, ināsīc, varat pateikt viņai, ka es nejokoju, to taču jūs varat? Jūs taču nenoliegsiet, ka jums viss zināms? Uz jums taču var pajauties, vai ne? — viņš stājās virsū Čeritijai.

Atbildes nebija. Rīkle viņam izkalta aizvien vairāk, un runāt kļuva aizvien grūtāk.

—   Redzat, māsīc Ceritij, — Džonass turpināja, — neviens, izņemot jūs, nevar pateikt viņai, kādas grūtības man vajadzēja pārspēt, lai iepazītos ar viņu tuvāk, kad jūs abas uzturējāties pilsētā pansijā; neviens to nezina tik labi kā jūs. Neviens cits nevar viņai pastāstīt, kā es centos iepazīties labāk ar jums, lai tad iepazītos ar viņu — it kā neviļus, — tas taču taisnība, vai ne? Es vienmēr apvaicājos jums par viņu, uz kurieni viņa aizgājusi, kad pārnāks, vienmēr teicu, ka viņa ir liela draiskule, un tāpat visu citu. Vai tā nebija, māsīc? Es zinu, jūs viņai to pateiksiet, ja vēl neesat teikusi, un … un … manuprāt, jūs jau esat teikusi, es zinu, ka uz jums var paļauties, vai ne?

Joprojām nekādas atbildes. Mistera Džonasa labā roka — vecākā māsa sēdēja viņam pie labajiem sāniem — juta tuvumā vētrainus sirds pukstus; nekas cits neliecināja, ka viņa vārdi būtu radījuši jel kādu iespaidu.

—   Pat ja jūs būtu to paturējusi pie sevis un nebūtu nekā teikusi, — Džonass turpināja, — tā nav liela nelaime, jo tagad jūs to varat godīgi apliecināt, vai ne? Mēs ar jums taču kopš pirmās satikšanās tapām labi draugi, vai ne? Arī turpmāk mēs tādi paliksim, tāpēc es nemaz nekautrējos runāt, jums dzirdot. Māsīc Mersij, jūs taču dzirdat, ko es saku? Viņa jums visu apzvērēs, ik vārdu, noteikti apzvērēs. Vai jūs gribat mani par savu vīru? Ko?

Džonass palaida Čeritiju vaļā, lai jautājumam būtu lielāks efekts, bet Čeritija uzlēca kājās un iedrāzās savā istabā, skrejot izbārstīdama tik daudz nesakarīgu un niknuma pilnu izsaucienu, kādus var dzirdēt vienīgi no dziļi aizvainotas un pārkaitinātas sievietes.

—   Lieciet mani mierā! Laidiet mani pie viņas! — Mersija sauca, grūzdania viņu nost un cirzdama viņam — ),i i unā patiesību — vienu skanīgu pliķi pēc otra pa seju, kjis bija it kā šai nolūkā pastiepta uz priekšu.

—  Ātrāk ne, kamēr teiksiet «jā». Jūs vēl neesat teikusi. Vai gribat mani par savu vīru?

—   Nē, negribu! Es jūs ciest nevaru! Vai tas simt reižu jāatkārto? Jūs esat biedēklis! Bez tam es vienmēr domāju, ka māsa jums patīk vairāk. Mēs visi tā domājām.

—   Nu, tā nav mana vaina, — Džonass atbildēja.

—   Ir gan jūsu; to jūs pats labi zināt.

—   Mīlestībai viss piedodams, — Džonass atteica.

Varbūt viņa domāja, ka man patīk, bet jūs gan to

nedomājāt.

—   Domāju gan!

—   Nedomājat vis. Un nemaz nevarējāt domāt, ka viņa man patīk, kad jūs esat blakus.

—   Tā ir gaumes lieta, — Merrija atbildēja, — bet to es gan negribēju sacīt. Pati vairs nezinu, ko sarunāju. Laidiet mani pie viņas!

—   Sakiet «jā», tad laidīšu.

—  Ja pat es kādreiz dotu savu piekrišanu, tad tikai tāpēc, lai nīstu un nerrotu jūs visu mūžu.

—   Tā jau ir tikpat kā skaidra piekrišana, — Džonass iesaucās. — Tātad norunāts, māsīc! Divi zābaki — pāris, tur vairs nav ko teikt.

Šo galanto valodu pavadīja jauktas skūpstu un pliķu skaņas, pēc tam daiļā, bet stipri izspūrusī Merrija izrāvās un ieskrēja pie māsas.

Vai nu misters Peksnifs bija noklausījies, kas nav gaidāms no cilvēka ar viņa reputāciju, vai vadījās no iedvesmas, kas mēdz apmeklēt tik gudrus vīrus, vai arī tā bija laimīga nejaušība, ka viņš īstā laikā atradās vajadzīgā vietā — un tas ir pilnīgi iespējams, ja atcerēsimies, ka viņš atradās sevišķā augstākās varas aizgādībā, — zināms vienīgi tas, ka tieši tai mirklī, kad abas māsas sastapās savā istabā, uz sliekšņa parādījās misters Peksnifs. Kas tas bija par brīnumainu pretstatu! Viņas tik iekaisušas, skaļas, nešpetnas, viņš tik aukstasinīgs, apvaldīts, nesatricināms un miera pilns, ka ne matiņš uz viņa galvas nebija pakustējies.

—   Bērni! — noteica misters Peksnifs, izbrīnā pastiepis rokas uz viņu pusi, bet iepriekš aiztaisījis durvis un atspiedis pret tām muguru. — Meitenes! Manas meitas! Kas noticis?

—   Tas nekrietnelis! Tas nelietis! Tas viltnieks! Tas zemiskais, neģēlīgais blēdis! Manu acu priekšā viņš bildināja Mersiju! — skanēja vecākās meitas atbilde.

—   Kas bildināja Mersiju? — noprasīja misters Peksnifs.

—   Viņš! Tas nelietis Džonass tur lejā.

—   Džonass bildināja Mersiju? — pārjautāja Peksnifs. — Jā, jā, jā! Tā, tā!

—   Un vairāk jums nav ko teikt? — Čeritija iesaucās. — Vai jūs gribat mani traku padarīt, tēt? Viņš bildināja Mersiju, nevis mani!

—   Fui, kaunies! — misters Peksnifs bargi noteica. — Kauns, kauns! Vai patiešām māsas uzvara spēj novest tevi līdz tik riebīgām scēnām, mans bērns? Nē, patiešām, tas ir par daudz bēdīgi! Man loti sāpīgi to redzēt; tu mani apbēdināji un pārsteidzi. Mersij, manu dārgo meitiņ, lai dievs tevi svētī! Pieskati viņu! Ak skaudība, skaudība, cik tās ir briesmīgas jūtas!

Izrunājot šos vārdus sagrauzta cietēja balsī, misters Peksnifs atstāja istabu (neaizmirsdams cieši pievērt durvis) un nokāpa lejā viesistabā. Tur viņš sastapa savu nākamo znotu un saķēra to aiz abām rokām.

—   Džonas! — misters Peksnifs iesaucās. — Džonas! Manas sirds karstākā vēlēšanās piepildījusies!

—   Ļoti labi, man prieks to dzirdēt, — Džonass atbildēja. — Vairāk ne vārda par to. Zināt ko: tā kā šī nav tā jūsu mīlā meita, tad jums vajadzēs izlikt vēl vienu tūkstoti, Peksnif. Lai tad būtu līdzīgi pieci. Tā lieta ir to vērts, vai zināt, tāpēc ka jūsu dārgums paliks pie jums. Jūs vēl lēti tikāt cauri, un upuri arī nebija jānes.

Šos vārdus pavadīja smīns, kas tik labi apgaismoja mistera Džonasa pievilcīgās īpašības, ka pat misters Peksnifs pirmajā mirklī palika kā bez valodas un lūkojās uz jauno cilvēku tā, it kā būtu galīgi apmulsis aiz izbrīna un sajūsmas. Taču viņš drīz attapās un jau d/iKis mainīt sarunas tematu, kad aiz durvīm atskanēja lield/.igi soļi un Toms Pinčs ārkārtīgi satraukts ieskrēja I «kubu.

Ieraudzījis svešu vīrieti acīm redzot privātā saruna m misteru Peksnifu, Toms stipri apjuka, tomēr viņa iz• kals liecināja, ka viņam vēstāms kaut kas tik svarīgs, kas pilnīgi attaisno viņa ielaušanos istabā.

-     Mister Pinč, — Peksnifs sacīja, — tas nu gan vairs nav pieklājīgi. Jūs mani atvainosiet, bet man jāteic, ka jūsu uzvešanās diezin vai var tikt uzskatīta par pieklājīgu, mister Pinč.

-     Lūdzu piedošanu, ser, ka nepieklauvēju! — Toms atbildēja.

—  Lūdziet piedošanu šim džentlmenim, mister Pinč! — Peksnifs aizrādīja. — Es jūs pazīstu, bet viņš nepazīst. Mans palīgs, mister Džonas.

Nākamais znots mazliet pameta ar galvu — nepārāk nicinoši vai augstprātīgi, bet vienaldzīgi, jo bija labā omā.

—  Vai var jūs palūgt uz pāris vārdiem, ser, esiet tik laipns! — Toms sacīja. — Man ziņojams kas diezgan steidzams.

—  Jūsu ziņām jābūt ārkārtīgi steidzamām, lai attaisnotu jūsu dīvaino uzvešanos, mister Pinč, — viņa saimnieks atbildēja. — Atvainojiet mani uz mirkli, mans dārgais draugs! Nu, ser, kāds ir iemesls šim rupjajam iebrukumam?

—  Man, protams, ļoti žēl, ser, — Toms sacīja, stāvēdams izslējies sava patrona priekšā ar cepuri rokā, —es zinu, ka tam jāizskatās ļoti nepieklājīgi…

—  Tas arī izskatījās ļoti nepieklājīgi, mister Pinč.

—  Jā, es to jūtu, ser; bet, patiesību sakot, es biju tā pārsteigts, viņus ieraudzīdams, un tūliņ nodomāju, ka jūs arī būsiet pārsteigts, un metos skriet uz mājām, cik spēka, tā uztraucies, ka diezin vai labi sajēdzu, ko daru. Es nupat biju baznīcā, ser, mazliet paspēlēju ērģeles sev par prieku, un pēkšņi, neviļus atskatījies, ieraudzīju ailē džentlmeni ar lēdiju, kūri klausījās. Man šķita, ka tie ir sveši, ser, cik varēju saskatīt tumsā, un es nodomāju, ka nepazīstu viņus; es pārtraucu spēli un jautāju, vai viņi negrib uznākt luktā vai apsēsties uz sola.

Viņi atbildēja, ka negribot, un pateicās par manu ērģeļu spēli. Goda vārds, viņi pat sacīja, — te Toms pietvīka,

—   «skaista muziķa», tas ir, viņa tā sacīja, un, nudien, man tas sagādāja daudz vairāk prieka un pagodinājuma nekā sazin kādi komplimenti. Es … es lūdzu piedošanu, ser, — Toms drebēja un jau reizes divas bija nometis cepuri zemē, — es esmu par daudz uztraucies un baidos, ka esmu novirzījies no temata.

—  Ja jūs atgriezīsieties atpakaļ pie temata, Tomas, — misters Peksnifs noteica, pavadīdams savus vārdus ar ledainu skatienu, — es būšu jums ļoti pateicīgs.

—  Jā, ser, tūliņ, — Toms atbildēja. — Viņi bija atbraukuši pasta ratos, ser, un apstājušies pie baznīcas paklausīties ērģeles. Un tad viņi uzprasīja, tas ir, viņa jautāja: «Jūs laikam dzīvojat pie mistera Peksnifa, ser?» Es atbildēju, ka man ir tas gods, un atļāvos sacīt, ser, — Toms piemetināja, paceldams acis pret savu labdari,

—   ko sacīšu vienmēr un kas man jāsaka, ar jūsu atļauju, — ka esmu jums daudz pateicības parādā un nekad nespēšu izteikt to, ko jūtu pret jums.

—  Tas bija ļoti ļoti aplami, — misters Peksnifs sacīja. — Nesteidzieties, mister Pinč!

—   Pateicos, ser! — Toms iesaucās. — Tad viņi prasīja man, tas ir, viņa prasīja: «Vai nav kādas taciņas, kas ved uz mistera Peksnifa māju …»

Misters Peksnifs pēkšņi kļuva uzmanīgs.

—   …tā, lai nebūtu jāiet garām «Pūķim». Kad es atbildēju, ka ir un ka man būs liels prieks viņiem to parādīt, tad viņi lika kučierim braukt uz priekšu un nāca kopā ar mani pa pļavu. Es atstāju viņus pie vārtiem un steidzos iekšā brīdināt jūs, ka viņi nāk un būs klāt… es teiktu, pēc… pēc kādas minūtes, ser, — misters Pinčs piemetināja, ar pūlēm atvilkdams elpu.

—  Tad kas gan varētu būt šie cilvēki? — misters Peksnifs skaļi prātoja.

—   Lai dievs man žēlīgs, ser! — Toms iesaucās. — Es to gribēju pasacīt pašā sākumā un jau domāju, ka esmu pateicis. Es viņus tūliņ pazinu, tas ir, es gribēju sacīt, — lēdiju. Tas džentlmenis, kurš pērnziem gulēja slims «Pūķī», un jaunā lēdija, kas viņu kopa.

Tomam zobi sacirtās kopā aiz pārsteiguma, un viņš tikko noturējās kājās, ieraudzīdams, kā misteru PekHiiifu ietekmē šie vienkāršie vārdi. Bailes pazaudēt vecā Oz Ivita labvēlību gandrīz vai tūliņ pēc samierināšanās mi tikai tādēļ, ka Džonass viesojas viņa namā; apziņa, k.i Džonasu nevar izdzīt, ieslēgt, sasiet tam rokas un kājas un noglabāt ogļu pagrabā, nenodarot nākamajam znotam neizlabojamu pārestību; šausmīgās nesaskaņas, kas ieviesušās viņa namā un neļauj nodibināt ģimenē vienprātību un mieru, jo Čeritijai uzbrukusi histērija, Alersija galīgā satraukumā, Džonass sēž viesistabā, bet Martins Čezlvits ar savu jauniņo aizbildināmo jau stāv pie vārtiem; nekādu cerību kaut kā apslēpt vai ticami izskaidrot tādu pilnīgu apjukumu; neatrisināmu grūtību Un neatvairāmu likstu negaidīta sablīvēšanās virs viņa nelaimīgās galvas — jo viņš bija cerējis izpiņķēties, paļaujoties uz laiku, veiksmi, gadījumu un paša intrigām, — tas viss bija tā satriecis slazdos iedzīto architektu, ka viņi ar Tomu diezin vai varētu vairāk nobiedēt viens otru, ja Toms būtu Gorgona, kas vērtos misterā Peksnifā, un misters Peksnifs būtu Gorgona, kas vērtos Tornā.

— Ak dievs, ak dievs! — Toms izsaucās. — Ko es esmu izdarījis? Es cerēju, ka tas būs patīkams pārsteigums, ser. Es domāju, ka jums būs prieks par to.

Tai pašā mirklī atskanēja skaļš klaudziens pie ārdurvīm.

XXI NODAĻA. ATKAL PIEDZĪVOJUMI AMERIKA. MARTINS PIEŅEM KOMPANJONU UN NOSLĒDZ PIRKŠANAS DARĪJUMU. DAŽAS ZIŅAS PAR EDENI, KADA TA IZSKATAS UZ PAPĪRA. ARI PAR BRITANIJAS LAUVU. UN ARI PAR TO, KADA VEIDA JOTAS PAUDA UN LOLOJA VOTERTOSTAS APVIENOTO LĪDZJUTĒJU ASOCIACIJA.

Klaudziens pie mistera Peksnifa durvīm, kaut arī diezgan skaļš, nebūt nelīdzinājās tam troksnim, ko rada Amerikas vilciens, drāžoties pilnā sparā. Varbūt labāk

būs sākt nodaļu ar šo vaļsirdīgo atzīšanos, lai lasītājs neiedomājas, ka apdullinošais troksnis, kas patlaban ielaužas mūsu stāstā, ir kādā sakarā ar āmuriņu pie mistera Peksnifa durvīm vai ar to stipro saviļņojumu, ko šis āmura sitiens radīja tiklab misterā Pinčā, kā viņa krietnajā patronā.

Mistera Peksnifa nams atrodas vaiFāk nekā tūkstoš jūdžu atstatumā, un Brīvība un Tikumība atkal top par mūsu laimīgā vēstījuma cildenajiem ceļabiedriem. Mēs atkal elpojam svētīto Neatkarības gaisu, atkal apsveram dziļā svētbijībā to morāles likumu, ka Cezaram jādod tikai tas, kas Cezaram pieder, atkal mūs apņem tā cēlā atmosfēra, kas izaudzinājusi viņu, šo dižo patriotu — cik daudz viņam radās sekotāju! — kurš sapņoja par brīvību verdzenes apskāvienos un, rītā pamodies, pārdeva viņas un savus pēcnācējus ūtrupē

Kā riteņi klaudz un grand, kā sliedes dreb, kad vilciens traucas uz priekšu! Dzi, kā lokomotive gaudo, it kā to kāds sistu un mocītu kā dzīvu vergu un tas locītos agonijā. Tukšas iedomas: šai republikā tēraudu un dzelzi vērtē daudz augstāk nekā miesu un asinis. Un, ja šo gudri veikto cilvēka roku darbu spiež strādāt pāri tā spēkiem, tad tas pats sevī atradīs līdzekļus atriebībai; bet dieva rokas radītajam nelaimīgajam mechanismam nepiemīt šādas bīstamas īpašības — to var liekt, lauzt un kropļot, cik vien uzraugam patīk! Paskatieties uz šo lokomotivi! Apmierinot aizskarto likumu, kas uzliek disciplinārsodus un naudas sodus, cilvēks samaksās nesalīdzināmi vairāk dolāru, ja neprāta trakumā būs sadauzījis drupās šo nejūtīgā metala masu, nekā tad, ja būs nogalinājis divdesmit sev līdzīgas būtnes. Zvaigznes smejas vien virs asiņainajām svītrām; Brīvība pārvelk savu galvsegu pāri acīm un atzīst Tirāniju tās visneģēlīgākajā izpausmē par savu māsu.

Mašīnists tai vilcienā, kura troksnis saistīja mūsu uzmanību šās nodaļas sākumā, nelauzīja galvu šādās pārdomās; maz ticams, ka viņu vispār būtu traucējušas

kādas domas. Viņš smēķēja, atbalstījies pret sienu, pārlliidis vienu kāju pār otru un sakrustojis rokas; izņemot V los gadījumus, kad viņš ar tikpat īsiem rūcieniem kā viņa I pīpe izsacīja atzinību kurinātājam, kas aiz gara laika I apmētāja ar malkas pagalēm uz sliedēm uzklīdušos govju [ barus, viņš sēdēja tik nekustīgi un tik nesatricināmā ļ mierā, ka nebūtu varējis mazāk interesēties par lokomoi tivi arī tad, ja tā būtu nule piedzimis sivēns. Par spīti šas amata personas pilnīgajai nekustībai un nesatricināmajam dvēseles līdzsvaram vilciens traucās pilnā gaitā, [ un, tā kā sliedes bija novietotas visai nevērīgi, tad braucēji saņēma diezgan biežus un diezgan jūtamus grūdienus un belzienus.

Lokomotive vilka līdzi trīs garus, segtus vagonus: damu vagonu, džentlmeņu vagonu un nēģeru vagonu; pēdējais aiz laipnības pret tā pasažieriem bija nokrāsots melns. Martins ar Marku Tepliju brauca pirmajā, pašā ērtākajā vagonā; tas bija patukšs, tāpēc tur laida iekšā arī džentlmeņus, kuriem, tāpat kā viņiem, nebija piešķirts prieks ceļot kopā ar savām dāmām. Abi sēdēja līdzās un bija iegrimuši nopietnās pārrunās.

—   Tātad, Mark, — Martins sacīja, bažīgi vērdamies savā ceļabiedrā, — jūs priecājaties, ka Ņujorka mums palikusi tālu aiz muguras?

—   Jā, ser, — Marks atbildēja, — es priecājos. Pat ļoti priecājos!

—   Vai tad jums tur nebija jautra dzīve?

—   Taisni otrādi, ser, — Marks atbildēja, — visjautrākā nedēļa manā mūžā bija tieši tā nedēļa Paukinsu pansijā.

—   Ko jūs domājat par mūsu nākotni? — No Martina balss bija manāms, ka viņš ilgi nav varējis saņemties, lai izteiktu šo jautājumu.

—   Ko vēl labāku var vēlēties, ser! — Marks atbildēja. — Nevienai pilsētai nav iespējams izdomāt piemērotāku nosaukumu kā Ēdenes ieleja. Neviens cilvēks nevar iedomāties labāku vietu, kur apmesties, kā Ēdenes ieleju. Un tad vēl stāsta, — Marks pēc mirkļa piemetināja, — ka tur esot taisni negals ar čūskām — tātad viss, kā piederas un pieklājas.

Sniedzot šo iepriecinošo informāciju, Marka seja nemaz neaptumšojās, taisni otrādi — iestarojās tādā spožumā, ka nezinātājs varētu iedomāties, it kā Marks visu mūžu ilgojies nokļūt čūsku sabiedrībā un nu apsveic ar gavilēm savu sen loloto cerību piepildīšanos.

—   Kas jums to teica? — Martins skarbi uzprasīja.

—   Kāds karavīrs, virsnieks.

—   Sasodīts, kas jūs par ērmīgu cilvēku! — Martins izsaucās, negribot sākdams skaļi smieties. — Kāds virsnieks? Vai jūs nezināt, ka to šeit ir gubām uz kaira soļa?

—   Tāpat kā puinubiedēkļu Anglijā, — Marks uztvēra, — tie jau arī karavīri, bezmaz kā šejienes zemessargi: mundieris, veste un iekšā runga. Ha, ha, ha! Nepievērsiet tam uzmanības, ser, man tā kādreiz atgadās. Nevaru iztikt bez smiešanās. Tas tak bija viens no tiem iebrucējiem un uzvarētājiem, kas man Paukinsa pansijā prasīja: «Vai tiesa, es, sak, esmu dzirdējis,» — un runā ne tā īsti caur degunu, bet tā, it kā tas būtu tā paaugstāk aizbāzts ciet, «ka jūs braucot uz Ēdenes ieleju?» — «Es arī esmu ko tamlīdzīgu dzirdējis,» tā es atbildu. «O!» viņš saka, «ja nu jums tur kādreiz gadīsies iegulties gultā, — un gadīties tas var, tāpēc ka civilizācijā aizvien progresē, — tad nepiemirstiet paķert līdzi cirvi!» Es paskatos uz viņu, acis izbolījis. «Blusas, vai?» es prasu. «Kas ļaunāks,» viņš atbild. «Vampiri?» es prasu. «Kas ļaunāks,» viņš atbild. «Moskiti?» es prasu. «Kas ļaunāks,» viņš atbild. «Kas tad tas var būt?» es prasu. «Čūskas,» viņš atbild, «klaburčūskas. Zināmā mērā jums taisnība, svešiniek, tie sīkie draņķi tur arī sastopami, dažādi kodēji un asinssūcēji, kam trakoti patīk krist cilvēkiem virsū, bet no tiem nav ko bīties, tie tikpat kā savējie. Toties čūskas,» viņš saka, «tās jums nebūs pa prātam, un, kad pamostaties un redzat, ka šī stāv jūsu gultā kā iemieta, taisni kā viļķis, nostādīts uz roktura, tad tikai cērtiet bez liekas domāšanas, — viņa ir indīga.»

—   Kāpēc jūs man to neteicāt agrāk? — Martins iesaucās, un viņa seja pauda pilnīgu pretstatu Marka līksmajam smaidam.

—     Neienāca prātā, ser, — Marks atbildēja. — Pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Bet dievs ar viņu, to stāstilāju, viņš droši vien bija no citas akciju sabiedrības nu to visu izdomājis, iai mēs brauktu uz viņa Ēdeni, nevis pie viņa konkurentiem.

—   Tas varētu būt iespējams, — Martins piezīmēja, ļfGodīgi atzīstoties, es ceru no visas sirds, ka tā būs.

—   Es par to nemaz nešaubos, ser, — atsaucās Marks, cenzdamies izlabot savu kļūdu, ka, stāsta sajūsmināts, uz mirkli pavisam piemirsis padomāt, kā tas Ietekmēs viņa saimnieku, — jo, zināt, ser, mums taču jādzīvo vien ir.

—  Jādzīvo! — Martins noteica. — Viegli sacīt, bet i i nu mēs nepamostamies, kad klaburčūskas saks vīties k;i viļķi mūsu gultās?

—   Diemžēl, tas ir fakts, — kāda balss ierunājās tik tuvu Martinam pie auss, ka tā iekutejās. — Tā ir neapskaužama patiesība.

Martins atskatījās un ieraudzīja, ka aizmugurē sēdošais džentlmenis pabāzis galvu starp viņu un Marku un klausījās viņu sarunā, atbalstījis zodu uz viņu sola atzveltnes. Šis cilvēks izskatījās tikpat gurds un nošļucis ka vairums līdz šim sastapto džentlmeņu; vaigi viņam bija tik iekrituši, it kā viņš pats būtu tos ievilcis uz iekšu; saule bija iededzinājusi viņa seju nevis veselīgi sārtu vai brūnu, bet netīri dzeltenu. Savas spožās, melnās acis viņš turēja pa pusei pievērtas un šķielēja, it kā gribētu sacīt: «Mani jūs ap stūri neapvedīsiet; gribētu gan, bet nekas neiznāks.» Svešais bija nevērīgi atspiedies ar elkoņiem pret ceļgaliem; kreisajā rokā viņš turēja gabalu košļājamās tabakas, tāpat kā angļu fermeri siera šķēli, bet labajā — kabatas nazi. Viņš tik nekautri iejaucās sarunā, it kā viņu būtu sen aicinājuši noklausīties abu pretinieku uzskatus un aplaimot viņus ar savām domām; viņš nemaz nelauzīja galvu un nedomāja, ka tie varbūt nemaz nevēlas iepazīties ar viņu un uzticēt viņam savas privātās darīšanas, — tas viņam tikpat maz rūpēja kā lācim vai bifelim.

—  Jā, tā ir neapskaužama patiesība, — viņš atkārtoja, žēlīgi pamādams Martinām kā pilnīgam barbaram un ārzemniekam. — Tur čum vien no tiem mūdžiem.

Martins negribot sarauca pieri, it kā likdams saprast, ka nepazīstamais arī ietilpst šo mūdžu skaitā. Taču, atcerējies, ka vilku barā iekļuvušam atliek vienīgi kaukt līdzi, viņš pasmaidīja vislaipnako smaidu, kādu vien paguva sameklēt tik īsā laikā.

Viņu jaunais draugs vairs neko nesacīja, tikai klusiņām svilpoja, būdams stipri nodarbināts, atgriežot sev jaunu kumosu no tabakas gabala. Apgraizījis to pēc savas gaumes, viņš izņēma no mutes veco vīšķi un nolika starp Martinu un Marku uz sola atzveltnes, bet jauno aizbāza aiz vaiga, kur tas tūliņ izspiedās uz āru kā prāvs rieksts vai neliels ābols. Atradis, ka jaunais gremoklis apmierinoši pagatavots, viņš iedūra nazi vecajā un, parādījis ceļabiedriem, piezīmēja kā vīrs, kas nav savu laiku velti šķiedis, ka tas esot «pamatīgi apstrādāts». Tad viņš izmeta to pa logu, iebāza nazi vienā kabatā, tabaku otrā, atkal atbalstīja zodu uz sofcj atzveltnes un, atzinīgi vērojot Martina rakstaino vesti, pastiepa roku, lai aptaustītu audumu.

—   Kā tas saucas pie jums? — viņš jautāja.

—  Goda vārds, nezinu, kā tas saucas, — Martins atbildēja.

—   Droši vien maksājāt kādu dolāru jardā, ja ne vairāk?

—   Nudien, nezinu.

—  Mēs Amerikā gan zinām, cik maksā mūsu pašu produkts, — džentlmenis noteica.

Iestājās klusums, jo Martins nedomāja apspriest šo jautājumu.

—  Nu? — ierunājās atkal viņu jaunais draugs, krietnu brīdi blenzis uz viņiem. — Kā sviežas pašulaik tai apdauzītajai vecenei?

Misters Teplijs, uztvēris šo jautājumu kā jaunu versiju angļu pārdrošajam vaicājumam: «Kā klājas jūsu mātei?» — jau dzīrās ņemt to ļaunā, kad Martins aši iejaucās:

—  Jūs domājat Veco pasauli?

—  Nukai — skanēja atbilde. — Kā ar to sastāv? Iet uz priekšu ačgārni, kā parasts, vai ne? Nu, kas ar karalieni Viktoriju?

—   Domāju, ka viņa pie labas veselības, — Martins ntbildēja.

—   Vai karalienei Viktorijai netrīc viņas karaliskās slērbeles, kad viņa domā par rītdienu? — svešais apvairajas. — Ne?

—   Cik man zināms, tad ne. Un kāpēc lai trīcētu?

—   Vai viņu nesāks kratīt drudzis, kad viņa uzzinās, k is norisinās šai zemeslodes malā? — turpināja svešais. — Ne?

—   Ne, — Martins atbildēja. — Domāju, ka to es varu apzvērēt.

Dīvainais džentlmenis paskatījās uz viņu, it kā nožēlodams viņa neapgaismoto un aizspriedumu nomākto prātu, un sacīja:

—   Nu, ser, tad es jums teikšu: visos dieva svētītajos un brīvajos štatos nesadzīs neviena mašiņa ar uzspridzinātu katlu, kas būtu šitik sabeigts, šitik sadauzīts, šitik izputināts ar vienu vienīgu zvēlienu, kāda būs šī jaunā radība Londonas Tauera greznajā pilī, kad viņa i/lasīs mūsu «Votertostas Avīzes» nākamo ekstra izlaidumu.

Šās sarunas laikā daži citi džentlmeņi bija pametuši sēdekļus un pienākuši pie runātājiem. Visi viņi bija sajusmā par šo runu. Kāds krietni izdilis džentlmenis ar nevīžīgi sasietu, baltu kaklautu, tērpies garā, baltā vestē un melnā mētelī, jutās aicināts izpaust pārējo jūtas, jo acīm redzot baudīja autoritati to vidū.

—   Hm! Mister Lafaijet Ketl! — viņš sacīja, noņemdams platmali.

Atskanēja godbijīgi čuksti: — Klusāk!

—   Mister Lafaijet Ketl! Ser!

Misters Ketls palocījas.

—   Visu sapulcējušos vārdā, ser, mūsu kopējās tēvijas vārdā un tās taisnās lietas vārdā, kurai esam visi pieķērušies nedalītās simpātijās, es jums pateicos. Pateicos jums, ser, Votertostas Līdzjutēju Asociācijās vārdā, pateicos jums, ser, «Votertostas Avīzes» vārdā, pateicos jums, ser, diženo Savienoto Valstu zvaigžņotā karoga vārdā par jūsu daiļrunīgo un enerģisko uzstāšanos. Un, ja es varētu, ser, — runātājs turpināja, bikstīdams Martinu ar lietussarga rokturi, lai modinātu viņa uzmanību, jo viņš tobrīd klausījās Marka čukstos, — ja es varētu šai laikā un šais apstākļos noslēgt savu runu ar vēlējumu, kas skar jau pieminēto priekšmetu kaut vai netieši, tad es sacītu, ser: lai Amerikas Ērgļa dižciltīgais knābis izrauj nagus Britanijas Lauvam un iemāca tam izraisīt no Īrijas arfas un Skotijas vijoles tās skanas, kādas raida ikviens tukšs gliemežvāks zaļajos Kolumbijas krastos!

Te izģindušais džentlmenis atkal atsēdās, jūsmīgiem piekrišanas dūcieniem atskanot; visi izskatījās sevišķi svinīgi.

—   Ģenerāli Cok, — misters Lafaijets Ketls sacīja, — jūs iesildījāt manu sirdi, ser, jūs iesildījāt manu sirdi. Bet Britanijas Lauvam te ir savs pārstāvis, un man gribētos dzirdēt, ko viņš uz to atbildēs.

—   Goda vārds, — Martins smiedamies teica, — ja nu jūs man parādāt godu un uzskatāt par Britanijas Lauvas pārstāvi, tad varu sacīt vienu: nekad neesmu dzirdējis, ka karaliene Viktorija lasītu šo jūsu avīzi — kā viņu sauca? — un domāju, ka tas diezin vai pavisam iespējams.

Ģenerālis Coks uzsmaidīja pārējiem un paskaidroja pacietīgi un labvēlīgi:

—   Avīzi viņai piesūta, ser. Piesūta. Pa pastu.

—   Bet, ja to sūta uz Londonas Taueru, tad tā diezin vai sasniedz adresatu, — Martins iebilda, — jo karaliene tur nedzīvo.

—   Anglijas karaliene, džentlmeņi, — piezīmēja misters Teplijs izsmalcinātā pieklājībā, pie kam viņa sejas vaibsti viņu nemaz nenodeva, — parasti dzīvo naudas kaltuvē, lai pieskatītu naudu. Viņai ir gan savs dienesta dzīvoklis lordmēra namā, tikai tur viņa reti uzturas, jo viesistabā kamins laiž dūmus iekšā.

—   Mark, — Martins noteica, — es būšu jums ļoti pateicīgs, ja jūs man parādīsiet laipnību un nejauksieties sarunās ar savām muļķīgajām piezīmēm, lai cik tās jums pašam liktos asprātīgas. Es tikai gribēju aizrādīt, džentlmeņi, lai gan tas nav nekas svarīgs, ka Anglijas' karaliene nedzīvo Londonas Tauerā.

Ģeneral! — iesaucās misters Lafaijets Keils. Vai jūs dzirdat?

—   Ģeneral! — atkārtoja citi. — Ģeneral!

—  Tss! Lūdzu, klusāk! — ģenerālis Coks, pacēlis roku, sacīja tik pacietīgi un labvēlīgi, ka tas bija taisni «Izkustinoši, — Man vienmēr dūries acīs tas ārkārtīgi ilivainais fakts, ko es piedēvēju Britanijas iestāžu rakrluram un to tieksmēm apspiest tautas interesi un zinātkāri, kas tik plaši izplatītas šā pie rietumu okeana novietotā neaptveramā kontinenta vistālākajās nomalēs, • ka Britanijas iedzīvotāju informācijā šais jautājumos nav salīdzināma ar to, kāda atrodas mūsu zemes izglītoto un darbīgo pilsoņu rīcībā. Tas, ko jūs sakāt, ir Interesanti un apstiprina manus novērojumus. Kad jūs i/sakāties, ser, — viņš uzrunāja Martinu, — ka jūsu I iraliene nedzīvojot Tauerā, tad jūs piemeklē tie paši maldi, kam nereti pakļaujas jūsu tautas brāļi pat tajos Cadījumos, kad viņu garīgās spējas un tikumiskās īpašības nemodina ne mazākās šaubas. Taču jūs kļūdāties, ser. Viņa dzīvo tur .. .

—   Kad ierodas Sent-Džeimsa pilī, — iejaucās Ketls.

—   Kad ierodas Sent-Džeimsa pilī, protams, — ģenerālis atkārtoja tai pašā labvēlīgajā balsī, — jo tad, kad viņa dzīvo Vindzorā, viņa nevar atrasties Londonā. Jūsu Londonas Tauers, ser, — ģenerālis turpināja, pielaidīgi smaidīdams pārākuma apziņā, — tīri dabiski, kļuvis par jusu karaļu rezidenci. Būdams vistuvākajos kaimiņos ar jūsu parkiem, jūsu alejām, jūsu triumfa arkām, ar jūsu operu un jūsu Olmeka zālēm, Tauers, dabiski, ir vispiemērotākā rezidence spožajam un vieglprātīgajam galmam. Un tātad, — ģenerālis noslēdza, — galms atrodas tur.

—   Vai jūs esat apmeklējis Angliju? — Martins jautāja.

—   Garā esmu tur bijis, — ģenerālis atbildēja, — citādi ne. Mēs šeit daudz lasām, ser. Jūs sastapsiet mūsu vidū tik labi informētus cilvēkus, ka taisni pabrīnīsieties, ser.

—     Par to es nemaz nešaubos, — Martins atbildēja, bet te viņu pārtrauca misters Lafaijets Ketls, iečukstēdams ausī:

—  Vai jūs pazīstat ģenerāli Coku?

—   Nē, — Martins atčukstēja.

—   Vai zināt, kas viņš ir?

—   Kāds no ievērojamākajiem cilvēkiem visā zemē? — Martins minēja uz labu laimi.

—   Pilnīgi pareizi, — Ketls atbildēja. — Es jau zināju, ka jūs esat par viņu dzirdējis!

—  Šķiet, man ir līdzi ieteikšanas vēstule jums, ser, — Martins atkal uzrunāja ģenerāli, — atļaujiet to pasniegt! No mistera Bīvena Masačuzetā, — viņš piemetināja.

Ģenerālis paņēma vēstuli un uzmanīgi izlasīja, laiku pa laikam pārtraukdams lasīšanu, lai uzmestu skatienu abiem ieceļotājiem. Izlasījis vēstuli, viņš pienāca Martinam klāt, nosēdās blakus un sasveicinājās.

—  Tā, — viņš sacīja, — tad jūs domājat apmesties Ēdenē?

—  Tas ir atkarīgs no jūsu uzskatiem un aģenta padoma, — Martins atbildēja. — Man stāstīja, ka vecajās pilsētās mums nebūšot ko darīt.

—  Es jūs varu aizvest pie aģenta, ser, — ģenerālis paziņoja. — Es viņu pazīstu. Es pats arī esmu Ēdenes gruntsgabalu akciju sabiedrības biedrs.

Tā nebija patīkama vēsts Martinam, jo viņa draugs bija piešķīris lielu nozīmi tam, ka ģenerālis nesastāvot nevienā gruntsgabalu akciju sabiedrībā un tāpēc varēšot dot Martinam pilnīgi objektivu padomu. Ģenerālis paskaidroja, ka kļuvis par biedru tikai pirms dažām nedēļām un šai laika sprīdī neesot paguvis sazināties ar misteru Bīvenu.

—  Mums ir ļoti maz ar ko riskēt, — Martins bažīgi aizrādīja, — tikai dažas mārciņas, bet tas ir viss, kas mums pieder. Kā jūs domājat, vai šis pasākums sola cilvēkam ar manu profesiju kaut nelielas sekmes?

—  Nu, — ģenerālis svarīgi noteica, — ja šis pasākums nesolītu nekādas sekmes, es nebūtu ieguldījis tanī. savus dolārus, tā man šķiet.

Es nedomāju pārdevējus, — Martins sacīja, — bet pin ējus, pircējus!

Pircējus, ser? — ģenerālis atsaucās augstākajā Mierā iespaidīgi. — Jūs esat atbraucis no Vecās pasaules, m i, no pasaules, kas uzcēlusi sev zelta teļus Bābeles Irnņa augstumā un pielūdz tos kopš gadu simteņiem. Mrs esam jauna zeme, ser, cilvēks te ir tuvāk savam pirmatnības stāvoklim, ser; mums nav attaisnojuma, ser, ka esam laikā gausajā gaitā deģenerējušies; mums nav elku; cilvēks šeit, ser, nav vēl zaudējis savu cilvēka cieņu. Mēs cīnījāmies par to un ne par ko citu. Te es esmu, ser, — ģenerālis sacīja, pavirzīdams uz priekšu lietussargu, kam vajadzēja attēlot viņu pašu, bet tas bija galīgi novazāts lietussargs; pavisam nederīgs atvielutājs tik augstvērtīgai mantai kā ģeneraļa labvēlība, — te es esmu, ser, cilvēks jau gados un tikumīgs. Vai patiešām es ar saviem principiem būtu ieguldījis līdzekļus šai spekulācijā, ja tā nesolītu nekādus panākumus manam tuvākam?

Martins papūlējās izlikties, ka noticējis, taču atcerējās Ņujorku un nevarēja noticēt.

—   Kāpēc tad pasaulē pastāv dižās Savienotās Valsi is, ser, — ģenerālis turpināja, — ja ne cilvēku atdzimšanai? Taču tas ir pavisam dabiski, ka jūs uzstādāt šādus jautājumus, jo jūs esat ieradies no Anglijas un nepazīstat manu zemi.

—   Tātad jūs domājat, — Martins sacīja, — ka, neraugoties uz zināmām grūtībām, ko esam sagatavojušies paciest, tomēr iespējams — dievs liecinieks, ka mēs negaidām daudz, — tomēr iespējams nopelnīt Ēdenē iztiku?

—   Ēdenē iztiku, ser? Labāk aprunājieties ar aģentu, aprunājieties ar aģentu, apskatiet kartes un plānus, ser, un tad atkarībā no apmešanās vietas rakstura izlemiet, braukt vai ne. Ēdenei nav vajadzības pēc kāda žēlastības, ser, — ģenerālis sacīja.

—   Trakoti skaista vieta, kad es saku! Un pie tam sasodīti veselīga! — pievienojās misters Ketls, kas, protams, piedalījās sarunā, it kā tam tā vajadzētu būt.

Martins juta, ka apstrīdēt tādu apgalvojumu būtu nepieklājīgi un džentlmeņa necienīgi, ja nav citu iemeslu, izņemot paša slepenās bažas. Tāpēc viņš pateicās ģene-ralim par solījumu iepazīstināt viņu ar aģentu un norunāja apmeklēt šo amata personu nākamajā rītā. Viņš vēl palūdza ģenerāli paskaidrot, kas par iestādījumu ir Votertostas Līdzjutēju Asociācijā, kuru tas bija pieminējis savā uzrunā misteram Lafaijetam Ketlam, un kam tā īsti jūt līdzi. Uz to ģenerālis pārlieku svarīgi atbildēja, ka šai jautājumā Martins gūšot pilnīgu skaidrību rīt tai pilsētā, uz kuru viņi braucot, ja apmeklēšot Asociācijās kopsapulci, «kurā, ser, mani līdzpilsoņi lūdza mani uzņemties priekšsēdētāja pienākumus».

Viņi sasniedza savu ceļa mērķi vēlu vakarā. Blakus dzelzceļa sliedēm slējās liela, balta ēka, kas atgādināja neglītu slimnīcu; izkārtne vēstīja, ka tas esot «Nacionalais hotelis». Ap tā fasadi stiepās koka galerija vai veranda, kas izskatījās diezgan dīvaina, jo, vilcienam apstājoties, uz tās bija redzami augšup saslieti zābaki un kurpes, kā arī cigāru dūmu mutuļi, bet nebija nekādu citu dzīvības zīmju. Taču pamazām parādījās galvas un pleci, kas piederēja zābakiem un kurpēm, un tad noskaidrojās, ka daži viesnīcas iemītnieki oriģinālā kārtā baudīja vakara vēsumu, uzlikuši kājas tur, kur citās zemēs parasti mēdz novietot galvu.

Hotelī bija liels bārs un liela kopēja zāle, kur jau klāja vakariņām kopēju galdu. Hotelī bija bezgalīgas balsinātas kāpnes, gari, balsināti gaiteņi gan augšā, gan apakšā, desmitiem mazu, balsinātu istabiņu visos stāvos un veranda, kas stiepās apkārt visam namam; pats nams bija liels ķieģeļu četrstūris ar neērtu pagalmu vidū, kur bija izžauti dažādi apģērba gabali. Sur un tur pastaigājās džentlmeņi uz priekšu un atpakaļ, sabāzuši rokas kabatās un žāvādamies; taču tiklab hotelī, kā tā priekšā un visur, kur vien salasījās kāds pusducis cilvēku, tie ar savu izskatu, apģērbu, tikumiem, parašām, prātu un sarunām atkārtoja misteru Džefersonu Briku, pulkvedi Daiveru, majoru Paukinsu, ģenerāli Coku un misteru Lafaijetu Ketlu — atkārtoja bez sava gala. Visi darīja vienu un to pašu, runāja vienu un to pašu, sprieda par visu vienādi un mēroja visu ar vienu un to pašu rnērauklu. Vērojot, kā viņi dzivo un kā jūtas cits cita burvīgajā sabiedrībā, Martins sāka saprast, kā no viņiem i/veidojušies tik sabiedriski, dzīvesprieka pilni, pievilcīgi un omulīgi radījumi.

Gongam gaudojot, šī patīkamā sabiedrība no visa nama sapulcējās kopējā zālē; no tuvīnajiem veikaliem lapat ieradās ēdēju bari, jo «Nacionalajā hotelī» dzīvoja vai puse pilsētas — ir ģimenes cilvēki, ir vientuļi. Tēja, kafija, žāvēta gaļa, mēle, šķiņķis, marinades, cepumi, j-.rauzdētas maizītes, ievārījumi, konservi, maize, sviests lika aprīti parastajā negantajā steigā, pēc kam sabiedrība izklīda kā parasti — citi uz kantori, citi uz noliktavu, citi uz bāru. Lēdijām bija sava mazāka ēdamzāle, kur pēc vēlēšanos tika ielaisti arī vīri un brāļi; viss pārējais bija tāds pats kā pie Paukinsiem.

—   Nu, mans mīļais Mark, — Martins sacīja, aizvēris savas istabiņas durvis, — mums abiem nopietni jāapgriežas, jo rīt izšķiras mūsu liktenis. Vai jūs esat stingri apņēmies pievienot savus ietaupījumus kopējam kapitalam?

—  Ja es nebūtu nodomājis riskēt, ser, tad nebūtu braucis uz šejieni, — Marks atbildēja.

—   Cik šeit ir, kā jūs sacījāt? — Martins jautāja, paceldams rokā mazu maisiņu.

—   Trīsdesmit septiņas mārciņas, desmit šiliņi un seši pensi. Vismaz tā man sacīja krājkasē. Pats es skaitījis neesmu. Viņi jau to māk, ko nu! — Marks pameta ar galvu, tā izpauzdams savu neierobežoto paļāvību uz šās iestādes gudrību un aprēķināšanas talantiem.

—   No tās naudas, ko atvedām līdzi, — Martins sacīja, — atlikušas tikai astoņas mārciņas bez dažiem šiliņiem.

Misters Teplijs pasmaidīja, visiem spēkiem cenzdamies parādīt, ka viņš šim faktam nepiešķir nekādu nozīmi.

—   Par gredzenu — viņas gredzenu, Mark, — Martins sacīja, skumji raudzīdamies tukšajā pirkstā.

—   Jā! — misters Teplijs nopūtās. — Lūdzu piedošanu, ser!

—… Mēs saņēmām angļu naudā četrpadsmit mārciņas. Tātad pat ar visu to, ka redzat, jusu daļa ir daudz lielāka par manējo. Nu, Mark, — un Martins ierunājās, gluži kā vecos laikos bija mēdzis runāt ar Tomu Pinču,

—  es izdomāju, kā jums par to atmaksāt — un ne tikai atmaksāt, bet es ceru nodibināt jūsu nākotnes laimi.

—  O, nerunāsim par to, ser! — Marks pārtrauca.

—   Man nevajag nekādas atmaksas. Es esmu pavisam apmierināts, ser, nudien.

—   Nē, uzklausiet mani, — Martins neatlaidās, — tas ir ļoti svarīgi jums un arī man būs patīkami. Mark, es jūs pieņemu par savu kompanjonu uz vienādām tiesībām. Kā papildinājumu kapitalam es ieguldu savas profesionālās zināšanas un spējas un maksāšu jums pusi gada peļņas, kamēr vien strādāsim kopā.

Nabaga Martinsl Viņš mūžīgi cēla gaisa pilis. Savā egoismā viņš mūžīgi aizmirsa visu pārējo, izņemot savas rožainās cerības un optimistiskos plānus. Pat šobrīd viņš domāja, ka ir Marka labvēlis un devīgi apbalvo viņu, un lepojās ar to.

—   Nezinu, ser, ar kādiem vārdiem jums pateikties,— Marks atbildēja bez jebkāda prieka, lai gan cēlonis tam bija cits, nevis tas, ko domāja Martins. — Kalpošu jums pēc labākās sirdsapziņas līdz beigām. Tas ir viss.

—   Mēs abi pilnīgi saprotamies, mans mīļais, — Martins noteica, kļūdams aizvien pašapmierinātāks un labvēlīgāks. — Mēs vairs neesam kungs un sulainis, bet draugi un kompanjoni, kas mums abiem nesīs labumu. Ja esam nolēmuši braukt uz Ēdeni, tad stāsimies pie darba, tiklīdz tur nokļūsim, — Martins vienmēr kala dzelzi, kamēr tā karsta, — kā firma «Čezlvits un Teplijs».

—   Lai dievs žēlīgs, ser, — Marks iesaucās, — kam tur vajadzīgs mans vārds? Es taču nekā nezinu no visām tām darīšanām. Tad labāk es būšu «un Co», nudien. Man bieži gribējās zināt, kas ir tas «un Co», bet prātā gan nenāca, ka es pats reiz tas būšu.

—   Lai notiek jūsu prāts, Mark!

—  Pateicos jums, ser! Ja kādam turienes muižturim ievajadzēsies viņa traktierim vai paša vajadzībām ierīkot ķegļu spēli, tad ar tādu darbu gan es tiktu galā, ser.

—    Jūs pārspētu jebkuru Savienoto Valstu archiļtklii, — Martins atbildēja. — Atnesiet divus šerijkobleUh, Mark, uzdzersim uz firmas panākumiem!

Viņš vai nu bija aizmirsis (kā vēlāk bieži vien mēdza aizmirst), ka viņi vairs nav kungs un kalps, vai arī domāja, kadi pakalpojumi ietilpst «un Co» pienākumos. Marks i asti naski paklausīja pavēlei, un, iekams viņi šķīrās, Itij dotos pie miera, abi norunāja rīt agri doties kopā pie iip.euta, taču jautājumu par Ēdeni izšķirs Martins viens pa! pēc saviem ieskatiem. Marks neuzlūkoja šo savu piekāpšanos par nopelnu, pat ne savās domās priecīgāka hrala dēļ. Viņš pārāk labi zināja, ka tāds gals tik un tā UOlu gaidāms.

Otrā rītā ģenerālis ieradās pie kopējā galda un pēc brokastīm uzaicināja abus draugus nezaudēt velti laiku nu doties pie aģenta. Abi kompanjoni piekrita ar vislielāko prieku, un visi trīs devās uz Ēdenes nekustamo ip.isumu akciju sabiedrības kantori, kas atradās gandrīz vai akmens sviediena atstatumā no «Nacionalā hoteļa».

Kantoris bija pavisam niecīgs, kaut kas līdzīgs būdai pie pārbrauktuves. Taču, ja liela zemes platība var novietoties spēju kauliņu metamajā kausā, kāpēc tad ar veselu teritoriju nevarētu tirgoties šķūnī? Turklāt tas bija pagaidu miteklis: edenieši dzīrās celt lielisku ēku savai tirdzniecībai ar gruntsgabaliem un bija pat vietu izraudzījuši. Amerikā tas jau daudz ko nozīmē. Kantora durvis stāvēja plaši atvērtas, un pa tām bija redzams aģents, neapšaubāmi speciālists savā nozarē, jo visas lietas, šķita, viņam jau nokārtotas un viņš atdusējās šūpuļkrēslā, atspēris vienu kāju pret durvju stenderi, bet (»Iru palicis zem sevis, kā perēdams to.

Viņš bija kaulains vīrs zaļos svārkos, ar milzīgu salmenīcu galvā. Karstā laika dēļ viņš nevalkāja kaklasaiti, krekla apkakle bija vaļā, un varēja redzēt, ka runājot viņam rīklē kaut kas raustās un lēkā — it kā āmuriņi zem klavieru taustiņiem spēlējot. Varbūt tā bija patiesība, kas centās izlauzt ceļu līdz viņa lūpām? Ja tā, lad tas viņai neizdevās.

Aģenta acu dobumos bija dziļi noslēpušās divas pelēkas acis, bet viena no tām nekā neredzēja un nekustējās. Šī sejas puse aģentam it kā ieklausījās, ko dara otra. Tādā kārtā katrai proiila pusei bija sava izteiksme, un, kad kustīgā puse bija visžirgtākā, nekustīgā aukstasinīgi to novēroja. Tas bija tas pats kā apgriezt cilvēku ; uz otru pusi un redzēt, kāds salts aprēķins slēpjas aiz j vēlīgās ārienes.

Katrs garais, melnais mats karājās taisni lejup no • viņa galvas kā svērtenis, bet virs acīm uzacu vietā spurojās izplucināti ceri, it kā vārna, kuras kāju pēdas] bija dziļi iespiedušās viņa acu kaktiņos, būtu tos izplūkājusi un izknābājusi, atzīdama viņu par savas plēsīgas j cilts radinieku.

Tāds bija šis vīrs, kam viņi tuvojās un ko ģenerālis ] apsveicinoties nosauca par Skederu.

—   Nu, ģeneral, •— tas atbildēja, — un kā jums] klājas?

—   Esmu mundrs un žirgts, ser, kalpojot tēvzemei un vispārības labumam. Pie jums divi džentlmeņi darīšanās, mister Skeder.

Skeders paspieda roku ir vienam, ir otram (Amerikā nekas nenotiek bez rokas spiešanas) un sāka atkal šūpoties krēslā.

—  Man liekas, es zinu, kādās darīšanās šie džentlmeņi ieradušies, vai ne, ģeneral?

—  Jā, ser, es domāju gan, ka zināt.

—  Jums ir gara mēle, ģeneral. Jūs pārāk daudz runājat, tā tas ir, — Skeders sacīja. — Jūs vareni runājat sapulcēs, bet privātās sarunās jābūt uzmanīgākam. Tā ja!

—   Nekā nesaprotu, kaut vai kariet mani augšā! — ģenerālis atbildēja, brītiņu padomājis.

—  Jūs taču zināt, ka mēs nolēmām nepārdot gruntsgabalus kuram katram garāmgājējam, bet pataupīt tos gara aristokrātiem. Jā!

—  Tad te tie ir, ser! — ģenerālis dedzīgi atsaucās.

—  Te tie ir!

—   Nu labi, ja te tie ir, — aģents pārmetoši sacīja,

—   tad viss kārtībā. Tāpēc jau jums nevajag izgāzt uz mani dusmas, ģeneral.

Ģenerālis pačukstēja Martinam, ka Skeders esot visgodīgākais puisis pasaulē, kuru viņš negribētu apvainot ne par desmittūkstoš dolāriem.

Es pildu savu pienākumu, esmu nomodā par savu md/cilvēku interesēm, — Skedcrs pusbalsī kurnēja, lūStidanues uz ceļu un joprojām šūpodamies krēslā, — bet Viņi errojas, ka neļauju izputināt Ēdeni. Tādi ir cilvēki! Ja!

Mister Skeder! — ģenerālis nostājās daiļrunātāja boza. — Ser! Te jums ir mana roka, te jums mana sirds, lv» jūs cienīju, ser, un lūdzu jūsu piedošanu. Šie džentlmeni ir mani draugi, citādi es nebūtu vedis viņus šurp, ļļlnadams, ka gruntsgabalus pašlaik pārdod pavisam ptilii cenas. Bet tie ir draugi, ser, tie ir man tuvi draugi.

Misters Skeders bija tik apmierināts ar šo paskaidrojumu, ka dedzīgi spieda ģenerālim roku un pat piecēlis no šūpuļkrēsla. Tad viņš lūdza ģeneraļa tuvos draurfiiis ienākt kantorī. Pats ģenerālis piezīmēja ierastajā ļiībvēlībā, ka viņš nevēloties iejaukties šais darīšanās, jo pnls esot akciju sabiedrības valdē, tāpēc, iesēdies šūpuļkrēslā, sāka lūkoties uz ceļu kā krietnais zamarietis, gaidot ceļinieku.

—  Olio! — Martins iesaucās, pamanījis lielu plānu, Kas pilnīgi aizņēma vienu kantora sienu. Starp citu, izņemot šo plānu, kantorī nekā cita nebija, ja neskaita dažus botāniskus un ģeoloģiskus paraugus, dažas notrieptas kantora grāmatas, nekrāsotu pulti un krēslu. — Obo! Kas tad tas?

—  Tā ir Ēdene, — Skeders atbildēja, bakstot zobus iir kaut ko līdzīgu sīciņam durklim, kas bija izlēcis no Kabatas naža, piespiežot atsperi.

—   Man nebija ne jausmas, ka tā jau ir vesela pilsēta.

—   Nebija? O, tā ir pilsēta.

Turklāt ziedoša pilsēta! Uzcelta pilsēta! Tur bija bankas, baznīcas, katedrales, tirgus laukumi, fabrikas, viesnīcas, veikali, savrupmājas, piestātnes, birža, teātris, dažadas sabiedriskas celtnes, ieskaitot pat dienas avīzes &lt;Ēdenes Skorpions» redakciju; viss bija jo smalki atzīmēts plānā.

—  Ak dievs! Tā patiešām ir varena pilsētai — Marlins izsaucās atskatīdamies.

—  Jā, patiešām varena, — aģents apstiprināja.

—   Es tikai baidos, — Martins sacīja, vērodams sabiedriskās celtnes, — ka man tur nebūs ko darīt.

—  Nu, vēl jau viss nav uzbūvēts, — aģents piezīmēja. — Pavisam vēl ne.

Martins jutās atvieglots'.

—  Nu, piemēram, šī tirgus ēka? — viņš jautāja. — Vai tā jau uzcelta?

—  Tā?— aģents iedūra ar zobu bakstāmo vēja rādītājā uz jumta. — Ļaujiet padomāt! Nē, tā vēl nav uzcelta.

—  Nebūtu slikti sākt ar to. Ko, Mark? — Martins nočukstēja, piebikstot kompanjonam ar elkoni.

Marks, kas ar pilnīgi nesatricināmu seju vēroja pārmaiņus te aģentu, te plānu, atbildēja tikai:

—  Vareni!

Iestājās nāves klusums; misters Skeders, laiku pa laikam jaudams zobu bakstāmajam atpūsties, svilpoja «Yankee Doodle» un pūta nost putekļus no teatra jumta.

—   Es domāju, — Martins sacīja, izlikdamies, ka vērīgi aplūko plānu, taču trīsas balsī rādīja, ar kādām bažam viņš gaida atbildi, — es domāju, ka … architekti tur jau ir?

—   Neviena paša, — Skeders noteica.

—  Mark, — Martins nočukstēja, paraudams viņu aiz piedurknes, — vai jūs dzirdat? Bet kas tad to visu uzcēlis? — viņš skaļi vaicāja.

—  Zeme tur tik auglīga, ka sabiedriskās ēkas varbūt pašas lien no tās laukā, — Marks izsacīja savas domas.

Viņš stāvēja aģentam blakus, aklajā pusē, bet Skeders mirklī apsviedās un pievērsa viņam savu redzīgo aci.

—  Apskatiet manas rokas, jaunais cilvēk! — viņš uzaicināja.

—   Kāpēc? — Marks noraidoši jautāja.

—  Vai tās ir netīras vai tīras, ser? — Skeders uzstājās, pastiepdams rokas uz priekšu.

Tiešā nozīmē tās bija noteikti netīras, taču bija skaidrs, ka misters Skeders ierosina pārbaudīt tās pārnestā nozīmē kā savas tikumības emblemas, tāpēc Mar-

pasteidzās apliecināt, ka tās ir tikpat tīras kā nule U/siudzis sniegs.

Es jūs lūdzu, Mark, — viņš sapīcis aizrādīja, ļ nejaukties sarunā ar līdzīgām piezīmēm; lai gan tās Ir nevainīgas un labi domātas, tomēr pavisam nevietā Itt diezin vai var citus interesēt. Man vienkārši jābrīnās par jums.

- Nabaga Co iegāzās,» Marks nodomāja. «Redzams, to būs jāpaliek bez balsstiesībām, cits nekas neiznāks.»

Misters Skeders neko nesacīja, tikai atsēdās ar muguru pret plānu un reižu divdesmit dūra ar zobu bakllātņo pultī, nenolaizdams aci no Marka, it kā durtu Viņa krūtīs savu ieroci.

—  Jūs tomēr nepateicāt, kas to visu cēlis, — Martins beidzot iedrošinājās piezīmēt lēnprātīgā, samierinošā balsī.

—  Viss viens, kas to cēlis! — aģents pikti atcirta. — Kam kāda daja, kā tas viss radies! Varbūt tas cēlējs aizvācies mājās ar smuku kaudzi dolāru, varbūt nav nopelnījis ne centa. Varbūt tas bijis pēdējais slīmests, varbūt tik praktisks cilvēks, kādu vairs ar uguni nesameklēs. Jā!

—  Tas viss ir jūsu nopelns, Mark! — Martins noteica.

—   Varbūt tie augi nemaz nav no Ēdenes, — aģents turpināja. — Varbūt tā pults un krēsls nemaz nav no Ēdenes koka. Jā! Varbūt uz turieni nav aizbraucis vesels bars pārcejotāju. Jā! Varbūt pat tādas vietas nav Savienotajās Valstīs. Viss var būt!

—  Ceru, ka jūs esat apmierināts ar sava joka panākumiem, Mark, — Martins sacīja.

Taču te īstajā brīdī iejaucās ģenerālis un uzsauca Skederam, lai sniedzot viņa draugiem sīkas ziņas par kādu gruntsgabalu piecdesmit akru lielumā ar māju, kas agrāk piederējis akciju sabiedrībai un nu atkal pārnācis tās īpašumā.

—   Jums ir par daudz devīga roka, ģeneral, — aģents kurnēja. — Šim gruntsgabalam vajadzēja paaugstināt cenu. Jā, jā!

Tomēr viņš burkšķēdams atšķīra savas grāmatas,

visu laiku ar redzīgo aci vērodams Marku, lai cik grūti tas viņam nācās, un parādīja kādu lappusi ieskatam. Martins kāri izlasīja to un prasīja:

—   Kur tas varētu būt plānā?

—   Plānā? — Skedcrs pārjautāja.

—  Jā.

Aģents pagriezās pret plānu un brītiņu apsvēra, it kā būtu nolēmis pēc aizvainojuma būt precizs līdz tūkstošdaļai milimetra. Beidzot gausi apvilcis ar zobu bakstāmo vairākus lokus gaisā kā nule brīvē palaists pasta balodis, viņš pēkšņā kustībā iedūra bakstāmo zīmējumā, pāršķejot vidū galveno kuģu piestātni.

—  Te, — viņš noteica, pamezdams sienā trīcošo nazi, — te ir tā vieta!

Martins mirdzošām acīm atskatījās uz savu Co, un tas saprata, ka lieta darīta.

Taču darījumu noslēgt nebūt nebija tik viegli, kā varētu gaidīt; Skeders bija nelāgā omā, ieērcināts un meta visādus sprunguļus pa kājām: te lūdza apdomāties un pienākt pēc vienas vai divām nedēļām, te pareģoja, ka gruntsgabals viņiem nepatikšot, te ieteica mest visu pie malas un iet projām un nekautrēdamies bargi strostēja ģenerāli par tā neapdomību. Galu galā tomēr apbrīnojami mazā suma, kas sastādīja gruntsgabala vērtību, — pavisam tikai simt piecdesmit dolāru vai mazliet vairāk par trīsdesmit angļu mārciņām, ko Co bija iemaksājis architektu firmā, — pārgāja Skedera rokās; Martins uzreiz pieauga, apzinādamies, ka kļuvis par zemes īpašnieku ziedošajā Ēdenes pilsētā, un viņa galva pacēlās par divām collām tuvāk mazā kantora koka griestiem.

—  Ja gruntsgabals nebūs jums pa prātam, — Skeders sacīja, izsniedzot Ma.rtinam visus vajadzīgos dokumentus, — tad nevainojiet mani!

—   Nē, nē, — tas līksmi atsaucās, — mēs jūs nevainosim. Ģeneral, vai jūs nāksiet?

—   Esmu jūsu rīcībā, ser, un apsveicu jūs ar pirkumu, — ģenerālis sacīja, svinīgi un cienīgi sniegdams Martinam roku. — Tagad, ser, jūs esat visvarenākās un apgaismotākās valsts pilsonis, kāda jebkad pušķojusi zemeslodi; tā ir valsts, kur cilvēkus saista mīlestības un Ismbas visuaptverošās sailes. Esiet savas jaunās tēvBtlies cienīgs, ser!

Apateicās viņam un atvadījās no mistera Skedu a, kas jau bija ieņēmis savu posteni šūpuļkrēslā, tikko iVncralis bija to atbrīvojis, un šūpojās pilnā mierā, it ka nemaz nebūtu traucēts. Marks vairākkārt atskatījās, kad viņi devās uz «Nacio?valo hoteli», bet tagad viņiem bija pievērsta aģenta sejas sastingusi puse, kas pauda Vienīgi sasprindzinātu uzmanību. Apbrīnojams pretstats Otrai pusei! Aģents nepiederēja pie tiem, kas daudz smēja , un nekad nesmējās skaļi, taču katra «vārnas kāju» svītriņa pie acs un katra grumbiņa šai pusē viebās smieklos. Divkāršā figūra «Nāve un lēdija» senās balades vinjetē nav tik krasi nodalīta un tik baismīgi neatšķiras ka abas Zefanijas Skedera profila puses.

Ģenerālis ļoti steidzās, jo pulkstenis rādīja tepat jau divpadsmit un tieši divpadsmitos «Nacionalā hoteļa» lielajā zālē vajadzēja notikt plašai Votertostas Līdzjutēju Asociācijas sapulcei. Martins turējās blakus ģenerālim, Interesēdamies, kas tā būs par sapulci un kādos nolūkos la sasaukta; kad viņi iegāja zāle, Martins uzlavījās ģenerālim līdzi uz mazas platformas, ko izveidoja kopā salikti galdi; uz tās ģenerālim bija nolikts krēsls, un mistrrs Lafaijets Ketls pildīja tur sekretārā pienākumus, svinīgi cilādams sazin kādus liela formātā dokumentus, jādomā, no «grāvēju» sugas.

— Nu, ser, — Lafaijets Ketls sacīja, sasveicinoties ar Martinu, — te jūs tūliņ redzēsiet tādu izrādi, ka Britanijas Lauvam atliks tikai iežmiegt asti kājstarpi un nokaukties aiz bailēm!

Martins arī pats domāja, ka Britanijas Lauva nejustos visai labi šai Noasa šķirstā, taču paturēja savas domas pie sevis. Izstīdzējis zeņķis no. Džefersona Brika sugas ieteica ievēlēt ģenerāli par sapulces vadītāju un tad sāka augsta stila runu, kurā tika daudzināts ir mājas pavards, ir tiranijas uzspiesto važu saraušana.

Britanijas Lauvam gan klājās plāni, pavisam plāni! Dedzīgā Kolumbijas dēla sašutums nepazina nekādas robežas. Ja viņš būtu savu senču vietā, tā viņš izteicās, tad gan būtu uzbēris sāli šim lauvam, būtu pārmācījis viņu ar stiepļu pletni kā zvēru dīdītājs, tā ka tas ilgi nespētu aizmirst saņemto mācību. — Lauvai — izsaucās jaunais kolumbieti-s. — Kur ir šis lauva? Kas viņš ir, un kāds viņš ir? Parādiet man šo lauvu! Dodiet to šurp! Surp! — viņš sauca, nostājies cīnītāja pozā. — Uz šā svētā altara, — sauca jaunais kolumbietis, pagodinot ar šo apzīmējumu parasto ēdamgaldu, — uz mūsu senču pīšļiem, ko cementējušas viņu varonīgās asinis, kas plūdušas kā ūdens, slacinot dzimtās Cikabidilikas druvas! Gādājiet šurp to lauvu! Es viņu izsaucu divcīņā! Es smejos par viņu! Es jau iepriekš paziņoju, ka, tiklīdz brīvības roka pieskarsies viņa krēpēm, viņš sabruks kā līķis manā priekšā un dižās republikas ērgli smiesies — ha, ha, ha!

Kad izrādījās, ka lauva nav ieradies, izvairīdamies no izaicinājuma, un ka jaunais kolumbietis, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāv viens pats slavas spožumā un ērgļi, jādomā, smejas kā neprātīgi kalnu virsotnēs, zālē sacēlās tāda aplausu vētra, kas diezin vai nepadzina uz priekšu Kavalerijas gvardes štaba pulksteņa rādītājus Londonā, sagrozot caurmēra laiku Anglijas galvaspilsētā.

— Kas tas tāds ir? — Martins ar zīmēm prasīja Lafaijetam.

Sekretārs kaut ko visai svarīgi uzrakstīja uz papīra strēmelītes, satina un laida pa rokām tālāk, kamēr tā nonāca līdz Martinam. Tanī bija variēts pazīstamais teikums: «Laikam viens no pašiem ievērojamākajiem cilvēkiem mūsu zemē.»

Pirmo kolumbieti nomainīja otrs, tikpat daiļrunīgs kā iepriekšējais, kas bija modinājis tādu aplausu vētru. Taču abi lieliskie jaunekļi bija tā aizrāvušies, ka aizmirsa pieminēt (jo īsta poēzija nepazemojas līdz sīkumiem), kam jūt līdzi votertostieši, kāpēc un kādā veidā izpauž savu līdzjūtību. Martins vēl diezgan ilgi maldījās neziņas tumsā, kamēr beidzot ar sekretārā starpniecību viņa prātā ielauzās gaismas stars, jo sekretārs, nolasot iepriekšējo sēžu protokolus, mazliet apgaismoja šo jautājumu. Martins uzzināja, ka Votertostas Asociācijā jūt līdzi kādam Īrijas sabiedriskam darbiniekam, kas cīnās pret Anglijas politiku dažos jautājumos, un jūt līdzi tāpēc, ka neieredz Angliju, bet nebūt ne tāpēc, ka mīl Īriju; gluži otrādi, pret īriem amerikaņi bija galīgi neiecietīgi un uru/.ticīgi un pacieta tos tikai tāpēc, ka tie bija ļoti strādīgi un tādā kārtā noderīgi šai «vienkāršo ļaužu» republikai, kur darbu nicināja vairāk nekā jebkur citur. Mar-&lt; tlnnm radās ziņkāre, ar ko Votertostas Asociācijā izskaidros savu līdzjūtību; ilgi gaidīt viņam nevajadzēja, jo ģenerālis piecēlās un nolasīja pašrocīgi uzrakstītu vēstuli šim sabiedriskajam darbiniekam.

— Mani draugi un līdzpilsoņi, — ģenerālis sacīja, — klausieties šo vēstulil

«Ser,

es griežos pie jums Votertostas Apvienoto Līdzjutēju Asociācijās vārdā. Tā ir nodibināta, ser, mūsu diženajā Amerikas republikā! Patlaban ta, aizturot elpu un sasprindzinot dzirdi, seko dedzīgā uzmanībā un kvēlā līdzjūtībā jūsu cēlajai cīņai Brīvības vārdā.»

Pieminot brīvību, visi līdzjutēji skaļi uzsauca deviņreiz deviņus «urā» un vēl deviņas reizes «urā», un tā tas turpinājās, kad vien šis vārds atkārtojās.

«Brīvības vārdā, svētās Brīvības vārdā, ser, es uzrunāju jūs. Brīvības vārdā es sūtu mūsu ieguldījumu jūsu savienības fondos. Brīvības vārdā, ser, es ar sašutumu un riebumu pieminu to lāstiem apkrauto dzīvnieku, kura purns notriepts asinīm, kura šaušalīgā nežēlība un negantā alkatība allaž bijusi pasaules sodība un mocība. Kruzo salas kailie apmeklētāji, Pītera Vilkinsa [11] lidojošās sievas, ar ogu sulu notriepušies bērni meža biezoknī un pat milži, kas senlaikos apdzīvoja Kornvolas ogļraktuvju apgabalus — visi, it visi apliecina tā neģēlīgo dabu. Kur, ser, palikuši sumpurņi, vilkači, pūķi, kurus piemin vēsture? Visus, it visus iznīcinājusi viņa postošā ķepa.

Mani vārdi, ser, zīmējas uz Britanijas Lauvu. Uzticīgi Brīvībai ar miesu un asinīm, ar sirdi un dveseli, ser, Brīvībai, kas iepriecina ik gliemezi pagraba durvju priekšā, ik austeri tās perlamutra mājoklī, ik smidzi tā dzimtajā siera gabalā un pat jūsu zemes mīkstmiesi tā čaulā, — tās neaptraipītajā vārdā mēs izsakām jums savu līdzjūtību. O ser, mūsu mīļotajā un laimīgajā zemē Brīvības uguns liesmo spoža un tīra, bez dūmiem; tiklīdz ta iedegsies pie jums, lauva tiks izcepts tās liesmās.

Brīvības vārdā, ser, palieku jūsu uzticamais draugs un nemainīgais līdzjutējs:

Sairess Čoks, ASV zemessargu ģenerālis.»

Tieši tobrīd, kad ģenerālis sāka lasīt savu vēstuli, pienāca vilciens, kas atveda pēdējo pastu no Anglijas; sekretāram pasniedza pasta sūtījumu, ko tas izlasīja, kamēr zālē nemitīgi dārdēja «urā» saucieni par godu Brīvībai. Vēstules saturs, redzams, stipri uztrauca sekretāru, un, tiklīdz ģenerālis atsēdās, viņš ļoti uzbudināts pasteidzās nodot tam vēstuli kopā ar dažiem angļu avīžu izgriezumiem un uzstāja, lai ģenerālis nekavējoties izlasa tos.

Ģenerālis, varen pacilāts aiz saviem panākumiem, bija tieši tādā noskaņojumā, kad cilvēks aizsvilst mirklī; iepazinies ar dokumentu saturu, viņš tā pārvērtās sejā, un tajā atspoguļojās tāds naids un niknums, ka trokšņainā sapulce pēkšņi apklusa, viņa izskata pārsteigta.

—   Mani draugi! — viņš uzsauca, uzlēkdams kājās. — Mani draugi un līdzpilsoņi, mēs esam vīlušies šai cilvēkā!

—   Kādā cilvēkā? — zāle iebrēcās.

—   Saja, — ģenerālis nogārdza, paceldams gaisā vēstuli, ko nesen bija nolasījis. — Nupat saņēmu ziņas, ka viņš vienmēr bijis un vel tagad ir, pie tam visai neatlaidīgs, nēģeru atbrīvošanas aizstāvis!

Ja ir kas ticams zem saules, tad noteikti gan tas, ka Hnvības dēli būtu nošāvuši šo cilvēku, ja tas patlaban nlrastos viņu vidū, būtu viņu nodūruši, nokāvuši ar savam gjēvuļu rokām asinskārīgā niknumā. Pat lētticīgākus amerikānis nebūtu iedrošinājies derēt par viņa dzīvību, tas neriskētu dot pat satrunējušu salmiņu par šādā kļūmē iekļuvuša vīra dzīvību. Viņi saplosīja vēstuli gabalos, mētāja tos apkārt, mina ar kājām, kauca, rēca un svilpa, kamēr balsis aizkrita.

—   Es ierosinu nekavējoties likvidēt Votertostas Apvienoto Līdzjutēju Asociāciju, — paziņoja ģenerālis, kad viņam beidzot izdevās pārkliegt troksni.

—   Nost! Likvidēt! Dzirdēt par to vairs negribam! Sadedzināt protokolus! Sagraut sapulču namu! Izdzēst to visu no cilvēces atmiņas!

—   Bet, mani draugi un tautasbrāļi, — sacīja ģenerālis, — ko darīsim ar iemaksām? Mums ir nauda. Kā lai izlietojam naudu?

Uz ātru roku nolēma uzdāvāt sudraba scrvizi kādam tiesnesim, kas aiz sava tiesas galda bija sludinājis cildeno principu, ka jebkurai balto vazaņķu bandai ir likumīgas tiesības nogalināt jebkuru melno; otru servizi tādā pašā vērtībā pasniegt pazīstamam patriotam, kurš paziņojis no augstās likumdošanas tribines, ka viņš un viņa draugi pakāršot bez tiesas jebkuru abolicionistu, kas iedrīkstēšoties ierasties pie viņiem. Atlikumu nolēma izlietot to brīvības un vienlīdzības likumu izvešanai dzīvē, saskaņā ar kuriem uzskata par bīstamāku un noziedzīgāku darbu iemācīt nēģeri lasīt un rakstīt nekā sadedzināt viņu lielpilsētas vidū. Izlēmusi šos jautājumus, sapulce izklīda lielā nekārtībā, ar ko arī beidzās Votertostas Asociācijās līdzjūtība.

Ejot augšā uz guļamistabu, Martins pamanīja republikas karogu, kas par godu tādam notikumam bija uzsprausts uz kaimiņu nama jumta un plīvoja aiz loga, kam Martins gāja garām.

—   Nuja! — Martins noteica. — Iztālēm jau tu esi karogs uz goda. Bet, kad pieiet tuvāk un paskatās pret gaismu, tad tāda draņķa lupata vien ir!

XXII NODAĻA, NO KURAS IZRIET, KA MARTiNS PATS KĻUVIS PAR LAUVU. TĀPAT ARĪ KĀPĒC KĻUVIS.

Tiklīdz starp «Nacionalā hoteļa» iemitniekiem izplatījās vēsts, ka jaunais anglis — misters Čezlvits nopircis gruntsgabalu Ēdenes ielejā un nodomājis doties uz šo paradizi zemes virsū ar nākamo tvaikoni, viņš kļuva par slavenību. Kāpēc tas bija noticis un kā bija noticis, par to Martins zināja tikpat daudz kā misis Gernpa savā Kingsgeitstrītā, Augšholbornā, bet ka uz zināmu laiku viņš kļuvis izraudzīts par vietējo lauvu un pakļauts sabiedrības uzmācīgajai ziņkārei, par to nevarēja būt ne mazāko šaubu.

Pirmais šādas pārmaiņas vēstnesis bija šāds sūtījums uz zili līnijēta papīra, aprakstīts smalka, ašā rokrakstā ar šur tur izmētātiem trekniem burtiem, lai pastiprinātu kopējo efektu:

«Nacionalais hotelis, pirmdienas rītā.

Dārgais seri

Aizvakar, kad man bija gods braukt jūsu sabiedrībā dzelzceļa vagonā, jūs izsacījāt dažas piezīmes par Londonas Taueru, ko es un mani līdzpilsoņi vēlētos vēlreiz noklausīties publiskā sanāksmē.

Kā Votertostas Jaunekļu Asociācijās sekretārs esmu pilnvarots jums paziņot, ka mūsu Asociācijā uzskatīs par lielu godu noklausīties jūsu publisko lekciju par Londonas Taueru rītvakar pulksten septiņos Asociācijās zālē, un, tā kā mēs ceram izplatīt lielu skaitu ieejas biļešu ceturtdaļdolara vērtībā, tad būsim ļoti pateicīgi, saņemot atbildi un piekrišanu ar šās vēstules pasniedzēju.

Patiesā cieņā, dārgais ser, Lajaijets Ketls.

Godātajam misteram Čezlvitam.

P. S. Asociācijā nevēlas ierobežot jūsu lekciju ar Londonas Taueru. Atļaujiet aizrādīt, ka dažas

piezīmes par ģeoloģijas pamatiem vai (ja jums tā patīkamāk) par jūsu apdāvinātā un asprātīgā tautasbrāļa, godātā mistera Millera, sacerējumiem' būtu visai vēlamas.»

Pārbijies par šo ielūgumu, Martins nosēdās uzrakstīt ncklājīgu atteikšanās vēstuli, bet viņš nepaspēja to ne [ilgā pabeigt, kad viņam ienesa otro sūtījumu:

«(Personigi.)

Bunkerhilstrita 47, pirmdienas ritā.

Ser!

Esmu audzis bezgalīgo tuksnešu vidū, kur Misisipi (jeb Ūdeņu Tēvs) diženi veļ savus varenos viļņus.

Esmu jauns un dedzigs. Jo arī tuksnešu mežonībā ir sava poēzija un ikviens aligators, kas gozējas dūņās, ir poēma pati par sevi. Es dzenos pēc slavas. Tās ir manas ilgas, manas alkas.

Vai jums nav zināms, ser, kāds Anglijas kongresa loceklis, kas samaksātu man ceļu līdz Anglijai un uzturētu mani tur pusgadu?

Manī mājo stingra pārliecība, ka šis izglītotais aizgādnis nebūtu izsviedis savus līdzekļus vējā. Literatūrā vai mākslā, tiesas zālē, sludinātāja katedrā vai uz skatuves, vienā vai otrā vietā, bet varbūt pat visās esmu pārliecināts par saviem panākumiem.

Ja esat pārāk aizņemts, lai aizrakstītu pats, tad lūdzu nosaukt trīs četras personas, ar kurām varētu rēķināties, un es tām aizsūtīšu vēstules pa pastu. Tāpat esiet tik laipns un dariet man zināmas visas tās kritiskās piezīmes, kādas radušās jūsu domāšanas spējām par viņa godības lorda Bairona mistēriju «Kains».

Palieku, ser,

jūsu (piedodiet, ja piemetināšu: gaisos lidojošais) Peinems Smifs.

P. S. — Atbildi adresējiet: «Amerikas dēlam, misteru Henkoka un Flobija manufaktūras veikalā; tālāk — kā jau minēts.»»

Abas šīs vēstules kopā ar Martina atbildēm saskaņā ar teicamo parašu, kas veicina džentlmenisku jūtu izkopšanu un savstarpēju uzticību, tika iespiestas nākamajā vietējās avīzes numurā.

Martins vēl nebija paspējis nokārtot korespondenci, kad hoteļa īpašnieks, kapteinis Kedžiks, ieradās pie viņa un laipni aptaujājās, kā viņš jūtoties. Iekams sāka sarunu, kapteinis iesēdās gultā un, atklājis, ka tā ir visai cieta, pārsēdās uz spilvena.

—   Nu, ser, — kapteinis iesāka, pabīdīdams platmali uz sāniem, jo tā bija par šauru, — kā redzu, jūs esat kļuvis slavens vīrs.

—   Liekas gan, — Martins atbildēja; viņš bija stipri noguris.

—  Mani līdzpilsoņi, — kapteinis turpināja, — vēlas apliecināt jums savu cieņu. Jums vajadzēs nolikt viņiem audienci, kamēr jūs te uzturaties.

—   Augstā debess! — Martins izsaucās. — To es nevaru izdarīt, cienītais!

—   Tad jums to vajadzēs. — kapteinis atteica.

—   «Vajadzēs» nav diezin cik patīkams vārds, kaptein, — Martins aizrādīja.

—   Nu, es valodu izdomājis neesmu, un man tā nav jāpārtaisa, — kapteinis aukstasinīgi atbildēja, — citādi es būtu pateicis ko patīkamāku. Jums jāpieņem apmeklētāji. Tas ir viss.

— Kāpēc man jāpieņem cilvēki, kam tikpat maz daļas par mani kā man par viņiem? — Martins jautāja.

—   Tāpēc, ka es jau esmu izkāris bārā prugramu.

—   Ko izkāris?

—   Prugramu, — kapteinis atkārtoja.

Martins uzmeta Markam izmisušu skatienu, un Marks paskaidroja, ka kapteinis domājot par ziņojumu, kas pakārts lejā pie sienas un ko Marks redzējis pats savām acīm, proti, ka misters Cczlvits pieņemšot šodien pulksten divos visus, kas vien vēloties viņu apmeklēt.

—   Jūs taču negribēsiet zaudēt popularitāti, — kapteinis aizrādīja, apgriezdams nagus. — Mūsu pilsētas Iedzīvotājiem daudz nevajag, lai tie sāktu svilt, un avī/rs arī sāks jūs vajāt kā traku suni, to es varu galvot.

Martins pats tikko neaizsvila, bet laikā attapās.

—   Nu, lai tad nāk, dievs ar viņiem . ..

—   Un kā vēl nāks, — kapteinis atbildēja. — Lielā zāle jau kārtībā, pats savām acīm redzēju.

—   Bet pasakiet vismaz, — ko viņiem vajag no manis? — Martins ieprasījās, redzēdams, ka kapteinis grasas iet ārā. — Ko es esmu izdarījis? Kāpēc visi tik pēkšņi sākuši par mani interesēties?

Kapteinis Kedžiks, atliecis mazos pirkstiņus, satvēra savu platmali aiz malām, pacēla to uz augšu un atkal rūpīgi uzlika galvā, pārvilka ar roku no pieres līdz zodam, paskatījās uz Martinu, tad uz Marku, pēc tam atkal uz Martinu, pameta ar acīm un izgāja ārā.

—   Nu, goda vārds, — Martins iesaucās, smagi cirzdams dūri uz galda, — tas ir pavisam nesaprotams cilvēks, pirmo reizi tādu sastopu! Mark, ko Jūs par to sakāt?

—   Ko lai saka, ser, — kompanjons atbildēja, — manuprāt, nu mēs esam uzdūrušies patiešām uz pašu ievērojamāko cilvēku visā zemē. Jādomā, ka arī šai sugai ir savas robežas, ser.

Lai gan Martins pasmējās, tomēr pulksten divos noteiktajai audiencei bija jānotiek. Tikko nosita divi, ieradās kapteinis Kedžiks, lai pavadītu Martinu uz troņa zāli; laimīgi nogādājis viņu vajadzīgajā vietā, kapteinis tūliņ saauroja lejā stāvošos «līdzpilsoņus», ka misters Čezlvits «pieņemot».

Visi traucās augšup. Traucās tikmēr, kamēr istaba bija kā bāztin piebāzta, bet pa vaļējām durvīm redzama šausmīga perspektiva — tur kāpa un kāpa augšup veseli bari. Cits aiz cita, desmits aiz desmita, simts aiz simta — tie nāca un nāca bez apstājas un visi spieda Martinam roku. Dažādas rokas: resnas, tievas, strupas, garas, taukas, kalsnējas, rupjas, smalkas; ar dažādu temperatūru — karstas, vēsas, sausas, valgas, lipīgas; dažādi rokas spiedieni .— spēcīgi, vāji, īsi, ilgi! Viņi nāca un nāca bez gala, un laiku pa laikam caur troksni izlauzās kapteiņa balss:

—   Lejā vēl gaida, lejā vēl gaida! Džentlmeņi, kas jau iepazīstināti ar misteru Čezlvitu, lūdzu, neuzkavējieties! Lūdzu, neuzkavējieties! Esiet tik laipni, neuzkavējieties, džentlmeņi, dodiet vietu citiem!

Par spīti kapteiņa brēcieniem viņi nemaz nedomāja dot vietu citiem, bet stāvēja kā mieti un blenza Martinā. Divi džentlmeņi, kam bija kāds sakars ar «Votertostas Avīzi», bija ieradušies pēc materiala rakstam par Martinu. Viņi bija sadalījuši darbu: viens pētīja savu priekšmetu no vestes uz leju, otrs no vestes uz augšu. Abi stāvēja Martinam priekšā un, piešķiebuši galvas, vēroja katrs savu novadu. Ja Martins sāka mīņāties, apakšējās daļas speciālists to tūdaļ fiksēja, ja viņš paberzēja pūtīti uz deguna, augšdaļas speciālists to tūliņ atzīmēja. Martins pavēra muti, lai runātu, — minētais džentlmenis nometās uz ceļgala un rūpīgi aplūkoja viņa zobus kā īsts zobārsts. Fizionomikas un frenoloģijas amatieriem, kas drūzmējās ap viņu, acis kvēloja un rokas niezēja; dažkārt viens otrs drošāks pieklupa no mugurpuses un, steigā aptaustījis Martina pakausi, nozuda pūlī. Viņi pētīja Martinu no visām pusēm — no priekšas, profilā, trīsceturtdaļprofilā, no muguras. Nespeciālisti un zinātnei tālu stāvošie apmainījās ar piezīmēm par viņa ārieni. Viņa degunu aplūkoja pavisam jaunā aspektā. Par viņa matiem izsacīja vispretējākos uzskatus. Un laiku pa laikam caur murdošo troksni lauzās cauri kapteiņa balss, bet ļaužu gūzmā likās, ka viņš runā zem pēļa:

—   Džentlmeņi, kas jau iepazīstināti ar misteru Čezlvitu, lūdzu, nekavējieties!

Taču arī pēc tam, kad džentlmeņi sāka virzīties ārā, vieglāk nekļuva, jo ieradās vesela džentlmeņu procesija, katram pie rokas divas lēdijas (taisni kā koristi pirms valsts himnas dziedāšanas, kad karalis ierodas teātrī), un katra jauna trijata nekaunīgāka par iepriekšējo un apņēmusies palikt zālē līdz pēdējam brīdim. Ja viņi uzrunāja Martinu, kas notika diezgan reti, tad jautāja vienu un to pašu vienā un tai pašā tonī bez jebkādas

I..mtrības, smalkjūtības vai cieņas, it kā viņš būtu akmens elks, nopirkts, samaksāts un izstādīts viņu izprierai. Bet, kad pamazām izklīda arī šie apmeklētāji, stāvoklis kjuva vēl ļaunāks, jo tagad pienāca puiku reize, nu tie, sabrukuši iekšā veseliem bariem, atkārtoja visu, ko bija darījuši pieaugušie. Parādījās arī dažādi ērmoti radījumi, kas slaistījās pa kaktiem kā ēnas un, iekļuvuši istabā, nezināja, ka tikt ārā, un kāds nerunīgs džentlmenis ar stiklainām zivs acīm un vienu vienīgu pogu pie vestes (toties tā bija no metala, ļoti liela un ļoti spoža) iedīda aizdurvē un stāvēja kā sienas pulkstenis pat tad, kad beidzot visi bija projām.

Martins bija tā paguris aiz tveices un uztraukuma, ka būtu ar prieku meties uz grīdas garšļauku un necēlies augšā, ja vien par viņu būtu apžēlojušies un likuši mierā. Bet, tā kā vēstules un zīmītes ar draudiem atmaskot viņu sabiedrības priekšā, ja netikšot pieņemti to autori, bira kā no pilnības raga un jauni apmeklētāji nāca iekšā pat tad, kad viņš dzēra kafiju savā istabā, un pat uzticamais Marks nespēja tos dabūt ārā, tad Martins nolēma likties gultā. Ne jau tāpēc, ka viņš uzskatītu gultu par drošu patvērumu, bet viņš gribēja izmēģināt itin visus līdzekļus.

Viņš paziņoja savu nodomu Markam un jau dzīrās šmaukt projām, kad pēkšņi durvis strauji atvērās un ienāca džentlmenis vidējos gados ar lēdiju, kuru par jaunu vis nevarēja saukt — par to nebija vairs šaubu — un nevarēja arī saukt par skaistu, lai gan tas ir gaumes jautājums. Viņa bija loti gara, ļoti stalta, un ne sejā, ne augumā nemanīja ne zīmes no sievišķības. Galvu viņai rotāja liela salmu cepure ar tā paša materiala garnituru, līdzīga neveikla meistara darinātam salmu jumtam; rokā milzīgs vēdeklis.

—   Misters Čezlvits, ja nemaldos? — džentlmenis apvaicājās.

—   Tā mani sauc.

—   Ser, — džentlmenis sacīja, — manā rīcībā ļoti maz laika.

«Paldies dievam!» Martins nodomāja.

—     Es dodos uz mājām, ser, — džentlmenis turpināja, — ar atpakaļejošo vilcienu, kas aties tūliņ. Vārds «aties» nav pazīstams jūsu dzimtenē, ser.

—   Kā ne, ir pazīstams, — Martins sacīja.

—   Jūs maldāties, ser, — džentlmenis noteica tādā balsī, kas nepieļāva iebildumus. — Taču nerunāsim par šo jautājumu, lai neaizskartu jūsu aizspriedumus. Misis Homini, ser!

Martins paklanījās.

—   Misis Homini, ser, ir dzīvesbiedre majoram Homini, vienam no mūsu zemes gaišākajiem prātiem, un pieder pie aristokrātiskākajām ģimenēm. Jādomā, ser, ka jums ir pazīstami misis Homini sacerējumi?

Martins to gan nevarēja apgalvot.

—  Jūs vēl daudz ko uzzināsiet un daudz ko izbaudīsiet, ser, — džentlmenis paziņoja. — Misis Homini brauc paviesoties līdz ziemas sākumam pie savas precētās meitas uz Jaunajiem Termopiliem — līdz Ēdenei no turienes triju dienu brauciens. Majors un visi mūsu līdzpilsoņi būs jums [oti pateicīgi par uzmanību, ko jūs ceļā veltīsiet misis Homini. Misis Homini, novēlu jums labu nakti un patīkamu braucienu, godātā!

Martins neticēja savām ausīm, taču džentlmenis jau bija pa durvīm ārā, bet misis Homini sēdēja un dzēra pienu.

—   Esmu pavisam nobeigusies, es jums teikšu! — viņa sacīja. — Vagonā tā krata, it kā zem sliecēm būtu sagāztas siekstas un bluķi.

—   Zem sliecēm, godātā? — Martins nobrīnījās.

—   Nu, vadzi, ser, jūs laikam nesaprotat, ko es runāju, — misis Homini noteica. — Dievs debesīs! Iedomājieties tikai! Ko jūs sakāt!

Jādomā, ka šiem izteicieniem, kas šķietami uzstājīgi prasīja atbildi, tāda nemaz nebija vajadzīga, jo misis Homini, atraisījusi lentes cepurei, paziņoja, ka iešot nolikt šo tualetes sastāvdaļu un tūliņ atgriezīšoties.

—   Mark! — Martins iesaucās. — Iekniebiet man! Vai es esmu aizmidzis?

—Toties misis Homini ir nomodā, — viņa kompanjons atbildēja. — Viņa ir no tām sievietēm, kas neaizver acis ne dienu, ne nakti un tik doma par tēvijas labbijību.

Viņiem neizdevās parmainīt vel kadu vardu, jo misis Homini atkal iepeldēja istabā, turēdamās ļoti stalti, kā jnu dzimusi aristokrate, un spieda rokās sarkanu kokvilna kabatas lakatiņu, ko laikam bija devis līdzi par piemiņu majors Homini, viens no šās zemes gaišākajiem prātiem. Salmenīca bija noņemta, un misis Homini lepojas cildeni aristokrātiskā un klasiska fasona aubē, kas bija sasieta zem zoda; šī galvas sega tik apbrīnojami piestāvēja viņas sejai, ka pat nelaiķis Grimaldi nebūtu varējis ladil lielāku efektu, uznākdams uz skatuves misis Sidonm;js galvas rotā.1

Martins pasniedza viņai krēslu. Viņš gribēja atsēsties, bet pie misis Homini pirmajiem vārdiem palika stāvam kā sasalis.

—   Sakiet, lūdzams, ser, — misis Homini iesāka,

—   no kurieniešiem jūs uzradies!

—   Šķiet, man aiz noguruma smadzenes labi nestrādā, — Martins atbildēja, — jo, goda vārds, es jūs nesaprotu.

Misis Homini pasvārstīja galvu, un viņas skumīgais smaids skaidri sacīja: «Pat valodu izkropļojuši tai vecajā Anglijā!» — un tad piebilda, nolaizdamās tuvāk Martina zemajam garīgajam līmenim:

—   Kur jūs esat cēlies?

—   O! — Martins attapās. — Esmu dzimis Kentā.

—   Un kā jums patīk mūsu zeme, ser? — misis Homini noprasīja.

—   Nudien, ļoti patīk, — Martins pusmiegā atbildēja.

—  Vismaz … tas ir… tīri labi patīk, godātā.

—   Vairums iebraucēju un it īpaši angļi ļoti brīnās par to, ko tie redz Savienotajās Valstīs, — misis Homini piezīmēja.

—   Viņiem ir visai dibināti iemesli brīnīties, godātā, — Martins aizrādīja. — Es pats visā savā mūžā vel neesmu tā brīnījies.

' Grimaldi — angļu klauns (1779,—1837. g.); Sara Sidonsā — angļu aktrise, traģisku lomu tēlotāja (1775.—1831. g). (Tulk.)

—   Mūsu iestādījumi varen izkopj mūsu pilsoņu, izveicību, ser, — misis Homini sacīja.

—   Tā ir kaila patiesība, kas saskatāma pašam tuvredzīgākajam cilvēkam, — Martins piebalsoja.

Misis Homini bija filozofē un rakstniece, tātad varēja sagremot daudz ko, tomēr šis rupjais, šis nenoslīpētais teikums bija pāri viņas spēkiem. Kā var džentlmenis, kas sēž divatā ar lēdiju — kaut arī pie vaļējām durvīm — runāt par kailu patiesību!

Iestājās diezgan ilgs starpbrīdis, kamēr misis Homini, šī vīrišķīgā, ar izcilu saprātu apveltītā sieviete, iedūšojās turpināt sarunu. Taču misis Homini bija daudz ceļojusi. Misis Homini rakstīja apskatus un kritiskus iztirzājumus. Misis Homini pastāvīgi ievietoja kādā plaši izplatītā avīzē vēstules no ārzemēm, kas sākās ar «Mana visudārgā X» un beidzās ar parakstu «Mūslaiku Grakchu māte» (ar Grakchiem bija domāta viņas precētā meita); sašutumu šais vēstulēs pauda lielie burti, bet sarkasmu — kursivs. Misis Homini raudzījās uz ārzemēm ar dedzīgas republikanes acīm, kura nule kā izcepta amerikaņu paraugkrāsnī, un varēja par šīm ārzemēm runāt vai rakstīt bez sava gala. Tā nu viņa tagad uzbruka Martinam, un, tā kā tas bija cieši aizmidzis, tad kaujas lauks palika viņas rīcībā un viņa ārdījās pēc sirds patikas.

Nav tik svarīgi, ko īsti runāja misis Homini, svarīgi ir tas, ka viņa pārstāvēja veselu lielu grupu savu tautiešu, kuri ik uz soja parāda, ka viņiem, tāpat kā jebkuram tumsonim Amerikas likumdošanas iestādēs, nav ne jausmas par tiem diženajiem principiem, kas radījuši Ameriku. Noveduši savu dzimteni tiktāl, ka to nicina visi godīgi cilvēki, viņi ne vien apdraud vēl nedzimušu nāciju tiesības, bet arī pašu cilvēces progresu, — pat neaptverdami savu rīcību, bet, ja arī aptver, tad tikpat maz bēdā par sekām kā cūkas, kas vāļājas viņu ielās. Viņi domā, ka uzsaukt citām tautām, kas jau sen nogrimušas nelikumības zaņķī: «Mēs neesam sliktāki par jums!» (sliktāki!) — ir pietiekama aizstāvēšanās un attaisnojums republikai, kas tikko vakar uzsākusi savas slavenās gaitas, bet šodien jau tā sakropļota un izķēmota, sagandēta ar vātīm un trumiem, kas aizskar skatienu nu ii'•ļauj cerēt uz izveseļošanos, ka pat labākie draugi ar nicināšanu novēršas no pretīgā radījuma. Ja viņu aeuei sludinājuši un iekarojuši neatkarību, negribēdami Minoties netikumīgas uņ izvirtušas sabiedriskās iekārtas priekša, negribēdami atsacīties no patiesības, tad viņi ir pārliecināti, ka drīkst darīt ļaunu, novēršoties no laba. ļ(n drīkst pašapmierināti atdusēties uz lauriem, ņirgājoties. ka citiem tempļi tāpat no stikla un tāpat ar akmeņiem sadauzāmi; ar to vien viņi pierāda, ka nav savu lencu cienīgi, un vēl tik daiļrunīgi pierāda, it kā viņu lilinaskošanai būtu savāktas vienkop netīrās intrigas no Visiem štatiem, no kuriem ikviens ir vesela karaliste izvirtības ziņā.

Pamazām Martins atžilba tiktāl, ka sajuta drausmīgu smagumu sirdī; viņu māca murgi, ka viņš it kā nokāvis tuvu draugu un nezina, kā tikt vaļā no līķa. Viņš alvera acis, taču nomods nebija labāks. Te sēdēja šausmīga Homini, kas skandēja caur degunu dižas patiesības nu tā šķiedās ar savām gara dāvanām, ka pats niknākais majora Homini ienaidnieks, klausoties viņa sievā, būtu piedevis majoram no visas sirds. Martins droši vien būtu izdarījis kaut ko pārsteidzīgu, ja gongs neaicinātu vakariņās, kas notika istā brīdī; nosēdinājis misis Homini galda goda galā, viņš pats noslēpās otrā galā un, ātri i» kodis, aizšmauca uz savu istabif, izmantodams brīdi, kad lēdija bija nodarbināta ar žāvētu liellopu gaļu un veselu bļodiņu marinētu dārzeņu.

Būtu grūti attēlot visā pilnībā, cik svaiga izskatījās otrā rītā misis Homini un cik alkatīgi viņa uzkrita morāles filozofijai pie brokastīm. Sejas izteiksme viņai bija gan mazliet skābāka, taču tas bija izskaidrojams pilnīgi dabiski ar marinēto dārzeņu, iedarbību. Visu dienu viņa neatgāja no Martina ne soli, sēdēja viņam blakus, kamēr viņš pieņēma apmeklētājus (notika otra pieņemšana, skaitā vēl kuplāka par pirmo), attīstīja savas teorijas un atbildēja šķietamajiem oponentiem, tā ka Martinam bez jokiem sāka likties, ka viņš murgo un runā par diviem; viņa citēja garus izvilkumus no saviem rakstiem par valdību, šņaukājās majora dāvātajā kabatas lakatā, it kā

deguna pieskaņa būtu vienkārša saaukstēšanās, no kā viņa nolēmusi šā vai tā atbrīvoties; vārdu sakot, viņa izrādījās tik neatsverama sarunu biedre, ka Martins bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem nolēma, ka ikvienā apdzīvotā vietā sabiedriskā miera labad šādas personas noteikti jānosit.

Tikmēr Marks strādāja no rīta līdz vakaram, stiepdams uz tvaikoni pārtiku, darba rīkus un citus nepieciešamus priekšmetus, ko viņiem bija ieteikuši ņemt līdzi. Šo iepirkumu nomaksa un rēķins «Nacionalajā hotelī» tā iztukšoja viņu naudas maku, ka drīz vien, ja kapteinis būtu uz kādu laiku atlicis došanos ce)ā, viņi būtu tikpat bēdīgā stāvoklī kā nelaimīgie tukšinieki emigranti, kas (uzķērušies uz skaļās reklāmās āķa) mita apakšējā klājā jau veselu nedēļu, un viņu nožēlojamie krājumi beidzās, pirms vēl ceļojums bija sācies. Tā viņi tur sēdēja, saspiedušies pūlītī ap mašīnu un kurtuvēm; fermeri, kas nekad nebija redzējuši arklu, meža cirtēji, kas nekad nebija ņēmuši rokās cirvi, cēlāji, kas neprastu pagatavot pat kastīti; izmesti no savas zemes, nekur nerazdami patvērumu, viņi bija ieradušies svešā pasaulē nevarīgi kā bērni, bet ar pieaugušo prasībām, ar zīdaiņiem rokās, nezinādami, kas viņus gaida -— dzīvība vai nāve!

Pienāca rīts, un braucienu atlika uz pusdienlaiku. Pienāca pusdiena — braucienu atlika uz vakaru. Taču visam pasaulē pienāk gals, arī amerikaņu kapteiņu tūļībai, un pievakarē viss bija kārtībā.

Sliktā omā un noguris līdz pēdējai pakāpei, bet populārs kā nekad (augu dienu viņš bija atbildējis uz svešu ļaužu vēstulēm; puse rakstīja blēņas, puse lūdzi aizdot naudu, un visi pieprasīja tūlītēju atbildi), Martins izlauzās caur pūli un, vezdams zem rokas misis Homini, uzkāpa uz tvaikoņa. Bet Marks bija apņēmies katrā ziņā noskaidrot Martina popularitātes cēloni un tāpēc aizdrāzās uz viesnīcu, riskēdams palikt krastā.

Kapteinis Kedžiks sēdēja uz verandas ar glāzi džulepa [12] uz ceļgala un cigāru zobos. Ieraudzījis Marku, viņš uzprasīja:

—   Kāds velns tad jūs atrāva?

—Es teikšu atklāti, kaptein, — Marks atbildēja,

es gribu jums ko jautāt.

—  Jautāt var ikviens, protams, — kapteinis noteica, likdams skaidri saprast, ka jautājumam var arī nesekot atbilde, protams.

—   Ko viņi visi tā noņēmās ar manējo, ko? — Marks pieglaimīgi vaicāja. — Pasakiet nu!

—   Mūsējiem patīk spēcīgi pārdzīvojumi, — Kedžiks atbildēja, sūkādams cigāru.

—   Ko tad viņš lika šiem tā pārdzīvot? — Marks taujāja.

Kapteinis palūkojas uz viņu ta, it ka grasītos atbrīvoties no varena joka.

—   Vai jūs braucat prom? — viņš uzprasīja.

—   Nuja, ka braucam! — Marks attrauca. — Man katra minūte dārga!

-— Mūsējiem patīk spēcīgi pārdzīvojumi, — kapteinis atkārtoja, pazeminājis balsi. — Viņš atšķiras no citiem emigrantiem, tāpēc ar viņu tā noņēmās, — viņš piemiedza aci un iegrudzinājās apspiestu smiekliņu, — tieši tāpēc. Skeders māk strādāt, un … un no Ēdenes vēl neviens nav dzīvs atgriezies!

Piestātne bija tepat tuvu, un Marks pēkšņi izdzirdēja saucam savu vardu, izdzirdēja pat, ka Martins aicina viņu pasteigties, lai nepaliktu krastā. Bija par vēlu izlabot notikušo, atlika vienīgi samierināties. Piesaucis pār kapteini savu atvadu svētību, Marks aizauļoja uz piestātni kā sacīkšu zirgs.

—   Mark, Mark! — sauca Martins.

—   Te es esmu, ser! — Marks pēkšņi iebrēcās krastmala un vienā lēcienā bija uz kuģa. — Nekad vēl man nav bijis tik jautrs prāts, ser. Viss labākajā kārtībā. Enkuri augšā! Aiziet!

No abiem skursteņiem uzšāvās veseli dzirksteļu kūji, it kā viss kuģis būtu milzīga iluminācija, un viņi pameta krastu, ar troksni šķeļot tumšo ūdeni.

XXIII NODAĻA. MARTINS AR KOMPANJONU STAJAS PIE SAVA ĪPAŠUMA PĀRVALDĪŠANAS. JAUNAS ZIŅAS PAR EDENI SAKARĀ AR ŠO PRIECĪGO GADĪJUMU.

Uz tvaikoņa gadījās vairāki pasažieri, veidoti pēc tā paša parauga kā Martina Ņujorkas draugs misters Bīvens; to sabiedrībā Martins jutās jautrs un apmierināts. Tie glāba viņu cik spēdami no misis Homini intelektuālajiem tīkliem, un to rīcībā un valodā bija tik daudz vesela saprāta un cildenu jūtu, ka Martins pieķērās tiem no sirds.

—  Ja šai republikā cienītu prātu un rakstura krietnību, — Martins sacīja, — nevis balamutēšanos un tumšus veikalus, tad nevajadzētu nekādas sviras, kas to iedarbina.

—  Laikam gan viņi ir bēdīgi namdari, — piezīmēja misters Teplijs, — ja rīkojas ar sliktiem darba rīkiem, kad viņu rīcībā ir labu labie.

Martins pamāja.

—  Šķiet, ka darbs iet pāri viņu spēkiem un prasībām, tāpēc viņi dara to šā tā.

—  Visjaukākais ir tas, — Marks sacīja, — ka tad, kad viņiem izdodas kaut ko padarīt tīrļ ciešami, apmēram tā, kā kārtīgs strādnieks un bez viņu priekšrocībām strādā diendienā, nemaz ar to nelielīdamies, tad viņi iztaurē to nez par kādu brīnumu. Iegaumējiet manus vārdus, seri Ja kādreiz šejienes ļaunprātīgie parādnieki samaksās savus parādus un samaksās tāpēc, ka nemaksāt ir neizdevīgi un arī sekas nav visai patīkamas, tad viņi sacels tādu troksni un sāks tā plātīties, it kā neviens cilvēks kopš pasaules radīšanas nekad vēl nebūtu atdevis aizņemto naudu. Tā viņi šmauc cits citu, ser. Es viņus pazīstu, dievs ar viņiem! Tikai iegaumējiet gan manus vārdus!

—  Jūs kļūstat apbrīnojami tālredzīgs! — Martins smiedamies noteica.

«Varbūt tas ir tāpēc, ka esmu par dienas braucienu tuvāk Ēdenei,» Marks nodomāja, «un man pirms nāves •. akas prāta apgaismošanās. Kas zina, ap to laiku, kad luī .im tur, varbūt es vēl kļūstu par pravieti.»

Viņš neizpauda skali šīs domas, bet pastāvīgais možums, kādu tās iedvesa, un dzīvesprieks, kas staroja viņa eja, bija Martinam liels atbalsts. Lai gan Martins dažkart pazobojās par sava kompanjona neizsmeļamo jautrību un dažkārt pat sabāra par jokiem nevietā, kā toreiz nr Zefaniju Skederu, taču Marka piemērs viņu ietekmēja un modināja cerību un drosmi. Pat ja Martins bija sliktā omā un nevēlējās pakļauties jautram noskaņojumam, tas nekā nelīdzēja. Marka labā oma pielipa arī Martinam par spīti visam.

Brauciena sākumā kuģis vairākas reizes dienā izsēdināja krastā pasažierus un uzņēma to vietā citus. Taču pamazām pilsētas atgadījās aizvien retāk, un stundām ilgi viņi neredzēja citas mītnes kā meža cirtēju būdas, pie kurām tvaikonis piestājās uzņemt malku. Debesis, mežs un ūdens visu cauru dienu un tāda tveice, ka svilināt svilināja.

Viņi brauca aizvien tālāk pa upi cauri neapdzīvotiem apvidiem, kur biezi, kupli saauguši koki spiedās pie krastiem, ķur ūdenī nogrimušie stumbri slēja augšup no upes dzīlēm ķeburainās rokas vai, pusnobrukuši no krasta, zaļoja un trūdēja duļķainajā sērē. Viņi brauca nogurdinošās dienās un grūtsirdīgās naktīs, pusdienas saules kvēlē, novakara dūmakā un miglā, aizvien tālāk un tālāk, kamēr atceļš sāka likties neiespējams, bet atgriešanās dzimtenē — nepiepildāms sapnis.

Uz klāja nu palika pavisam maz cilvēku, un tie paši bija tikpat garlaicīgi, pliekani un apnicīgi kā vienmuļā augu valsts uz krastiem. No viņiem nedzirdēja neviena spirgta, cerību pilna vārda, viņi neīsināja laiku ar interesantām sarunām, necīnījās kopīgiem spēkiem ar ainavu nomācošo garlaicību. Ja viņi zināmās stundās nebūtu barojušies pie kopējas siles, tad varētu domāt, ka kuģis ir vecā Charona laiva, kas ved grūtsirdīgas ēnas uz viņpasauli.

Beidzot viņi piebrauca pie Jaunajiem Termopiliem, kur misis Homini vajadzēja izkāpt krastā. Martina sirds izjuta atvieglojumu, kad viņš to dabūja zināt. Arī Maiks bija apmierināts, lai gan viņam nebija nācies ciest.

Nakts jau bija klāt, kad viņi piestājās pie krasta. Te siejās stāva krauja, kraujas virsotnē noliktavai līdzīga viesnīca, divas trīs no baļķiem saslietas bodītes un dažas izkaisītas barakas.

—   Jūs laikam pārgulēsiet pa nakti šeit un rīt dosieties tālāk, godātā? — Martins vaicāja.

—   Kur tālāk? — izsaucās mūslaiku Grakchu māte.

—   Uz Jaunajiem Termopiliem.

—  Mīļais dievs! It kā es nebūtu tajos! — misis Homini nobrīnījās.

Martins sāka meklēt tos, vērojot tumsā grimstošos krastus, bet bija spiests atzīties, ka nevar saskatīt.

—   Tad tie taču tepat ir! — izsaucās misis Homini, norādot uz šķūņiem.

—   Tie? — Martins neticēja savām acīm.

—   Nuja, ka tie, un lai teic, ko grib, bet tie cērt tālu pāri jūsu Ēdenei! — un misis Homini ļoti izteiksmīgi palocīja galvu.

Precētā mis Homini, uznākusi uz kuģa kopā ar savu vīru, apstiprināja to visai enerģiski, kam pievienojās arī šis džentlmenis. Martins ar pateicību noraidīja uzaicinājumu iekost viņu mājās, kamēr tvaikonis pusstundu stāvēs piestātnē, un. laimīgi nogādājis misis Homini krastā kopā ar sarkano lakatiņu (kas vēl joprojām pildīja savu uzdevumu), domīgs atgriezās uz klāja un sāka vērot, kā emigranti pārvāc savus saiņus uz krastu.

Marks, nostājies līdzās, šad tad bažīgi ieskatījās viņam sejā, pūlēdamies uzminēt, kā šī saruna ietekmējusi viņa ceļabiedru, un no sirds vēlēdamies, kaut Martina cerības nobālētu jau ceļā un gaidāmais trieciens neķertu viņu ar tādu sparu. Taču Martins tikai pārlaida paviršu skatienu nabadzīgajām būdām uz kraujas un nelika manīt to, kas notika viņa dvēselē, kamēr kuģis atkal sāka kustēties.

—   Mark, — viņš tad ierunājās, — vai patiešām neviens cits pasažieris nebrauc uz Ēdeni, izņemot mūs?

—     Itin neviens, ser. Kā jumszināms, gandrīz visi ļuii izkāpuši, un pārējie brauc tālāk. Vai tā kāda nelaime? Mums būs ērtāk.

Jā, zināms! — Martins atsaucās. — Es tikai brīnos … — un viņš aprāvās.

Par ko, ser? — Marks jautāja.

—  Cik dīvaini, ka ļaudis brauc meklēt laimi tādā posta vietā kā Jaunie Termopili, kad tepat tuvumā ir Lmt kas daudz labāks un, jāsaka, gluži kas cits.

Viņa balsī vairs neskanēja parastā pašpārliecība, un varēja redzēt, ar kādām bažām viņš gaida Alarka atbildi, ta ka lāga Vīram kļuva viņa gaužām žēl.

—  Zināt, ser, — Marks sacīja, vēlēdamies atvērt viņam acis, cik vien maigi iespējams, — labāk nelolosim pārāk lielas cerības! Nav jau arī vērts, jo mēs taču esam nolēmuši ņemt par labu visu, kad pats ļaunākais jau zināms. Vai nav tiesa, ser?

Martins paskatījās uz viņu, bet neatbildēja ne vāida.

—  Jūs jau pats zināt, ka Ēdene vēl nav galīgi uzcelta, — Marks turpināja.

—    Pie velna, Mark, — Martins dusmīgi iesaucās, kā jūs varat pielīdzināt Ēdeni šim midzenim? Vai

jūs jukt sākat, vai? Nu, lai dievs man piedod, bet jūs neņemiet ļaunā, es drusku iekarsu!

Viņš novērsās un veselas divas stundas staigāja pa klāju uz priekšu tin atpakaļ. Ar Marku viņš vairs nerunāja, tikai novēlēja tam labu nakti un pat otrā dienā neaizskāra vairs šo jautājumu, bet runāja par gluži vienaldzīgiem priekšmetiem.

Jo tālāk viņi brauca, aizvien vairāk tuvodamies savam ceļa mērķim, jo vienmuļāka un bēdīgāka kļuva apkārtne, it kā viņi, jau dzīvi būdami, ieietu milža Izmisuma [13] drūmajā valstībā. Līdzens, ar kritušiem kokiem nokaisīts purvs, dūkstis, kur visa krāšņā zemes auglība likās ejam bojā un trūdam, lai no tās pīšļiem rastos indīgi, izķēmoti dzinumi; pat koki šeit izskatījās kā milzu nezāles, ko radījusi no dūņām zvērojoši karstā saule, kas tos atkal sadedzināja; šeit naktis reizē ar miglu

cēlās augšup nāvējošas slimības, meklēdamas upurus, un klīda pāri ūdenim, vajādamas tos līdz rītausmai, šeit j pat svētības devēja saule, kas spīdēja pār šo sabrukuma un sērgu perēkli, šķitās briesmīga — tāda bija Cerību 1 valstība, pa kuru veda viņu ceļš.

Beidzot kuģis piestāja. Ēdene bija klāt. Grēku piūdu 1 straumes likās to pametušas tikai pirms kādas nedēj ļas — tik pilns ar dūņām un sapluinītiem zāļu ceriem ļ bija tas riebīgais dūksnājs, kas saucās šai vārdā.

Krasta tuvumā upe bija pārāk sekla, tāpēc viņi no kuģa iekāpa laivā, kurā sakrāva arī visas savas mantas. 1 Starp tumšajiem kokiem rēgojās no baļķiem saslietas būdiņas, kas labākajā gadījumā varēja būt govju kūtis vai nevīžīgi celti zirgu staļļi. Bet kur tad piestātnes, : tirgus ēkas, sabiedriskās celtnes?

—  Rau, kur nāk Ēdenes iemītnieks, — Marks sacīja, — tas mums palīdzēs aiznest mantas. Saņemiet dūšu, ser! Ei, nāciet šurp!

Vīrs tuvojās loti lēni vakara krēslā, balstīdamies uz nūjas. Kad viņš pienāca tuvāk, kļuva redzams, cik viņš bāls un izdilis, cik dziļi iegrimušas dobumos raižu pilnās acis. Zilās, pašaustās drēbes bija pārvērtušās skrandās, galva kaila, kājas basas. Pusceļā viņš apsēdās uz celma un māja, lai nāk tuvāk. Martins ar Marku paklausīja, un viņš, piespiedis roku pie sāniem kā lielās sāpēs, ilgi vērās viņos pārsteigtām acīm, ar pūlēm vilkdams elpu.

—   Atbraucēji! — vīrs izsaucās, atguvis spēkus.

—  Kā tad, — Marks apstiprināja. — Kā jums klājas, ser?

—  Nupat kā izgulēju karsoni, — tas vārgā balsī atbildēja. — Nedēļām ilgi gulēju uz gultas. Vai tās jūsu mantas? — viņš jautāja, norādīdams uz atbraucēju īpašumu.

—  Jā, ser, — Marks apliecināja. — Vai jūs nevarētu ieteikt mums kādu, kas palīdzētu aizgādāt tās līdz .. . līdz pilsētai?

—  Mans vecākais dēls palīdzētu gan, ja varētu, — vīrs atbildēja, — bet šodien viņam drudža lēkme, viņš

.saliņās segā un nolikās gulēt. Jaunākais man pagājšluidēļ nomira.

Jūtu jums lidzi, cienījamais, no visas sirds, — AUirks sacīja, spiezdams viņam roku. — Nebēdājiet pai mums! Nāciet man līdzi, es jūs atbalstīšu. Mantām nekas nenotiks, ser, — viņš uzrunāja Martinu, — te nav tik daudz cilvēku, lai kāds tās ievilktu. Labi arī tā!

—  Jā! — vīrs atsaucās. — Cilvēkus meklējiet te, — viņš piesita ar nūju pie zemes, — vai tur biezokņos, tālāk uz ziemeļiem. Mēs esam gandrīz visus apglabājuši. Pārējie aizbēga. Tie, kas vēl palikuši pie dzīvības, nenāk pa naktīm laukā.

—  Tātad nakts gaiss nav diez cik veselīgs? — Marks apvaicājās.

—   īstas nāves zāles, — edenietis atbildēja.

Marks palika tikpat mierīgs, it kā šo gaisu viņam būtu cildinājuši kā ambroziju; viņš paņēma slimo oie rokas un cejā pastāstīja, kādu gruntsgabalu viņi nopirkuši, un apvaicājās, kur tas atrodoties. Pavisam blakus viņa mājiņai, edenietis atteica, tik tuvu, ka viņš to mājā glabājot kukuruzu; laļ, nu šovakar viņi atvainojot, rit viņš pacentīšoties to izvākt. Tad viņš iepazīstināja atbraucējus ar vietējām ziņām, pastāstot, ka pats ar savām rokām apbedījis gruntsgabala pēdējo īpašnieku; ari šo vēsti Marks noklausījās nesatricināmā mierā, ne uz mirkli nezaudējot līdzsvaru.

Edenietis pieveda viņus pie nožēlojamas būdas, šā tā sakrautas no nemizotiem baļķiem; durvis bija sen izkritušas no virām vai aiznestas, tā ka mājā netraucēti raudzījās iekšā drūmā ainava-un nakts tumsa. Izņemot kaktā sabērto kukuruzas kaudzīti, ko bija pieminējis edenietis, būdā nebija itin nekā, nekādu istabas lietu; taču krastmalā viņiem bija palikusi soma, un sveces vietā kaimiņš iedeva viņiem vienkāršu lāpu. Šo pēdējo ieguvumu Marks iesprauda zemē un, apgalvojis, ka nu viņu mītne izskatoties «pārlieku mājīga», steidzināja Martinu doties pēc somas. Visu ceļu turp un atpakaļ Marks runāja vienā laidā, it kā vēlēdamies iedvest savam kompanjonam kaut nedaudz ticības tam, ka viņu atbraukšana notikusi vislabvēlīgākajos un izredzēm bagātākajos apstākļos.

Taču daudziem cilvēkiem, kas spēj panest savas ligzdas izpostīšanu, kad viņus atbalsta naids un atriebības slāpes, trūkst rakstura stingrības, lai panestu pašu radītas gaisa pils sabrukšanu. Ienācis būdā otro reizi, Martins nometās uz grīdas un sāka skaļi raudāt.

—   Lai dievs stāv jums klāt, seri — misters Teplijs iesaucās, šausmu sagrābts. — Nevajag tā, nevajag tā, ser! Lai nu ko, bet tā nevajag! Asaras vēl itin nevienam nav palīdzējušas tikt pāri tam mazākajam šķērslim un nepalīdzēs arī. Jums pašam netiks vieglāk, un vēl man samaitāsies oma — liecies gar zemi un mirsti nost! Es to nevaru izturēt. Visu ko, bet to ne!

Nebija šaubu, ka viņš runā patiesību, spriežot pēc tā neparastā satraukuma, ar kādu viņš lūkojās Martinā, nometies ceļos pie lādes, lai to atdarītu.

—   Tūkstoškārt lūdzu jūsu piedošanu, mans dārgais, — Martins atbildēja. — Es nespēju novaldīties, kaut man par to draudētu nāve.

—   Viņš lūdz man piedošanu! — Marks izsaucās savā agrākajā jautrajā balsī, kravādams ārā lādes saturu. — Firmas galva lūdz piedošanu kompanjonam, vai nav joks! Tad gan firmas lietās būs kādas nekārtības, ja tādi brīnumi notiek. Jāpārbauda visi rēķini un jaizskata grāmatas bez kavēšanās. Sākam! Viss savā īstajā vietā. Sālīta cūkgaļa. Sausiņi. Viskijs — un cik jauki smaržo! Alvas katliņš. Šāds katliņš pats par sevi jau vesela bagātība. Te ir segas. Te cirvis. Kurš iedrīkstas teikt, ka mums nav pirmās šķiras darba rīki? Es tagad jūtos kā jaunākais dcls, ko aizsūtījuši uz Indiju, un mans dižciltīgais tēvs ir direktoru padomes priekšsēdētājs. Nu, bet tagad jāatnes ūdens no strauta mājāš priekšā un jāsajauc groks, — Marks izsaucās un tūdaļ izpildīja visu pēc parunas: sacīts — darīts, — nu mums vakariņas galdā ar visiem sezonas gardumiem. Tā, ser, viss kārtībā. Par visu, kas mums piešķirts, ū tē tē! Lai dievs žēlīgs, ser, tas jau atgādina čigānus zaļumos!

Nebija iespējams būt grūts ir dīga rri šāda cilvēka sabiedrībā. Martins nosēdās zemē blakus lādei, izvilka nazi un paēda vakariņas ar labu ēstgribu.

— Un nu paskatieties, — Marks sacīja, kad abi bija Kārtīgi ieturējušies, — ar mūsu nažiem es piestiprinu '.egu virs durvīm jeb tai vietā, kur durvīm jābūt, ja civilizācijā ir augstā līmenī. Tīri labi izskatās. Spraugai es aizlikšu priekšā lādi. Arī tīri labi. Tā ir jūsu sega, ser. Tā ir manējā. Kas mums var liegt kārtīgi izgulēties?

Par spīti šiem bezbēdīgajiem vārdiem pats viņš neiemiga vis tik drīz. Viņš satinās segā un apgulās pie sliekšņa, nolicis sev blakus cirvi, bet bažas un satraukums neļāva viņam gulēt. Neparastais bēdīgais stāvoklis, bailes no divkājainiem vai četrkājainiem plēsoņām, drausmīgi nenoteiktās nākotnes izredzes, bailes no nāves, milzīgais attālums un nepārvaramie šķēršļi, kas šķīra viņus no Anglijas, — tas bija neizsmeļams bažu avots un nedeva viņam mieru nakts dziļajā klusumā. Lai gan AAartins izlikās iemidzis, Marks nojauta, ka viņš tāpat neguļ un mokās ar tām pašām domām. Tas bija gandrīz vai pats ļaunākais, jo, tiklīdz Martins sāks gausties par viņu likstām, nevis cīnīties ar tām, tad nav šaubu, ka šāds garastāvoklis būs visai labs palīgs klimata postošajai iedarbībai. Nekad vēl Marku tā nebija iepriecējusi dienas gaisma kā torīt, kad, pamostoties no nemierīgās snaudas, viņš ieraudzīja to spiežamies būdā caur segu.

Viņš izgāja ārā klusītiņām, lai nemodinātu savu kompanjonu, un, atsvaidzinājies strautā, kas tecēja gar pašām durvīm, aši apstaigāja ciematiņu. Tanī bija apmēram divdesmit māju, ne vairāk; puse šķita neapdzīvotas, visas bija satrunējušas un likās — nupat sairs. Viena no tām, pavisam neizskatīga, visvairāk nolaista un gandrīz vai sabrukusi, lepojās ar īsti piemērotu nosaukumu: «Banka un nacionalā kredita kantoris». Tā vēl turējās, no visām pusēm šā tā atbalstīta, taču jau bija dziļi un neglābjami iegrimusi dūņās.

Šur tur bija manāmi mēģinājumi nosusināt purvu, pat nojaušams kaut kas tīrumam līdzīgs, kur starp apsvilušiem celmiem un pelnu kaudzēm stīdzēja vārgi kukuruzas asni. Vietām bija pasākts rīkot aizsprostus vai tā saucamos lauzītās līnijas žogus, taču neviens aizsprosts nebija pabeigts, un nogāztie stumbri trūdēja, pa pusei iegrimuši dumbrā. Trīs četri kārni suņi, izģinduši un nikni aiz bada, dažas garkājes cūkas, kuras klaiņoja pa mežu, meklēdamas barību, puskaili bērni, kas raudzījās pa būdu durvīm, — tās bija visas dzīvās būtnes, kuras viņš redzēja. No zemes cēlās smirdīgi, karsti un apdullinoši izgarojumi, tvanīgi kā no milzu krāsns, un piepildīja gaisu; kājas dziji grima striegonī, bet pēdas tūliņ aizvilka ciet lipīgi, melni dubļi.

Viņu gruntsgabals bija aizaudzis ar mežu. Koki auga tik cieši un tik biezi, ka spieda laukā cits citu, un paši vārgākie bija līki, greizi un nespēcīgi kā jau kropļi. Pat spēcīgākie nīkuļoja, jo tiem trūka vietas un gaisa; ap to stumbriem augsti slējās izstīdzējuši stiebri, indīgas nezāles un ķeburaini krūmi; atsevišķas sugas nevarēja izšķirt, viss cieši savijies vienā mudžeklī, necaurejamā un necaurredzamā biežņā, kuras saknes turējās nevis zemē vai ūdenī, bet staipīgā javā, kas bija izveidojusies no ūdens sanesumiem un dumbras, kā arī no koku trūdiem.

Marks nogāja līdz kuģu piestātnei, kur vakar viņi bija atstājuši savas mantas, un sastapa tur kādus piecus vietējos iedzīvotājus, bālus un nožēlojamus, bet gatavus palīdzēt; kopīgiem spēkiem viņi atgādāja mantas līdz būdai. Runājot par ciematu, viņi tikai purināja galvas un nevarēja pateikt Markam nekā iepriecinoša. Tie, kam bija atlikusi nauda ceļam, sen jau aizbraukuši, palikušie pazaudējuši sievas, bērnus, draugus un brāļus un paši cieta postu. Daudzi slimoja, visi bija tā pārvērtušies, ka neviens tos nepazītu. Viņi no sirds sniedza Markam savu palīdzību un padomus un tad, pametuši viņu, gurdi izklīda, savās darīšanās.

Tikmēr bija pamodies arī Martins; viņš bija stipri pārvērties šai vienā naktī: tapis gluži bāls un gurdens, sūdzējās par sāpēm visā ķermenī un par nespēku, par to, ka viņš slikti redzot un ar grūtībām varot parunāt. Jo bezcerīgāks kļuva viņu stāvoklis, jo možāks tapa Marks: viņš atvilka durvis no kādas pamestas mājas un iestiprināja tās, tad aizsteidzās pēc rupji darināta sola, ko bija kaut kur noskatījis, un gavilējot atnesa uz būdu;

novietojis to būdas priekšā, viņš salika uz tā slaveno nlvas katliņu un citu kustamo īpašumu, ierīkojot kaut I o līdzīgu trauku skapim vai virtuves plauktam. Ļoti apmierināts ar šo iekārtojumu, viņš ievēla būdā muciņu ar miltiem un nostādīja to uz gala kaktā, kur tā varēja pildīt bufetes uzdevumus. Ēdamgaldam vislabāk noderēja lāde, kurai Marks svinīgi novēlēja veikt šos cildenos pienākumus. Segas, apģērbus un citus priekšmetus viņš sakāra uz vadžiem un naglām. Beidzot viņš atnesa lielu izkārtni ar uzrakstu «Čezlvits un Co, architekti un mērnieki», paša Martina darinājumu, lielā sajūsmā pagatavotu jau «Nacionalajā hotelī»; Marks to piesita visredzamākajā vietā un izdarīja to ar vislielāko nopietnību, it kā uzplaukstošā Ēdenes pilsēta pastāvētu īstenībā un viņiem būtu jāgaida uz jo bagātīgiem darba piedāvājumiem.

—   Šitie te rīki, — Marks sacīja, iznesot ārā Martina rasetni un iedurot cirkuļus celmā būdas priekšā,

-jāizliek tā, lai visi redz, ka neesam atbraukuši tukšām rokām. Un nu, ja kādam jāceļ māja, nāciet labi ātri ar pasūtījumiem, kamēr neesam apsolījušies citiem.

Tik karstā laikā tas bija liels darbs, taču Marks nemeta mieru ne uz mirkli, lai gan sviedri lija aumaļām; viņš iesteidzās būdā un drīz vien iznāca ar cirvi, grasīdamies ar tā palīdzību veikt jaunu varoņdarbu.

—   Tur uz paša ceļa ir tāds vecs ķēms no koka, — viņš sacīja, — tas labāk būtu nocērtams. Plīti mēs varēsim uzmūrēt pēc pusdienām. Mālu Ēdenē, cik nevajag. Tā tomēr ir liela priekšrocība.

Taču Martins neatbildēja. Viņš sēdēja, atspiedis galvu rokās, un nenolaida acis no strauji plūstošā strauta, varbūt domādams par to, cik drīz tā ūdens ieplūdīs plašajā jūrā, šai ceļā, kas ved uz tālo dzimteni, kuru viņam vairs, neredzēt.

Pat spēcīgie cirvja cirtieni nepamodināja Martinu no drūmajām domām. Redzēdams, ka visas pūles uzmundrināt viņu veltīgas, Marks pameta darbu un pienāca pie viņa.

—   Nezaudējiet dūšu, sCr! — misters Teplijs sacīja.

—   O Mark, — viņa draugs atbildēja, — ko esmu noziedzies savā mūžā, ka man tik bēdīgs liktenis?

—   Nu, ser, — Marks aizrādīja, — īstenībā katrs šeit Var teikt to pašu, un, kozi, dažam labam būs uz to vairāk tiesību nekā mums abiem. Saņemieties, ser! Dariet kaut ko! Varbūt jums kļūtu vieglāk, ja jūs izkratītu sirdi un aizrakstītu Skederam?

—   Nē, — Martins atbildēja, bēdīgi pakratot galvu, — tas man vairs nevar līdzēt.

—   Ja nu arī tas vairs nelīdz, — Marks sacīja, — tad jūs esat no tiesas slims un jums jāārstējas.

—   Nedomājiet par mani! — Martins atteica. — Dariet savā labā visu, kas iespējams! Drīz jums nāksies rūpēties tikai pašam par sevi. Lai dievs jums palīdz nokļūt dzimtenē, un piedodiet man, ka esmu atvedis jūs uz šejieni! Man lemts nomirt šeit. To es sapratu, tiklīdz spēru kāju krastā. Visu pagājušo nakti man tas vien bija prātā, vai miegā, vai nomodā.

—   Es jau teicu, ka jūs esat slims, — Marks mīļi atkārtoja, — bet nu es skaidri redzu, ka tā tas ir. Jūs būsiet saķēris drudzi uz tās upes, vairāk nekā, bet dievs ar jums, tie taču ir nieki! Tā ir tikai norūdīšanās, bet jānorūdās mums visiem šādā vai tādā ceļā. To, zināt, pats dievs tā ir nolicis.

Martins tikai nopūtās un papurināja galvu.

—   Pagaidiet brītiņu, — Marks jautri sacīja, — es aizskriešu pie kāda kaimiņa un pataujāšu, kas vislabāk lietojams tādās reizēs, un aizņemšos mazliet zāļu; rīt jūs būsiet vesels kā rutks. Tūliņ būšu atpakaļ. Turieties nu, kamēr es būšu projām, lai notiek kas notikdams!

Nosviedis cirvi, viņš metās teciņiem, bet, paskrējis gabaliņu, atskatījās un tad laidās tālāk.

—   Nu, mister Teplij, — Marks sacīja, spēcīgi iebelzdams sev pa krūtīm uzmundrinājuma labad, — paklau, ko jums teikšu! Nu ir bēdu dienas, jaunais cilvēk. Otras tādas izdevības pārbaudīt savu jautro prātu jums vairs negadīsies visā jūsu mūžā, mans mīļais draugs. Un tāpēc, Teplij, jums jārāda, ko spējat, — tagad vai nekad!

XXIV NODAĻA VĒSTĪ PAR PANĀKUMIEM MĪLESTĪBAS, NAIDA, GREIZSIRDĪBAS UN ATRIEBĪBAS GAITĀS.

-Ei Peksnif! — misters Džonass sauca no viesi,labas. — Vai tur beidzot kāds atvērs tās jūsu sasodītās durvis?

—   Tūliņ, mister Džonas, tūliņ!

—   Pie velna, — norūca bārenis, — nav gan redzams, ka jūs steigtos. Nezinu, kas tur ir, bet klauvē jau trešo reizi un ik reizi tik skaļi, ka pamostos pat… — viņam bija tik nepatīkamas domas par mirušo pamošanos, ka šis vārds iesprūda viņam kaklā un tā vietā viņš izteica: — Septiņi gulētāji[14] .

—   Tūliņ, mister Džonas, tūliņ, — misters Peksnifs atkārtoja. — Tomas Pinč, — viņš bija tik uztraucies ka nekādi nevarēja izšķirties, vai nosaukt Tomu par dārgo draugu vai, gluži otrādi, par nelieti, tāpēc katram gadījumam padraudēja tam ar dūri, — ieejiet pie manām meitām un pasakiet viņām, kas ieradies! Tikai klusāk, klusāk! Vai jūs dzirdat, ser?

—   Tūliņ, ser! — Toms atsaucās un galīgi pārsteigts metās izpildīt uzdevumu.

—   Jūs — be, he, he! — jūs atvainojiet mani, misler Džonas, ja es uz brītiņu pievēršu durvis, — Peksntls turpināja izrīkot. — Tas varbūt ir kāds apmeklētājs, kas nāk darīšanās. Es gandrīz esmu pārliecināts, ka tā tas ir. Pateicos jums. : — Un misters Peksnifs, pusbalsī dungodams kādu laucinieku dziesmiņu, uzlika galvā vecu platmali, paķēra lāpstu un atvēra parādes durvis, nostādamies uz sļiekšņa ar tik nevainīgu seju, it kā būtu, strādādams savā vīnakalnā, sadzirdējis biklu klaudzienu un nācis pārbaudīt, vai viņa dzirde neviļ.

Ieraudzījis džentlmeni un lēdiju, viņš atkāpās, izrādīdams taisni tik daudz apmulsuma, cik pienākas aiz

pārsteiguma izrādīt tikumīgam cilvēkam ar kristaltīru sirdsapziņu. Taču nākamajā mirklī atmiņa viņam atgriezās un viņš izsaucās:

—  Misters Čezlvits! Vai varu ticēt savām acīm? Mans dārgais ser, mans godātais ser! Kāds laimīgs brīdis, patiešām īsts prieka brīdis! Lūdzu, nāciet iekšā, mans dārgais ser! Jūs mani pārsteidzat darba drēbēs. Es zinu, jūs mani atvainosiet. Tā ir veclaiku nodarbošanās, dārzkopība, vienkārša, mans dārgais ser, jo — ja nemaldos — Ādams bijis pirmais šās profesijas pārstāvis. Manas Ievas, lai cik tas bēdīgi, nav vairs pasaulē, bet… — te viņš norādīja Uz savu lāpstu un pašūpoja galvu, it kā jautrais tonis prasītu lielas pūles, — bet es tomēr vēl drusku piekopju Ādama amatu.

Tā runājot, viņš ieveda viesus parādes viesistabā, kur atradās Spillera gleznotais portrets un Spokera darinātais krūšutēls.

—  Manas meitas, — misters Peksnifs turpināja, — nezinās, ko darīt aiz priekiem. Ja man varētu apnikt šis sarunas temats, tad es sen būtu nobeidzies aiz apnikuma, jo viņas vienā laidā runāja par šo laimi, atcerēdamās sastapšanos ar jums misis Todžersas pansijā. Un viņu skaistā jaunā draudzene, kuru viņas tā ilgojas pazīt un mīlēt — jo, patiešām, iepazīties ar viņu nozīmē iemīlēt viņu, — ceru, ka redzu viņu pie labas veselības. Ceru, ka, sakot: «Esiet sveicināta manā vienkāršajā pajumtē!» — atradīšu atbalsi viņas sirdī. Ja sejas pantos izpaužas cilvēka daba, tad esmu pārliecināts par to. Neparasti pievilcīga sejas izteiksme, godātais mister Čezlvit, ļoti ļoti pievilcīga!

—  Merij, — vecais vīrs sacīja, — misters Peksnifs jums glaimo. Taču viņa glaimus der uzklausīt. Tie nav pērkami glaimi un nāk no sirds. Mēs domājām, ka misters …

—  Pinčs, — Merija pateica priekšā.

—  Ka misters Pincs būs ieradies pirms mums, Peksnif.

—  Viņš arī ieradās pirms jums, mans godātais ser, — Peksnifs pacēla balsi par zināšanu Tomam, kas stāvēja uz kāpnēm, — un laikam gribēja ziņot par jums,

Im I es palūdzu viņu vispirms pieklauvēt pie manu meitu durvīm un apvaicāties, kā jūtas Čeritija, mans mīļais bērns, jo viņai nav tik labi ar veselību, kā man gribētos. Ja, — misters Peksnifs sacīja, atbildot uz viņu skatieniem, — diemžēl, viņa nav īsti vesela. Tie gan ir tikai nervi, vairāk nekas. Tur nav ko bažīties. Mister Pinč! Tomas! — misters Peksnifs sauca vismīlīgākajā balsī.

Nāciet iekšā, es jūs lūdzu! Jūs te neesat svešinieks. Tomass ir mans draugs un pat sens draugs, mister Čezlvit, jums par zināšanu.

—   Pateicos jums, ser, — Toms atbildēja, — jūs tik laipni iepazīstināt ar mani un runājat par mani ar tādiem vārdiem, kas liek man izjust lepnumu.

—   Vecais Tomas! — viņa saimnieks labsirdīgi noteica. — Dievs ar jums!

Toms pavēstīja misteram Peksnifam, ka jaunās lēdijas drīz nākšot un ka viss labākais, kas vien mājā atrodams, tikšot tūliņ likts galdā viņu uzraudzībā. Viņš runāja, un vecais vīrs nenovērsa no viņa skatienu, lai gan tas nebija skarbs kā parasti; sirmgalvim nepaslīdēja garām nemanīts arī Toma un Merijas apmulsums, lai nu kā viņš to izskaidroja.

—   Peksnif, — Martins Čezlvits ierunājās pēc brītiņa, pieceldamies un pavezdams Peksnifu sānis, tuvāk logam, — mani dziļi satricināja vēsts par brāļa nāvi. Ilgus gadus mēs bijām svešinieki. Mans vienīgais apmierinājums ir tas, ka viņš varbūt dzīvoja labāku un laimīgāku dzīvi, tāpēc ka nesaistīja ar mani nekādas cerības un plānus. Miers viņa pīšļiem! Bērnībā mēs abi rotaļājāmies kopā, un mums abiem būtu bijis labāk, ja mēs būtu nomiruši jau tolaik.

Redzēdams, ka Čezlvits tik lēnprātīgi noskaņots, misters Peksnifs saprata, ka varēs izkulties no grūtībām, -arī nemetot Džonasu pār bortu.

—   Lai kāds varētu kļūt laimīgāks, nepazīdams jūs, par to atļaujiet man šaubīties, godātais ser, — viņš iebilda. — Bet, ka misters Entonijs mūža vakarā ir guvis laimi sava krietnā dēla mīlestībā — priekšzīmīgs dēls, godātais ser, paraugs visiem dēliem! — un kāda attāla ra

dinieka gādībā, kurš visiem spēkiem centās viņam pakalpot, to gan es jums varu teikt.

—   Kā tad ta? — sirmgalvis vaicāja. — Jūs taču neesat mantinieks?

—   Jūs vēl neesat izpratis manu raksturu, kā es redzu, — misters Peksnifs sacīja, skumīgi paspiezdams viņa roku. — Nē, ser, es neesmu mantinieks. Un es lepojos ar to, ka neesmu mantinieks. Un es lepojos ar to, ka abas manas meitas arī nav mantinieces. Tomēr, ser, es atrados pie viņa nāves gultas pēc viņa paša lūguma. Viņš pazina mani mazliet labāk, ser. Viņš atrakstīja man: «Esmu slims. Mirstu. Atbrauciet!» Es aizbraucu pie viņa. Es sēdēju pie viņa gultas. Es stāvēju pie viņa kapa. Es to darīju, ser, kaut gan riskēju sarūgtināt jūs, ser. Un, ja šī atzīšanās novedīs pie tūlītējas šķiršanās, ser, ja tā saraus tās maigās saites, kas nesen tikai sāka austies ap mums, ari tad es nevaru klusēt, ser. Bet mantinieks es neesmu, — misters Peksnifs turpināja, bezrūpīgi smaidot, — un nekad neesmu cerējis tikt par mantinieku. Es zināju, ka nebūšu mantinieks.

—   Viņa dēls esot priekšzīmīgs dēls? — vecais Martinš izsaucās. — Ko jūs sakāt? Mans brālis atrada savā bagātībā parasto bagātnieku lāstu un visa posta sakni. Lai kur viņš nonāktu, naudas ļaunais gars tam sekoja un sēja visapkārt ļaunuma dīgļus, pat pie paša mājas pavarda. Viņa dēlam nauda lika mocīties alkatīgās gaidās un ik dienas, ik stundas rēķināt, par cik samazinājies atstatums starp tēvu un kapu, un lādēt viņu par to, ka viņš vilcinās šai baismīgajā ceļā.

—   Nē! — drosmīgi iesaucās misters Peksnifs. — Nepavisam ne, ser!

—   Bet es taču pamanīju šo ēnu viņa namā, — Martinš Čezlvits sacīja, — kad pēdējo reizi sastapāmies, un pat brīdināju viņu. Kā lai es nepazītu šo ēnu, kad to ieraugu? Es, kuru tā pavada visus šos gadus!

—   Es to noliedzu, — misters Peksnifs dedzīgi atbildēja, — kategoriski noliedzu! Sis par bāreni kļuvušais jauneklis atrodas patlaban šeit, manā namā, cenzdamies atgūt apstākļu pārmaiņā zaudēto dvēseles mieru. Vai lai es esmu netaisns pret šo jauno cilvēku, kad pat līķu apbedītājus un zārku taisītājus aizkustināja viņa sāpes, I. īd pat apraudātāji viņu cildināt cildināja un pats ārsts nezināja, kā noremdināt savas satrauktās jūtas? Ir tāda persona ar uzvārdu Gempa, ser, misis Gempa, — pavaicājiet viņai! Viņa redzēja misteru Džonasu šai pārbaudījumu laikā. Pavaicājiet viņai, ser! Viņa ir cienījama &gt;ieviete, ser, bez jebkādas sentimentalitātes, un apliecinās manus vārdus. Viena rindiņa, ko jūs adresēsiet misis Gempai putnu tirgotāja veikalā, Kingsgeitstrītā, Augšholbornā, Londonā, tiks uzņemta ar vislielāko vērību, par to nevar būt šaubu. Lai iztaujā šo sievieti, godātais ser! Sit, bet vispirms uzklausi! Leciet, mister Čezlvit, bet vispirms apskatieties! Piedodiet, mans dārgais ser, ka es tā iekarsu, — misters Peksnifs sacīja, satverdams abas viņa rokas, — bet es esmu godīgs cilvēks un mans pienākums — apliecināt patiesību!

Un, apstiprinot paša sniegto raksturojumu, misters Peksnifs atļāva godīguma asarām saplūst savās acīs.

Vecais vīrs labu brīdi izbrīnā lūkojās viņā, atkārtodams: «Šeit! Šai namā!» Taču viņš apvaldīja savu pārsteigumu un, mirkli klusējis, ierunājās:

—   Es gribētu viņu sastapt!

—  Kā draugs, es ceru? — misters Peksnifs apjautājās. — Piedodiet man, ser, bet viņš bauda manu nenozīmīgo viesmīlību.

—  Es sacīju, ka gribu viņu sastapt, — sirmgalvis atkārtoja. — Ja es nebūtu nodomājis izturēties pret viņu draudzīgi, tad būtu sacījis, lai jūs neļaujat mums sastapties.

—   Protams, mans dārgais ser, jūs būtu tā sacījis. Jūs esat pati vaļsirdība, to es zinu. Es pacentīšos viņam uzmanīgi paziņot šo prieka vēsti, — misters Peksnifs sacīja, iedams ārā no istabas, — ja jūs atvainosiet mani uz brītiņu.

Viņš ziņoja šo vēsti tik pārlieku uzmanīgi, ka pagāja stundas ceturksnis, iekams viņi abi atgriezās. Tikmēr bija paspējušas ierasties arī abas jaunās lēdijas un reizē ar viņām cienasts atbraucējiem.

Lai kā misters Peksnifs savā tikumībā bija centies iemācīt Džonasarn godbijīgu izturēšanos pret tēvoci un lai kā Džonass aiz iedzimtās viltības bija centies iegaumēt šo mācību, taču šā jaunā cilvēka stāju, sastopoties ar tēvabrāli, nevarēja dēvēt ne par cieņas pilnu, ne par pievilcīgu. Varbūt vēl nekad cilvēka sejā nebija izpaudusies tādā savienojumā nekaunība un iztapība, bailes un pārdrošība, drūma tiepība un mēģinājums pielīst un izlīgt, kāda bija redzama Džonasa sejā, kad viņš te pacēla nodurtās acis uz Martinu, te no jauna pievērsa tās grīdai un vienā laidā žņaudzīja rokas un mīņājās uz vietas, gaidot, kamēr viņu uzrunās.

—  Kā dzirdēju, brāļadēl, — Martins iesāka, — jūs esot bijis godbijīgs dēls.

—  Tikpat godbijīgs, kā dēli vispār mēdz būt, man liekas, — Džonass atbildēja, paceldams un atkal nolaizdams acis. — Es nesākšu plātīties, ka esmu bijis kaut par mata tiesu labāks par citiem, bet nedomāju arī, ka būtu sliktāks.

—   Paraugs visiem dēliem, tā man stāsta, — Martins turpināja, paskatījies uz misteru Peksnifu.

—  Nudie! — Džonass atkal uz mirkli pacēla acis un pameta ar galvu. — Es biju tikpat labs dēls kā jūs — brālis. Ja par to sāk runāt, tad podam nav ko uzpūsties katliņa priekšā.

—  Jūs runājat ar rūgtumu, kā tas mēdz būt lielās bēdās, — Martins, brīdi klusējis, noteica. — Sniedziet man savu roku!

Džonass pasniedza viņam roku un jutās tīri omulīgi.

—   Peksnif, — viņš čukstēja, kad visi sēdās pie galda, — es viņam krietni sadevu piparus, vai ne? Lai vispirms apskatās pats sevi, iekams rāda ar pirkstu uz citiem.

Vienīgā mistera Peksnifa atbilde bija dunka sānos, ko varēja iztulkot ir kā sašutuma pilnu protestu, ir kā izjustu piekrišanu, bet kas katrā gadījumā bija uzstājīga pamācība nākamajam znotam pievaldīt mēli. Pēc tam misters Peksnifs stājās pie namatēva pienākumu pildīšanas ierastajā omulībā un laipnībā.

Taču pat mistera Peksnifa vientiesīgā jautrība nespēja uzmundrināt sabiedrību un nodibināt saskaņu visu naidīgo un pretrunīgo elementu starpā. Nenācās viegli noturēt pieklājības robežās apslēpto greizsirdību un skaudību, ko šāvakara bildinājums bija iededzinājis Čeritijas krūtīs, un ne vienreiz vien šīs īpašības bija gatavas uzliesmot ar tādu sparu, ka neizbēgamais turpinājums būtu visa notikušā atklāšana. Un arī daiļā Merrija, savas jaunās uzvaras spožuma apžilbināta, bija tik untumaina un tik neatlaidīgi pārbaudīja ar simtiem izsmalcinātu paņēmienu mistera Džonasa padevību, ka ar to lika nepārtraukti sūrstēt un degt māsas ievainotajai sirdij, tā ka noveda viņu vai līdz neprātam un piespieda aizbēgt no galda dusmu lēkmē, kas spēka ziņā nemaz neatpalika no nesenā niknuma izvirduma. Un, lai gan Merija Grehema (tā vecais Martins Čezlvits bija viņu nosaucis) bija ļoti klusa un lēna, tomēr viņas klātbūtne stipri nomāca visus un neuzlaboja grūto stāvokli. Visbēdīgāk klājās misteram Peksnifam: nemaz nerunājot par nepieciešamību uzturēt pastāvīgu mieru starp abām meitām, izlikties, ka visa ģimene dzīvo saticībā un saskaņā, apvaldīt Džonasa aizvien pieaugošo omulību un vaļību, kas izpaudās sīkās bezkaunībās pret misteru Pinču un grūti apzīmējamā rupjībā attiecībā uz Meriju (jo abas šīs personas piederēja pie kalpotāju kārtas), viņam visu laiku vajadzēja uzmanīties un izdabāt bagātajam radiniekam, nogludināt un izskaidrot tūkstošiem aizdomīgu parādību, tūkstošiem visādu apšaubāmu sagadīšanos, ar kurām bija tik bagāts šis nelaimīgais vakars. Viegli iedomāties, ka, nesaņemot nekādu atbalstu no galda biedriem, aiz visa tā un vēl daudz kā cita, ko pat grūti aptvert, mistera Peksnifa priekam tika piemaisīta krietni lielāka porcija vērmeļu, nekā tas parasti mēdz notikt ar cilvēku priekiem. Varbūt nekad vēl savā mūžā viņš nebija juties tik atvieglots kā tad, kad vecais Martins, ielūkojies pulkstenī, paziņoja, ka laiks doties mājup.

—   Pagaidām esam apmetušies «Pūķī», — viņš sacīja. — Man gribētos doties už turieni kājām. Naktis pašlaik tumšas — varbūt misters Pinčs būs tik laipns un parādīs mums ceļu?

—   Godātais ser! — Peksnifs izsaucās. — Es to darīšu pats ar vislielāko prieku! Merrij, mans bērns, dabū lukturil

—   Lukturi jā, mana mīļā, — Martins noteica, — bet man prata nenāk vest jūsu tēvu ārā no mājas tik veļā laika; īsi sakot, es to negribu.

Misters Peksnifs jau bija paņēmis cepuri, bet šie vārdi noskanēja tik stingri, ka viņš palika stāvam.

—   Es ņemšu pavadoņos misteru Pinču vai iešu viens, — Martins sacīja. — Kas labāk?

—   Ņemiet Tomasu, ser, ja tāda ir jūsu apņemšanās, — misters Peksnifs izsaucās. — Tomas, mans draugs, esiet tik labi uzmanīgs, lūdzu!

Šis atgādinājums nebūt nebija lieks, jo Toms Pincs bija tā uztraucies un tā drebēja, ka viņam nācās grūti noturēt rokā lukturi. Bet cik daudz grūtāk kļuva tad, kad Merija pēc sirmgalvja aizrādījuma paņēma viņu, Tomu Pinču, zem rokas!

—   Tātad, mister Pinč, — Martins iesāka ceļā, — jums šeit klājas ļoti labi, vai ne?

Toms atbildēja vēl jūsmīgāk nekā citreiz, ka esot bezgala daudz pateicības parādā misteram Peksnifam un diezin vai visā savā mūžā spēšot tam atmaksāt.

—   Vai jūs sen jau pazīstat manu brāļadēlu? — Martins vaicāja.

—   Jūsu brāļadēlu? — Toms stostīdamies atkārtoja.

—   Misteru Džonasu Čezlvitu, — Merija palīdzēja.

—   Ak dievs, pareizi! — Toms izsaucās, varen atvieglots, jo bija tobrīd domājis par jauno Martinu.

Jā, protami Es gan šovakar pirmo reizi runāju ar viņu, ser.

—   Varbūt tomēr pietiks ar pusi mūža, lai atmaksātu viņam par tā labo sirdi? — vecais vīrs piezīmēja.

Toms sajuta šais vārdos pārmetumu sev un arī saprata, ka sitiens netieši tēmēts viņa labdarim. Tāpēc viņš klusēja. Merija nojauta, ka misters Pinčs nevar lepoties ar sevišķu atjautību, un tāpēc jo mazāk viņš runās, jo labāk būs. Tā hu klusēja arī viņa. Sirmgalvis, dusmodamies par to, ko viņš savās aizdomās bija noturējis par nekaunīgu un pārspīlētu mistera Peksnifa cildināšanu, kas Tomam uzlikta par pienākumu, tūdaļ ieskaitīja Tomu liekulīgos, verdziski iztapīgos, pretīgos lišķos. Tāpēc klusēja ari viņš. Un, lai gan visi trīs jutās visai lurrti, taisnībai par godu jāliecina, ka sirmgalvis cieta vairāk par pārējiem, jo sākumā bija jutis simpātijās pret lomu un ieinteresējies par viņa acīm redzamo vientiesību.

«Jūs esat tāds pats kā visi,» viņš domāja, lūkodamies uz Tomu, kurš nekā nemanīja. «Jūs gandrīz vai apvedāt mani ap stūri, mister Pinč, bet jūsu pūles tomēr izrādījās veltīgas. Jūs esat pārāk centīgs savā lišķēšanā un ar to nododat sevi, mister Pinč.»

Visu pārējo ceļa gabalu viņi nogāja klusēdami. Pirmā sastapšanās, par ko Toms bija sapņojis ar pukstošu sirdi, neatnesa nekā cita kā vien apjukumu un samulsumu. Viņi šķīrās pie «Pūķa» durvīm, un Toms, nopūties un nodzēsis sveci lukturī, devās atpakaļ pāri tumšajiem tīrumiem.

Kad viņš nonāca pie pirmā iežogojuma, kas atradās vientuļā vietā, kur priežu šiliņa ēnā tumsa šķitās jo biezāka, kāds vīrs aizmetās viņam garām un sāka iet pa priekšu. Pie paša iežogojuma tas apstājās un apsēdās uz augšējā pakāpiena Toms bija mazliet pārsteigts un uz mirkli arī apstājās, bet tūliņ gāja tālāk un pienāca pie sēdētāja.

Tas bija Džonass; mētādams kājas un sūkādams nūjas rokturi, viņš izsmejoši skatījās Tomā.

—   Lai dievs žēlīgs! — Toms izsaucās. — Kas to būtu domājis, ka tas esat jūs! Tātad jūs nācāt mums nopakaļ?

—   Kas jums par daļu? — Džonass atcirta. — Vācieties pie velna!

—   Jūs neesat diezin cik pieklājīgs, man šķiet, — Toms piezīmēja.

—   Priekš jums vēl par daudz pieklājīgs, — Džonass atbildēja. — Kas jūs tāds esat?

—   Cilvēks, kuram tādas pašas tiesības uz līdzcilvēku cieņu kā jebkuram citam, — Toms lēnprātīgi sacīja.

—   Melkulis, vairāk nekā, — Džonass uzsauca. — Jums nav nekādu tiesrbu ne uz kādu cieņu. Jums nav

.tiesību ne uz ko. Kur tas dzirdēts, ka šādi tādi pabiras sāks runāt par savām tiesībām? Ha, ha, ha! Tiesības, ko vēl ne!

—  Ja jūs domājat tā turpināt, — Toms pietvīcis aizrādīja, — tad man arī būs jāsāk runāt cita valoda. Ceru tomēr, ka jūs metīsiet šos jokus pie malas.

—  Jā, tā jūs vienmēr darāt, zaķapastalas, — Džonass ļ ņirgājās. — Labi zināt, ka cilvēks runā nopietni, bet izliekaties, ka tie ir joki, lai varētu tikt cauri ar veselu ādu. Bet ar mani jums tas neizdosies. Tas triks par vecu. Un nu klausieties, mister Pič, Vič, Stič vai kā nu jūs sauc! —  Mans uzvārds ir Pinčs, — Toms atbildēja. — Esiet tik laipns un uzrunājiet mani tā!

—  Vai re! Pat nosaukt viņu nevar citādi! — Džonass izsaucās. — Visādi plikadīdas dienderi sāk par daudz celt degunus gaisā. Pilsētā mēs viņiem pievelkam grožus.

—   Kā jūs rīkojaties pilsētā, tas mani neinteresē, — Toms attrauca. — Ko jūs man īsti gribējāt teikt?

—  To, mister Pinč, — Džonass atbildēja, pievirzījis seju tik tuvu, ka Tomam vajadzēja soli atkāpties. — Dodu jums padomu turēt mēli aiz zobiem, mest tenkas pie malas un nebāzties iekšā, kur jūs neviens nelūdz. Es šo to esmu dzirdējis par jums, mans mīļais, un tāpat par jūsu mīlīgo pielīšanu; ieteicu piemirst to visu, kamēr neesmu apprecējies ar Peksnifa skuķi, neložņāt ap maniem radiem un vākties nost no ceļa. Zināt, ja kucēns maisās pa kājām, viņam salaiž ar siksnu, tāpēc vajag prasties ar labu. Skaidrs? Ko? Kas tad jūs tāds esat, nolādēta būšana, — Džonass iesaucās vēl nievīgāk, — ka drīkstat iet viņiem blakus, pavadot viņus, bet nevis aiz muguras, kā piederas katram sulainim ar livreju vai bez livrejas!

—  Redzu, ka labāk būs, ja jūs kāpsiet nost un laidīsiet mani pāri, — Toms sacīja. — Dodiet man ceļu, lūdzu!

—  Prātā nenāk! — Džonass ieplētās vēl platāk. — Es nekāpšu nost, kamēr pats negribēšu. Un pašlaik es negribu. Nu? Pārbaidījāties, ka nepiespiežu izklāstīt visus jūsu noslēpumus, jūs podlaiža tāds!

—  Mani nav tik viegli nobiedēt, — Toms atbildēja,

un no jums man nepavisam nav bail. Es neesmu tenkotājs un nicinu visu, kas zemisks. Jūs mani pilnīgi pārprotat. Ak! — Toms izsaucās pieaugošā sašutumā. — Vai las ir godīgi, ja cilvēks ar jūsu stāvokli tā izturas? Lūdzu, laidiet mani garām! Jo mazāk es runāšu, jo labāk būs.

—   Jo mazāk runāsiet! — Džonass mēdījās, nelikdamies dzirdam Toma lūgumu un vēl vairāk mētādams kājas. — Nu, kā tad, jūs jau nekā neesat teicis! Sasodīts, man gribētos zināt, kas jums par darīšanām ar to vazaņķi, manu radinieku. Jūs atkal teiksiet, ka nav nekādu, es jau tā domāju!

—   Es nepazīstu nekādu vazaņķi, kas jums rada, — Toms kategoriski noteica.

—   Pazīstat gan! — Džonass uzstāja.

—   Nē, nepazīstu, — Toms atbildēja. — Jūsu tēvoča vārdabrālis, ja jūs to domājat, nav nekāds vazaņķis. Neviens salīdzinājums ar viņu, — Toms pat pasita knipi, tā viņš bija iesvēlies dusmās, — nenāk jums par labu nekādā ziņā.

—   Ak šitā! — ņirgājās Džonass. — Un ko jūs teiksiet par viņa sirdspuķīti, par to ubaga kumosu, ko, mister Pinč?

—   Es neteikšu vairs ne varda un nepalikšu te vairs ne mirkļi, — Toms atbildēja.

—   Es taču sen teicu, ka jūs esat melkulis, — Džonass nekaunīgi sacīja. — Jūs paliksiet te, kamēr es jums atļaušu iet prom. Nu, stāviet uz vietas, vai dzirdat?

Viņš pavēcināja nūju pār Toma galvu, bet to pašu brīdi nūja aizlidoja pa gaisu un pats Džonass izstiepās grāvī. īsajā cīniņā par nūju Toms pasita to tik spēcīgi uz pretinieka pusi, ka asinis sāka strauji plūst no dziļa šķēluma Džonasa deniņos. Toms apjauta to tikai tad, kad Džonass, trieciena apdullināts, ar pūlēm piecēlās kājās un piespieda kabatas lakatu pie brūces.

—   Vai esat ievainots? — Toms prasīja. — Man ļoti žēl, ja tas tā. Atbalstieties uz manis! Nav svarīgi, ka neesat man piedevis un jūtat dusmas uz mani. Es gan nezinu, par ko; es taču neesmu jūs aizskāris, iekams mēs šeit sastapāmies.

Džonass neko neteica; likās, viņš sākumā pat neapjēdza, ka ir ievainots, lai gan vairākkārt atņēma lakatiņu no deniņiem un stulbi raudzījās uz asins plankumiem. Papētījis tos, viņš paskatījās uz Tomu, un viņa sejā pavīdēja izteiksme, kas liecināja, ka viņš aptvēris notikušo un neaizmirsīs to.

Atceļā vairs nekas negadījās. Džonass soļoja mazliet pa priekšu, un Toms Pinčs noskumis vilkās nopakaļ, domādams par to, kā ziņa par šo ķildu apbēdinās viņa cēlo labdari. Kad Džonass pieklauvēja pie durvīm, Toma sirds sāka stipri pukstēt; vēl stiprāk tā pukstēja, kad mis Mersija atvēra durvis un skaļi iebrēcās, ieraugot savu ievainoto pielūdzēju; vēl stiprāk, kad Toms iegāja viņiem abiem līdzi mazajā viesistabā, un pavisam nevaldāmi tad, kad Džonass sāka runāt.

—   Neeeliet traci! — viņš sacīja. — Tie ir tīrie nieki. Ceļa es nezinu, vakars tumšs; es taisni kā pienācu klāt misteram Pinčam, — viņš pagrieza pret Tomu seju, bet ne acis, — kad uzskrēju virsū kokam. Tas ir tikai nobrāzums.

—   Aukstu ūdeni, Merrij, mans bērns! — misters Peksnifs uzsauca. — Ietinamo papīru! Šķēres! Audekla strēmeles! Ceritij, mana dārgā, pārsien viņu! Lai dievs stāv klāt, mister Džonas!

—   Liecieties mierā ar savu muldēšanu! — mīļais znots atbildēja. — Ja varat — palīdziet, ja ne — lasieties prom!

Mis Čeritija, lai gan tika lūgta sniegt pirmo palīdzību, sēdēja izslējusies kaktā ar smaidu uz lūpām un nepakustināja ne pirksta. Kamēr Mersija pati mazgāja brūci, bet misters Peksnifs turēja ar abām rokām pacienta galvu, it kā citādi tā pāršķeltos uz pusēm, un Toms Pinčs savas lielās vainas apziņā tik ilgi kratīja pudelīti ar holandiešu pilieniem, līdz tie pārvērtās vienās vienīgās angļu putās, otrā rokā turēdams šausmīga apmēra nazi, kuru vajadzēja tikai piespiest pie satūkuma, lai gan, no malas skatoties, likās, ka ar to grasās šķelt otru brūci, kad pirmā būs pārsieta, — tikmēr Čeritija nekustējās no vietas un nesacīja nevienu vārdu. Bet pēc tam, kad misteram Džonasam galva bija pārsieta, viņš un visi p.āirjie devušies pie miera un namā viss apklusis, misters PtnČs, sērīgi sēdēdams uz gultas malas un pārdomādams notikušo, izdzirdēja klusu piesitienu pie durvīm un, atdarījis tās, par lielu pārsteigumu ieraudzīja mis Ceritiju, Kas stāvēja, piespiedusi pirkstu pie lūpām.

—  Mister Pinč, — viņa čukstēja, — mīļais mister Pinč! Sakiet man patiesību! To taču izdarījāt jūs? Jums izcēlās ķilda, un jūs iesitāt viņam. Es jau tā domāju!

Tā bija pirmā reize visos šais gados, ko viņi bija pavadījuši zem viena jumta, kad Čeritija runāja ar viņu laipnu valodu. Toms stāvēja kā sasalis aiz brīnumiem.

—   Tā taču bija, vai ne? — viņa neatlaidās.

—   Mani izaicināja uz to, — Toms sacīja.

—   Tātad tiesa? — Čeritija izsaucās, acīm zibsnījot.

—   J-jā. Mēs saķildojāmies ceļa dēļ, — Toms stostījās. — Bet es negribēju iesist viņam tik stipri.

—   Tik stipri! — viņa atkārtoja, sažņaugdama roku dūrē un piecirzdama kāju Tomam par lielu pārsteigumu. — Nesakiet tā! Tas bija vīrišķīgi no jums. Es cienu jūs par to. Ja jums vēl kādreiz gadīsies saķildoties, netaupiet viņu ne par kādu mantu pasaulē, notrieciet viņu zemē un uzkāpiet viņam ar kāju virsū. Nevienam ne vārda! Mīļais mister Pinč, kopš šā vakara es esmu jūsu draugs. Es tagad uz visiem laikiem esmu jūsu draugs.

Viņa pievērsa Tomam pietvīkušo seju, kuras uzbudinājuma pilnie vaibsti apliecināja viņas vārdus, satvēra Toma labo roku, piespieda sev pie krūtīm un noskūpstīja. Šai kustībā nebija nekā personīga, nekā tāda, kas radītu neveiklību, jo pat Toms, kas nevarēja lepoties ar novērotāja spējām, saprata, ka Čeritija skūpstītu jebkura roku, lai tā būtu notraipīta ar dubļiem vai asinīm, ja vien šī roka būtu ielauzusi Džonasa Čezlvita galvaskausu.

Toms atgriezās savā istabā un apgulās, bažīgu domu mocīts. Ka Peksnifa ģimenē (viss viens, aiz kādiem iemesliem) varēja nolikt tik drausmīga šķelšanās, kas padarīja Čeritiju Peksnifu par Toma Pinča draugu, ka Džonass, kas tik neiedomājamā nekaunībā bija viņam uzbrucis, spēja parādīt augstsirdību, neatklājot viņu ķildas iemeslu, un ka Toms Pinčs varēja apvainot ar darbiem cilvēku, kurš saucās par Seta Peksnifa draugu, — tā bija viela tik dziļām un smagām pārdomām, ka Toms ilgi nevarēja aizdarīt acis. Augstsirdīgo Tomu tā nomāca paša neapvaldītā rīcība, ka, atcerēdamies visus agrākos gadījumus, kad viņš bija sagādājis misteram Peksnifam rūpes un raizes (gadījumus, kurus minētais džentlmenis bieži mēdza atgādināt), viņš sāka domāt, ka pats neizdibināmais liktenis padarījis viņu par dievinātā labdara ļauno ģēniju vai nelaimes garu. Galu galā Toms iemiga un sapņoja, ka pievīlis sava saimnieka uzticību un aizbēdzis ar Meriju Grehemu (šis sapnis sagādāja viņam atkal jaunus sirdēstus).

Jāatzīstas, ka tiklab sapnī, kā nomodā Tomu ļoti mocīja viņa jūtas pret šo jauno lēdiju. Jo biežāk viņš to redzēja, jo vairāk sāka jūsmot par jaunās meitenes skaistumu, prātu, par viņas piemīlīgo dabu, kas labvēlīgi ietekmēja pat sašķēlušos Peksnifa ģimeni un dažu dienu laikā nodibināja vismaz šķietamu saskaņu un saticību naidīgo māsu starpā. Kad viņa runāja, Toms klausījās, elpu aizturējis; kad viņa dziedāja, Toms sēdēja kā apburts. Viņa pieskārās ērģelēm baznīcā, un kopš šā gaišā mirkļa pat šis instruments, Toma laimīgāko brīžu vecais draugs, kas likās nepieejams nekādām pārmaiņām, sāka jaunu, dievības klātbūtnes apstarotu dzīvi.

Lai dievs svētī tavu pacietību, Tom! Tas, kas noskatījies, kā tu šovasar veselas trīs nedēļas caurām naktīm sēdi pie pagalam sagrabējušā klavichorda mazajā viesistabā, tas būs atklājis tavas sirds noslēpumu, bet vai tev pašam tas ir skaidrs? Tas, kas redzējis tavu pietvīkušo seju tais brīžos, kad tu pēc padarītā dienas darba sēdi, ieklausīdamies noskaņojušās stīgas plinkšķēšanā un beidzot panāc, ka tā atgūst savu īsto balsi un sāk skanēt tā, kā tai nolikts, tas saprastu, ka šis klavichords nav domāts ikdienišķām rokām, bet tādām, kas ar liegiem eņģeļa pirkstu skārieniem liek dziedāt tavas sirds slepenākajām stīgām! Un, ja draudzīgs skatiens, kaut vai tikpat vientiesīgs kā tavējais, mīļais Tom, būtu vērojis tevi tovakar, kad viņa pirmo reizi dziedāja, piesēdusies pie izlabotā klavichorda, dziedāja mazliet apspiestā, sēru, maiguma un cerību pilnā balsī un brīnījās par to pārmaiņu,

Kas notikusi ar instrumentu, kamēr tu, vientuļi sēdēdams pie vaļēja loga, līksmi klusēji ar gaviļu pilnu sirdi, — tas, protams, būtu pamanījis austam jūtas, kam labāk palikt nedzimušām!

Toma Pinča stāvokli nepadarīja vieglāku vai drošāku tas, ka ne viņš, ne Merija nebija ne ar vārdu pieminējuši jauno Martinu. Godīgi cenzdamies turēt savu solījumu, Toms pūlējās sagādāt Merijai visas iespējas šādai sarunai. Rītos un vakaros viņš bija baznīcā; viņš pastaigājās tur, kur Merijai patika staigāt — pa ciematu, pa dārzu, pa pļavām. Taču nē: Merija pastāvīgi izvairījās no viņa vai sastapās tikai citu klātbūtnē. Nevarētu sacīt, ka viņa Tomam neuzticētos vai ka viņš tai būtu nepatīkams, jo tūkstoš citiem nepamanāmu un tikai pašam Tomam uztveramu sīkumu rādīja, ka viņa pret Tomu izturas ar lielāku sirsnību nekā pret citiem un ir pati labsirdība. Vai būtu iespējams, ka viņa sarāvusi visas saites ar Martinu vai nekad nav jutusi pret viņu mīlestību, kā to iedomājies pats jauneklis? Toma vaigi svila sirdsapziņas pārmetumos, un viņš pasteidzās jo ātrāk aizdzīt šādas domas.

Tikmēr vecais Martins nāca un gāja, sekodams savai dīvainajai parašai, vai ari sēdēja kopā ar visiem, iegrimis domās un gandrīz ne vārda nebilzdams. Ar visu nerunību viņš tomēr nebija ne saīdzis, ne uzbāzīgs un neapgrūtināja citus; visvairāk viņam patika, kad pārējie viņu lika mierā un izklaidējās pēc savas gaumes. Būtu grūti pasacīt, par kuru no klātesošiem viņš interesējas un vai vispār interesējas par kādu. Ja viņu tieši neuzrunāja, viņš pats nelikās ne dzirdam, ne redzam, kas apkārtnē notiek.

Kādā dienā ņiprā Merrija, sēdēdama ar nodurtām acīm zem ēnaina koka kapsētā, kur viņa mēdza patverties, apnikusi ķircināt misteru Džonasu un pārbaudīt viņa pacietību ar dažādiem sīkiem dzēlieniem, pēkšņi pamanīja, ka starp viņu un sauli nogulstas jauna ēna. Pacēlusi acis un domādama ieraudzīt savu saderināto, viņa ne mazumu nobrīnījās, kad tā vietā stāvēja vecais Martins. Viņas pārsteigums vēl palielinājās, kad sirmgalvis nosēdās blakus viņai uz velēnām un iesāka sarunu:

—   Kad notiks jūsu kāzas?

—  Ak tu mīļais dievs, mister Čezlvit! Kā es to varu zināt? Ceru, ka ne tik drīz,

—  Jūs tā cerat? — sirmgalvis vaicāja.

Tas tika sacīts ļoti nopietni, bet Merrija uztvēra šos vārdus kā joku un sāka pilnā balsī smieties.

—   Pietiek nu! — sirmgalvis noteica neparasti maigi.

—   Jūs esat jauna, glīta un, kā man šķiet, labas dabas! Jūs esat vieglprātīga, un jums, -bez šaubām, patīk tādai būt, bet bez sirds jūs taču neesat.

—  Savu sirdi es neesmu visu atdevusi, to jūs man varat ticēt, — Merrija sacīja, šķelmīgi šūpodama galvu un plūkādama zāli.

—   Bet daļu tomēr esat atdevusi?

Viņa aizmeta noplūkto zāli un novērsās, bet neatbildēja.

Martins atkārtoja jautājumu.

—  Ak dievs, mister Čezlvit, ko lai es jums atbildu, nudien! Jūs patiešām esat savādnieks!

—   Ja tas ir savādi, ka es gribu zināt, vai jūs mīlat jauno cilvēku, kuru, cik noprotams, gatavojaties precēt, tad es patiešām esmu savādnieks, — Martins atbildēja,

—   jo es katrā ziņā gribu to zināt.

—  Viņš ir tāds ērms, jūs tak pats redzat, — Merrija uzmeta lūpiņas.

—  Tātad jūs viņu nemīlat? — vecais vīrs jautāja.

—  Vai tā jāsaprot jūsu vārdi?

—   Ak dārgais mister Čezlvit, es viņam simt reižu dienā atkārtoju, ka nevaru viņa ne acu galā ieredzēt. Jūs droši vien arī to esat dzirdējis.

—   Ļoti bieži, — Martins apliecināja.

—  Un tā tas arī ir, — Merrija izsaucās, — es viņu noteikti neciešu!

—  Un tomēr dziraties tapt par viņa sievu, — sirmgalvis piemetināja.

—  O jā, — Merrija atbildēja, — bet es taču teicu tam nejaukajam radījumam — jau toreiz teicu, kad viņš mani bildināja, dārgais mister Čezlvit, — ka precēšu viņu tikai tāpēc, lai spīdzinātu un mocītu visu mūžu.

Viņai bija aizdomas, ka vecais džentlmenis nav dic-

zin cik labvēlīgs pret misteru Džonasu, un viņa cerēja, ka nupat izteiktie vārdi sirmgalvi galīgi savaldzinās. Taču viņš uztvēra tos acīm redzot pavisam no citas puses, jo atjaunoja sarunu diezgan skarbā tonī.

—   Paskatieties visapkārt, — viņš sacīja, norādot uz kapu kopām, — un iegaumējiet, ka no tās stundas, kad jūs salaulās, līdz tai dienai, kad jūs noguldīs uz mūžīgo dusu šeit, jums nebūs neviena, kam sūdzēties par savu izvēlēto. Domājiet, runājiet un rīkojieties vismaz šai vienā gadījumā kā sapratīga būtne! Vai kāds liek jums tā darīt? Vai jums uzspiež šo laulību? Vai kāds jums ieteic viņu precēt, vai vilina ar šo iespēju? Es negribu jautāt, kas tas tāds, bet vai tā ir?

—   Nē, — Alerrija atbildēja, paraustot plecus. — Es nevaru teikt, ka mani spiestu.

—   Nevarat teikt? Nevarat?

—   Nē, — Alerrija atkārtoja. — Neviens nav man teicis ne vārda. Ja mani spiestu viņu precēt, es to nekad nedarītu.

—   Man stāstīts, ka viņu uzskatījuši par jūsu māsas pielūdzēju, — Martins sacīja.

—   Ak žēlīgais dievs! Dārgais mister Čezlvit, lai nu viņš ir īsts ķēms, taču viņu nevar darīt atbildīgu par citu personu iedomību. Un nabaga mīļā Čeritija ir tik iedomīga!

—   Tad tā bija viņas kļūda?

—   Ceru, ka tā tas bija, — Merrija atbildēja, — tikai tas nabaga bērns ir tik šausmīgi skaudīgs un greizsirdīgs, ka viņam neviens vairs nevar iztapt un, goda vārds, nav vērts to pat mēģināt.

—   Nespiež ar varu, nemēģina pierunāt vai iestāstīt, — Martins domīgi sacīja. — Un es redzu, ka tā ir patiesība. Atliek vēl viena iespēja. Varbūt jūs esat saderinājusies ar viņu vienkārši aiz vieglprātības, aiz gaisīguma? Varbūt tā vienkārši ir vieglprātīgas meitenes neapdomīga rīcība? Vai tā tas ir?

—   Dārgais mister Čezlvit, — Merrija klīrīgi pasmaidīja, — ja runā par vieglprātību, tad jāteic, ka galva man pavisam tukša. īsts gaisa balons, nudien! Jūs to pat iedomāties nevaratl

Martins mierīgi gaidīja, kamēr viņa beigs runāt, un tad jautāja uzsvērti, nesteigdamies un maigākā balsī, it kā mudinādams meiteni uzticēties:

—   Vai jums nav vēlēšanās jeb vai iekšējā balss, kad jums atliek laika padomāt, neiesaka jums atteikties no dotā vārda?

Merrija atkal uzmeta lūpiņas un nodūra acis, raustīja plecus un plūkāja zāli. Nē. To viņa nevarot sacīt. Viņai laikam gan neesot tādas vēlēšanās. Noteikti ne. Viņai «neesot nekas pretī».

—   Vai patiešām jums nekad nav ienācis prātā, — Martins jautāja, — ka jūsu laulības var sabojāt jums dzīvi, sarūgtināt jūs un padarīt dziļi nelaimīgu?

Merrija atkal lūkojās lejup; nu viņa rāva ārā zāli ar visām saknēm.

—   Dārgais mister Čezlvit, kas tie par šausmīgiem vārdiem! Zināms, ka es ķildošos ar viņu; es ķildotos ar ikvienu vīru. Manuprāt, precēti ļaudis vienmēr ķildojas. Nu, bet, lai sabojātu man dzīvi vai sarūgtinātu mani, — līdz tām briesmām, šķiet, mēs nenonāksim, ja vien vīrs negribēs sākt mani izrīkot, bet es pati domāju to darīt. Es jau tagad viņu izrīkoju, — Merrija izsaucās, purinādama galvu un skaļi smiedamās, — es to radījumu esmu padarījusi par īstu vergu.

—   Lai notiek tā! — Martins sacīja pieceldamies.

—   Lai notiek tā! Es gribēju uzzināt jūsu domas, mana mīļā, un jūs man tās atklājāt. Vēlu jums laimi! Laimi! — viņš atkārtoja, cieši lūkodamies Merrijā un norādīdams uz vārtiem, pa kuriem patlaban nāca iekšā Džonass. Un, negaidot, kamēr brāļadēls pienāks pie viņiem, sirmgalvis izgāja pa otriem vārtiem.

«Ak tu nešpetnais večuks!» nodomāja draiskā Merrija.

—   Vai tas nav īsts spoks — staigā apkārt pa kapsētu gaišā dienas laikā un biedē cilvēkus vai līdz nāvei! Nenāciet šurp, pūķi, es tūliņ bēgšu projām]

Pūķis bija misters Džonass. Viņš apsēdās zālē blakus Merrijai, nelikdamies dzirdot brīdinājumu, un nīgri vaicāja:

—   Par ko te runāja mans tēvocis?

—   Par jums, — Merrija atbildēja. — Viņš teic, ka jūs esot man daudz par sliktu.

—   Nu, kā tad! To jau mēs visi zinām. Varbūt viņš domā jums ko vērtīgu uzdāvināt? Vai viņš nekā tāda neminēja?

—   Ne uz to pusi! — Merrija noteica viskategoriskākā tonī.

—   Vecais sīkstulis, vairāk neka! — Džonass sacīja.

—   Nu?

—   Pūķi! — mis Mersija izsaucās, izgudrēm brīnīdamās. — Ko jūs darāt, pūķi?

—   Apkampju jūs, tas ir viss, — atbildēja no sliedēm izsistais Džonass. — Tas taču nav nekas ļauns, man liekas.

—   Gluži otrādi, jo man tas nepatīk, — māsīca aizrādīja. — Vai liksiet mani mierā beidzot? Man jau tāpat ir karsti!

Misters Džonass atvilka roku atpakaļ un brīdi raudzījās uz viņu drīzāk ar slepkavas nekā ar mīlētāja acīm. Taču pamazām grumbas viņa pierē izlīdzinājās, un viņš pārtrauca klusumu:

—   Klau, Mel!

—   Ko jūs gribat man sacīt, jūs rupjais radījum, jūs mežoni gatavais? — atsaucās viņa daiļā iecerētā.

—   Kad tas vienreiz notiks? Es taču nevaru visu mūžu te apkārt mētāties, un Peksnifs arī saka — tas nekas, ka tēvs nesen miris; mēs varam salaulāties tepat, pavisam klusiņām, un, tā kā esmu palicis viens, tad arī kaimiņi sapratīs, ka biju spiests vest jo drīzāk sievu mājās, īpaši vēl tādu, ko tēvs pats pazina. Tas vecais kaulu kambaris, tas mans tēvocis, mums sprunguļus pa kājām nemetīs, jo viņš vēl šorīt teica Peksnifam, ka neceļot iebildumus, ja jūs esot ar mieru. Kā tad nu paliek, Mel, — Džonass jautāja, no jauna iedrošinādamies viņu apskaut, — kad tas notiks?

—   Tas vairs nav izturams! — Merrija iesaucās.

—   Es gan to tīri labi izturu, — Džonass atbildēja.

—   Ko jūs sacītu par nākamo nedēļu?

—     Par nākamo nedēļu! Ja jūs būtu teicis — par nākamo gada ceturksni, tad es arī butu pabrīnījusies par jūsu nekaunību.

—   Es taču nerunāju par nākamo ga,da ceturksni, —atteica Džonass. — Es runāju par nākamo nedeļu.

—   Nu tad, pūķi, — mis Mersija sacīja, atstumdama » viņu un pieceldamās, — es saku ne! Tikai ne nākamajā nedēļā! Tas notiks tikai tad, kad man pašai iegribēsies, — un man varbūt vēl ilgi neiegribēsies — mēnešiem ilgi! Tā!

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz Mersiju tikpat drūmi, kā bija skatījies uz Tomu Pinču, bet savaldījās un neteica ne vārda.

—   Neviens pūķis ar plāksteri uz acs nevar man pavēlēt un izlemt manā vietā, — Merrija turpināja. — Tā!

Arī vēl tagad misters Džonass valdījās un nerunāja.

—   Nākamajā mēnesī, tas ir pats ātrākais; dienu es noteikšu rīt, bet, ja jums tā .nepatīk, tad tas nenotiks nekad, — Merrija sacīja, — un, ja jūs nemetīsiet pie malas tos niķus — staigāt man pa pēdām, tad tas ne savu mūžu nenotiks. Tā! Un, ja jūs neklausīsiet mani un nedarīsiet visu, ko jums likšu, tad tas nenotiks itin nepavisam. Tāpēc nestaigājiet man pakaļ! Tā, pūķi!

To teikusi, viņa ieslīdēja krūmos un pazuda.

—   Pag, pag, mana cienītā! — Džonass noteica, raugoties viņai pakaļ un graužot salmiņu, līdz tas pārvērtās miltos. — Gan jūs par to dabūsiet, kad būsiet pie vīra! Pašulaik vēl nekas, šā tā pacietīsim, to jūs an labi saprotat, bet tad es jums atmaksāšu ar procentu procentiem. Ir gan ellīga garlaicība tā sēdēt te vienam. Nekad neesmu varējis ciest tādas vecas, nolaistas kapsētas.

Tiklīdz viņš iegriezās alejā, mis Merrija, kas bija jau gabalā, nejauši atskatījās.

—   Ahā! — Džonass noteica ar drūmu smaidu un mājienu, kas nebija domāti viņai. — Izmantojiet laiku, kamēr tas nav pagājis! Ievāciet sienu, kamēr spīd saule! Rīkojieties pēc sava prāta, cienītā, kamēr tas vēl jūsu spēkos!

XXV NODAĻA, GANDRĪZ VAI PROFESIONĀLĀ, JO SNIEDZ LASĪTAJAM VĒRTĪGAS ZIŅAS, KA KOPJAMI SLIMNIEKI.

Misters Moulds atradās savā mājas svētnīcā. Viņš baudīja atpūtu ģimenes klēpī un nolūkojās uz visiem rāmā labvēlībā. Diena bija tveicīga, logs vaļā, tāpēc mistera Moulda kājas atdusējās uz sola pie loga, bet mugura balstījās pret aizvirtni. Mistera Moulda spīdošo pauri sedza lakats, lai pasargātu to no mušām. Istaba smaržoja pēc punša, un uz mazā galdiņa misteram Mouldam pa ķērienam atradās kauss ar šo ielīksminošo dzērienu, tik labi sajauktu, ka mistera Moulda acs, ieskatoties caurspīdīgajā, vēsajā dzīlē, sastapās ar otru aci, kas vērīgi lūkojās pār sulīgo citrona šķēlīti un mirdzēja kā zvaigzne.

Dziļi Sitijā, Cīpsaidas rajonā, atradās mistera Moulda apbedīšanas birojs. Viņa harēms, citiem vārdiem runājot, dzīvojamā istaba, kas skaitījās arī misis Mouldas viesistaba, bija sētas pusē, virs mazā kantorīša blakus darbnīcai, un tās logi raudzījās nelielā, ēnainā kapsētā. Šai dibenistabā patlaban sēdēja misters Moulds un bez bēdām lūkojās savā punšā un savos mājiniekos. Un, ja viņš uz mirkli atrāvās no šiem dzīves priekiem un pievērsās plašākiem apvāršņiem, lai pēc tam atgrieztos ar atjaunotu interesi, tad viņa valgais skatiens izlauzās kā saules stars caur idilisko aizkaru, ko veidoja turku pupas, vīdamās augšup gar aukliņām, un tad viņš ar meistara aci vēroja kapenes.

Viņa dzīvesbiedre un abas meitas sastādīja mistera Moulda sabiedrību. Ikviena mis Moulda bija mīksta kā irbīte, bet misis Moulda vēl mīkstāka par abām meitām kopā. Viņu apskaužamās proporcijas bija tik apaļīgas un tumīgas, ka varēja piederēt vienīgi eņģeļiem no apakšstāva darbnīcas, tikai pieaugušiem eņģeļiem un ar citām galviņām, kas labāk atbilst mirstīgām būtnēm. Viņu persikiem līdzīgie vaidziņi bija tukli un izspīlēti, it kā to īpašnieces nepārtraukti pūstu debesu bazūnēs. Nemiesīgie ķerubi darbnīcā, kas bija attēloti mūžīgi pūšam šos instrumentus, lai gan paši bija bez plaušām, jādomā, paļāvās tikai uz savu dzirdi.

Misters Moulds miji lūkojās uz misis Mouldu, kas sēdēja viņam cieši blakus un sniedza palīdzību punša dzeršanā, tāpat kā visās citās darīšanās. Arī abas zeraviem līdzīgās meitiņas viņš apveltīja ar labvēlīgiem skatieniem, un tās uzsmaidīja par atbildi. Misteram Mouldam bija tik daudz mantas un tik lieli bija viņa preču krājumi, ka pat šeit, ģimenes svētnīcā, atradās milzu skapis, kas glabāja savā sarkankoka klēpī līķautus, palagus un citus bēru piederumus. Lai gan abas mis Mouldas bija uzaugušas, tā sakot, šā skapja acu priekšā, tomēr tā ēna neaptumšoja viņu kautro bērnību un ziedošo jaunību. Kopš šūpuļa rotaļādamās aiz nāves un apbedīšanas kulisēm, abas mis Mouldas bija mācījušās izprast dzīvi. Sēru lente ap cepuri viņu uztverē bija vienīgi zināms daudzums jardu zīda vai krepa, līķauts — zināms daudzums audekla. Abas mis Mouldas spēja idealizēt aktiera apmetni, galmadāmas krinolinu vai pat parlamenta aktu, bet līķauti nevarēja viņas maldināt: viņas pašas tos dažkārt šuva.

Mistera Moulda apartamenti gandrīz nemaz nedzirdēja plato galveno ielu apdullinošos dārdus un atradās klusā stūrītī, kur pilsētas troksnis atplūda tikai kā miegaina dūkoņa, te klusāka, te skaļāka, te tikko sadzirdama, liekot vērīgam prātam nojaust sastrēgumu Čīpsaidā. Saule rotājās starp turku pupām, kapsēta, likās, meta misteram Mouldam ar acīm, sacīdama: «Mēs labi saprotamies,» — bet no darbnīcas, kur taisīja zārkus, atplūda patīkama, vienmērīga āmuru klikšķēšana, un šis paklusais, melodiskais ta-ta-ta veicināja snaudu un gremošanu.

—   Dūc tā kā bites, — misters Moulds sacīja, aizvērdams acis pilnīgā labsajūtā. — Pēc skaņas atgādina dzīvo dabu kaut kur lauku apvidū. Taisni kā dzenis kaļ.

—   Un vīksnu kal dzenis dobumaino, — piezīmēja misis Moulda, ielikdama pazīstamajā dziesmiņā to koku, kuru parasti lieto mistera Moulda profesijas darbinieki.

—   Ha, ha! — iesmējās misters Moulds. — Pavisam labi sacīts, mana dārgā. P.ūtu tīri patīkami vēl ko dzirdēt no jums, misis Moulda. Kaļ vīksnu dobumaino, ko? Ha, ha! Nudien, vairāk nekā labi. Svētdienas avīzēs dažureiz iespiež daudz sliktākus pantus, mana sirds.

Misis Moulda, izpelnījusies tādu atzinību, iedzēra vēl mazliet punša un pasniedza krūzi meitām, kas paklausīgi sekoja mātes piemēram.

—   Kaļ vīksnu dobumaino, ko? — atkārtoja misters Moulds, sašūpodams kājas sajūsmā par šo joku. — Bet dziesmā minēts skābardis. Vīksnu, jā? Pareizi. Goda vārds, neko labāku neesmu dzirdējis! — Joks bija viņu tā iepriecinājis, ka viņš nekādi nevarēja rimties un reižu divdesmit atkārtoja: — Tātad vīksnu, jā? Pareizi. Zināms, ka vīksnu. Ha, ha, ha! Vai zini, tas jāaizsūta kādam, lai iespiež, goda vārds. Kaut ko tik asprātīgu reti gadās dzirdēt. Vīksnu dobumaino, ko? Pareizi. Ļoti dobumainu. Ha, ha, ha!

Te kāds pieklauvēja pie durvīm.

—   Tas ir Tekers, — misis Moulda sacīja. — Viņu tūliņ var pazīt pēc aizdusas. Kas to varētu domāt, ka agrāk viņš bija pirmais joku plēsējs! Nāciet iekšā, Teker!

—   Lūdzu piedošanu, cienītā, — Tekers ierunājās, pabāzis galvu pa durvju spraugu. — Es domāju, ka saimnieks ir te.

—   Te jau viņš ari ir! — Moulds atsaucās.

—   Es jūs sākumā nemaz nepamanīju, — Tekers sacīja, pabāzis galvu dziļāk istabā. — Jūs taču nebūsiet ar mieru pieņemt pasūtījumu bez katafalka? Zārks ar diviem nesējiem, no nekrāsota koka, ar skārda plāksnīti.

—   Zināms, ka ne, — misters Moulds atbildēja, — pārāk trūcīgs izskats. Tur nav ko teikt.

—   Es jau ari teicu, ka par daudz neizskatīgi, — misters Tekers piezīmēja.

—   Lai iet pie kāda cita! Mums šāda stila darbs neatbilst, — misters Moulds sacīja. — Ir arī nekaunība uzbāzties. Kas tas tāds ir?

—   Tur jau ir tas āķis, saprotat, — Tekers vilcinādamies atbildēja. — Tas ir baznīcas sarga znots.

—   Baznīcas sarga znots? — atkārtoja misters Moulds. — JNfu, ko tur! Es uzņemšos, ja baznīcas sargs nāks aiz zārka ar trīsstūraino cepuri galvā, bet citādi nepagalam ne. Mēs varam pieņemt pasūtījumu, ja tas izskatīsies oficiāli. Ir tad vēl būs visai trūcīgs izskats. Tātad trīsstūrainā cepure, neaizmirstiet!

—   Pacentīšos, ser, — Tekers atbildēja. — Jā, misis Gempa ir apakšā un vēlas ar jums runāt.

—   Palūdziet misis Gempu uznākt augšā! — Moulds sacīja. — Nu, misis Gempa, kas jums jauns sakāms?

Misis Gempa jau stāvēja durvīs un kniksēja misis Mouldai. Tobrīd pār istabu pāršalca sevišķa labdabīga smarža, it kā feja, steidzoties mājup no vīna pagrabiņa, būtu, garām lidojot, nožagojusies.

Misis Gempa neatbildēja uz jautājumu, bet vēlreiz pakniksēja misis Mouldai, izbolīja acis un pacēla rokas pret debesīm, it kā pateikdamās dievam, ka redz šo lēdiju labā veselības stāvoklī. Misis Gempa bija ģērbusies pieklājīgi, taču bez jebkādas lepnības — tais pašās sēru drēbēs, ko valkāja toreiz, kad misters Peksnifs iepazinās ar viņu; tās bija vienīgi mazliet vairāk nobārstītas ar šņaucamo tabaku.

—   Ta i gan pasaulē laimes bērni, kam tie gadi skrien apaka], — misis Gempa iesāka, — un jūs a tāda i,, misis Moulda, jums laiks nekā nevar padarīt kauču vai pušu rautos, jauna jūs i un jauna paliks. Es tā vēl teic šais dienās misis Harisai, taisni aizpagājšās pirmdienas vakarā, ka tas mūs mūžs šai bēdu ielejā i viens vienīgs Piļģerima ērkšķu ceļš'1 , bet misis Harisa teic: «Gadi un raizes, misis Gempa, tie mums visiem uzspiež savas zīmes.» — «Tādus vārdus labāk nebrūķēt, misis Harisa,» es teic, «citādīgi mūs draudzība putēs pa to, ka tā tas nav. Misis Moulda — atzīšos, es ņēmos to pārdrošību minēt jūs vārdu (te misis Gempa atkal pakniksēja) — skaidra liecība, ka tā jūs paruna nekam neder, un nekad, misis Harisa, kamēt vie man sirds iekš krūtīm, nekāda piekāpšanās nebūs un es stāvēs un kritīs pa savu taisnību, lai neviens nemaz citādi nedomā.» — «Ta lūdzam atvainošanu, cienīgā,» misis Harisa teic, «esit tik laipna!

Ja pasaulē i kāds sievišķis, kas gatavs citiem krampjus piedzīt, lai tik izpatiktu saviem draugiem, ta tāds i viens vienīgs un to sauc Zara Gempa.»

Te nu viņai gribot negribot bija jāapstājas, lai ievilktu elpu. Izmantojot šo apstākli, jāpiezīmē, ka lēdiju ar uzvārdu Harisa ietina dziļš noslēpums; vismaz neviens no misis Gempas plašā paziņu pulka to nebija redzējis, neviena, dzīva dvēsele nezināja, kur tā mājo, lai gan misis (iempa, spriežot pēc viņas vārdiem, bieži sastapās ar to. Par šo jautājumu klīda daudz pretrunīgu baumu, tomēr pārsvarā bija uzskats, ka šī lēdija ir misis Gempas izdomāta (tāpat kā juristu izdomātie misteri Dovs un Rovs1 ), lai vestu ar viņu izfantazētas sarunas, kuras neatkarīgi no temata allaž noslēdzās ar misis Gempas augsto tikumu cildināšanu.

—   Un tāpatās ku patīkami, — misis Gempa turpināja, ar aizgrābtu smaidu pievērsdarnās abām meitām, — redzēt akai abas jaunās lēdijas; es takšu pazīst viņas kopš tā laika, ka viņām vēl pirmais zobiņš nebij parādījies, un cik reizas tiku noskatījsēs — šitie jaukie bērniņi!— kā viņas spēlēja bēres lejā darbnīcā: paņem dažkārt pasūtījumu grāmatu un nes to guldīt uz mūža dusu naudas skapī! Bet tas viss bijs un izbijs, mister Mould, — un, stingri ievērojot pašas nodibināto kārtību, viņa pagriezās uz šā džentlmeņa pusi, rotaļīgi šūpojot galvu, — bijs un izbijs, ser, vai tā nav?

—   Pārmaiņas, misis Gempa, pārmaiņas! — misters Moulds atbildēja.

—   Un vēl nāks pārmaiņas, lielas pārmaiņas, ser, iekams a mums kas mainīsies, — misis Gempa attrauca vēl rotaļīgāk. — Jaunām lēdijām a tik glītiem ģīmīšiem gan rāsies ko padomāt ij bez bēru padarīšanām, vai tā nav, ser?

—   To es gan lāgā nezinu, misis Gempa, — Moulds iesmiedamies atteica. — Mana dārgā, to misis Gempa labi pasacīja, vai ne?

—     Kā nu jūs nezin, ser, — turpināja misis Gempa, — un tāpatās to zin misis Moulda, jūs košais dzīves draugs, ser, un es a to zin, kauču gan es nebij svētīta a meitiņu, un, ka man a tāda būt bijse, mans Gemps būt nodzērs viņai pēdīgās kurpītes no kājiņām, kā viņš to izdarīja a mūs dārgo dēliņu, un pēcāk sūtīja to bērnu, lai pārdo šā koka kāju, visu, kā stāv, priekš skaliem, cik nu do, un lai pa to naudu pārnes šņabi, bet puika nav muļķis — nudie, a lielu prātu priekš saviem gadiem! — ņēmis visu nospēlējs vai izpircis nieru pīrāgos un atnāk mājā un smalki izliek visu a drošu dūšu, un ka vecākiem, teic, būs no tam kāds apmierinājums, ta, teic, varu iet noslīcināties. Nē, nē, to jūs pats zin, ser, — misis Gempa atgriezās pie iepriekšējā temata un noslaucīja acis šallē. — Avīzēs raksta ne tik pa dzimšanām un miršanām vie. Ko jūs teiks, mister Mould?

Misters Moulds pameta ar acīm misis Mouldai, ko bija uzsēdinājis uz ceļgala, un piezīmēja:

—   Tā jau ir. Daudz par ko vēl raksta, misis Gempa. Goda vārds, mana dārgā, to misis Gempa itin labi pateica!

—    Pa kāzām takšu tāpatās raksta, vai ne, ser? — misis Gempa runāja tālāk, pie kam abas meitas pietvīka un iespurcās. — Lai tas mīļais dies viņas sargā, viņas pašas to itin labi zin! Un jūs tāpatās to itin labi zinājāt viņu gados un misis Moulda arīdzan! Kā es skatos, ta jūs visi tagadiņ i vienāda vecuma. Un ka jums un misis Mouldai būs mazbērni, ser …

—   Ak, ko nu, ko nu, misis Gempa! — misters Moulds atvairījās. — Bet velnišķīgi labi pateikts, nudien! Vareni! — to viņš nočukstēja. — Sirsniņ, — to atkal skaļi, — es domāju, misis Gempa izdzers kādu glāzīti ruma. Piesēdiet, misis Gempa, piesēdiet!

Misis Gempa apsēdās uz krēsla tuvāk pie durvīm un, pacēlusi acis uz griestiem, izlikās pavisam vienaldzīga pret to, ka viņai lej rumu, un, kad viena no jaunajam lēdijām ielika viņai ruma glāzi rokā, misis Gempa attēloja vislielāko pārsteigumu.

—   Šito man gan reti trāpās darīt, misis Moulda, — viņa piezīmēja, — ja nu akurat ta, ka nejūtos lāgā un ka no manas puspintas portera sāk dedzināt pakrūtē. Misis Harisa bieži mēdz man sacīt: «Zara Gempa,» viņa Iric, «man patiesīgi pa jums jābrīnās!» — «Pa ko ta ta, misis Harisa,» es teic, «sauksit ta man tās lietas vārdā, lūdzama!» — «Ka runā taisnību, cienīgā,» misis Harisa teic, «ta jūs nu gan lika sarkt viņam pa visu ģīmi (lai tas džentlmenis paliek neminēts starp mums). Kamēt es nebij pazīstama a jums, es nepako neticēju, ka sievieša cilvēks var tā kopt slimos un nedēļnieces un dzert tik to mazu nieciņu, ko jūs brūķē.» — «Misis Harisa,» es teic, «kurš no mums zin, uz kam īsteni spējīgs, kamēt nav izprovejs; vai t' man pašai tas bij skaidrs, kamēt abi ar Gempu kopām savu nama būšanu? Bet tagadiņ,» es teic, «a puspintu portera man pietiek atliku likām, lai tik pienes to uz minūti un ne pa stipru. Vai pie slimiem vai nedēļniecēm, cienīgā, bet savu pienākumu es pilda aizvienām, tik es i trūcīgs sievišķis un pelnu savu iztiku sviedriem vaigā, pa to es a prasa, un io man nav kauns atzīties, lai porteri man pienes uz minūti un ne pa stipru.»

Tiešu sakaru starp šīm piezīmēm un glāzi ruma būtu grūti sameklēt, tāpēc ka misis Gempa, novēlējusi «visiem visu to labāko», izdzēra savu devu, vairāk nekā nepiebilzdama.

—   Kas tad jums īsti bija jauns sakāms, misis Gempa? — misters Moulds atkal atsāka, pēc tam kad viņa, noslaucījusi lūpas šallē, nolauza gabaliņu cepuma, ko acīm redzot nēsāja kabatā uzkodām — cerībā uz nejaušiem malciņiem. — Kā klājas misteram Čafijam?

—   Tur viss pa vecam, ser, ne viņam labāk, ne sliktāk. Man tā domāt, pareizi gan darīja tas džentlmenis, ka atrakstīja jums: «Lai misis Gempa kopj slimo, kamēt pābraukšu,» — to viņš labi darijs, visi tā vie saka. Bijs nu vairāk tādu džentlmeņu, ta mums nebūtu nekādas vaidzības pēc baznīcām.

—   Par ko jūs gribējāt runāt ar mani, misis Gempa? — Moulds jautāja, ķerdamies vērsim pie ragiem, jo aplinku ceļā neparedzēja neko izdabūt.

—   Pa tādu lietu, ser, — misis Gempa atbildēja, — un paldies jums, ka uzprasījāt! I viens džentlmenis, ser, viņš apmeties Holbornas «Vērsi» un tūlitās uz vietas saslimis, un nu guļ uz gultu. Dienas kopēja viņiem i, to atsūtījši no Bartolemjū un es viņu" itin labi pazīst, mister Mould, viņu sauc misis Priga, viens aplam kārtīgs sievišķis, tik viņa nakti aizņemta citur, un viņiem nu vaig kādu pa nakti, ta viņa teic (mēs a viņu turas pa draugam jau pie divdesmit gadu): «Ka jums vaig vienu prātīgu sievišķi, īstenu svētību priekš slima cilvēka, ta labāku pa misis Gempu jūs nedabūs. Lai kāds puika jož uz Kingsgeitstrītu,» viņa teic, «un ķer viņu ciet pa katru cenu, tāpēc ka misis Gempa,» viņa teic, «i tik vērts, cik pate sver, kauču maksājams vai zelta ginejās.» Tā nu mans saimnieks uzskrien pie manīm un teic: «Jums pašulaik tik viegls darbs, un tā vieta liekas ienesīga; pa ko nevar apvienot abas?» — «Nē, ser,» es teic, «bez mistera Moulda ziņas tas neiet, i nedomait pa to. Bet, ja jums akurat tāda vēlēšanās,» es teic, «ta es var aiziet pie mistera Moulda un parunāt a viņu.»

Te viņa pašķielēja uz sarunu biedru un apklusa.

—  Tātad nakts dežūra, jā? — sacīja misters Moulds, berzēdams zodu.

—   No astoņiem līdz astoņiem, ser, es jūs negrib mānīt,— misis Gempa atbildēja.

—  Un pēc tam uz mājām, jā? — misters Moulds turpināja iztauju.

—  Pēc tam pavisam brīva, ser, un varu kopt misteru Cafiju. Viņš jau rāmas dabas, ser, gulēt liekas ātri, un nakts — tā viņam visa paiet iekš vienu gulēšanu. Zināms, noliegt jau es negrib, — misis Gempa turpināja, — ka es i nabaga sievišķis un ka naudai priekš manīm liela nozīme, bet a to jums nav jārēķinās, mister Mould. Bagāts var jāt kauc vai a kamieli, takšu caur adatas aci viņš tik lēti vis netiks cauri. To es allažīn tur prātā, un tas i mans mierinājums iekš bēdām.

—   Nu, misis Gempa, — Moulds noteica, — manuprāt, nav nekādu sevišķu iemeslu, kālab jūs šādos apstākļos nevarētu godīgi piepelnīt kādu pensu. Runāt gan es par to nerunātu. Piemēram, misteram Čezlvitam es tu bez sevišķas vajadzības nestāstītu, vienīgi tad, ja viņš pārbraucis skaidri un gaiši noprasa.

—• Tie paši vārdi man a bij uz mēles, ser, — misis Gempa attrauca. — Un, ja nu tas džentlmenis nomirst, ta es cer, ka jūs neņems ļaunā, ser, ka es iedrīkstēs aizrādīt, ka es pazīst vienu otru, kam darīšanas ar apbērcšanu?

—   Zināms, ka ne, misis Gempa, — Moulds atbildēja visai pielaidīgi. — Pie reizes varat pieminēt izdevīgā brīdī, ka mēs visu nostrādājam glīti un varam izdabāt ikvienai gaumei, un galvenokārt cenšamies saudzēt pakaļpalicēju jūtas. Tikai nevajag to uzspiest, nevajag uzspiest! Tā starp citu, starp citu! Mana dārgā, tu varbūt varētu iedot misis Gempai dažus prospektus.

Misis Gempa paņēma tos un, juzdama, ka te pēc ruma vairs neož (pudele bija jau noglabāta bufetē), piecēlās un sāka atvadīties.

—   Visusirsnīgākos laba vēlējumus šai laimīgai ģimenei! — viņa sacīja. — A labvakar, misis Moulda! Mistera Moulda vietā man prāts būt pavisam greizs jūs dēļ, cienīgā, un, ka es būt jūs vietā, ta man sirds nepazītu miera mistera Moulda dēļ.

—   Ejiet nu ejiet! Ko jūs runājat, misis Gempa! —izsaucās visai iepriecinātais misters Moulds.

—   Un tās jaunās lēdijas, — misis Gempa pakniksēja, — lai dies svētī viņu daiļumu! Kā viņas pratušas izaugt tik lielas tik jauniem vecākiem, tas nu gan iet pāri pa manu saprašanu.

—   Nieki, nieki! Ko nu jūs, misis Gempa! — Moulds atvairījās. Taču viņš jutās tik glaimots, ka pat ieknieba misis Mouldai.

—   Es tev teikšu, mana dārgā, — viņš piemetināja, kad misis Gempa beidzot bija aizgājusi, — tā ir ļo-oti gudra sieviete. Viņai daudz vairāk prāta, nekā pienāktos viņas stāvoklī. Tā ir sieviete, kas visu redz un nomana taisni neparastā kārtā. Tādu sievieti, — secināja misters Moulds, apklādams atkal galvu ar zīda lakatiņu un iekārtodamies snaudienam, — taisni tā vien gribas apbedīt par velti un tik glīti, cik vien var!

Misis Moulda ar meitām pilnīgi pievienojās šim uzskatam, kamēr tā, par kuru šīs piezīmes tika izsacītas, bija jau paguvusi iziet uz ielas, kur svaigā gaisā viņai k)uva tik nelabi, ka viņa jutās spiesta brītiņu pastāvēt pavārtē, lai atžilbtu. Taču ar šo piesardzību bija maz līdzēts, jo misis Gempa soļoja tik nedroši, ka piesaistīja dažādu mīkstsirdīgu puiku uzmanību, kuri jo dziļi ieinteresējās par viņas likstu un savā neizmeklētajā valodā lūdza viņu nezaudēt dūšu, jo viņa esot «tikai mazuliet ārā no eņģēm».

Lai nu kas viņai kaitēja un lai kā saucās viņas slimība mediciniskā valodā, taču misis Gempa ļoti labi zināja ceļu uz mājām un, sasniegusi firmas «Entonijs Čezlvits un dēls» namu, nolikās atpūsties. Viņa atpūtās līdz pulksten septiņiem vakarā un, pierunājusi nabaga veco Čafiju likties gultā, devās uz savu jauno darba vietu. Taču vispirms viņa iegriezās savā dzīvoklī Kingsgeitstrītā, kur paņēma saini ar nakts laikam piemērotām drēbēm un segām, un tad gāja uz Holbornas «Vērsi», kur ieradās, pulkstenim sitot astoņi.

Pagalmā viņa apstājās, jo viesnīcnieks, viesnīcniece un vecākā istabene pulciņā stāvēja uz sliekšņa un nopietni runājās ar jaunu džentlmeni, kas šķitās nule pienācis vai dzīrās nule iet projām. Pirmie vārdi, kas iesitās misis Gempas ausīs, neapšaubāmi attiecās uz viņas kopjamo, un, tā kā ikvienai kārtīgai slimokopējai jāzina, cik vien iespējams, vairāk par pacientu, pie kura viņa grasās izmēģināt savu mākslu, tad misis Gempa sāka klausīties aiz tīrām pienākuma jūtām.

—  Tātad viņam nav labāk? — jautāja džentlmenis.

—  Sliktāk! — viesnīcnieks atbildēja.

—   Daudz sliktāk! — viesnīcniece papildināja.

—  Abet dikti slikti! — izsaucās istabene, kas stāvēja viņiem aiz muguras, izvalbījusi platas jo platas acis un grozīdama galvu.

—  Nabadziņš! — džentlmenis noteica. — Ļoti sāpīgi to dzirdēt. Diemžēl, es nepavisam nezinu, vai viņam ir kādi draugi vai tuvinieki un kur tie dzīvo; zinu vienīgi to, ka Londonā tādu nav.

Viesnīcnieks paskatījās uz viesnīcnieci, viesnīcniece paskatījās uz viesnīcnieku, bet istabene histēriski pie/unēja, ka «no visiem aplamiem norādījumiem, kādus vien dzirdējusi (un vai nu viesnīcā tādu mazums!), šis esot pats aplamākais».

Galvenais ir tas, redzat, — džentlmenis turpināja,

kā jau es jums vakar sacīju, kad jūs bijāt atsūtījuši pee manis, ka es maz ko zinu par viņu. Mēs mācījāmies vienā skolā, bet pēc tam es viņu esmu sastapis tikai divas reizes. Abos šajos gadījumos es biju iebraucis Londonā savā brīvlaikā (tikai uz kādu nedēļu no Viltširas), ļk4 c kam viņš man atkal pazuda no acīm. Vēstule ar manu uzvārdu un adresi, ko jūs atradāt uz viņa galda un kas jums palīdzēja mani sameklēt, ir, kā paši redzēsiet, mana atbilde uz viņa lūgumu apmeklēt viņu, kas i/.sūtīts tai pašā dienā, kad viņš šeit saslimis. Te ir viņa Vēstule, izlasiet, ja vēlaties.

Viesnīcnieks lasīja vēstuli, viesnīcniece lūkojās pār viņa plecu. Istabene, stāvēdama aiz viņiem, šo to salasīja, atlikušo piedomāja klāt un noticēja tam visam kā neapgāžamai patiesībai.

—  Jūs sakāt, ka bagažas viņam ļoti maz? — jaulaja džentlmenis, kas nebija neviens cits kā mūsu vecais draugs Džons Vestloks.

—    Viens vienīgs čemodāns, — viesnīcnieks sacīja, un tai pašā maz kas iekšā.

—   Bet pāris mārciņu taču makā būs?

—  Jā. Tas ir aizzīmogots un atrodas kasē. Es pierakstīju, cik tur iekšā; varat paskatīties, ja vēlaties.

—  Labi! — Džons noteica. — Ja ārsts saka, ka karsonim jāiet sava gaita tālāk un cits nekas nav darāms, kā vien jādod laikā dzert un slimnieks rūpīgi kopjams, tad, manuprāt, vairāk nav ko runāt, kamēr viņš pats varēs dot kādus paskaidrojumus. Vai jūs varētu ieteikt ko citu?

—   N-nē,— viesnīcnieks atbildēja,— izņemot tikai…

—   Izņemot tikai to, kas maksās, vai ne? — Džons jautāja.

—  Nuja, — viesnīcnieks stomījās, — tas jau būtu

jāzina.

—   Kā tad, ka būtu, — viesnīcniece apstiprināja.

—   Kalpotājus arī nevajadzētu piemirst, — istabene piemetināja smalkjūtīgā čukstā.

—   Tie ir dibināti aizrādījumi, un es tiem pilnīgi piekrītu, — Džons Vestloks sacīja. — Katrā gadījumā sākumam jums nauda ir, un es labprāt apņemos maksāt ārstam un kopējām.

—   Vai! — misis Gempa izsaucās. — Viens īstens džentlmenis!

Viņa izpauda savu sajūsmu tik skaļā vaidā, ka visi atskatījās. Misis Gempa turēja par nepieciešamu panākt uz priekšu ar savu saini uz rokas un iepazīstināt ar sevi klātesošos.

— Nakts kopēja no Kingsgeitstrītas, labi pazīstama dienas kopējai misis Prigai, dikti godīgam sievišķim. Kā iet šovakar mūs slimajam džentlmenim, nabadziņam? Ja viņam vēl nav labāk, ta tas jau bij gaidāms un uz to jābūt gataviem. Ku tie gadi jau, cienīgā, — un viņa pakniksēja viesnīcniecei, — ka mēs abas a misis Prigu kopj slimos pa kārtai: viena dienu, otra nakti. Mēs jau i sastrādājšās, un bieži vie mums gadās uzdabūt slimo uz kājām, ka citi tam atmetuši a roku. Atlīdzība mums zema, ser, — to misis Gempa domāja Džona ausīm, — it ipašīgi, ka apsver, cik gaužām grūts i mūs pienākums. Bijs tas viegls, ta maksāt a vaidzētu tīros sīkumus.

Uzskatīdama, ka viņas iestājlekcija ar to galā, misis Gempa pakniksēja visiem pa kārtai un izsacīja vēlēšanos, lai viņu aizvadītu uz oficiālo pienākumu pildīšanas vietu. Istabene veda viņu pa dažādiem gaiteņiem un ejām uz rnājas augšstāvu un. beidzot norādījusi uz vienīgajām durvīm galerijas galā, paziņoja, ka tur esot istaba, kurā atrodoties slimais. To izdarījusi, istabene aizsteidzās, cik ātri vien spēja.

Misis Gempa, aizelsusies un nokususi, nesdama savu lielo saini pa neskaitāmām kāpnēm, šķērsoja galeriju un pieklauvēja pie durvīm, kuras misis Priga tūliņ atvēra, jau saģērbusies un nepacietīga. Misis Priga bija no tās pašas sugas, vienīgi ne tik resna, toties balss viņai bija dobjāka, gluži kā vīrietim. Arī bārda viņai auga.

Sāku tīri domāt, ka jūs nemaz ij neatnāks! — ļlīisis Priga diezgan īgni sacīja.

—    Rītvakar es būs agrāk, — misis Gernpa nosolījās, — uz goda! Man takšu bij jāatvāc savas mantas. — Viņa jau sāka ar zīmēm aptaujāties, kā jūtas slimais un vai tas nevar noklausīties viņu sarunu (durvīm bija priekšā aizkars), bet misis Priga tūliņ izgaisināja vi mis neziņu.

—  O! — viņa skaļi noteica, — tas i rāms, nesajēdz tliu nekā. Var runāt, ko grib.

—  Vai jums nav kas sakāms, pirms aizeit, mana dārgā? — misis Gempa jautāja, ievilkusi saini iekšā un mīlīgi vērdamās darba biedrē.

—   Ietaisītais lasis i pavisam labs, — misis Priga sacīja. — To es var sevišķīgi ieteikt. Pa auksto vērša gaļu, pa to gan nekas labs nav sakāms — kūts smaka klāt. Dzeramie visi lietojami.

Misis Gempu šīs ziņas pilnīgi apmierināja.

—  Zāles un pārējais uz kumodes un uz plaukta virs kamina, — misis Priga ziņoja. — Beidzamo reizi viņš dzēra zāles septiņos. Atzveltnis paciets. Pievācat viņa ķiscnu!

Misis Gempa pateicās par norādījumiem un, laipni atvadījusies, paturēja durvis vaļā, kamēr misis Priga nozuda otrā galerijas galā. Tā izpildījusi viesmīlības pienākumu un laimīgi aizvadījusi darba biedri, misis Gempa aizvēra un aizslēdza durvis, paķēra saini, apmeta līkumu ap aizkaru un pārņēma savā īpašumā slimā istabu.

—   Diez cik smuki nav, takšu varēja būt vēl sliktāk, — viņa piezīmēja. — Laime, ka te i treliņi ugunsgrēka reizā un milzums jumtu un skursteņu, ku izlīst latikā.

No šīm piezīmēm noprotams, ka misis Gernpa lūkojās ārā pa logu. Iztīksminājusies par ainavu, viņa izmēģināja atzveltni un sašutumā izteicās, ka tas esot «cietāks par ķieģeli». Tad viņa iepazinās ar zāļu pudelēm, glāzēm, krūzēm un tasītēm un, kad bija apmierinājusi savu ziņkāri šai ziņā, tad atraisīja cepures saites un piesteberēja pie gultas apskatīt slimnieku.

Tas bija jauns cilvēks, melnīgsnējs, glīts, ar gariem, melniem matiem, kas likās vēl melnāki uz baltā palaga. Acis viņam bija pusviru, un viņš nepārtraukti valstīja galvu pa spilvenu no vienas puses uz otru, bet augums palika gandrīz pilnīgi nekustīgs. Viņš nerunāja ne vārda, tikai šad un tad viņam izlauzās izsauciens — te pikts, te gurds, te izbrīna pilns, tin viņa galva — ak grūtie pārbaudījumu brīži! — mētājās šurp turp pa spilvenu, nerimdamās ne uz mirkli.

Misis Gempa, pamielojusies ar šņaucienu tabakas, ilgi stāvēja un vēroja slimo, piešķiebusi galvu, kā pazinējs vēro apšaubāma labuma mākslas darbu. Pamazām viņas domas pievērsās kādai baismīgai viņas darba nozarei, un pieliekusies viņa piespieda slimā nemierīgās rokas tam pie sāniem, lai redzētu, kā tas izskatīsies kā mironis. Rokas viņai taisni niezēja — tā viņai gribējās piešķirt šim augumam pēdējo marmora tēla pozu.

—   Ak! — viņa sacīja, atkāpdamās patālāk, — kas tas būt pa jauku mironi!

Pēc tam viņa atraisīja saini, paņēma no kumodes šķiltavas un aizdedza sveci, ielēja ūdeni mazā katliņā, lai atspirdzinātos ar tēju nakts dežūras laikā; šais pašos cilvēkmīlestības diktētos nolūkos iekūra to, ko pati dēvēja par «mazu uguntiņu», un apklāja mazu tējas galdiņu, lai nekā vairs netrūktu labsajūtai. Kad visi šie priekšdarbi bija paveikti, pats pēdējais laiks bija domāt par vakariņām, tāpēc viņa piezvanīja un pasūtīja tās.

—   Es, mana dārgā, — misis Gempa vārgā balsī uzrunāja istabeni, — varbūtās varētu apēst mazu gabaliņu ietaisīta laša a smuki sagrieztām dillītēm un mazu drusciņu balto piparu. Maizi es ēd nule ceptu, mana mīļā, a tādu nieku svaiga sviesta un šķēlīti siera. Un, ka nu jums mājā gadītos kas tāds kā gorķis, tad esit tik laipna un atnesat man kādu, uz tiem es i trakoti kāra, un slimnieka istabā tos a pārlieku labi turēt. Un, ja jums te i Braitonas stiprais els, ta es tikai to dzer pa naktīm, mana sirds: dakteri teic. tas aizdzen miegu. Un, lai nu kā, mana mīļā, bet vairāk pa šiliņu jūs man nenes džina a karstu ūdeni, ka es jums zvanīs otrreiz: tā i mana allažīgā porcija, un vairāk man sirds neņem pretī!

Uzskaitījusi šīs mērenās prasības, misis Gempa pieii irti mija, ka pastāvēšot durvis, kamēr istabene atnākšot nr pasūtīto, lai nebūtu jātraucē slimais ar otrreizēju durvju vēršanu, tāpēc viņa piekodināja istabenei «šauties labi drīz apakaļ».

Tiklīdz atnesa paplāti ar vakariņām, ieskaitot arī «urķi, misis Gempa vislabākajā omā atsēdās ieturēt mielastu. Cik etiķa viņa izlietoja un kā strēba šo atspirdzini »šo šķidrumu no naža gala, tas nav nemaz aprakstāms.

Ak! — viņa nopūtās, iegrimusi domās pie karstā dzēriena porcijas šiliņa vērtībā. — Kāds prieks, ka paIrapās viens brītiņš šai bēdu ielejā, ka cilvēks var teikties apmierināts! Kāds prieks kopt slimu, uz gultas guļošu virguli, un, kamēt spēj nest citam kādu labumu, nedomāt pa sevi itin nemaz! Pa šito gorķi gan nekas labāks uevar būt! Tāds man nekad vēl nebij gadījies!

Tā viņa prātoja, kamēr glāze beidzot bija tukša; pēc tam viņa iedeva slimajam zāles ārkārtīgi vienkāršā veidā, proti, sažņaudza tam rīkli tā, ka viņš iegārdzās lin pavēra muti — tur viņam ielēja dzeramo.

— Tebe nu, būtu vai ķisens aizmirsies! — attapās misis Gempa un izvilka to slimniekam no pagalvja.

Tā, nu viņš man apkopts uz to labāko. Tagadiņ tik jāierīkojas kauc kā pašai.

Ar šādu nodomu viņa sabīdīja kopā divus atzveltņus un iekārtoja sev pagaidu guļvietu. Kad tā bija ierīkota tik ērta, cik nu apstākļi atļāva, misis Gempa izvilka no sava saiņa dzeltenu naktsmici neticamos apmēros un kāpostgalvas veidā; šo galvas segu viņa visai ilgi un rūpīgi pielāgoja, iepriekš atbrīvojusies no veselas rindas noplukušu, neīstu cirtu, kas izskatījās jau par daudz nevainīgas, lai varētu vēl kādu piekrāpt. No tā paša saiņa viņa izvilka naktsjaku, kurā tūliņ ietērpās. Beidzot no turienes tika izcelts naktssarga mētelis, kura piedurknes viņa sasēja sev ap kaklu, — likās, ka nu radušies divi cilvēki, bet no mugurpuses izskatījās, ka misis Gempu apskauj kāds senu laiku zaldāts.

Pēc šiem priekšdarbiem viņa iededza niedres sveci apgulās un aizmiga. Telpa kļuva rēgaina un krēslaina, pilna ar baigām ēnām. Tālais ielu troksnis pamazām norima, namā tapa kluss kā kapā; nakts mēmais klusums bija iezārkots pilsētas mūros.

Ak moku pilnās stundas! Ak cietēja dvēsele, kas klaiņo pagātnes krēslā un nav spējīga atrauties no bēdīgās tagadnes; dvēsele, kas nes savas raižu važas caur iztēlē atsaukto dziru un izpriecu izšķērdīgo krāšņumu, meklēdama kaut mirkli aizmirstības sen pamestajās bērnības rotaļu un vakardienas līksmes vietās, un visur sastop tikai baigus rēgus, kas modina šausmas. Ak moku pilnās stundas! Kas ir Kaina klejotāja gaitas, salīdzinot ar tām!

Un joprojām, ne mirkli nemitēdamās, kaistošā galva svaidījās no vienas puses uz otru. Joprojām laiku pa laikam caur šīm mokām izlauzās visai skaidri pagurums, niknums, ciešanas un izbrīns, bet nekad tas neizpaudās vārdos. Taču beidzot pusnakts svinīgajā stundā slimais sāka runāt, dažkārt bailēs gaidīdams atbildi, it kā neredzami ceļabiedri būtu sapulcējušies ap viņa gultu un viņš tiem te vaicātu, te atbildētu.

Misis Gempa pamodās un piecēlās sēdus savā guļvietā; uz sienas tūliņ atveidojās milzīga naktssarga ēna, kurš cīnās ar savu gūstekni.

—   Kas i! Pievaldi mēli! — viņa skarbi uzbrēca.

—   Nav nekāda trokšņa taisīšana!

Slimnieka seja nepārmainījās, galva joprojām svaidījās, un nesakarīgā runa nemitējās.

—  Tā jau i, ka salds miegs ilgi nevelkas, — misis Gempa sacīja, izrāpdamās no krēsla un pikti skurinādamas. — Ku negants aukstums! Pats velis .šonakt vaļā palaists!

—  Nedzeriet tik daudz! — slimais iekliedzās. — Jūs pazudināsiet mūs visus. Vai neredzat, kā baseins plok? Nupat vēl šai vietā laistījās ūdens!

—   Laistījās ūdens, kā ta! — noteica misis Gempa.

—   Pa, man drīz vie laistīsies tasītē tēja. Vai nu rimsies reiz!

Slimnieks sāka skaļi smieties un smējās tik ilgi, katuri smiekli pārgāja žēlos vaidos. Pēkšņi aprāvies, viņš lllmiiļa nepastāvībā sāka aši skaitīt:

Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši…

—   Viens un divi — uzkod zivi, — atsaucās misis (iriupa, nometusies ceļos un kurdama uguni, — trīs un četri — noķer teteri… Ka es jūs neķer aiz cekulu pa to muldēšanu, jaunais cilvēk… Pieci, seši — pagrāb Ip'ša … Ka varētu pagrābt kādu pagalīti malkas, ta maus katliņš viens un divi uzvārītos.

Gaidot uz šīm vēlamajām sekām, viņa nosēdās tik ttivu kamina režģiem (kas bija visai augsti), ka atspieda ļ&gt;ret tiem degunu un kādu brīdi dzenāja snaudu, brauLulama ar degunu šurp turp pa režģu misiņa augšmalu, « iktal to varēja izdarīt, nemainot stāvokli. Pie tam viņa nepārtraukti komentēja slimā murgus.

—   Pavisam pieci simti divdesmit cilvēku, visi vienādi ģērbušies, ar vienādi sašķobītām sejām ienāca pa logu un izgāja pa durvīm! — slimais bažīgi sauca.

Skat, skat! Pieci simti divdesmit viens, pieci simti divdesmit divi, pieci simti divdesmit trīs! Vai jūs redzat?

—   Kas tur ko neredzēt, — misis Gempa atteica. — Visiem numuri kā ormaņu ratiem, vai ne?

—   Pieskarieties man! Lai es zinātu, ka esmu nomodā. Pieskarieties man!

—   Ka uzvārīsies katliņš, es jums dos pilienus, — misis Gempa nesatricināmi atbildēja, — un ta es jums pieskarsies. Un kā vēl, ja jūs nerims!

—   Pieci simti divdesmit astoņi, pieci simti divdesmit deviņi, pieci simti trīsdesmit… Skat, skat!

—   Kas ta nu i? — jautāja misis Gempa.

—   Iet pa četri rindā, katrs tur kaimiņu zem rokas un otram kaimiņam uzlicis roku uz pleca. Kas viņiem uz piedurknēm un uz karoga?

—   Zirnekļi, vai? — misis Gempa minēja.

—   Kreps! Melns" kreps! Mīļais dievs! Kāpēc viņi to pielikuši redzamā vietā?

—   Ku jūs redzejs, ka mellu krēpu liek neredzamā vietā? — misis Gempa atcirta. — Vai nu būs reiz miers?

Tikmēr uguns jau sāka izplatīt patīkamu siltumu, un misis Gempa apklusa; viņa aizvien gausāk braukāja ar degunu pa kamina režģi, kamēr iegrima dzijā snaudā. Viņu pamodināja pazīstams vārds, kas (tā viņai likās) noskanēja pār visu istabu:

—   Čezlvit!

Kliedziens bija tik skaidrs un skaļš, tik mokpilns un lūdzošs, ka misis Gempa šausmās pietrūkās kājās un metās pie durvīm. Viņai šķita, ka gaitenis saskrējis pilns ar cilvēkiem, kas atsteigušies pavēstīt, ka Čezlvitu namā ugunsgrēks. Bet gaitenis bija tukšs, nevienas dzīvas dvēseles. Viņa atvēra logu un palūkojās ārā. Tumši, drūmi, netīri un grūtsirdīgi namu jumti. Atgriezdamās atzveltnī, viņa pameta acis uz slimnieku. Tāds pats vien, tikai apklusis. Istaba bija sasilusi, tā ka misis Gempa nometa naktssarga mēteli un sāka apvēdināties ar lakatu.

—   Liekas, pat zāļu buteles notinkšķēja, — viņa sacīja. — Kas man tāds būt varejs rādīties sapnī? Citādi nebūs, kā tas nolāpītais Cafijs.

Minējums bija tuvu patiesībai. Šā vai tā, bet šņauciens tabakas un verdošā katliņa sīkšana pilnīgi nomierināja misis Gempas nervus, kas nebūt nebija vāji. Viņa uzlēja tēju, uzcepa maizi ar sviestu un piesēdās pie tējas galdiņa ar seju pret uguni.

Pēkšņi vēl drausmīgāk nekā miegā viņai iesitās ausīs spalgi brēcieni:

—   Čezlvit! Džonas! Nē!

Misis Gempai izkrita no rokām tasīte, ko viņa grasījās celt pie lūpām; viņa apsviedās tik strauji, ka tējas galdiņš palēcās. Kliedzieni nāca no gultas.

Kad misis Gempa otrreiz paskatījās ārā pa logu, bija jau liela diena un saule līksmi cēlās augšup. Apvārsnis kļuva aizvien gaišāks un ielas aizvien skaļākas; no tikko iekurtajām krāsnīm augsti kāpa dūmi vasaras gaisā, un drīz vien trokšņainā diena ritēja pilnā sparā.

Misis Priga ieradās noteiktā stundā, labi atpūtusies naktī pie cita pacienta. Tai pašā llikā Ieradās misters Vestloks, bet viņu nepielaida, jo slimība lipīga. Atnāca arī ārsts. Viņš nogrozīja galvu. Tas bija viss, ko viņš varēja darīt pašreizējos apstākļos, bet to viņš izdarīja visai iespaidīgi.

—   Kā pagāja nakts, kopēja?

• Nemierīgi, ser, — misis Gempa atbildēja.

—  Vai daudz runāja?

—   Pa vidām, ser.

—   Droši vien neko nopietnu?

—   Ak dies, ser, ku nu! Tīrās aplamības.

—  Nu, labi, — ārsts noteica. — Mūsu pienākums gādāt, lai slimais ir mierīgs, lai istaba izvēdināta, lai pilieni tiek iedoti noteiktā laikā un lai slimnieks tiek rūpīgi kopts. Tas ir viss.

—  Un, kamēt mēs a misis Prigu uzmanām viņu, jūs var būt bez bēdu, ser, — misis Gempa pasteidzās apliecināt.

—  Nekā no jauna nav? — misis Priga vaicāja, kad abas kniksēdamas bija izvadījušas ārstu pa durvīm.

—   Itin nekā, mana dārgā, — misis Gempa atbildēja.

—  Viņš tik daudzina visādus vārdus līdz apnicībai; jums nav ko klausīties.

—   Prātā nenāk to darīt, — misis Priga noteica.

—  Man pietiek ko domāt bez viņa.

—  Šovakar es dzēsīs savu parādu, mana mīļā, — misis Gempa solījās, — es ieradīsies agrāk. Zināt ko, Betsij Priga, — viņa dziļi izjusti uzlika roku draudzenei uz pleca, — nomēģināt te a dieva palīgu kādu gorķil

XXVI NODAĻA. NEGAIDĪTA SASTAPŠANAS UN DAUDZSOLOSAS IZREDZES.

Likumi, kas nosaka ,simpātijās starp matiem un spalvām, kā arī miglā tītie pirmcēloņi, kas bieži vien liek bārddziņiem kļūt par putnu tirgotājiem, būtu vispusīgi izpētījami un apspriežami zinātnieku biedrībās, it sevišķi vēl tāpēc, ka šādai pētīšanai droši vien nebūs nekādu noteiktu rezultātu. Mums pietiks, ja zināsim, ka tas mākslinieks, kam bija piešķirts gods izīrēt misis Gempai sava nama otro stāvu, apvienoja savā personā bārddziņa un putnu pārdevēja profesiju un ka viņš nebija pirmais, kam šāda ideja ienākusi prātā, jo viņam bija vesels pulks konkurentu Londonas sānieliņās un priekšpilsētās.

Sā nama īpašnieka vārds bija Pols Svīdlpaips. Taču gandrīz visi viņa paziņas un kaimiņi bija iedēvējuši viņu par Polliju, un daudzi pat uzskatīja to par viņa kristīto vārdu.

Izņemot kāpnes un īrnieees privātos apartamentus, viss Pollija Svīdlpaipa nams bija viena vienīga liela putnu ligzda. Sacīkšu gaiļi mitinājās virtuvē; fazani šķieda bēniņos savu zeltaino spalvu spožumu; pundurvistas tupēja uz laktas pagrabā; pūcēm piederēja guļamistaba, bet bārddziņa veikalā čivināja un čiepstēja visādu sīko putnu pārstāvji. Patrepe bija nodota trušu rīcībā. Te dažāda lieluma un izskata krātiņos, kas darināti no preču kastēm, kumodes atvilktnēm un tējas lādēm, tie vairojās pasakainā ātrumā un pievienoja savu daļu tam sarežģītajam aromatam, kas pilnīgi objektivi, nerēķinoties ar personām, apsveica ikvienu degunu, kura īpašnieks nāca iekšā Svīdlpaipa visiem pieejamajā bārddziņa veikalā.

Tomēr par spīti visam iepriekš minētajam šai veikalā mēdza iegriezties daudzi degunu īpašnieki, it sevišķi svētrītos pirms dievkalpojuma. Pat arehibiskapi skujas vai, pareizāk sakot, tiek skūti svētdienās, bet bārdas nepārstāj augt pēc sestdienas nakts ari uz vienkāršu amatnieku zodiem, un, tā kā viņu ienākumi neatļauj līgt kambarsulaiņus uz gada ceturkšņiem, tad viņi līgst tos uz gabaldarbu un maksā tiem no reizes — ak apgrēcīgais varš! — ar apsmulētiem pensiem. Pollijs Svīdlpaips, nabaga grēcinieks, dzina jebkuru bārdu par vienu peniju un grieza matus par diviem pensiem no galvas, un, būdams vecpuisis, turklāt vēl ar ienākumiem no putnu pārdošanas, tika cauri tīri brangi.

Viņš bija sīks vīriņš vidējos gados, ar lipīgu, saltu labo roku, kurai pat putni un truši nevarēja atsist ziepju smaržu. Pollija dabā bija kaut kas no putna, ne jau ērgļa vai vanaga, bet zvirbuļa, kas rīko mājokli skursteņos un tiecas pēc cilvēku sabiedrības. Tomēr viņš nebija ķildīgs kā zvirbulis, bet miermīlīgs kā dūja. Arī viņa zvalstīgā gaita mazliet atgādināja balodi, tāpat diezgan vienmuļais valodas ritms, līdzīgs baložu dūdošanai. Pollijs bija ļoti ziņkārīgs un, kad viņš pievakarē stāvēja veikala durvīs un vēroja kaimiņus, galvu piešķiebis un šķelmīgi piemiedzis aci, tad izskatījās tā kā pēc kraukļa, lāču ļaunuma viņam nepiemita vairāk kā zīlītei. Par laimi visas šīs ornitoloģiskās īpašības nekur nesasniedza galējību, jo tās ierobežoja, mīkstināja, pārkausēja un neitralizēja bārddziņa profesija, tāpat kā viņa pliko, skūtas žagatas galvai līdzīgo pauri neitralizēja melna, cirtaina parūka ar šķirtni sānos, kas atsedza pieri tepat vai līdz pakausim, tā norādot uz taisni kolosālām prāta spējām.

Pollijs runāja vārgā, sīkā, smalkā balstiņā, kas ierosināja Kingsgeitstrītas jokupēterus apgalvot, ka viņam vajadzējis piedzimt par sievieti. Ari sirds viņam bija mīksta, jo, saņemot izdevīgu pasūtījumu piegādāt piecus sešus dučus zvirbuļu šaušanas sacīkstēm, viņš parasti cietēja balsī piezīmēja, cik tas esot dīvaini, ka zvirbuli radīti vienīgi šim nolūkam. Taču Pollijam nekad neienāca prātā, vai cilvēki nav radīti vienīgi zvirbuļu šaušanai.

Kā putnu tirgotājs Pollijs valkāja velvetona kamzoli, garas jo garas zilas zeķes, kurpes, spilgtas krāsas kaklautu un ļoti stāvu cilindru. Strādādams mierīgāko bārddziņa darbu, viņš parasti aplika ne visai spodru priekšautu, uzvilka flaneļa kamzoli un īsas korda bikses. Šai pašā tērpā, vienīgi aptinis priekšautu ap vidu par zīmi, ka veikals slēgts, vairākas nedēļas pēc iepriekšējā nodaļā aprakstītajiem nolikumiem viņš kādu vakaru aizdarīja durvis un apstājās uz lieveņa, gaidot, kamēr mazais, ieplīsušais zvaniņš iekšpusē rims skanēt. Kamēr tas nebija noticis, tikmēr, pēc mistera Svīdlpaipa uzskatiem, veikals vēl nebija tādā kārtībā, ka to varētu pamest.

—   Tāds niķupolis no zvaniņa, kādu var pameklēt, — Pollijs noteica. — Nu gan aprima.

To sacījis, viņš savija priekšautu vēl ciešāk ap viduci un steidzās pa ielu projām. Pagriezdamies uz Holbornu, viņš uzskrēja virsū jaunam džentlmenim livrejā. Zeņķis izrādījās varen ērcīgs, lai gan maza auguma, un tūliņ bruka Pollijam virsū, dažādos brašos izsaucienos izpauzdams savu nepatiku.

—   Ei tu lempi! — uzsauca jaunais džentlmenis. — Vai tu neredzi, kur ej, ko? Vai nemani, kur kājas liec, ko?

Priekš kā tev dievs acis devis, ko? Nu? Ko? Ek tu! Tad nu gan!

Pēdējos vārdus jaunais džentlmenis izrunāja tik skaļi un tik uzsvērti, it kā tanīs slēptos vislielākais apvainojums. Taču tūliņ pēc tam viņa dusmas pārgāja izbrīnā un viņš iesaucās jau daudz miermīlīgākā balsī:

—   Ko! Pollijs!

—  Tas taču nevar būt! — Pollijs atsaucās. — Vai patiešām tu tas esi?

—  Nē, tas neesmu es, — zeņķis atbildēja, — tas ir mans vecākais dēls. Viņš dara godu savam tētim, vai ne, Pollij? — Un, pateicis šo mazo, jauko joku, zēns sāka griezties ietves vidū kā vilciņš, lai labāk varētu parādīt sevi no visām pusēm, tā stipri traucēdams garāmgājējus, kas nebūt nebija tik jautrā omā kā viņš.

—  Tas ir kas neticams, — Pollijs sacīja. — Kā? Tu esi pametis savu veco vietu? Vai tiesa?

—  Kā tad citādi! — atbildēja viņa jaunais draugs, sabāzis rokas balto korda bikšu kabatās ūn svarīgi soļodams bārddzinim blakus. — Vai tu māki pazīt labus zābakus, Pollij? Paskaties uz manējiem!

—   Va-areni! — izsaucās misters Svīdlpaips.

—  Un vai tev ir kāda jēga par smalkām pogām? — zeņķis turpināja. — Ja nav, tad neskaties uz manējām, jo šīs lauvu galvas ir darinātas cilvēkiem ar gaumi, nevis šādiem tādiem iznireļiem.

—  Va-areni! — bārddzinis atkal, izsaucās, — Un svārki zaļi kā pļava, ar zelta tresēm! Un kokarde pie cepures!

—   Nu kā tad! — zeņķis atbildēja. — Kokarde, tā nu bijusi nebijusi: laime, ka negriežas riņķī, tad būtu kā ventilators Todžersas virtuves logā. Kas ir, vai «Gazette» 1 nav vēl iedrukājusi vecās lēdijas vārdu?

—  Nē, — bārddzinis atteica. — Vai tad viņa bankrotējusi?

—  Ja nav, tad drīz būs, — Beilijs nosacīja. — Bez manis viņai tā būšana izputēs. Nu, kā tev klājas?

Tīri labi, — Pollijs atbildēja. — Vai tu dzīvo šai pilsētas galā vai vienkārši nāci mani apciemot? Kādas lev darīšanas Holbornā?

Holbornā man nav nekādu darīšanu, — Beilijs noteica ar zināmu nepatiku. — Visas manas darīšanas tagad VestendāSaimnieks man gan pirmās šķiras! Kads viņam ģīmis, to nevar redzēt aiz vaigubārdas, un, Lida vaigubārda, — to nevar izšķirt aiz krāsas. Tas tik Ir īsts džentlmenis! Ko? Vai tu nevēlies kādreiz pavizināties? Nu, tā gan ir bailīga lieta. Tu jau paģībsi, kad Ieraudzīsi, kā es rikšiem laižu ap stūri.

Lai sniegtu kādu priekšstatu par šo efektīgo parādību, misters Beilijs attēloja aulekšojošu zirgu un tik augsti atmeta galvu, kāpdamies atmuguriski pret sūkni, ka viņam nokrita cepure.

—  Viņš taču ir tēvocis Skorpionam, — Beilijs turpināja, — un miesīgs brālis Kaprifolijam. Divas reizes iedrāzās trauku veikala logos, kopš viņu nopirkām, un pārdeva viņu tāpēc, ka nospēris savu saimnieci. Tas tik ir zirgs ko vērts! Vai ne?

—  Jā! Nu tu gan vairs negribēsi pirkt kaņepju putniņus, — Pollijs piezīmēja, sērīgi lūkodamies jaunajā draugā. — Nu tu vairs negribēsi pirkt kaņepju putniņus un kārt būrītī virs izlietnes, vai ne?

—   Skaidrs, ka nepirkšu, — Beilijs piekrita. — Kas tiesa, tas tiesa. Es tagad ielaižos darīšanās tikai ar pāviem, un tie paši priekš manis lēta prece. Nu, bet kā tev klājas?

—   Tīri labi, — Pollijs atbildēja. Viņš atbildēja atkal, jo Beilijs atkal jautāja, un Beilijs jautāja tāpēc, ka tas labi piederējās baltajām korda biksēm, plati ieplestajām kājām un apžilbinošajiem, garajiem zābakiem — sportistam un zirgu cienītājam šāds vaļīgs tonis bija pats piemērotākais.

—   Uz kurieni tu taisies iet, vecais? — misters Beilijs ievaicājās tai pašā lielīgajā laipnībā. Šai sarunā viņš bija pieredzējis vīrs, bet bārddzinis — tīrais bērns.

—   Es eju atvadīt savu īrnieci uz mājām, — Pols atbildēja.

—   Sievieti! — misters Beilijs izsaucās. — Deru uz divdesmit mārciņām, ka tur kas slēpjas!

Mazais bārddzinis pasteidzās izskaidrot, ka Šī sieviete neesot nedz jauna, nedz glīta, bet vienkārši slimokopēja, kas vairākas nedēļas vadījusi kāda džentlmeņa saimniecību un šovakar pametot savu vietu, jo viņu nomainīšot cita, likumīgāka saimniece, proti, džentlmeņa jaunā sieva.

—   Viņš nupat kā apprecējies un šovakar pārvedīs jaunlaulāto, — bārddzinis piebilda. — Tāpēc es iegriezīšos pēc savas īrnieces — mistera Čezlvita namā, tepat aiz pasta — un palīdzēšu viņai atnest somu uz mājām.

—   Pie Džonasa Čezlvita? — Beilijs iejautājās.

—   Jā, tā viņu sauc. Vai tu viņu pazīsti?

—   Nē jel! — misters Beilijs izsaucās. — Kā lai es viņu pazītu? Un viņa sievu tāpat. Kur nu! Viņi taču arī iepazinās ar manu starpniecību.

—   Ej nu? — Pols nobrīnījās.

—   Nāc nu! — misters Beilijs pameta viņam ar aci. — Viņa ir diezgan glīta, varu teikt. Bet viņas māsa daudz pārāka. Tā gan bija jautras dabas! Kā es tiku dzinis jokus ar viņu kādreiz vecos laikos!

Misters Beilijs runāja tā, it kā jau stāvētu ar vienu kāju kapā un viss minētais butu noticis pirms gadiem divdesmit vai trīsdesmit. Pazemīgo Polu Svīdlpaipu tā nomāca pāragri nobriedušā žeņķa pašapziņa, labvēļa izturēšanās, pat zābaki, kokarde un livreja, ka viņam migla aizklāja acis un viņš neredzēja vairs pazīstamo pusaudzi Beiliju no misis Todžersas pansijas, ar kuru draudzējās tepat jau gadu, pārdodot tam šad tad pa dziedātāju putnam par diviem pensiem gabalā, bet visu Londonas grumu1 iemiesotu ideālu, visu šālaika zirgu staļļu augstās gudrības likumu krājumu, zināmu labāko aprindu dzīves veida un daudzpusīgas pieredzes ekstraktu. Un, patiešām, lai gan misis Todžersas pansijas miglainajā atmosfērā mistera Beilija talanti mirdzēja pietiekami spoži, tad šobrīd tie aizēnoja laiku un telpu, noveda skatītājus līdz prāta aptumšošanai un sadragāja viņu ticību dabas likumiem. Šis pusaudzis soļoja pa dabā pastāvošajiem un taustāmajiem Holbornas bruģa oļiem, mirkšķināja acis, domāja, rīkojās un runāja kā galīgi Vecs vīrs. Viņa būtība bija veca, tikai āriene jauna. Viņš biļa mīklains radījums, sfinksa jājamās biksēs un zābakos" . Bārddzinim nebija citas izejas kā vai nu pašam nirst savu prātu krūmos, vai ņemt Beiliju par pilnu; viņš gudri izvēlējās pēdējo.

Misters Beilijs bija tik laipns, ka pavadīja viņu visu ceļu, kavējot viņam laiku ar vieglu sarunu par dažādiem sporta jautājumiem, galvenokārt par to, kādas vērtīgas īpašības piemīt zirgiem ar baltām kājām, salīdzinot ar pārējiem. Arī par zirgu astes fasonu misteram Beilijam bija pašam savas domas, kuras izsakot viņš lūdza savu draugu uz tām nepaļauties, jo tās, diemžēl, nesaskanot ar atzītu autoritatu spriedumiem. Viņš pacienāja misteru Svīdlpaipu ar glāzīti maisījuma, ko sajauca pēc mistera Beilija norādījumiem, un lika pie sirds, ka recepti esot sastādījis kāds Zokejkluba loceklis; un, tā kā viņi jau tuvojās savam galamērķim, tad misters Beilijs piezīmēja, ka vēlētos, lai viņu iepazīstina ar misis Gempu, jo viņam esot šovakar brīvs brīdis un tās saimnieki viņam jau sen pazīstami.

Pols pieklauvēja pie Džonasa čezlvita nama un, tiklīdz misis Gempa atvēra durvis, iepazīstināja šīs abas izcilās personības. Misis Gempas divpusīgā amata laimīgā īpašība bija tā, ka tas lika viņai interesēties par jaunību tāpat kā par vecumu. Viņa apsveica misteru Beiliju visai laipni.

—   Tas nu gan i dikti smuki, ka jūs pienāk — un vēl tik patīkams ciemiņš līdz, — viņa uzrunāja savu dzīvokļa saimnieku. — Takšu man vaidzēs jūs apgrūtināt un lūgt ienākt uz brītiņu iekšā, tāpēc ka jaunais pāris vēl nav rādījies mājās.

—   Nokavējušies, vai? — apvaicājās misters Svīdlpaips, kad viņus ievadīja virtuvē.

—   Jā, ser, a mīlestības spārniem vaidzē gan būt ātrāk klāt, — misis Gempa sacīja.

Misters Beilijs apjautājās, vai «Mīlestības spārni» kādreiz esot guvuši balvu sacīkstēs un vērts uz tiem derēt, bet, uzzinājis, ka tas nav zirga vārds, vienīgi dzejisks izteiciens, jutās stipri vīlies. Misis Gempu tā pārsteidza Beilija vaļīgais sarunu tonis un lielā pašapziņa, ka viņa jau grasījās čukstus apvaicāties Pollijam, vai jaunais paziņa ir puika vai pieaudzis cilvēks, kad Pollijs, kā paredzēdams šo nodomu, savlaicīgi novērsa viņas uzmanību.

—  Viņš pazīst misis Čezlvitu, — Pollijs skaļi ierunājās.

—  Vai t' i kas tāds, ko viņš nepazīst vai nezin? — misis Gempa atteica. — Tādam ne ūdens, ne uguns nekā vairs nevar darīt.

Misters Beilijs uztvēra to kā glaimu un piebilda, kārtodams kaklasaiti:

—  Tā būs gan.

—   Ka jūs pazīst misis Čezlvitu, ta pasakat, kā viņu sauc! — misis Gempa pieprasīja.

—   čeritija, — Beilijs atbildēja.

—   Nekā nebij! — misis Gempa izsaucās.

—   Nu, tad Čeritija, — Beilijs atteica. — Čeritija — tas tā īsuma labad, bet tas pats vien ir.

—  Abet nemaz nesākas a «Č», — misis Gempa aizrādīja, kratīdama galvu. — Sākas a «M».

—  Fī! — nosvilpās misters Beilijs, izsizdams veselu mākoni krīta putekļu no balsinātā biksē tērptā kreisā gurna. — Tātad viņš ņēmis noprecējis to jautro!

Tā kā šie vārdi skanēja visai mīklaini, tad misis Gempa lūdza paskaidrojumu, ko misters Beilijs tūdaļ sniedza, un viņa klausījās ar abām ausīm. Viņš patlaban bija stāsta vidū, kad riteņu rīboņa un divkāršs āmura sitiens pie ārdurvīm pavēstīja jaunā pāra ierašanos. Palūgusi pataupīt stāsta beigas uz to laiku, kad varēs doties mājup, misis Gempa paķēra sveci un izskrēja saņemt un apsveikt jauno namamāti.

—   Augstu laim' un prieku, — misis Gempa kniksēja, kad jaunais pāris nāca iekšā, — un tāpatās jums, ser! Jūs mīļā laulātā draudzene, nabadzīte, tā kā noguruse no ceļa, mister Čezlvit.

Viņa jau sen par to činkst, — misters Džonass fitniea. — Parādiet mums uguni, jā?

Site, šite, cienīgā, lūgtu! — misis Gempa sacīja, ejot viņiem pa priekšu uz augšstāvu. — Uzkopts jau te I. cik varēts, bet gan jūs pate daudz ko pārkārtos, ka padzīvos kādu laiciņu, mīlulīt. Bet nepavisam neizskatās, Ka viņa būt jautra, ne uz to pusi, — to misis Gempa piebilda klusībā.

Un, patiešām, jaunā sieva neizskatījās jautra. Nāve, l .i šo namu bija apmeklējusi pirms kāzām, šķita pametusi te savu ēnu. Gaiss bija smacīgs un saspiests, telpas tumšas, ik spraugu un kaktu pildīja dziļa krēsla. Pie Kamina kā baigs rēgs sēdēja vecais kantorists, blenzdams apdegušajās pagalēs. Viņš piecēlās un paskatījās uz Merriju.

—   Tad jūs vēl tepat, mister Caf, — Džonass nevērīgi sacīja, noslaucīdams putekļus ,no zābakiem, — vēl vienmēr starp dzīvajiem, ko?

—   Kā ta, kā ta, ka starp dzīvajiem, — uzķēra misis Gempa, — un, ka pa to lai misters Čafijs tencina vienīgi jūs, to es viņam i teicis nez cik reizas.

Misters Džonass bija sliktā omā, jo viņš atskatīdamies tikai strupi noteica:

—   Jūs vairs neesat mums vajadzīga, misis Gempa.

—   Tūlītās šo pašu brīd es ies prom, ser, — kopēja atbildēja, — ja jums vais nekas nav vaidzīgs, cienīgā. Bet varbūtās, — misis Gempa ar vissaldāko skatienu turpināja, rakņādamās pa savu kabatu, — varbūtās es var ko izdarīt jūs labā, manu putniņ?

—   Nē, — Merrija atsaucās gandrīz vai ar asarām, — ejiet vien projām, lūdzama!

Ar saldenu un slīpētu smaidiņu, ar vienu aci šķielēdama uz jauno sievu, ar otru uz nākotnes izredzēm, ar blēdīgu sejas izteiksmi, kuras radītājs varēja būt tiklab cilvēka gars, kā vīna gars un kura piemita vienīgi viņas profesijas un amata pārstāvjiem, misis Gempa atkal parakņājās pa kabatu un izviika vizitkarti ar to pašu saturu, kāds bija viņas izkārtnei.

—   Ta nu būsit tik labiņa, mana dārgā dūjiņ, mana mīļā, jaunā precētā dāmiņ, un noliksit to kauc ku savu acu priekšā, — misis Gempa aizrādīja klusā baisi.

—    Pulka dāmu mani pazīst, un tā te i mana karte. Uzvārds man vienkāršs, tāpatās kā mana daba. Es dzīvo tepat tuvumā un gan jau kādureiz ņemšos to pārdrošību ieskriet apvaicāties, kā jums iet, kā jūs labi jūtas, manu cālīt!

Un, vienā laidā mirkšķinot acis, kāsējot, mājot, smaidot un kniksējot, it kā vēlēdamās šādā veidā nodibināt zināmu slepenu saprašanos ar jaunlaulāto, misis Gernpa piesauca dieva svētību pār šo namu un, metot ar acim, krekšķinot, mājot ar galvu, viebjoties smaidā un kniksējot, atstāja istabu.

—  To es gan teiks un pie tam paliks, kauc mani met kā Dānijelu lauvām priekšā, — misis Gempa čukstēja, nonākusi lejā, — šobrīd nu gan neizskatās, ka viņa kādureiz būt bijse jautra!

—  Nekas, pagaidiet, kad viņa sāks smieties! — Beilijs atteica.

—   Labi! — misis Gempa nopūzdamās atsaucās.

—   Pagaidīsim vie, manu bērniņ!

Vairāk viņi nerunāja ne vārda, jo misis Gempa uzlika cepuri, misters Svīdlpaips paņēma viņas somu un misters Beilijs pavadīja viņus līdz Kingsgeitstrītai, ceļā pabeigdams stāstu par savu iepazīšanos ar misis Čezlvitu un tās māsu. Amizants piemērs, kas liecināja par šā pusaudža pāragro nobriedumu: viņš bija iedomājies, ka misis Gempa lolo maigas jūtas pret viņu, un savā nodabā smējās par šo veltīgo mīlestību.

Tiklīdz durvis lejā smagi aizcirtās, misis Čezlvita apsēdās un, pārlaizdama istabai skatienu, juta, ka viņai pārskrien dīvaini šermuļi. Istaba nebija neko pārvērtusies, taču izskatījās daudz drūmāka. Bet Merrija bija cerējusi, ka tā kļūs gaišāka viņas atbraukšanai par godu.

—  Kas ir, tev te nepatīk? — Džonass jautāja, vērodams viņas seju.

—  Diezin cik patīkami te nav, — Merrija atbildēja, mēģinādama saņemties.

—  Un drīz būs vēl nepatīkamāk, — Džonass sacīja, — ja tu nemetīsi savus niķus pie malas. Nav par lāgu paspējusi mājās pārbraukt, kad jau uzmet lūpu!

Princese, ko nedomā! Kad tu mani ķircināji, tad tev nemaz nebija tik garš deguns. Skuķis ir lejā. Pazvani, lai uznes vakariņas, kamēr es novilkšu zābakusl

Pavadījusi viņu ar skatienu, Merrija piecēlās, lai izpildilu pavēli, bet vecais Cafijs lēnām uzlika roku viņai uz pleca.

Jūs taču neesat precējusies ar viņu? — Čafijs uz.lajīgi jautāja. — Neesat?

—  Esmu. Pirms mēneša apprecējos. Ak dievs, kas noticis?

Viņš atbildēja, ka nekas neesot noticis, un novērsās. Bet, kad Merrija bailēs un izbrīnā pagriezās uz viņa pusi, tad ieraudzīja viņu paceļam rokas pār galvu un Izdzirdēja vārdus:

—   Vai! Posts, posts, posts šim nelaimīgajam namam!

Tā apsveica viņas ierašanos šai mājā.

XXVII NODAĻA MĀCA, KĀ VECI DRAUGI VAR PARĀDĪTIES NE VIEN CITĀ IZSKATĀ, BET ARĪ MASKĀ UN KA CILVĒKIEM PATĪK ĶERT CITUS UZ ĀĶA, PIE KAM DAŽKĀRT VIŅI UZĶERAS PAŠI.

Misters Beitijs-jaunākais, jo šis sporta cienītājs, bijušais misis Todžersas pansijas izsūtāmais zēns, nu bija galīgi pieņēmis šo vārdu, nemaz neapgrūtinādams sevi ar pūlēm panākt no likumdošanas iestādēm atļauju privātā billa1 veidā, kas nezin kāpēc ir pats dārgākais no visiem billiem, — misters Beilijs-jaunākais, izaudzis tieši tik liels, lai viņu varētu pamanīt ziņkāra acs, laiski vēroja publiku pāri ekipāžās segai, gausi braukādams pusdienlaikā šurp turp pa Pelmelu un gaidīdams savu saimnieku. Zirgs no aristokrātiskās ģimenes — Skorpiona tēvocis un Kaprifolija brālis — rādīja, ka ir savu augsto radu cienīgs, un grauza laužņus tā, ka visas

»Privāts b i 1 l s (private biti) — privātpersonās vajadzībām izdots likums Anglijā. (Tulk.

krūtis bija vienās putās, un slējās pakaļkājās, kā to mēdz darīt heraldiskie zirgi; ar sudrabu apkaltās lakādas iejūglietas dzirkstīja saulē, gājēji tīksminājās, bet misters Beilijs lūkojās labvēlīgi un nesatricināmi. Likās, viņš saka: «Rati, labie ļaudis, vienkārši rati! Vai nu tik vien mēs varētu parādīt, ja gribētu!» — un pabrauca garām, izstiepis strupās, zaļi tērptās rociņas pār segu, kas likās piepogāta viņam pie padusēm.

Misters Beilijs bija ļoti labās domās par Kaprifolija brāli un augsti vērtēja tā spējas, tikai nekad neatklāja tam, ko domāja. Gluži otrādi, viņam bija paradums uzrunāt šo dzīvnieku visai nicīgi, ja ne taisni aizvainojoši, piemēram: «Atkal ar saviem stiķiem?», «Kas nu tev prātā?», «Kur nu vilksies?», «Nekas neiznāks, puis!» — vai mētāties ar līdzīgām saraustītām piezīmēm. Tā kā tās parasti pavadīja grožu parāviens vai pātagas plīkškis, tad starp zirgu un braucēju nereti izvērtās spēkošanās sacīkste — kurš kuru uzveiks, kas nereti beidzās trauku veikalos vai citās nepiemērotās vietās, kā misters Beilijs jau bija licis manīt savam draugam Pollijam Svīdlpaipam.

Šoreiz misters Beilijs, būdams sliktā omā, sevišķi nesaudzīgi izturējās pret savu lolojumu, tāpēc ugunīgajam dzīvniekam nācās lielāko tiesu staigāt uz pakaļkājām un nostāties tādās pozicijās pret kabrioletu, ka garāmgājēji acis vien bolīja. Misteru Beiliju tas gan nemulsināja, un viņš netraucēts bēra savu joku krusu pār katru, kas šķērsoja ceļu, — piemēram, uzsauca zaļoksnējam puisim, kas uz mirkli pagadījās ielas vidū ar ogļu kravu: — Ei mazulīt, kas tev uzticējis tādu vezumu? — apvaicājās vecāka gadagājuma lēdijām, kas dzīrās iet pāri ielai un bailēs pasitās atpakaļ: — Vai jums nebūtu pienācis laiks iegriezties darba namā un izņemt atļauju bērēm? — ar laipniem vārdiem vilināja puikas pieķerties kabrioletam aizmugurē un tūdaļ trieca tos nost, šad tad pārtraukdams šos humoristiskos trikus ar mežonīgiem aulekšiem ap Sent-Džeimsa skvēru, pēc kam viņš iebrauca Pelmelā no otra gala tik rāmi, it kā visu laiku būtu vilcies soļiem vien.

Kad visi šie vingrinājumi tika atkārtoti vairākas rei-; un ābolu kiosks ielas stūrī, tikai pateicoties brīnumam, izbēdzis no katastrofas, sāka jau šķisties neieņemams cietoksnis, misteru Beiliju pasauca pa kāda Pelinelas nama durvīm, un viņš, paklausīdams aicinājumam, strauji apcirta zirgu, pieturēja un izlēca. Taču viņam nācās vēl labu brītiņu turēt zirgu aiz iemauktiem un velties gar zemi ik reizi, līdzko Kaprifolija brālis pasita galvu uz augšu vai noraustīja nāsis, iekams ekipāžā iesēdās divi braucēji un viens no tiem paķēra grožus un laida zirgu rikšiem. Misteram Beilijam vajadzēja noskriet dažus simtus jardu, līdz viņš patapa uzspert strupo kājeli uz dzelzs kāpšļa un beidzot varēja nostādīt savus zābakus uz pakāpītes aizmugurē. Nu uz viņu patiešām bija vērts paskatīties: te viņš stāvēja uz vienas, te uz otras kājas, te lūkojās ekipažai gar vienu, te gar otru pusi vai pūlējās paskatīties tai pāri, kad tā šāvās kā bulta starp ratiem un kabrioletiem, — īsts Ņumarketas žokejs no galvas līdz kājām.

Mistera Beilija saimnieka āriene pilnīgi atbilda aprakstam, ko sajūsminātais jauneklis bija sniedzis pārsteigtajam Pollijam. Viņam bija milzums piķa melnu sprogu uz galvas, uz vaigiem, uz zoda, uz augšlūpas. Uzvalks, no vislabākā auduma un šūts pēc visjaunākās modes, piekļāvās viņam kā uzliets. Vesti rotāja puķes — zelts ar zilu un zaļš ar koši sarkanu; uz krūtīm laistījās dārgas ķēdes ar brelokiem; pirksti, kuros bija samaukti gredzeni ar briljantiem, kustējās tik laiski kā vasaras mušas, nule izvilktas no medus poda. Dienas gaisma atspoguļojās viņa spožajā cilindrā un zābakos kā spogulī. Un tomēr, kaut viņa vārds bija mainījies, kaut bija mainījusies āriene, — tas bija Tigs. Apgriezts uz otru pusi un nostādīts uz galvas, kā tas dažu labu reizi gadās ar lieliem gariem, viņš vairs nebija Montegjū Tigs, bet Tigs Montegjū, taču tas bija un palika Tigs, tas pats dēmoniskais, galantais, militāri staltais Tigs. Misiņš bija nospodrināts, nolakots, izlocīts citā veidā, taču tas bija un palika misiņš — īstais materials, no kā veido Tigus.

Viņam blakus sēdēja smaidīgs džentlmenis, pieticīgāk ģērbies, pēc izskata veikalnieks, kuru Tigs uzrunāja par Devidu. Vai patiešām tas pats Devids no —…kā lai pieklājīgāk izsakās? — no «zelta bumbu» triumvirata? Vai patiešām Devids, aizdevu kases ķīlu novērtētājs? Jā, tas pats!

—   Tā kā akciju sabiedrība jau nodibināta, — misters Montegjū sacīja, — tad sekretaram alga noteikta astoņi simti mārciņu gadā, brīvs dzīvoklis, ogles un sveces. Protams, savas divdesmit piecas akcijas viņš arī saņem. Vai ar to pietiks?

Devids pasmīnēja, pamāja un nokāpējās, slēpdamies aiz mazā aizslēgtā portfeļa, ar tādu sejas izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka viņš pats ir tas sekretārs, par kuru nupat runāts.

—  Ja ar to pietiks, — Montcgjū turpināja, — tad es kā priekšsēdētājs šodien pat iesniegšu šo jautājumu apspriešanai.

Sekretārs atkal pasmaidīja un šoreiz pat iesmējās, šķelmīgi paberzēdams degunu ar portfeļa stūri:

—  Tā bija lieliska ideja, vai ne?

—  Kas bija lieliska ideja, Devid? — misters Montegjū apvaicājās.

—   Anglu-bengaļu kase, — sekretārs iespurcās.

—  Angļu-bengaju bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrība ir patiešām lieliska iestāde, Devid, — Montegjū sacīja.

—  Lieliska gan, — sekretaram atkal paspruka smiekli, — tikai vienā ziņā.

—  Pašā svarīgākajā un pašā galvenajā, Devid, — priekšsēdētājs aizrādīja.

—  Bet kāds būs pamatkapitals saskaņā ar nākošo prospektu? — vaicāja sekretārs, kam no jauna uzbruka smieklu lēkme.

—  Skaitlis divi ar tik daudz nullēm, cik burtlicis var novietot vienā rindiņā, — viņa draugs atbildēja. — Ha, ba, ha!

Nu smējās abi, pie tam sekretārs tik nevaldāmi, ka, spārdīdamies ar kājām, norāva ekipāžās segu un tik tikko neietrieca Kaprifolija brāli austeru pagrabiņā, nemaz nerunājot par misteru Beiliju, kas, saņēmis negaidītu grūdienu, veselu minūti šūpojās gaisā kā jauneklīgs Slavas tēls, turēdamies ar roku siksnā.

—   Esat gan jūs vērtīgs zellis! — Devids apbrīnā nosacīja, kad mazais satraukums bija rimies.

—   Sakiet — ģēnijs, Devid, ģēnijs!

—   Nudien, jūs esat ģēnijs, goda vārds, — Devids piekrita. — Es vienmēr esmu zinājis, ka mēle jums i ;lā vietā, bet man gan prātā nav nācis, ka jums ir ladas spējas. Un kā lai es būtu to zinājis?

—   Es augu reizē ar apstākļiem, Devid. Tā ir ģeniālā īpašība pati par sevi, — Tigs sacīja. — Ja jūs man šobrīd paspēlētu derībās simt mārciņu un samaksātu tās (kas ir pilnīgi neiespējami), arī tad es izrādītos šā stāvokļa cienīgs.

Taisnības labad jāpiezīmē, ka Tigs patiešām auga reizē ar apstākļiem: piesavinādamies svešu naudu plašākos apmēros, viņš arī pats bija kļuvis par svarīgāku personu.

—   Ha, lia, ha! — smējās sekretārs, pieaugošā sirsnībā uzlikdams roku priekšsēdētājam uz pleca. — Kad es paskatos uz jums un iedomājos par jūsu īpašumiem Bengālijā … Ha, ha, ha!

Šī nepabeigtā doma šķita tikpat smieklīga ari misteram Tigam, un viņš izjusti pievienojās drauga smiekliem.

—   Ka tie, — Devids turpināja, — ka jūsu īpašumi Bengālijā spēj apmierināt visas pret sabiedrību celtās prasības! Kad es paskatos uz jums un iedomājos to, tad man uznāk tādi smiekli, ka jūs varat mani ar knipi pasist gar zemi. Goda vārds!

—   Velnišķīgi skaisti īpašumi, — atbildēja Tigs Montegjū, — kas var apmierināt jebkuras prasības. Viens pats tīģeru rezervāts ir vesela kapitala vērts, Devid.

Devids varēja atsaukties tikai ar vārdiem: — Nu, vai jūs neesat varens zellis! — starp smieklu lēkmēm un labu laiku nebija spējīgs neko citu izteikt, vienīgi smējās, turēdams sānus un slaucīdams asaras.

—   Tātad ideja ir lieliska? — Tigs atsāka ar sava ceļabiedra pirmo piezīmi. — Kā lai tā nebūtu lieliska? Tā taču bija mana ideja.

—   Nē, nē, tā bija mana ideja! — Devids iesaucās. — Varat mani pakārt, bet savu nopelnu tiesu es negribu zaudēt. Vai es neteicu, ka esmu iekrājis dažas mārciņas …

—  Teicāt! Bet vai es neteicu, — Tigs pārtrauca, — ka man izdevies noplēst pāris mārciņu?

—  Teicāt gan, — Devids iekaisis attrauca, — bet tas jau nav galvenais. Kurš sacīja, ka mēs varētu iekārtot kantori, salikuši naudu kopā, un šmaukt publiku?

—  Bet kurš teica, — atcirta misters Tigs, — ka vajadzētu sākt ar plašu vērienu un tad varētu iekārtot kantori un šmaukt publiku arī bez naudas? Esiet sapratīgs, taisnīgs un rāms un pasakiet, kā ideja tā bija!

—  Nuja, — Devids bija spiests atzīties, — šai ziņā jūs mani pārspējāt. Bet es jau nemaz nemēģinu stāties jums blakus, es tikai gribu, lai šai pasākumā atzīst arī manus nopelnus.

—  Visi jūsu nopelni atzīti, cik vien jums to ir, — Tigs atbildēja. — Visu sabiedrībai nepieciešamo vienkāršāko darbu — aprēķini, grāmatas, apkārtraksti, sludinājumi, spalvas, tinte, papīrs, zīmoglaka un oblates — visu to jūs priekšzīmīgi nokārtojāt. Jūs esat pirmās šķiras palīgs, tur nav ko strīdēties. Bet tā darba daļa, Devid, kur vajadzīga poēzija, izdoma, fantazijas lidojums …

—   Ir pilnīgi jūsējā, — viņa draugs atteica, — tur nav vārdam vietas. Bet, ja var braukt tik lepnā ekipāžā, dzīvot tādā greznībā un tik plaši rīkoties, kā jūs to darāt, tad tā ir diezgan apskaužama daļa.

—  Bet vai mērķis sasniegts? Angļu-bengaļu akciju sabiedrība nodibināta? — Tigs noprasīja.

—  Jā, — Devids atbildēja.

—  Vai jūs būtu varējis to veikt viens pats? — Tigs neatlaidās.

—   Nē, — Devids atbildēja.

—  Ila, ha! — Tigs iesmējās. — Tad esiet apmierināts ar savu stāvokli un saviem ienākumiem, mans dārgais Devid, un svētījiet to dienu, kad mēs abi iepazi-

1 Oblates (wafers) — ar līmi noziestas sevišķa formātā papīra strēmelītes vēstuļu aizlīmēšanai. (Tulk.) linu lies pāri mūsu kopīgā tēvoča letei, jo tā arī jums ir laimes diena!

No šo abu cienījamo džentlmeņu sarunas varēja spriest, ka viņi darbojas diezgan plaša vēriena pasākumā un viņu saskare ar publiku notiek no neapdraudēsim pozicijām — kur viņi nekā nevar zaudēt, toties daudz gūt, — un tāpēc viņu darīšanas, dibinātas uz šo dižo principu, ir vislabākajā stāvoklī.

Angļu-bengaļu bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrība bija radusies šai pasaulē kādā jaukā dienā, nevis bērna autiņos tīta, bet jau kā pilnīgi nobriedusi firma, pilnā sparā slēgdama līgumus pa labi un pa kreisi, ar «filiāli» Vestendā, otrajā stāvā virs drēbnieka darbnīcas, un ar galveno kantori kādā no Sitijas jaunajām ielām, apjomīga nama otrajā stāvā, kuru rotāja spoguļstikli, skulptūras, stiepļu tīkli logu priekšā un ličloču uzraksts «Angļu-bengaļu a/s» uz katra tīkla. Tāpat no durvju palodas sauca lieli burti, ka te atrodas «Angļū-bengaļu bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrība», bet uz durvīm to pašu atkārtoja liela vara plāksne; tā allaž laistījās spodra kā nevainojama reputācijā, vezdama kārdināšanā pilsētu no rīta līdz vakaram svētdienās un pēc darba laika pārējās dienās un modinādama lielāku paļaušanos nekā Anglijas banka. Kantora iekšiene bija par jaunu apmesta, izkrāsota, iztapsēta, iekārtota, izklāta ar jauniem linoleja paklājiem, izmēbelēta ar jauniem krēsliem un galdiem, apgādāta jebkurā nozīmē no jauna ar pašiem solidākajiem un dārgākajiem priekšmetiem, kas (tāpat kā sabiedrība) bija paredzēti ilgiem gadiem. Veikalnieciskums! Paskatieties uz zaļajām kantora grāmatām ar sarkanām mugurām, kas atgādina saspiestas kroketa bumbas, uz adrešu kalendariem, rokasgrāmatām, žurnāliem, parastajiem kalendariem, vēstuļu kastēm, vēstuļu svariem, uz ugunsdzēsības spaiņu rindām, kuri gatavi apdzēst ikvienu ugunsgrēka dzirksteli un izglābt neaptveramās bagātības dažādos vērtspapīros, kas pieder sabiedrībai; paskatieties uz ugunsdrošajiem naudas skapjiem, uz pulksteni, uz kantora zīmogu — tik milzīgu apmēros, ka tas pats par sevi vien spēj garantēt visu, kas vajadzīgs! Solidums! Paskatieties uz masivajiem marmora blokiem, kas rotā kaminus, uz krāšņajām margām jumta korē! Reklāmā! Uz katras ogļu kastes lepojas uzraksts «Angļu-bengaļu bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrība». Tas atkārtojas ik uz soļa, tā ka acis sāk žilbt un galva reibt. Tas iespiests uz katra vēstuļu papīra, tas vijas kā lente ap zīmogu, laistās uz šveicara pogām un atkārtojas reižu divdesmit ikvienā apkārtrakstā un ziņojumā, kur kāds Devids Krimpls, eskvairs, lietu pārvaldnieks un sekretārs, atļaujas pievērst publikas uzmanību tām priekšrocībām, ko sniedz «Angļu-bengaļu bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrība», un pārliecinoši pierāda, ka ikkatrs, kas stājies saistībās ar šo firmu, saņems visu gadu kaut ko līdzīgu ziemsvētku dāvanām un nepārtraukti pieaugošas dividendes, pie kam šāds darījums sagādās risku vienīgi pašai sabiedrībai, kura savā nepārspējamajā devībā ir ar mieru palikt zaudētājas lomā. Un šis apstāklis, kā to aizrāda Devids Krimpls, eskvairs (un ļoti iespējams, ka visi viņam noticēs), ir vislabākā garantija, ko sabiedrības valde var sniegt par sabiedrības solidumu un stabilitati.

Pie reizes jāteic, ka šā džentlmeņa uzvārds sākumā bija Krimps, kas nozīmē vervētāju, bet, tā kā šāds uzvārds viegli pārprotams un varēja dot ieganstu nepareiziem secinājumiem, tad viņš pārmainīja to pret Krimplu.

Lai nevienam par spīti visiem šiem apgalvojumiem un apliecinājumiem nerastos aizdomas par Angļu-bengaļu bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrību, lai neviens neapšaubītu tīģerus, ekipāžu un paša Tiga Montegjū, eskvaira, personu (adrese Pelmela un Bengalija) vai kādu citu no iluzoriskā direktoru saraksta, tad sabiedrība turēja šveicaru — apbrīnojamu radījumu neaptverami plašā, sarkanā vestē un strupā, pelēkā livrejā, kurš iedvesa skeptiķiem vairāk pārliecības nekā visa iestāde kopā. Starp viņu un valdi nebija ne visma zākās tuvības, neviens nezināja, kur viņš iepriekš kalpojis, nekādi ieteikumi vai izziņas nebija ne sniegti, ne pieprasīti. Neviena puse ne par ko nejautāja. Šī noslēpumainā būtne, paļaudamās vienīgi uz savu iespaidīgo ārieni, bija ieradusies pieteikties uz šveicara posteni un tikusi pieņemta ar pašas iesniegtajiem noteikumiem. Alga bija augsta, bet šveicars neapšaubāmi zināja, ka nevienam nevar būt tik neaptveramas vestes, un saprata, ka šādai iestādei viņa pakalpojumi pilnīgi neatvietojami. Kad viņš atlaidās sēdeklī, kas viņam bija ierīkots kantora kaktā, un viņa spožais cilindrs karājās vadzī virs īpašnieka galvas, uzņēmuma respektabilitate tapa neapšaubāma. Tā vairojās ar katru sarkanās vestes kvadratcollu, sasniedzot kolosālus rezultātus kā pazīstamajā uzdevumā par zirga pakavu naglām. Bija gadījumi, kad cilvēki, iegriezušies apdrošināt dzīvību par tūkstoš mārciņām, paskatījās uz šveicaru un lūdza divkāršot sumu, pirms veidlapa vēl nav izpildīta. Taču viņš nebūt nebija milzis. Arī livreja viņam drīzāk bija šaura nekā plata. Visa burvība slēpās viņa vestē. Sabiedrības respektabilitate, solidums, īpašumi Bengālijā un citur, uzņemšanās apmierināt prasības jebkuras sumas apmēros — viss izpaudās šai vienā vienīgā apģērba gabalā.

Konkurenti centās aizvilināt viņu; pati Lombardstrīta [15] sūtīja viņam aicinājumus; bagātas akciju sabiedrības čukstēja: — Nāciet pie mums! — taču viņš joprojām palika uzticīgs Angļu-bengaļu akciju sabiedrībai. Grūti nāktos pateikt, vai viņš bija rūdīts blēdis vai pirmšķirīgs vientiesis, taču likās, ka viņš tic Angļu-bengaļu akciju sabiedrībai. Viņš izturējās svarīgi, iedomāto dienesta pienākumu apgrūtināts, un, lai gan viņam nebija it nekāda darba, tomēr lūkojās tik nopietni un dziļdomīgi, it kā viņu nomāktu neskaitāmie uzdevumi un raizes par bagātībām sabiedrības mantu kambaros.

Tiklīdz kabriolets pieripoja pie durvīm, šī amata persona iznāca uz ietves ar kailu galvu, skaļi saukdama: — Ceļu priekšsēdētājam, ceļu priekšsēdētājam, esiet tik laipni! — kas sagādāja lielu prieku dīkdieņiem, tā pievēršot viņu uzmanību Angļu-bengaļu akciju sabiedrībai. Misters Tigs graciozi izlēca no ekipāžās un lietu pārvaldnieka pavadībā (kurš tagad izturējās ļoti godbijīgi) devās augšup pa kāpnēm, bet šveicars steidzās pa priekšu, saukdams: — Esiet tik laipni, esiet tik laipni! Valdes priekšsēdētājs, džentl-meņi! — Tādā pašā kārtā, tikai vēl spalgāk brēkdams, viņš izvadīja priekšsēdētāju caur kantori, kur daži pazemīgi klienti vāca izziņas, un ieveda diženos apartamentos, dēvētos par «sēžu zāli», un tad šās svētnīcas durvis nekavējoties aizvērās, paslēpdamas vareno kapitalistu no pūļa acīm.

Apspriežu zālē bija turku paklājs, bufete, portrets, kas attēloja Tigu Montegjū, eskvairu, priekšsēdētāja lomā, visai iespaidīgs priekšsēdētāja krēsls ar ziloņkaula āmuriņu un zvaniņu; garš galds, uz kura noteiktās atstarpēs bija izvietotas dzēšpapīra un rakstāmpapīra loksnes, tintnīcas un tīras spalvas. Priekšsēdētājs ļoti svinīgi ieņēma savu vietu, sekretārs nosēdās pie viņa labās rokas, bet šveicars izslējies nostājās aizmugurē, ar savu vesti izveidojot siltās krāsās ieturētu fonu. Tā bija valde pilnā sastāvā, viss pārējais bija tikai mazs, amizants joks.

—   Bullamij! — ierunājās misters Tigs.

—   Ser? — atsaucās šveicars.

—   Nododiet medicinas padomniekam manus sveicienus un pasakiet, ka vēlos viņu redzēt!

Bullamijs atkāsējās un izskrēja kantorī, saukdams: —• Valdes priekšsēdētājs vēlas redzēt medicinas padomnieku! Esiet tik laipni, džentlmeņi! Esiet tik laipni! — Drīz vien viņš atgriezās ar vēlamo džentlmeni, un abas reizes, kad pavērās apspriežu zāles durvis, ielaizdamas un izlaizdamas šveicaru, vienkāršākie klienti slējās pirkstgalos un staipīja kaklus, cenzdamies iemest kaut aci šai noslēpumainajā telpā.

—   Džobling, mans dārgais draugs, — misters Tigs viņu uzrunāja, — kā jums klājas? Bullamij, pastāviet aiz durvīm! Krimpl, palieciet tepat! Džobling, mans mīļais, kāds man prieks jūs redzēt!

—   Bet kā klājas jums, mister Montegjū? — apvaicājās medicinas padomnieks, ar baudu atlaizdamies atzveltnī (apspriežu zālē bija tikai atzveltņi) un izvilkdams glītu zelta tabakdozi no melnās atlasa vestes kabatas. — Kā ar jūsu veselību? Darīšanas mazliet nogurdinājušas, ko? Ja tā, tad vajag atpūsties. Vīns maz-

Il»'l uzbudinājis, hm? Ja tā, dzeriet ūdeni! Nekā tamlīdzīga nemanāt un jūtaties omulīgi? Tādā gadījumā ieturiet brokastis! Ap šo laiku ir ļoti veselīgi ar barības uzņemšanu pastiprināt kuņģa sulas atdalīšanos, mister Montegjū.

Medicinas padomnieks (tas pats, kas pavadīja uz kapsētu veco Entoniju Čezlvitu un apmeklēja misis Gempas pacientu «Vērsī») smaidīja, to sacīdams, un it kā neviļus piezīmēja, nopurinādams šņaucamo tabaku no kruzuļotās krūtežas: — Es pats ari mēdzu brokastot šai laikā.

—   Bullamij! — iesaucās priekšsēdētājs, paskandinot zvaniņu.

—   Jā, ser?

—   Brokastis!

—   Ceru, ka ne jau manis dēļ, — ārsts sacīja. — Jūs esat ļoti laipns. Pateicos. Man patiešām neērti. Ha, ha! Ja es butu savtīgs ārsts, mister Montegjū, tad es ieskaitītu rēķinā arī šo savu padomu, jo — varat man ticēt, godātais ser, — ja jūs kārtīgi neieturēsiet ēdienu reizes, tad drīz vien nonāksiet manās rokās. Atļaujiet to pierādīt ar piemēru! Mistera Krimpla kājā …

Lietu pārvaldnieks neviļus nodrebēja, jo doktors savā pierādīšanas kaismē paķēra viņa kāju un uzlika uz sava ceļgala, it kā gatavodamies nogriezt Krimplam šo locekli.

—   Mistera Krimpla kājā, kā jūs redzat, — doktors turpināja, atlocījis aproces un spaidīdams kāju ar abām rokām, — te, kur mistera Krimpla stilba kauls atspiežas ceļgala dobumā — pareizāk sakot, starp šo kaulu un dobumu — atrodas zināms daudzums ieeļļojoša šķidruma.

—   Kāpēc jums jārunā tieši par manu kāju? — ieprasījās misters Krimpls, noraudzīdamies uz šo savu locekli ar zināmu nemieru. — Visiem pārējiem taču ir tāpat, vai ne?

—   Vai jums nav vienalga, godātais ser, — iebilda doktors, — kā tas ir pārējiem?

—   Nē, man nav vienalga, — Devids atteica.

—   Es ņemu atsevišķu gadījumu, mister Montegjū, —

"C,

doktors atbildēja, — lai paskaidrotu savu domu, kā jūs redzat. Šai mistera Krimpla locītavā ir zināms daudzums ieeļļojoša šķidruma. Šāds šķidrums lielākā vai mazākā vairumā atrodas ikvienā mistera Krimpla locītavā. Ļoti labi. Ja misters Krimpls neievēro ēšanas reizes vai atpūšas mazāk, nekā vajadzīgs, šis šķidrums iet mazumā un pat galīgi izzūd. Kādas tad ir sekas? Mistera Krimpla kauli dziļāk iespiežas dobumos, ser, un misters Krimpls sāk dilt un nīkt, kļūst izģindis un sakrupis!

Doktors strauji atsvieda mistera Krimpla kāju, it kā tā jau būtu sasniegusi nupat attēloto patīkamo stāvokli, nolocīja aproces un uzmeta priekšsēdētājam uzvarošu skatienu.

—  Mūsu profesijas pārstāvjiem ir zināms viens otrs dabas noslēpums, — doktors turpināja. — Skaidrs, ka mums ir zināms. Tāpēc mēs mācāmies, tāpēc studējam mācību iestādēs, to mums uzliek par pienākumu mūsu stāvoklis sabiedrībā. Ļaudis par šiem jautājumiem pārsteidzoši maz zina. Kā jums šķiet, — te doktors smaidīdams piemiedza vienu aci, atlaidās atzveltnī un izveidoja no plaukstām trīsstūri, kura pamatnē atradās abi īkšķi, — kā jums šķiet, kur misteram Krimplarn atrodas kuņģis?

Misters Krimpls, vēl vairāk uztraucies, uzsita ar roku lejpus vestes.

—   Nebūt ne, — doktors izsaucās, — nebūt ne! Visai plaši izplatīta kļūda! Godātais ser, jūs noteikti maldāties.

—   Es te jūtu sāpes, kad man kuņģis nav kārtībā, tas ir viss, ko es zinu, — Krimpls sacīja.

—  Tā jūs domājat, — doktors atbildēja, — bet zinātne spriež citādi. Kādreiz man bija pacients, — te doktors pieskārās pie viena no daudzajiem sēru gredzeniem pirkstos un nolieca galvu, — džentlmenis, kas pagodināja mani, visai devīgi pieminēdams mani testamentā, ar viņa vārdiem runājot, «atlīdzinot mana drauga un mājas ārsta Džona Džoblinga, eskvaira, KMBL nenogurstošo centību, talantu un uzmanību».

Vilis bija tā satricināts, uzzinājis, ka visu mūžu bijis maldīgos ieskatos par šā svarīgā organa atrašanās vielu, un, kad es zvērēju pie savas ārsta reputacijas, ka viņš ir kļūdījies, tad viņš, asaras liedams, sniedza man roku un sacīja: «Paldies jums, Džobling!» Tūliņ pēc tam viņš zaudēja valodu un drīz vien tika apbedīts Brik slonā.

—   Esiet tik laipni, džentlmeņi! — Bullamijs ārpusē sauca. — Esiet tik laipni! Brokastis valdei!

—   Ahā! — doktors mundri noteica, saberzēdams rokas un pievirzīdamies tuvāk galdam. — Tā ir īsta dzīvības apdrošināšana, mister Montegjū! Vislabākā apdrošināšanas polise pasaulē, godātais ser! Rūpēsimies par sevi un ēdīsim un dzersim, kad vien varam. Vai ne, mister Krimpl?

Lietu pārvaldnieks piekrita diezgan nomāktā omā, il kā gaidāmā bauda būtu kļuvusi mazāka, uzzinot, ka kuņģis neatrodas iecerētajā vietā. Taču šveicara un tā palīga ierašanās ar paplāti, ko sedza sniegbalta salvete, zem kuras atradās divas ceptas vistas dažādu pasteļu un salatu aplenkumā, aši uzlaboja viņa garastāvokli. Tas kļuva vēl līksmāks, kad galdā parādījās viena pudele ar lielisku madeiru un otra — ar šampanieti, tā ka beidzot mistera Krimpla ēstgriba varēja sekmīgi sacensties ar mediciniskā padomnieka ēstgribu.

Brokastis bija bagātīgas, galdā laistījās kristais, sudrabs un porcelāns, kas šķitās apliecinām, ka plaša vēriena ēšana un dzeršana tāpat ieskaitāma Angļu-bengaļu akciju sabiedrības valdes svarīgajos pienākumos. Mediciniskais padomnieks kļuva aizvien līksmāks, viņa seja aizvien vairāk pietvīka, un, likās, ar katru norītu kumosu un katru iedzertu vīna malku viņa acīs uzliesmoja jaunas ugunis, bet deguns un piere iekvēlojās stiprāk.

Zināmos Sitijas kvartalos un to apkaimē misters Džoblings, kā jau redzējām, bija loti populārs. Viņam bija neparasti iespaidīgs zods un bagātīgs balss materials ar sulīgu dobjumu zemajos toņos, kas spiedās līdz pašai sirdij tikpat kā gaismas stars, kas izlaužas cauri veca burgundieša tumšsarkanajai valgmei. Viņa kaklauts un kruzujotā krūteža bija tik balti, drēbes tik melnas un spodras, zelta pulksteņķēde tik smaga un breloki tik prāvi, cik vien iespējams. Viņa puszābaki vienmēr spoži laistījās un čīkstēja, kad viņš spēra soli. Viņš prata šūpot galvu, berzēt rokas, sildīties pie kamina labāk par jebkuru citu pasaulē un mēdza tā sevišķi nošmaukstināt lūpas un pateikt: — Ahā! — kamēr pacients uzskaita savas slimības pazīmes, ka iedvesa visdziļāko uzticību. Viss viņā likās sakām: «Es labāk par jums zinu visu, ko jūs varat pateikt, bet turpiniet vien!» Tā kā viņš runāja vienmēr, līdz tika pie vārda, vienalga, vai viņam bija kas sakāms vai ne, tad visi vienbalsīgi nosprieda, ka viņam esot «bagātīga pieredze», un aiz šā paša iemesla uzskatīja viņa praksi un ienākumus par neierobežotiem. Pacientes nevarēja vien beigt viņu slavēt, un pat paši atturīgākie vīriešu kārtas cienītāji mēdza izteikties par viņu saviem draugiem: — Cik viņš spējīgs kā ārsts, šis Džoblings, to es nezinu (lai gan nav noliedzams, ka viņam ļoti laba slava), bet viņš ir viens no patīkamākajiem cilvēkiem, ar kādiem vien man savā mūžā gadījies sastapties!

Aiz daudziem iemesliem, starp kuriem viņa plašā prakse tirgoņu aprindās nebūt nebija stādāma pēdējā vietā, Džoblings bija tieši tāds cilvēks, kāds derēja Angļu-bengaļu akciju sabiedrībai par medicinisko padomnieku. Taču Džoblings bija pārāk tālredzīgs, lai ielaistos tuvākās attiecībās ar sabiedrību, nekā tas pienākas algotam (un ļoti labi atalgotam) darbiniekam, vai pieļautu, ka viņa sakari ar sabiedrību tiktu pārprasti. Tāpēc ieinteresētiem pacientiem viņš vienmēr paskaidroja stāvokli šādi:

— Redzat, godātais ser, runājot par Angļu-bengaļu akciju sabiedrību, jāteic, ka manas ziņas ir ierobežotas, ļoti ierobežotas. Es tur esmu mediciniskais padomnieks ar noteiktu mēneša algu. Kas strādā, tas ir savas algas cienīgs; bis dat qui cito dat[16] («labi pazīst klasiķus šis Džoblings,» pacients domā, «izglītots vīrs!») — un to es regulāri saņemu. Tāpēc mans pienākums nl .ji likties labi par šo iestādi, ciktāl sniedzas manas ziflfKanas par to. («Krietnāka izturēšanās nemaz nav jrnpcjama,» domā pacients, kas pats tikko samaksājis Dznblingam par viņa pakalpojumiem.) Ja jūs vaicātu man, godātais draugs, — doktors turpina, — par šās sabiedrības kapitalu vai solidumu, man nāktos grūti atbildei, jo par skaitļiem man maza jēga un, nebūdams «kcionars, es uzskatu par netaktisku interesēties par šārliein jautājumiem. Taktiskumam — ceru, ka jūsu laipnā laulatā draudzene arī man piekritīs — jābūt galvenajai mediķa īpašībai. («Vai kāds var just izsmalcinātāk un cildenāk par Džoblingu!» domā pacients.) Tā ja, godāl.iiser, tik daudz es varu jums sacīt. Vai jūs nepazīstat misteru Montegjū? Ļoti žēl. Apbrīnojami izskatīgs vīrietis un džentlmenis vārda pilnā nozīmē. īpašumi Indijā, la stāsta. Nams un viss tā iekārtojums — tīrais krāšņums. Dārgas mēbeles, viena vienīga elegance un greznība. Un gleznas — pati pilnība, pat no anatomiskā viedokļa. Ja jums rodas vēlēšanās griezties kādā vajadzībā pie šās sabiedrības, es jums šķēršļus ceļā nelikšu, uz to varat paļauties. Es varu ar tīru sirdsapziņu apliecināt, ka jūs esat vesels. Ja es vispār izprotu kādu organismu, tad tas ir jūsējais; bet šis mazais savārgums darījis tam daudz vairāk laba, cienītā, — doktors uzrunāja pacienta sievu, — nekā puse no dažādām aplamām zālēm manā aptiekā. Ja grib runāt godīgi, tad visas šīs zāles ir tīrās blēņas vai vismaz puse no tām, salīdzinot ar lādu veselību kā viņam! («Džoblings ir vispatīkamākais radījums, kādu vien esmu sastapis savā mūžā,» domā pacients, «un, goda vārds, par šo sabiedrību būs jāpainteresējas!»)

—   Jums nākas no mums starpniecības nauda par četrām jaunām polisēm un vienu aizdevumu, vai ne, doktor? — iejautājās Krimpls, ieskatīdamies pēc brokastīm šveicara atnestajos papīros. — Labi strādāts!

—   Džobling, mans mīļais draugs, — piemetināja Tigs, — lai jums ilgs mūžs!

—   Nē, nē. Nieki. Nudien, man nav nekādu tiesību uz starpniecības naudu, — doktors tielējās, — itin nekādu. Tas nozīmētu grābt no jūsu kabatas. Es nevienam nekā neieteicu. Saku tikai to, ko zinu. Pacienti apjautājas, un es atbildu, ko zinu, vairāk nekā. Piesardzība vienmēr bijusi mana vājā puse, tas ir tiesa, un jau no bērna kājas. Tas ir, — doktors paskaidroja, piepildīdams glāzi, — piesardzība citu interesēs. Vai es pats uzticētos sabiedrībai, ja kopš gadiem jau nebūtu sācis izdarīt iemaksas citā iestādē, — tas ir pavisam cits jautājums.

Viņš mēģināja to pateikt tā, lai nevienam nerastos šaubas par viņa uzticēšanos sabiedrībai, taču, juzdams, ka tas diezin cik ticami neizklausās, pārmainīja tematu un sāka uzteikt vīnu.

—  Runājot par vīnu, — doktors sacīja, — man ienāca prātā, cik lielisku vieglu, vecu portvīnu es nesen dzēru, — tas bija kādās bērēs. Vai neviens jūs vēl nav apmeklējis no — no šiem ļaudīm, mister Montegjū? — un viņš pasniedza tam vizītkarti.

—  Ceru, ka šī persona vēl nav apbedīta? — Tigs ievaicājās, paņemdams vizitkarti. — Ja apbedīta, tad tās sabiedrība mums vairs nav vēlama.

—  Ha, ha! — doktors iesmējās. — Nē, vēl gluži ne. Kaut gan šī persona ir tuvos un cildenos sakaros ar nupat minēto bēru gadījumu.

—  Jā, es atceros, — Tigs noteica, glāstīdams ūsas un iepazīdamies ar kartes saturu. — Nē. Viņš vēl nav šeit bijis.

Viņš nepaspēja pabeigt teikumu, kad ienāca šveicars un pasniedza mediciniskajam padomniekam vizitkarti.

—   Kā velnu piemin… — doktors pieceldamies iesāka.

—   Tā viņš jau klāt, ko? — Tigs pārtrauca.

—  Nē, nē, mister Montegjū, nē, — doktors pretojās. — Nesacīsim vis tā šai gadījumā, jo šis džentlmenis nemaz nelīdzinās velnam.

—  Jo labāk, — Tigs atbildēja. — Vēl jo patīkamāk Angļu-bengaļu akciju sabiedrībai. Bullamij, novāciet galdu un iznesiet traukus pa otrām durvīm! Mister Krimpl, es esmu aizņemts!

—   Vai lai jūs iepazīstinu? — Džoblings prasīja.

Būšu bezgala priecīgs, — Tigs apburoši pasmaidīja un pameta viņam skūpstu.

Doktors izgāja kantorī un tūliņ atgriezās ar Džonasu čezlvitu.

-      Mister Montegjū, atļaujiet! — doktors sacīja, fc» Mans draugs, misters Čezlvits! Dārgais draugs, tas Ir 111 listi priekšsēdētājs! Redziet, — viņš piemetināja, apbrīnojami veikli attapdamies un pārlaizdams visiem skatienu, — cik neatvairāmi iedarbojas piemēra spēks! patiešām ir visai zīmīgi, kā piemēra spēks iedarbojas. Es saku «mūsu priekšsēdētājs». Kāpēc es teicu mūsu priekšsēdētājs»? Viņš taču nav mans priekšsēdētājs, to jūs zināt. Man nav nekādu sakaru ar akciju Sabiedrību, .izņemot to, ka sniedzu viņiem par zināmu noteiktu atalgojumu savu pieticīgo slēdzienu kā mediciniskais padomnieks, gluži tāpat, kā sniedzu to ik dienas kādam Džekam Noksam vai Tomam Stailsam. Kāpēc tad es teicu «mūsu priekšsēdētājs?» Gluži vienkārši lapēc, ka visi man apkārt pastāvīgi atkārto šos vārdus. Tāda atdarināšanas īpašība raksturo šā nepastāvīgā divkāja — cilvēka prāta spējas. Mister Krimpl, jūs laikam nešņaucat tabaku? Nepareizi. Jums vajadzēja šņaukt.

Kamēr doktors tā runāja un noslēgumā izdarīja pamatīgu un skanīgu šņaucienu, Džonass apsēdās pie galda — tik neveikls un apmulsis, kādu lasītājs viņu nav vēl redzējis. Mums visiem, bet it īpaši zemas dabas cilvēkiem, iedveš lielu godbijību labas drēbes un labi iekārtots dzīvoklis. Šis apstāklis visai stipri ietekmēja Džonasu.

—   Es zinu, ka jums abiem jāaprunājas par darīšanām, — doktors turpināja, — un laiks jums maksā naudu. Man tāpat: blakus istabā mani jau gaida vairāki klienti, kas vēlas apdrošināties, un pēc tam man vēl jāapstaigā mani pacienti. Man jau bija tas prieks jūs iepazīstināt, tāpēc nu varu nodoties savām darīšanām. Visu labu! Taču atjaujiet man, mister Montegjū, iekams eju, pasacīt sekojošo par manu draugu, kas atrodas jūsu priekšā: šis džentlmenis, — te doktors svinīgi sita ar pirkstu pa tabakdozes vāku, — ir izdarījis vairāk par jebkuru citu, dzīvu vai mirušu, lai samierinātu mani ar cilvēci. Palieciet sveiki!

Ar šiem vārdiem Džoblings izmetās ārā no istabas un devās uz savu kabinetu iedvest klientiem, cik apzinīgi viņš pilda savus pienākumus un cik grūti apdrošināt dzīvību Angļu-bengaļu akciju sabiedrībā: viņš taustīja pulsu, lika rādīt mēli, spieda ausi pie ribām, bungoja pa krūtīm un tā tālāk, lai gan, ja viņš jau iepriekš nezinātu, ka Angļu-bengaļu akciju sabiedrībā nevienu nenoraida, viņš nebūtu tas Džoblings, kādu pazina viņa draugi, — viņš nebūtu īsts Džoblings, bet tikai .nožēlojams atdarinājums.

Misters Krimpls arī aizgāja stāties pie saviem kārtējiem darbiem, un Džonass Čezlvits ar Tigu palika vieni.

—   Es dzirdēju no mūsu drauga, — Tigs iesāka, valdzinošā vienkāršībā pievilkdams krēslu tuvāk Džonasam, — ka jūs domājot…

—   Nudie! Kas viņam par tiesībām tā runāt? -— Džonass viņu pārtrauca. — Es viņam savas domas neesmu uzticējis. Ja viņam ienācis prātā, ka es esmu šeit ieradies ar zināmu noteiktu mērķi, tad tā ir viņa darīšana. Es tur iekšā nepiņķējos.

Džonass to sacīja diezgan rupji, tāpēc ka bez parastās neuzticības viņu, vēl gumdīja vēlēšanās atmaksāt citiem par samulsumu, kādu viņam radīja labas drēbes un labi iekārtots dzīvoklis, atmaksāt jo vairāk, jo mazāk viņš spēja pretoties šai ietekmei.

—   Ja esmu ieradies uzstādīt vienu otru jautājumu vai saņemt vienu otru papīru ieskatam, tad tas man neuzliek nekādus pienākumus. Par to labāk vienosimies jau iepriekš, — Džonass turpināja,

—   Mans dārgais! — Tigs iesaucās, sizdams viņam uz pleca. — Es apsveicu jūsu vaļsirdību. Ja tādi cilvēki kā mēs abi runās bez aplinkiem jau pašā sākumā, tad jebkuri pārpratumi izslēgti. Kāpēc man jāslēpj jums tas, kas jums labi zināms, bet tur tiem no ielas pat sapņos nav rādījies? Visas akciju sabiedrības ir plēsīgi putni, nekas cits kā plēsīgi putni! Vienīgais jautājums ir tikai tas, vai, ievērojot savas intereses, mēs varam ievērot arī jūsējās; vai, izklājot savu ligzdu ar dūnām, varam at-

lai jūsējā kaut vai spalvas. O, jūs esat uzminējis mūsu noslēpumu. Jūs esat iespiedies aiz kulisēm. Nu, tad runa tiru skaidru valodu, ja citādi tas nav iespējams!

Lasītāju pirmo reizi šajās lappusēs iepazīstinot ar misteru Džonasu, mēs izsacījām domu, ka viltnieki sava /ai.ia ir tikpat vientiesīgi kā naivi cilvēki un ka visos gadījumos, kur vajadzēja ticēt blēdībai, Džonass bija pats lētticīgākais radījums. Ja misters Tigs būtu pretendējis uz godīga veikalnieka vārdu, Džonass būtu turējis viņu aizdomās', kaut vai Tigs būtu pats cildenuma paraugs, bet, kad Tigs izsacīja paša Džonasa domas un li/skatus, tad Džonass sāka domāt, ka Tigs ir patīkams i ilvēks, ar ko var runāt bez kautrēšanās.

Džonass atlaidās krēslā vaļīgāk, lai gan tikpat lempīgā pozā, un, smīnēdams savā nožēlojamajā pašapziņā, atbildēja:

—  Jūs esat īsts veikalnieks, mister Montegjū. Jūs zināt, kā jāķeras pie lietas, tas ir tiešām tiesa.

—   Nu, nu, — Tigs kā sazvērnieks pamāja un paradīja baltos zobus, — mēs taču neesam vairs bērni, mister Čezlvit, mēs esam pieauguši cilvēki, man šķiet.

Džonass bija vienis prātis un pēc neilga klusuma brītiņa, vispirms izstiepis kājas un iespriedis roku sānos, lai parādītu, cik ērti viņš jūtas, iesāka:

—   Patiesību sakot…

—   Nesakiet patiesību, — Tigs pārtrauca, atkal pavīpsnādams, — tā ir pārāk līdzīga meliem.

Džonass gluži apburts atsāka no jauna:

—   Nevelkot garumā, jāsaka" tā . . .

—   Tas ir labāk, — Tigs nomurmināja, — daudz labāk!

—   Ka divas trīs no vecajām sabiedrībām, kad man bija ar tām darīšanas — kādreiz agrāk, — sagādāja man nepatikšanas. Tās cēla iebildumus, kādus tām nebija tiesības celt, un uzstādīja jautājumus, kādus tām nebija tiesības uzstādīt, un vispār cēla pārāk augstu degunu, pēc manām domām.

Runādams viņš nodūra acis un bažīgi vērās paklājā. Misters Tigs ziņkārīgi lūkojās viņā.

Klusums tā ieilga, ka Tigs nāca Džonasam palīgā un ieteicās vislaipnākajā balsī:

—   Iedzeriet glāzi vīna!

—   Nē, nē, — Džonass atbildēja, viltīgi purinādams galvu, — nekādā gadījumā, paldies! Darīšanu laikā nevienu lāsīti. Jums tas nāktu par labu, bet man neder.

—   Cik slīpēts jūs esat, mister Čezlvit! — Tigs noteica, atlaizdamies atzveltnī un lūkodamies viņā ar puspievērtām acīm.

Džonass atkal pamāja ar galvu, it kā sacīdams: «Jums taisnība,» — un tad rotaļīgi turpināja:

—   Gluži tik slīpēts vis neesmu, jo ņēmu un apprecējos. Jūs teiksiet, ka esmu nošāvis buku. Varbūt, sevišķi vēl tādēļ, ka viņa ir pavisam jauna. Bet neviens gan nekad nevar zināt, kas ar tādām sievietēm var notikt, tāpēc es šad tad domāju, vai neapdrošināt viņas dzīvību. Tas, zināt, būtu vienkārši taisnīgi, ka vīrs nodrošinātos ar zināmu mierinājumu tādā zaudējuma reizē.

—   Ja vien vispār kaut kas var mierināt šādā sirdi plosošā gadījumā, — Tigs nomurmināja, joprojām neatdarot acis.

—   Pilnīgi pareizi, — Džonass piekrita, — ja kaut kas var mierināt. Pieņemsim, ka es to izdaru pie jums, tikai lai tas būtu lēti un bez lieka laika tēriņa un lai viņa nebūtu jātraucē; to es labprāt nedarītu, jo sievietes ieņēmušās tādu niķi: kā sāks par ko tamlīdzīgu runāt, tā viņas iedomājas, ka nāve tepat klāt.

—   Tā tas ir, — Tigs atsaucās, noskūpstīdams savu roku par godu sieviešu dzimumam. — Jums pilnīga taisnība. Mīļās, naivās, nepastāvīgās vientiesītes!

—   Nu re, — Džonass turpināja, — tad tāpēc un par to, ka man citur tika nodarīta pārestība, man nebūtu iebildumu pabalstīt jūsu sabiedrību. Bet es gribu zināt, kādu drošību jūs varat piedāvāt. Ja runā …

—  Tikai ne patiesību! — Tigs izsaucās, paceldams dārgakmeņos mirdzošo roku. — Nelietojiet tādus izteicienus, kas iederas tikai svētdienas skolā!

—   Īsi sakot, — Džonass pārlaboja. — īsi sakot, kāda ir drošība?

Pamatkapitals, godātais ser, — Tigs atbildēja, hķnslīdams papīrus uz galda, — patlaban sastada…

Nu, ar pamatkapitaliem jūs mani ap stūri neapsēdīsiet, — Džonass pārtrauca.

Tā? — Tigs pēkšņi mitējās cilāt papīrus.

—   Tikai tā.

Tigs pastūma papīrus projām un, pievirzījies DžonaNam tuvāk, iečukstēja ausī:

—   Es zinu, ka jūs mani atceraties. Paskatieties uz mani!

Džonasa parašās nebija lūkoties kādam taisni sejā, Iaču, izpildot šo prasību, viņš centās pienācīgi ielūkoties priekšsēdētāja vaibstos. Tas atvirzījās atpakaļ, lai Džou.isam būtu ērti viņu apskatīt.

—  Vai pazīstat? — Tigs tincināja, savilcis uzacis uz augšu. — Vai atceraties? Vai esat mani agrāk redzējis?

—   Kā tad, man likās ienākot, ka jūsu seja man pazīstama, — Džonass sacīja, cieši veroties viņā, — tikai nevaru pateikt, kur esmu jūs redzējis. Nē, nekādi nevaru. Uz ielas, vai?

—   Vai tikai tas nebūs bijis Peksnifa viesistabā? — Tigs mēģināja viņam palīdzēt.

—   Peksnifa viesistabā! — Džonass atsaucās kā atbalss, dziļi ievelkot elpu. — Varbūt toreiz…

—   Nu kā tad, — Tigs apstiprināja, — toreiz, kad tur notika tāda jauka un burvīga ģimenes locekļu apspriede, kurā piedalījāties arī jūs un jūsu godātais tēvs.

—   Nu, viņu lieciet mierā! — Džonass attrauca. — Viņš ir miris, un lieta darīta.

—   Ko, miris! — Tigs izsaucās. — Šis godājamais vecais džentlmenis miris! Jūs viņam ļoti līdzināties.

Džonass nebija diezin cik sajūsmināts par šo komplimentu — vai nu tāpēc, ka nebija sevišķi glaimojošos uzskatos par sava nelaiķa tēva ārieni, vai arī tāpēc, ka neatrada iemesla priecāties par to, ka Tigs un Montegjū ir viena un tā pati persona. Šis džentlmenis to nomanīja un, familiari paplikšķinājis pa viņa piedurkni, pieaicināja viņu pie loga. Ar šo mirkli mislera

Montegjū dzīvesprieks un labā oma pieņēmās taisni apbrīnojamā kārtā.

—   Kā jums šķiet, vai esmu pārmainījies kopš tā laika? — viņš jautāja. — Runājiet vaļsirdīgi!

Džonass pablenza uz viņa vesti un dārgakmeņiem un atbildēja:

—   Un kā vēl!

—   Vai es biju pagalam nogājies tolaik? — Montegjū jautāja.

—   Pamatīgi nogājies, — Džonass atbildēja.

Misters Montegjū norādīja lejā uz ielu, kur Be'lijs

un kabriolets viņu gaidīja.

—Grezna ekipāžā, jāsaka, taisni apžilbinoša. Vai zināt, kam tā pieder?

—   Nē.

—   Tā ir mana. Vai jums patīk šas telpas iekārtā?

—  Jādomā, tā izmaksājusi ne mazumu naudas, — Džonass sacīja.

—   Taisnība. Arī tā ir mana. Kāpēc gan jums, — to Tigs nočukstēja, piebikstīdams Džonasam ar elkoni, — kāpēc gan jums maksāt apdrošināšanas maksas un nevis pašam tās saņemt? Tas īsti piederētos tādam vīram kā jūs. Nāciet pie mums!

Džonass izbrīnā blenza viņā.

—   Ļaužu pilna iela, vai ne? — Montegjū pamāja lejup, kur murdēja pūlis.

—   Ļoti, — Džonass pameta īsu skatienu pa logu un atkal pievērsās Montegjū.

—   Presē atrodami statistiski dati, — turpināja viņa sarunu biedrs, — kas precizi pateiks, cik cilvēku dienā iet pa šo ielu. Es savukārt varu jums pateikt, cik no tiem iegriezīsies šeit vienkārši tāpēc, ka mūsu kantoris nejauši pagadījies viņiem ceļā, lai gan viņi zina par to tikpat daudz, cik par Ēģiptes piramidām. Ha, ha! Nāciet pie mums! Jums tas neizmaksās dārgi.

Džonass blenza viņā vēl neatlaidīgāk.

—   Es jums varu pateikt, — Tigs čukstēja viņam ausī, — cik no tiem nopirks mūža renti, cik apdrošināsies, nodos mums savu naudu dažnedažādos veidos, uzmāksies mums ar to, ticēs mums kā valsts naudas kalhivri, lai gan zinas par mums ne vairak, ka jūs zināt par ielas slaucītāju tur uz stūra. Pat ne tik daudz. ha, ha!

Džonasa seja lēni izplūda smaida.

Jā, — Montegjū noteica, rotaļīgi iesizdams viņam pa krūtīm, — Jūs piekrāpt mums neizdosies, vecais biedi, citādi jau es nebūtu jums to visu teicis. Atnāciet rit pusdienās pie manis uz Pelmelu!

—   Lai notiek! — Džonass sacīja.

—  Vareni! — Montegjū izsaucās. — Maķenīt pabaidiet! Paņemiet līdzi šos papīrus un izskatiet tos! Redzat, — viņš turpināja, paķerdams no galda dažas iespiestas veidlapas, — te ir B., sīktirgotājs, kantorists, mācītājs, aktieris, literāts, vārdu sakot, kurš katrs ikdienišķs radījums.

—  Jā, — piebalsoja Džonass, alkatīgi lūkodamies pāri viņa plecam. — Nu?

—   B. meklē aizņemties, teiksim, piecdesmit vai simt mārciņu, varbūt vairāk, tas nav svarīgi. B. atved divus galviniekus. B. saņem aizdevumu. Galvinieki paraksta saistības rakstu. B. apdrošina savu dzīvību par divkārt lielāku sumu nekā viņa parāds un atved apdrošināties divus draugus — aiz pateicības pret akciju sabiedrību. Ha, ha, ha! Nav slikti izdomāts, ko?

—   Nudie, tas ir vareni izdomāts! — Džonass atsaucās. — Un viņš tā izdara, vai ne?

—   Izdara! — priekšsēdētājs atkārtoja. — B. cilpa kaklā, un viņš dara visu, kas vajadzīgs. Vai tagad saprotat? Ta ir mana ideja.

—   Tā dara jums godu; velns lai mani parauj, ja tā nav! — Džonass atbildēja.

—   Es arī tā domāju, — priekšsēdētājs sacīja, — un lepojos, ka jūs to atzīstat. B. maksā likuma robežās visaugstākos procentus …

—   Tas nav daudz, — Džonass iebilda.

—   Pareizi, pilnīgi pareizi! — Tigs piekrita. — Un no likuma puses ir sasodīti nejauki tā ierobežot mūs, nelaimīgos upurus, kad pats kronis iedzīvojas tik labos procentos no saviem klientiem. Bet katram savs krekls tuvāk, un taisnību arī dienas laikā ne ar uguni neuzies.

Nu, un, tā kā likums spiež mūs, tad mēs diezin kā netaupām šo B.; mēs ne tikai iekasējam no viņa parastos procentus, bet arī saņemam apdrošināšanas iemaksas no viņa un viņa draugiem un, vai nu dodam aizdevumu vai ne, tomēr iekasējam par «izziņām» (tās ievāc speciāls cilvēks, kam maksājam mārciņu nedēļā), tāpat B. dabū maksāt savu tiesu par sekretārā pakalpojumiem; vardu sakot, mans dārgais, mēs novelkam šim B. septiņas ādas un vēl iedzīvojamies uz viņa rēķina tīri glītā kapitaliņā. Ha, ba, ha! Īstenībā tas ir B., kas man tur iejūgts, — Tigs norādīja lejup uz ielu, — un viņš velk kā tīrasiņu kumeļš. Ha, ha, ha!

Džonasam šis joks gāja pie sirds. Tas bija taisni viņa garā.

—  Tad vēl, — Tigs Alontegjū turpināja, — mēs piedāvājam klientiem mūža renti ar pašiem izdevīgākajiem noteikumiem, kādi vien pazīstami naudas tirgū, un vecas lauku lēdijas un džentlmeņi pērk to. Ha, ha, ha! Varbūt mēs pat kādreiz to izmaksāsim. Ha, ha, ha!

—   Bet te taču ir zināma atbildība, — Džonass uzmeta viņam šaubu pilnu skatienu.

—  Visu atbildību es uzņemos uz sevis, —Tigs Montegjū atbildēja. — Te es atbildu par visu. Es esmu vienīgā atbildīgā persona visā iestādē! Ha, ha, ha! Tad mums vēl ir dzīvības apdrošināšana bez aizņēmumiem — parastās polises. Ļoti izdevīgi, ļoti ērti. Iemaksas skaidrā naudā, zināt, un tā katru gadu; nesamaksājams joks!

—  Bet kad nu jāsāk atmaksāt? — Džonass iebilda. — Tas viss ir jauki, kamēr sabiedrība tikko sākusi darboties, bet, ja nu dzīvības apdrošinātāji sāk mirt, — tas man rada bažas.

—  Lai parādītu jums, cik jūs pareizi spriežat, es minēšu piemēru, — Montegjū atbildēja. — Sākumā mūs piemeklēja divi šādi nelaimes gadījumi, kas mūs noveda līdz pianino.

—   Līdz kam? — Džonass pārjautāja.

—  Dodu savu vistīrāko goda vārdu, -— Tigs Montegjū sacīja, — ka visu pārējo mantu es pārvērtu naudā, un tik vien man palika pie dvēseles kā šis pianino. Būtu vēl fliģelis, tad vismaz varētu virsū sēdēt. Taču /iri ar to mēs tikām gala, mans dargais. To pašu nedcļu li ies izsniedzām daudzas jaunas polises (starp citu, mūsu apvilti saņem smukas suminās) un laimīgi tikām visam pari. Bet, ja nu vajadzēs stipri daudz maksāt, kas, kā jus pareizi aizrādījāt, kādā jaukā dienā var notikt, lad… — šo teikumu viņš nobeidza tik klusu, ka bija saprotams tikai viens vārds un tas pats ar pūlēm. Bet las skanēja kā «aizlaisties».

—   Sirdsapziņas jums gan nav ne par peniju! — Džonass noteica vislielākajā apbrīnā.

—   Kam gan cilvēkam vajadzīga sīknauda, ja viņam ir zelts kabatās! — priekšsēdētājs smējās locīdamies.

Tad rīt ieradīsieties uz pusdienām?

—   Kādā laikā? — Džonass apjautājās.

—   Septiņos. Te mana vizitkarte. Paņemiet papīrus! Es jau redzu, ka mēs sapratīsimies.

—   Par to es vēl nekā nezinu, — Džonass atbildēja.

—   Man vēl daudz kur jāieskatās.

—   Jūs varat skatīties, kur patīk un cik patīk, — Montegjū sacīja, plikšķinādams viņam pa muguru.

—    Bet mēs sapratīsimies, par to es esmu drošs. Jūs esat mums kā radīts. Bullamij!

Veste paklausīja saimnieka saucienam un zvaniņa šķindām. Saņēmusi pavēli pavadīt Džonasu, tā devās pa priekšu, kamēr balss no tās dzīlēm sauca, kā parasts:

—   Esiet tik laipni, džentlmeņi, esiet tik laipni! Džentlmenis no apspriežu zāles, esiet tik laipni!

Misters Montegjū, palicis viens, brīdi padomāja, tad, pacēlis balsi, sauca:

—   Vai Nedžets kantorī?

—   Tepat viņš ir, ser. — Un Nedžets aši ienāca, aizvērdams durvis tik rūpīgi, it kā viņam vajadzētu apspriesties ar Montegjū vismaz par slepkavību.

Tas bija tas pats vīrs, kas par mārciņu nedēļā ievāca izziņas. Tā kā noslēpumainība jau kopš dzimšanas bija Nedžeta stichija, tad to nevarēja viņam piedēvēt ne par nopelnu, ne tikumu, ka viņš neizpauda nevienam Angļtibengaļu akciju sabiedrības noslēpumus un kārtoja tās darīšanas klusībā. Viņš bija neliela auguma, izkaltis, grumbains večuks, kas šķita pat savas asinis glabājam kā noslēpumu, jo nekādi nebija ticams, ka visā tā ķermenī salasītos ap sešas unces[17] šās dzīvības sulas. Kā viņš dzīvo, — tas bija noslēpums; kur viņš dzīvo, — tas bija noslēpums, un, kas ir viņš pats, arī tas bija noslēpums. Viņa vecajā, nobružātajā portmonejā glabājās pašas pretrunīgākās vizitkartes: vienā viņš dēvējās par ogļu piegādātāju, otrā par vīntirgotāju, trešajā par komisionāru, ceturtajā par inkasentu, piektajā par revidentu, it kā viņa profesijas noslēpums būtu nezināms arī pašam. Viņš bija pastāvīgi nolicis kādam sastapšanos Sitijā, bet gaidāmais nekad neieradās. Stundām viņš sēdēja biržā, vērojot nācējus un gājējus, vai pie Garaveja un citās biržas vīru kafejnīcās, kur dažkārt viņu redzēja žāvējam pie kamina galīgi slapju kabatas lakatu un šad tad atskatāmies pār plecu, vai nenāk gaidītais. Viņš izskatījās appelējis, apbirzis, apdilis; mugura un kājas vienmēr aplipušas ar pūkām; veļu viņš turēja tādā slepenībā aiz cieši sakļautiem un aizpogātiem svārkiem, it kā tās nemaz nebūtu — un varbūt nebija arī. Viņš pastāvīgi nēsāja līdzi savazātu, siltu cimdu, kas kūļājās rādītāja pirkstā, bet, kur bija šā cimda dvīņu pāris, arī tas palika nezināms. Daži stāstīja, ka viņš esot bankrotējis, daži — ka viņš kopš agras bērnības iejaukts kādā mantojuma prāvā, kas vēl nav izlemta,, bet tas viss bija noslēpums. Viņa kabatā allaž glabājās lakas gabaliņi un vecs vara zīmogs ar sazin kādiem hieroglifiem; nereti viņš sacerēja noslēpumainas vēstules, nolīdis vientuļā stūrītī kādā no sastapšanās vietām, taču nevienam nesūtīja tās, tikai noglabāja svārku slepenajā kabatā, un pēc dažām nedēļām izvilka tās ārā galīgi sadzeltējušas sev par lielu brīnumu. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas mirdami varētu atstāt miljonu vai divarpus pensus, un ir tad visi paziņas sacītu, ka tieši to gaidījuši. Un tomēr viņš bija veselas cilvēku pasugas pārstāvis, kāda sastopama tikai Sitijā un kuras locekli ir tikpat neatrisināms noslēpums cits citam kā visai pārējai cilvēcei.

— Mister Nedžet, — Montegjū sacīja, norakstīdams

ii/, papīra Džonasa Čezlvita adresi no viņa vizitkartes, kas joprojām atradās uz galda, — mani iepriecinās ikviena ziņa par šo cilvēku, vienalga, lai tā būtu kāda būdama. Nesiet man visu šurp, ko vien varat savākt! Nesiet tieši man, mister Nedžet!

Nedžets uzlikās brilles un vērīgi izlasīja uzvārdu, lad paskatījās pāri brillēm uz priekšsēdētāju un palocījās, pēc tam noņēma brilles un ielika ietvarā un ietvaru iebāza kabatā. Izdarījis to, viņš palūkojās, nu jau bez brillēm, uz aprakstīto papīru, tai pašā laikā vilkdams ārā portmoncju kaut kur no svārku mugurpuses. Prāvais portmonejs bija bāztin piebāzts ar visādiem papīriem, taču Nedžets sameklēja vietu arī šai zīmītei un, rūpīgi aizvēris portmoneju, svinīgi izpildīja tādu pašu triku, noglabādams to iepriekšējā vietā.

Viņš novērsās, atkal palocīdamies, un, ne vārda neteicis, pavēra durvis tieši tik daudz, lai varētu izspraukties ārā, un tās rūpīgi aiztaisīja. Priekšsēdētājs izmantoja atlikušo rīta daļu, lai visžēlīgi apstiprinātu ar savu pašrocīgo parakstu jaunas apdrošināšanas polises un mūža rentes. Akciju sabiedrības stāvoklis bija spīdošs, jo klienti plūda straumēm.

XXVIII NODAĻA. MISTERS MONTEGJŪ SAVAS MAJAS. UN MISTERS DžONASS ČEZLVITS SAVAS MAJAS.

Bija daudz svarīgu iemeslu, lai Džonasu Čezlvitu noskaņotu par labu plānam, ko tik drosmīgi bija izklāstījis tā diženais iniciators, taču trīs iemesli bija pārsvarā par citiem. Pirmkārt, Džonasam radās izdevība iedzīvoties naudā. Otrkārt, šī nauda bija sevišķi valdzinoša, jo to ar viltību izkrāpa no citiem. Treškārt, viņš varēja iemantot cieņu un nozīmi: akciju sabiedrības valde savā ziņā ir svarīgs iestādījums un tās direktors — iespaidīga persona. «Saņemt milzu peļņu, dabūt veselu baru apakšnieku, ko izrīkot, iekļūt smalkā sabiedrībā — un tas viss uzreiz un bez pūlēm — nav nemaz tik slikti,» Džonass domāja. Par pēdējiem apsvērumiem stiprāka bija vienīgi Džonasa mantkārība, jo, lai gan šis džentlmenis apzinājās, ka ne viņa persona, ne izturēšanās, ne raksturs, ne talanti nespēj modināt cienību, viņš tomēr tiecās pēc varas un savā sirdī bija ne mazāks tirāns par dažu labu vēsturē minētu, lauriem vainagotu uzvarētāju.

Taču viņš nolēma rīkoties gudri un piesardzīgi un labi izpētīt dižmanīgā mistera Montegjū privāto dzīvi. Sīkajam blēdim nenāca ne prātā, ka Montegjū tieši to vēlas, jo citādi nebūtu vis uzaicinājis pie sevis Džonasu, kamēr tas vēl nav izšķīries par priekšlikumu; doma, ka šis ģēnijs, Montegjū, varētu viltībā pārspēt Džonasu, nespēja ne par adatas smailes tiesu izlauzties cauri pēdējā uzpūtības bruņām. Montegjū bija izsacījies pašā sākumā, ka Džonass esot pārāk slīpēts viņa, Montegjū, saprašanai, un Džonass, kas bija pietiekami slīpēts, lai neticētu visam pārējam par spīti svinīgiem zvērestiem, šai punktā noticēja uzreiz.

Kad norunātā stunda bija klāt, Džonass pieklauvēja pie jaunā drauga nama durvīm Pelmelā gan ar biklu roku, taču cenzdamies savā aprobežotībā izskatīties varen svarīgs. Misters Beilijs aši atvēra durvis. Viņš nebija nemaz pieņēmies lepnībā un dzīrās laipni saņemt Džonasu, bet tas bija viņu aizmirsis.

—  Vai misters Montegjū mājās?

—   Kā lai viņš nebūtu mājās, kad grasās pusdienas ēst, — Beilijs atbildēja ar veca paziņas vaļību. — Vai cepuri ņemsiet līdzi vai atstāsiet tepat?

Misters Džonass izšķīrās par cepures atstāšanu tepat.

—   Uzvārds tas pats, ko? — Beilijs smīnot noprasīja.

Misters Džonass pavērās viņā mēmā sašutumā.-

—   Kā, vai tad jūs neatceraties Todžersa mammas pansiju? — misters Beilijs brīnījās, dīžādamies ar kājām pēc sava iemīļotā paraduma. — Neatceraties, kā es skrēju augšā pieteikt jūs jaunajām lēdijām, kad jūs nācāt ar viņām amizēties? Tur gan bija īsta veca piparu bode, vai ne? Lai nu tagad tiek mums kāds līdzi! Paklau, bet jūs esat pamatīgi stiepies garumā!

Negaidot atbildi uz savu komplimentu, viņš uzveda

Viesi augšā, pieteica viņu un, pamirkšķinājis ar aci, nozuda.

Nama apakšējo stāvu aizņēma bagāts tirgotājs, taču misteram Montegjū palika viss augšstāvs, un tā bija I rāšņa mītne. Istaba, kurā pieņēma Džonasu, bija plaša un eleganta telpa, ārkārtīgi grezni mēbelēta: to rotāja gleznas, antiku statuju atdarinājumi alabastrā un marmorā, porcelānā vāzes, augsti spoguļi, sarkani smaga zīda aizkari, zeltīti kokgriezumi, mīksti dīvāni, ar dārgu koku inkrustēti skapīši, kuros laistījās kristais, nevērīgi izmētāti nieciņi, kas maksāja lielu naudu. Bez Džonasa viesos vēl bija ieradies doktors, lietu pārvaldnieks un divi džentlmeņi, ar kuriem Montegjū iepazīstināja Džonasu pēc visiem pieklājības likumiem.

—  Dārgais draugs, kāds man prieks jūs redzēt! Ar Džoblingu jūs esat pazīstams, man šķiet?

—  Es tā domāju, — doktors laipni atsaucās, panākdams uz priekšu, lai sasveicinātos. — Domāju, ka man ir gods būt pazīstamam. Ceru tā. Godātais ser, redzu, ka jūs esat pie labas veselības. Pavisam labas? Ļoti jauki!

—  Misters Volfs, — sacīja misters Montegjū, tikiīdz doktors pielaida viņu pie vārda, — misters Čezlvits! Misters Pips, misters Čezlvits!

Abi džentlmeņi jutās ārkārtīgi pagodināti ar šo iepazīšanos. Doktors pavilka Džonasu sānis un pačukstēja viņam, aizlicis plaukstu mutei priekšā:

—  Džentlmeņi no labākām aprindām, godātais ser, no labākām aprindām! Mm! Misters Volfs darbojas literatūrā — runāt par to nevajag — ārkārtīgi interesants nedēļas laikraksts, ārkārtīgi interesants! Misters Pips ir no teatra aprindām — lielisks cilvēks, vērts ar tādu iepazīties — lielisks cilvēks!

—  Nu, — Volfs atsāka, sakrustojis rokas un turpinādams Džonasa ierašanās pārtraukto sarunu, — ko tad uz to sacīja lords Noblijs?

—  Redzat, viņš nekā nezināja, ko teikt, — atbildēja Pips, pievienodams teiktajam spēcīgu lāstu. — Velns ar ārā, ser, viņš palika tikpat kā uz mutes sists. Bet jūs taču zināt, kas Noblijs par lāga zēnu!

—   Pats labākais visā pasaulē! — Volfs izsaucās. — Vēl pagājušo nedēju Noblijs man teica: «Nudien, Volf, ja manā rīcībā būtu kāda laba draudze un ja jūs būtu audzināts universitātē, tad jupis lai mani sasper, ja es no jums neiztaisītu mācītāju!»

—  Tas ir viņa garā, — Pips piekrita, atkal izgrūzdams lāstu. — To viņš izdarītu kā likts!

—  Nav ko šaubīties, — Volfs sacīja. — Bet jūs gribējāt mums pastāstīt…

—   O jā! — izsaucās Pips. — Pareizi. Kā tad. Sākumā viņš bija galīgi mēms — beigts un pagalam, ser, bet pēc kāda brītiņa sakā hercogam: «Te ir Pips. Prasiet Pipam! Pips ir mūsu kopējais draugs. Prasiet Pipam! Viņš zina.» — «Sasodīts!» saka hercogs. «Nu, tad es griežos pie Pipa. Kas ir, Pip? Ir viņai līkas kājas vai nav? Sakiet klaji!» — «Līkas, jūsu gaišība, zvēru pie paša nelabā!» es saku. «Ha ha!» hercogs smejas. «Skaidrs, ka līkas. Bravo, Pip! Labi teikts, Pip. Jūs esat varens zellis, velns lai mani parauj, ja tā nav! Ja pie jums salasās smalkāka sabiedrība, varat rēķināties ar mani, kad vien esmu pilsētā.» Un tā es arī daru līdz šai dienai.

Šā stāsta beigas visiem sagādāja milzīgu prieku, kuru nebūt nemazināja paziņojums, ka pusdienas galdā. Džonass devās uz ēdamistabu kopā ar dižciltīgo namatēvu un ieņēma vietu starp viņu un savu paziņu ārstu. Pārējie novietojās kā jau cilvēki, kas sen kopš labi iejutušies šai namā, un visi parādīja pienācīgu godu pusdienām.

Pusdienas bija tik labas, kādas vien iespējams dabūt par naudu (vai uz kredita, kas galu galā vienalga). Ēdieni, dzērieni un augļi paša augstākā labuma. Pusdienas tika pasniegtas ar eleganci. Galda sudrabs izšķērdīgi grezns. Misters Džonass patlaban sāka aprēķināt, cik tas vien būtu vērts, kad namatēvs iztraucēja viņu:

—  Glāzi vīna?

—  O! — atsaucās Džonass, kas bija iztukšojis jau vairākas glāzes. — Cik vien jums patīk! Vīns ir pārāk labs, lai no tā atteiktos.

—   Lieliski sacīts, mister Čezlvit! — Volfs izsaucās.

—   Vareni, goda vārds! — Pips piebalsoja.

—   Nudien, zināt, tas ir … ha, ha, ha! — pievienojās doktors, uz mirkli nolikdams nazi un dakšiņu uz galda, l&gt;ot tad atkal steidzīgi stādamies pie ēšanas, — tā nudien ir epigrama, patiesi!

—  Ceru, ka jūs negarlaikojaties? — Tigs apvaicājas, pieliecies pie Džonasa.

—   O, par to jums nemaz nav jābēdā, — uzrunātais atbildēja. — Es jūtos lieliski!

—   Es jau tā iedomājos, ka labāk iztikt bez dinejas, — Tigs piezīmēja. — Jūs ievērojāt, vai ne?

—   Nu, bet kā tad tas viss saucas? — Džonass jautaja. — Jūs taču negribēsiet teikt, ka jums ik dienas tadas pusdienas?

—   Mans dārgais, — Montegjū atbildēja, paraustīdams plecus, — tā tas ir ik dienas, kad esmu mājās. Tas man tā pieņemts. Man negribējās rīkot ko sevišķu jūsu ierašanās gadījumā — jums tas tūliņ būtu dūries acīs. «Vai jūs rīkosiet dineju?» Krimpls jautāja. «Nē,» es atteicu, «mēs viņu uzņemsim pavisam vienkārši!»

—   Bet iznācis taisni lepni, nudie! — Džonass sacīja, pārlaizdams skatienu galdam. — Tas maksā smuku naudu.

—   Patiesību sakot, diezgan prāvu, — sarunu biedrs atbildēja. — Tā ir mana vājība. Tādā kārtā es tērēju savu naudu.

—   Nu, nu, — Džonass noteica, piemiedzis aci.

—   Vai jūs tāpat netērēsiet savu peļņas daļu, kad pievienosieties mums? — Tigs noprasīja.

—   Ij nedomāju! — Džonass atcirta.

—   Taisnība vien jums ir, — Tigs draudzīgā atklātībā nosacīja. — Jums tas nav vajadzīgs. Tā nav jums nepieciešamība. Kādam no akciju sabiedrības tas jādara, lai nepazaudētu klientus, bet lai nu tā paliek mana daļa, ja tas man sagādā prieku. Domāju, ka jūs neatteiktos paēst labas pusdienas uz cita rēķina.

—   Nepavisam ne, — Džonass atteica.

—   Tad es ceru, ka jūs bieži ēdīsiet pusdienas pie manis.

—   Ā! — Džonass atsaucās. — Atteikties neatteikšos. Taisni otrādi.

—   Un es nekad nemēģināšu runāt ar jums par darīšanām pie vīna glāzes, to varu apzvērēt, — Tigs sacīja. — O, tas bija ļoti, ļoti, ļoti slīpēti no jūsu puses torīt. Jāpastāsta tas viņiem. Viņi ir īstie vīri, kas prot kaut ko tādu novērtēt. Pip, dārgais, es jums pastāstīšu lielisku joku par savu draugu misteru Čezlvitu, kas ir visslīpētākais zellis pasaulē. Dodu jums savu svētāko goda vārdu, Pip, ka otrs tik slīpēts radījums vairs nav atrodams.

Pips apliecināja ar negantu zvērestu, ka esot par to pārliecināts, un pastāstīto notikumu visi saņēma ar skaļiem aplausiem kā neapšaubāmu mistera Džonasa viltības apstiprinājumu. Pips, ko vadīja pilnīgi dabiska tieksme pārspēt Džonasu, pastāstīja vairākus gadījumus, kas pierādīja viņa paša viltību, bet Volfs, negribēdams palikt parādā, nolasīja izvilkumus no dažiem visai asprātīgiem rakstiņiem, ko viņš gatavojās iespiest. Šie vārdu izvirdumi, ko viņš dēvēja par «varen trāpīgiem», sastapa nedalītu piekrišanu, un visi bija vienis prātis, ka tie sitot naglai uz pašas galvas.

—  Labāko aprindu ļaudis, mans dārgais ser! — Džoblings čukstēja Džonasam ausī. — Caur un cauri! Cilvēks ar manu profesiju taisni atspirgst tādā sabiedrībā. Ne tikai patīkami — lai gan nekas nevar būt patīkamāk! — bet arī noderīgi filozofiskā ziņā. Tie ir oriģināli, dārgais ser, oriģināli!

Ļoti patīkami apzināties, ka īstus nopelnus prot novērtēt jebkuros sabiedrības slāņos, taču visu sapulcējušos vienprātīgo spriedumu ne mazumu stiprināja tas apstāklis, ka abi lielie vīri, kā tika stāstīts, baudīja cieņu un godu pašu augstāko šķiru vidū un varonīgo tēvzemes aizstāvju, armijas un flotes, it īpaši pirmās, pārstāvju pulkā. Pat īsākajā stāstā tika minēts vismaz viens pulkvedis, lordus daudzināja tikpat bieži kā velnu un pat karaliskās asinis strāvoja viņu personīgo atmiņu duļķainajos ūdeņos.

—  Misters Čezlvits laikam gan viņu nepazīst, — ar nožēlu piemetināja Volfs, beidzis stāstu, kurā darbojās kāda augstdzimusi persona.

Ne, — Tigs atbildēja. — Bet mums viņš jāiepazis-

lllu ar šo aprindu ļaudīm.

I Viņš ir liels literatūras cienītājs, — Volfs piezīllieja.

i Vai patiešam? — Tigs nobrīnījās.

Kā tad, viņš jau gadiem ilgi abonē manu avīzi, tin šad tad, zināt, viņš izsaka vienu otru asprātību, oiz viņš ieprasījās kādam vikontam, manam draudam — Pips to pazīst: «Kā tad sauc to žurnālistu, kā vii,iii sauc? Volfs? Tātad vilks? Vilkam asi zobi. Kā harnna saka: «Nelīgsti vilku par ganu.»» Tas bija labi Inipīts. Un, tā kā tas bija man glaimojoši, tad es to pili iespiedu.

f —Šis vikonts ir velna pulveris! — uzķēra Pips, kas un ik teikumu sāka ar kādu jaunu lāstu. — Nudien, velna pulveris! Kādu vakaru viņš ierodas pie mums, lai p.ivadītu savu dāmu mājās, mazliet iemetis, bet daudz #an ne, un saka: «Kur ir Pips? Man jāsatiek Pips! Gādājiet viņu šurp!» — «Kas par traci, milord?» — «Jūsu Sekspirs ir viena vienīga aplamība, Pip! Kāds labums no Sekspira? Es viņa nekad nelasu. Ko viņš, pie velna, tur samuldējis, Pip? Viņa pantos pēdas vien ir, bet kājas nevienā Šekspira lugā nedabū redzēt. Vai tā nav, Pip? Džuljeta, Dezdemona, lēdija Makbeta un kā viņas visas Inr sauc var būt pavisam bez kājām, jo publika par to tik un tā nekā nedabū dzirdēt. Tai ziņā viņas publikai nozīmē tikpat daudz kā bezkājainā mis Bifina K Es jums pateikšu, kur tā vaina. Tas, ko mēdz dēvēt par dramatisko poēziju, īstenībā ir sprediķu grāmata. Bet vai es eju uz teātri sprediķus klausīties? Nē, Pip. Ja es to gribētu, tad ietu uz baznīcu. Kas jāattēlo drāmā? Cilvēka daba. Kas ir kājas? Cilvēka daba. Tāpēc rādiet mums biežāk kājas, Pip, un es jūs pabalstīšu, mans draugs!» — Un es ar lepnumu varu sacīt, — Pips nobeidza, — ka viņš patiešām pabalstīja mani un ļoti devīgi.

Tā kā nu saruna bija kļuvusi vispārēja, tad apvaicā-

1 Māksliniece miniaturiste, Dikensa laikabiedre; viņai nebija ne roku, ne kāju, un viņa gleznoja, turot otu zobos. (Tulk.)

jās arī, ko misters Džonass domā par šo tematu, un, tā kā viņa domas pilnīgi sakrita ar mistera Pipa domām, tad šis džentlmenis jutās stipri glaimots. Tiešām, tiklab viņam, kā Voltam bija tik daudz kas kopīgs ar Džonasu, ka viņi drīz jutās kā draugi, un Džonass, viņu pieaugošās laipnības un vīna skurbuļa ierosināts, tapa runīgāks.

Taču tas nenozīmē, ka šāds cilvēks, kļūdams runīgāks, kļūst pievilcīgāks: gluži otrādi, viņa labās īpašības varbūt vairāk izceļas klusējot. Būdams pārliecināts, ka viņam nav citādi iespējams pierādīt savu līdzvērtību pārējiem kā vien ar to pašu viltību un dzēlīgumu, par ko viņu nupat bija cildinājuši, Džonass centās izpaust šīs īpašības visā krāšņumā, tā ka pats sapinās savas blēdības cilpās un sadurstīja pirkstus ar savu dzēlību adatām.

Tas pilnīgi iederējās Džonasa dabā un raksturā, ka viņš pūlējās uzsvērt savas labās īpašības uz namatēva rēķina: dzerot Tiga dzirkstošo vīnu un mielojoties pie bagātīgi klātā galda, viņš izsmēja izšķērdību, kas nolikusi viņa priekšā šo dārgo cienastu. Pat tik vaļīgā atmosfērā un vairāk nekā šaubīgā sabiedrībā šādam mēģinājumam varētu būt nepatīkamas sekas, ja Tigs ar Krimplu, vēlēdamies jo labi iepazīties ar savu upuri, nebūtu viņam viscaur piebalsojuši, zinādami, ka ātrāk sasniegs mērķi, ja ļaus Džonasam izrunāties. Un, kamēr šis stulbais blēdis (vientiesis par spīti visai viltībai) iztēlojās, ka savilcies kamolā kā ezis un saslējis pret ienaidniekiem asās adatas, tikmēr tie nemainīgā modrībā paguva saskatīt visas viņa vājās vietas.

Vai nu abi džentlmeņi, kas tik lielā mērā paplašināja doktora filozofisko apvārsni (pie reizes jāpiebilst, ka doktors, izdzēris savu parasto vīna devu, bija jau paspējis klusiņām nozust), bija saņēmuši namatēva norādījumus vai vadījās no redzētā un dzirdētā, taču viņi tēloja savas lomas teicami. Abi lūdza Džonasam atļauju turpināt šo pagodinošo pazīšanos, izsacīja cerību, ka viņiem būšot piešķirts tas prieks ievest Džonasu tai izmeklētajā sabiedrībā, kur viņa talants atmirdzēšot visā spožumā, un visai draudzīgi iegalvoja viņam, ka gatavi palīdzēt katrs savā novadā, ar ko vien spēšot. Vārdu sakot, viņi aicināja: — Esiet viens no mūsējiem! —

Džonass atbildēja, ka esot ļoti pateicīgs un katrā ziņā Izmantošot viņu laipnību, klusībā nodomādams: «Ja viņi hprjīgi izmaksāt, tad vairāk nav ko vēlēties.»

Pec kafijas, ko pasniedza viesistabā, saruna, ko vadi ja galvenokārt Pips un Volfs, kāclu brīdi skāra visai pikantus un piparotus tematus. Kad arī šī viela Izsīka, sarunas pavedienu uztvēra Džonass; viņš ar lielu humoru notaksēja istabas iekārtu un tincināja namatēvu, vai par attiecīgo mēbeli samaksāts, kāda īstā cena un tā joprojām. Acīm redzot Džonass bija nolēmis galīgi satriekt Montegjū un pārsteigt visus klātesošos ar savu izcilo asprātību.

šampanieša punšs no jauna uzmundrināja viesus, kaut uz īsu laiku. Sacēlās trokšņaina burzma, kurā nekā ļSevarēja saprast, tad abi labāko aprindu džentlmeņi atvadījās un nedrošiem soļiem atstāja telpas, bet misters Džonass aizsnaudās uz dīvana.

Tā kā viņam nekādi nevarēja ieskaidrot, kur viņš atrodas, tad misteram Beilijam pavēlēja sameklēt ormani un aizvest Džonasu mājās; šai nolūkā jaunajam džentlmenim ap pulksten trim no rīta vajadzēja pārtraukt nemierīgo snaudu priekštelpā.

—   Kā jums šķiet, vai viņš būs uzkodies uz āķa? — otrā istabas kaktā Krimpls čukstēja savam kompanjonam, nolūkodamies aizmigušajā DžonaSā.

—  Jā! — Tigs tāpat atsaucās. — Jādomā, ka vaļā vairs netiks. Vai Nedžets vakarā bija atnācis?

—  Jā, es izgāju ārā pie viņa. Uzzinājis, ka jums viesi, viņš aizgāja.

—   Par ko tad tā?

—   Viņš sacīja, ka pienākšot šorīt, iekams jūs vēl būšot piecēlies.

—   Piekodiniet, lai viņu katrā ziņā ielaiž manā guļamistabā! Klusāk! Zēns nāk! Nu, mister Beilij, vediet šo džentlmeni uz mājām un pielūkojiet, lai viss kārtība! Iii, dzirdiet! Čezlvit, celieties augšā!

Ar pūlēm uzdabūjuši Džonasu kājās, viņi noveda to lejā, uzbāza viņam cepuri galvā un iestīvēja karietē. Misters Beilijs, aizcirtis durtiņas, apsēdās uz bukas blakus ormanim un ar sevišķu labpatiku aizsmēķēja cigāru;

pildāmajam uzdevumam piemita zināmā mērā izpriecas raksturs, un tas bija pilnīgi Bcilija gaumē.

Piebraucis pēc laiciņa pie nama Sitijā, misters Beilijs nolēca no bukas un izpauda savu jūtu kvēli ar tādiem zvēlieniem pret durvīm, kādi šai kvartalā nebija dzirdēti kopš lielā Londonas ugunsgrēka. Atkāpies, lai pārliecinātos par šā varoņdarba efektu, viņš pamanīja, ka blāvā gaisma, kas iepriekš spīdēja augšstāva logā, sākusi kustēties un virzās uz apakšstāvu. Lai jau iepriekš uzzinātu, kas nes sveci, misters Beilijs atlēca atpakaļ pie durvīm un noliecās pie atslēgas cauruma.

Tā bija viņa, tā pati jautrā. Bet cik bēdīgi, cik dīvaini pārvērtusies! Tik raižu pilna un nomākta, tik nedroša un bailīga, tik sabrukusi, pazemota, salauzta; redzēt viņu guļam zārkā nemaz nebūtu lielāks pārsteigums.

Viņa nolika sveci uz plauktiņa hallē un spieda roku pie sirds, pie acīm, pie karstās galvas. Tad viņa pienāca pie durvīm, bet tik nenosvērtiem un trauksmīgiem soļiem, ka misters Beilijs pavisam apjuka un pat tad, kad viņa bija atvērusi durvis, joprojām raudzījās tur, kur vajadzēja atrasties atslēgas caurumam.

—  Ahā! — misters Beilijs beidzot ar pūlēm izdabūja. — Tad jūs tā esat, vai re! Kas jums noticis? Slima esat, vai?

Mersija bija pārsteigta, kad beidzot pazina Beiliju svešajā apģērbā, un uz mirkli viņas sejā parādījās smaids, tik līdzīgs agrākajam, ka Beilijs tapa gluži priecīgs. Taču jau nākamajā momentā zēns pamanīja asaras viņas acīs un noskuma.

—  Nav ko bīties, — Beilijs sacīja. — Nekas nelabs nav noticis. Es pārvedu misteru Čezlvitu mājās. Viņš nav slims. Viņš tikai mazliet iemetis, saprotat. — Misters Beilijs sagrīļojās, attēlodams iereibušu.

—  Vai jūs atbraucāt no misis Todžersas? — Merrija drebēdama ierunājās.

—  No kādas Todžersas, dievs ar jums! Ko vēl ne! — misters Beilijs izsaucās. — Ar Todžersu man nav nekā kopīga. No tās es sen esmu vaļā. Viņš bija viesos pie mana saimnieka Vestendā. Vai tad jūs nezinājāt, ka viņš atbraucis pie mums?

Nē, — viņa vārgā balsī atbildēja.

Nu, kā tad. Mēs taču esam sabiedrības krējums, K.nl es jums saku. Nenāciet ārā aukstumā — sasaldēsielir, vēl. Es viņu pamodināšu! — Un misters Beilijs, ar savu stāju pauzdams pilnīgu pārliecību, ka mierīgā garā spēs ienest iekšā misteru Džonasu, ja nepieciešamība !&lt;&gt; prasītu, attaisīja karietes durtiņas, nolaida lejup pakaļ)!' un, iedunkājis Džonasu, uzsauca:

—   Mājas klāt, manu puķītī Ķepurojies nu augšā!

Džonass bija tiktāl atžirbis, ka spēja atsaukties, un

veļās kā maiss no karietes ārā, tā ka mistera Beilija persona atradās kādu mirkli dzīvības briesmās. Kad Džonass jau bija uz ietves, misters Beilijs iebuksnīja viņam vispirms krūtīs, tad izveicīgi iebelza pa muguru un, nostādījis tādā kārtā šo džentlmeni līdzsvara stāvoklī, palīdzēja tam iekļūt namā.

—   Ejiet ar uguni pa priekšu, — Beilijs sacīja Džonasa sievai, — mēs jums sekosim. Nedrebiet taču tā! Viņš jūs neaiztiks. Es pats, kad iemetu kādu lāsīti vairak, esmu pati laipnība.

Viņa devās pa priekšu, bet viņas vīrs ar Beiliju, zvalstīdamies un buksnīdami viens otru, beidzot uztenterēja augšstāva viesistabā, kur Džonass iezvēlās sēdeklī.

—   Re nu! — misters Beilijs noteica. — Tagad viss kārtībā. Nav taču par ko raudāt, dievs ar jums! Viņš ir vesels kā rutks!

Pretīgais kustonis saburzītās drēbēs, ar trulu seju un izjauktiem matiem, labu brīdi sēdēja sakucis, vārstīdams plakstus un stulbi bolīdams acis, kamēr pamazām atžilba, pazina sievu un pakratīja dūri uz tās pusi.

—   Ahā! — misters Beilijs izsaucās, pēkšņā uzbudinājumā izriezis plecus. — Jūs vēl dusmosieties, ko? Kas vēl nebūs! To labāk metiet pie malas!

—   Ejiet, lūdzu, projām! — Merrija ierunājās. — Beilij, manu labo zēn, ejiet mājās! Džonas! — viņa sacīja, bikli uzlikdama roku vīram uz pleca un noliekdamās pār viņu: — Džonas!

—   Paskatieties uz viņu! — Džonass iesaucās, atgrūzdams sievu ar izstiepto roku. — Paskatieties! Paskatieties vien! Tas ir gan dārgums priekš vīra!

—  Mīļais Džonas!

—   Mīļais sātan! — viņš nikni atcirta atvēzēdamies. — Uzkrāvuši cilvēkam tādu slogu uz visu mūžu, tādu činkstošu bālģīmi kaķeni! Taisies, ka pazūdi!

—   Es zinu, ka tu tā nedomā. Skaidrā prātā tu tā neteiktu.

Viņa izgudrēm jautri pasniedza Beilijam naudas gabalu un atkārtoti lūdza zēnu iet projām. Viņa lūdza tik uzstājīgi, ka zēnam pietrūka drosmes palikt. Taču, nogājis lejā pa kāpnēm, viņš apstājās paklausīties.

—   Skaidrā prātā es to nebūtu teicis? — Džonass ņirgājās. — Tev gan tas būtu labāk jāzina. Vai es neesmu to pašu teicis arī skaidrā prātā?

—   Jā, ļoti bieži! — viņa atbildēja caur asarām.

—   Klausies, tu! — Džonass uzbrēca, piecirzdama kāju. — Kādreiz man bija jāpanes tavi untumi, bet tagad, nudie, tu dabūsi ciest manējos. Es nozvērējos, ka tas tā būs. Tāpēc jau es tevi arī precēju. Tu vēl redzēsi, kas te ir kungs, kas kalps!

—   Dievs mans liecinieks, ka es tev paklausu! — nabadzīte elsoja. — Paklausu tā, kā nekad nebiju domājusi paklausīt!

Džonass smēja uzvaras pilnus dzērāja smieklus.

—   Ko? Nu tu beidzot sāc saprast? Pacieties, gan tu ar laiku daudz ko sapratīsi. Pūķiem ir nagi, mana mīļā. Par katru nieku, ko esi man pāri nodarījusi, par katru reizi, kad esi mani izsmējusi un izāzējusi, es tev atmaksāšu simtkārtīgi! Kāda tad. citādi man bija vajadzība tevi precēt? Ek tu! — viņš rupji un nicinoši noteica.

Viņš varbūt būtu atmaidzis, ja Merrija, cenzdamās no visas sirds atgūt viņa mīlestību, uzdziedātu dziesmiņu, kas reiz bija viņam tā patikusi.

—   Oho! — viņš atsāka. — Kurla esi tikusi, vai? Nedzirdi, ko es tev saku? Jo labāk! Es tevi ciest nevaru. Un pašam uz sevi dusmas, ka biju tāds muļķis un uzvēlu sev tādu nastu uz muguras tā prieka dēļ vien, ka varu to mīdīt ar kājām, kad iegribas. Un tagad vēl ceļš man tā pašķīries, ka es varētu precēt, kas vien man pa prātam. Bet man nekādas patikas nav, labāk dzīvot vecpuisī. Man ari vajadzēja palikt vecpuisī — visi draugi

Iti.iii taisni tādi paši. Bet nu es esmu piekalts pie tevis lut pie siekstas. Pē! Ko tu man bāzies virsū ar savu bul»&gt; ģīmi, kad es nāku mājās? Vai tad es vienreiz neliretu izmest tevi no prāta?

Cik vēls! — viņa ierunājās pēc brīža jautrā balsī, «taisīdama aizvirtņus. — Ārā jau gaiša diena, Džonas!

Gaiša diena vai tumša nakts, kas man par il lju? — skanēja laipna atbilde.

—  Un cik ātri pagāja šī nakts! Es nemaz nejutu ļlogurumu, tevi gaidot.

— Iedrīkstēsies tikai tu vēlreiz mani gaidīt! — Džoii,īss norūca.

—  Es lasīju visu nakti, — viņa turpināja. — Sāku, tiklīdz tu aizgāji, un lasīju, kamēr pārnāci. Pavisam dīvains stāsts, Džonas! Un patiess, tā grāmatā teikts.

I Rit es tev to izstāstīšu.

—  Ak patiess? — Džonass pikti atkārtoja.

—  Tā grāmatā teikts.

—      Vai tur kas stāstīts par vīru, kas nolēmis pieveikt I savu sievu, salauzt viņas spītību, iegrožot viņas dabu, [ sabradāt viņas untumus kā riekstu čaumalas — varbūt

pat nokaut viņu, kā lai es to zinu? — Džonass jautāja.

—   Nē. Ne vārda, — viņa aši atbildēja.

—      Nuja! — viņš novīpsnāja. — Tas gan būs patiess [ notikums un pie tam drīz, kaut arī grāmatā par to nekas

nav teikts. Melš tava grāmata, kā es redzu. īsti piemē rota grāmata tādai melkulei kā tu. Bet tu jau esi kurla. Es pavisam piemirsu.

Atkal iestājās klusums, un zēns jau grasījās klusītiņām iet ārā, kad izdzirdēja viņas soļus un apstājās. Kā likās, viņa piegāja pie Džonasa, mīļi to uzrunāja, sacīja, ka palaižoties uz viņu visur un vienmēr, ka ievērošot un izpildīšot viņa vēlēšanās un ka viņi abi vēl varētu būt ļoti laimīgi, ja vien Džonass izturētos laipni pret viņu. Džonass atbildēja ar lāstu un …

Vai patiešām ar sitienu? Jā. Lai skarbā patiesība liecina pret zemisko neģēli: ar sitienu.

Ne dusmīga kliedziena, ne skaļu pārmetumu. Pat viņas raudas un elsas skanēja klusu, jo viņa bija piekļāvusies pie Džonasa. Viņa tikai atkārtoja savās sirds

mokās: kā viņš varējis, kā viņš tā varējis! Pārējo apslāpēja asaras.

Ak sieviete, dieva mīļotā radība! Pašiem labākajiem no mums jābūt saudzīgiem, tiesājot tavas vainas, kaut vai to moku dēļ, kas tev būs jāizcieš, sniedzot pret mums bargu liecību pastarās tiesas dienā!

XXIX NODAĻA, KURA DAŽI UZVEDAS PĀRGUDRI, DAŽI LIETIŠĶI UN DAŽI MĪKLAINI, KA NU KATRAM PADODAS.

Varbūt tās bija raižu pilnās atmiņas par naktī redzēto un dzirdēto, varbūt ne tik pārāk dziļdomīgais atklājums, ka pašlaik itin nekā nav ko darīt, kas piespieda misteru Beiliju nākamajā pēcpusdienā izjust sevišķas ilgas pēc patīkamas sabiedrības un pieņemt lēmumu apciemot savu draugu Polliju Svīdlpaipu.

Tiklīdz mazais zvaniņš spalgi pavēstīja apmeklētāja ierašanos (jo misters Beilijs iebruka durvīs ar visu sparu, lai izdabūtu no zvaniņa vairāk trokšņa), Pollijs Svīdlpaips pārtrauca savas iemīļotās pūces vērošanu un sirsnīgi apsveica jauno draugu.

—   Zini, dienu tu izskaties vēl glaunāks nekā sveču gaismā, — Pollijs piezīmēja. — Es nekad vēl neesmu redzējis tik iznesīgu jaunu švītu.

—   Tā laikam būs gan, Pollij. Ko dara mūsu daiļā draudzene Zara?

—   Neko sevišķu, — Pollijs atbildēja. — Viņa ir mājās.

—   Jā, kādreiz viņa būs bijusi tīri smuks sievišķis, Pollij, — misters Beilijs piebilda augstmanīgā nevērībā.

«O!» Pols nodomāja. «Viņš taču runā kā vecis. Pavisam nodzīvojies vecis.»

—   Par daudz izplūdusi, — misters Beilijs turpināja, — taukuma bez jēgas. Kauču jāsaka — viņas vecumā atgadās pat vēl bēdīgākas lietas.

«Pat pūce acis vien noplāta!» Pollijs nodomāja. «Un kā ne, tas ir putns ar savu saprašanu.»

Viņš patlaban slīpēja bārdas nažus, kas bija salikti linda, kamēr milzu siksna šūpojās pie sienas. Palūkojies sājos priekšdarbos, misters Beilijs noglaudīja zodu un, šķilas, nāca uz jaunām domām.

—   Pollij, — viņš sacīja, — man tā liekas, ka mani vaigi nav īsti gludi. Kad nu esmu te ieradies, tad vajadzētu pie reizes noskūties un apkopt daiļumu.

Bārddzinis palika stāvam ar vaļēju muti, bet misters Beilijs tikmēr noraisīja kaklautu un apsēdās klientu atzveltnī ar tādu cieņu un pašpārliecību, kam neviens nevarēja pretī stāties. Acu un roku liecībai te nebija nozīmes. Beilija zods bija gluds kā nule izdēta ola vai kā nokasīts Holandes siera gabals, taču Pollijs Svīdlpaips, kaut viņam liktu apzvērēt, nebūtu iedrošinājies noliegt, ka Beilijam bārda kā ebreju rabinam.

—   Brauc nu pār visu ģīmi, Pollij, tik ne pret spalvu, — misters Beilijs skubināja, šķobīdams seju, gaidot uz ziepju putām. — Cik tur tās vaigubārdas, plāj visu nost, par to man nospļauties!

Lēnīgais, mazais bārddzinis komiskā neziņā stāvēja ar trauciņu rokās un kūla vienā laidā ziepju putas it kā apmāts, nespēdams ķerties pie darba. Beidzot viņš uztriepa ziepes uz mistera Beilija vaiga. Tad atkal nolaida roku, it kā bārdas rēgs jau būtu izgaisis no šā pieskāriena vien, taču, noklausījies mistera Beilija laipno uzmudinājumu aforisma formā: «Droši uz priekšu,» — noziepēja zēnu visai devīgi. Misters Beilijs apmierināts smaidīja caur ziepju putām.

—   Lēnām pār tiltu, Pollij! Kur pūtītes, tur ej uz pirkstgaliem!

Pollijs Svīdlpaips paklausīja un nokasīja putas sevišķi uzmanīgi. Misters Beilijs sašķiebies vēroja katru putu piciņū, kas krājās uz dvieļa, kurš bija pārmests pār viņa kreiso plecu; viņš kā ar mikroskopu saskatīja putās dažus matiņus, jo vairākkārt nomurmināja: — Stipri rudāki, nekā man gribētos, Pollij. — Pabeidzis operāciju, Pollijs atkāpās un atkal sāka blenzt mis terā Beilijā, kas, slaucīdamies frizētavas dvielī, apliecināja, ka «pēc negulētas nakts nekas tā neatspirdzina vīrieti kā kārtīga noskūšanās».

Viņš patlaban sēja kaklasaiti, stāvēdams bez svārkiem spoguļa priekšā, bet Pollijs Svldlpaips tikko bija noslaucījis bārdasnazi, lai viss būtu kārtībā, jaunam klientam ierodoties, kad misis Gempa, nākdama lejā, ielūkojās pa frizētavas durvīm, lai pa kaimiņu parašai novēlētu bārddzinim labu rītu. Būdams pārliecināts .par viņas maigajām jūtām pret sevi, uz kurām viņš nespēja atbildēt, misters Beilijs pasteidzās iepriecināt nelaimīgo cietēju ar laipniem vārdiem.

—   Sveika būšana, Zara! — viņš uzsauca. — Nav ko prasīt, kā jums klājies pa šito ilgo laiku, tāpēc ka jūs esat kā roze. Zeļ, zaļo, plaukst un zied, vai ne, Pollij?

—   Viens sasodīts nešpetnis no puikas! — misis Gempa atsaucās, kaut gan tīri apmierināta. — Šitāds rāzīgs zvirbulis! Nedo dies būt tam zeņķim pa mammu, es to ij pa piecdesmit mārciņām neņemtos!

Misters Beilijs uztvēra šos vārdus kā smalkjūtīgu atzīšanos maigās jūtās un mājienu, ka nekāda naudas suma nespēs viņai atlīdzināt šo bezcerīgo mīlestību. Viņš jutās glaimots. Nesavtīga pieķeršanās allaž glaimo.

—   Kungs jēziņ! — novaidējās misis Gempa, atkrizdama klientu atzveltnī. — Šitais «Vērsis», mister Svidlpaip, akurat kā nozvērējs iedzīt mani kapā. Visādus gražīgus slimos es i atskatijsēs šai raudu ielejā, takšu šitais cērt visiem pāri.

Misis Gempa un viņas darba biedrenes parasti gan atsaucās tā par pašiem rāmākajiem slimniekiem, jo ar to viņas atbaidīja konkurentes, kurām kārojās tikt tai pašā vietā, un reizē izskaidroja, kāpēc slimokopējām tik nepieciešams labs uzturs.

—   Un ko tie cilvēki var runāt pa panesību! — misis Gempa turpināja. — Tam, kas to panes, vaig būt taisītam no ciments un stieģeļiem. Misis Harisa nupatās vēl šais dienās man teic: «Ak Zara Gempa!» viņā teic. «Kā jūs veselība to iztur?» — «Misis Harisa, cienīgā,» es teic, «mēs paši uz sevīm itin nekādas cerības nevar likt; tik vie mums tās paļaušanās kā uz dievu; tā i mūs ticība, kas mūs uztur pie dzīvības.» — «Jā, Zara,» mim Harisa teic, «tāda i tā dzive. Uz to pašu galu vien vi s iet, lai ņem, kā grib.»

Bārddzinis kaut ko līdzjūtīgi nomurkšķēja, it kā gribēdams sacīt, ka misis Harisas piezīme, lai gan nav tik Jēdzīga, kā to varētu gaidīt no tādas autoritates, tomēr dara godu viņas sirdij un prātam.

—   Un nu, — runāja tālāk misis Gempa, — un nu man jābrauc tas gaisa gabals, savas divdesmit jūdzes vismazais, un slimais a tik švaks kā svecīte vējā, nez vai kādai kopējai tādu pavisam gadījies aptecēt. Misis II,īrisa aiz to teic — nav jau koka gabals, tāpatās sievieša cilvēks, kam mīksta sirds krūtīs — viņa teic: «Dies a jums, Zara, nebraucat vis!» — «Aiz kam lai es nebrauc, misis Harisa?» es teic. «Misis Gila,» es teic, «sešus laiduse pasaulē akurat kā pēc pulksteņa; vai ta var gadīties, cienīgā, to es jums prasa kā bērnu mātei, ka šoreizīt viņai tie rēķini neklapēs? Cik reizas es i dzirdejs no viņa paša,» es teic misis Harisai, «no paša mistera Gila, ka viņš, ku runa pa dienu un stundu, uztic vairāk savai sievai nekā Mūra kalenderim un pat gatavs derēt uz deviņi pensi ar farzingu. Vai ta ticams, cienīgā,» es teic, «ka viņa šoreizīt nopalšos?» — «Nē, cienīgā,» misis Harisa teic, «tā jau būt nedabiska būšana. Kauc gan jūs to zin labāk pa labu,» viņa teic, un pašai asaras acīs, «ku jūs tik daudz piedzīvojs, cik maz mums, sieviešiem, vaidzīgs. Tu, cilvēks, sasmejies kādos kumēdiņos vai dabū notrūkties, ka tev ielas stūri uzdrāž virsū kāds skursteņskrāpis, kāds bernardineris vai kāds piedzēries vīrišķis, un ķeza mājā.» Tas viss var tā satrāpīties, mister Svīdlpaip, — misis Gempa nobeidza, — es tur neko nevar teikt, un, kauču pēc manu grāmatu es i brīvs apaļu nedēļu, takšu tas brauciens man būs kā viens slogs, to jūs man var ticēt, ser.

—   Jūs jau briesmīgi ņemat visu pie sirds! — Pollijs piekrita. — Taisni galējat sevi nost!

—   Galē gan! — misis Gempa izsaucās, paceldama rokas pret debesīm un pārgriezdama acis. — Tas bij viens patiesīgs vārds, ser, un neviens nekā labāka nepateiks, kauču runā no rīta līdz vakaram un vēl pieņem klāt divi svētdienas sprediķus. Man tā sirds izsāpas pa citiem daudz vairāk nekā pa mani pašu, kauc neviens to varbūtās nesaredz. Bet, ka īstenus nopelnus celtu godā, ta pa mani kristu dažs labs vārds to bērnu deļ, ko es i pieņēmis un ko ij pillā nedēļā nevar nokrustīt vie svētā Pāvila baznīcā!

—   Uz kurieni jūsu slimnieks brauc? — Svīdlpaips ievaicājās.

—   Uz Hātfordširu, viņš i no to pusi. Takšu tas viens algs, paša puse vai sveša — no tam viņam nekas labs neatlēks.

—   Vai tad ar viņu tik bēdīgi sastāv? — bārddzinis ziņkāri jautāja.

Misis Gempa noslēpumaini nogrozīja galvu un saknieba lūpas.

—   Viņam tas karsonis nav iekš miesām vie, — viņa sacīja. — Un ta var brūķēt drapes, kamēt iekšās sāk vārīties un tevi uzsper stāvu gaisā, takšu vesels no tam netiks!

—   Ai, ai, ai! — noteica Pollijs, izbolīdams acis un kļūdams līdzīgs krauklim. — Dieviņ tētīt!

—   Jā, jā, — misis Gempa apstiprināja, — tas neko nedos, kauč tu būs tik vieglis kā gāzbalons. Un lai tik paprovē runāt miegā pa visādām lietām, ka galva maitāta, — no tam a veselībā nepieņemas.

—   Par ko viņš runā? — Pollijs nevaldāmā ziņkārē sāka kodīt nagus. — Par spokiem, vai?

Misis Gempa, kuru Pollija pieaugošā ziņkāre bija piespiedusi izrunāties vairāk, nekā viņa pati vēlējās, neparasti izteiksmīgi nokrekšķinājās un atteica, ka tas neesot tik svarīgi.

—   Es ved savu pacijentu a diližansi šo pašu dien prom, — viņa turpināja, — un kādu strēķi man vaidzēs tur palikt, kamēt sameklē kādu kopēju (bleķis tur i no tādām kopējām — ko viens prasts lauku sievietis zin no mūs darba!), un ta tik brauks apakaļ — tas jau man uzkrau tās raizes, mister Svīdlpaip. Cerēsim gan, ka tikmēt nekas slikts negadīsies un ka es i mājās, tad, tā misis Harisa teic, misis Gila var izvēlēt, kādu laiku grib, — man viens algs, kas diena, kas nakts.

Kamēr turpinājās šis bārddzinim adresētais monologs, misters Beilijs bija sasējis kaklasaiti, uzvilcis svārkus un slepus vaibstījās spoguļa priekšā. Kad nu misis (iempa uzrunāja tieši viņu, zēns bija spiests apgriezties nu piedalīties sarunā.

—  Jūs takšu, ser, nebūs bijs Sitijā pie mistera Čezlvita kopš tās viņas reizas? — viņa jautāja.

—   Kā ne, Zara. Vakarnakt pat.

—  Vakarnakt! — bārddzinis iesaucās.

—  Jā, Pollij, vakarnakt. Bet, ja tu gribi piesieties, tad es varu teikt «šorīt». Viņš vakar ēda pie mums pusdienas.

—   Ko tas draiska grib teikt a to «mums»? — misis Gempa sevišķi nepacietīgi uzsvēra šo vārdu.

—   Pie manis un mana saimnieka, Zara. Viņš ēda pusdienas mūsu mājās. Mēs kārtīgi sametām pa lampu, Zara. Man vēl vajadzēja vest viņu mājup īrētā karietē pulksten trijos naktī. — Zēnam taisni niezēja mēle pastāstīt arī visu pārējo, taču, attapdamies, ka tas drīz vien var nonākt saimnieka ausīs, un atcerēdamies mistera Krimpla daudzkārtīgos atgādinājumus «nepalaist muti», viņš savaldījās un tikai piebilda: — Viņa bija nomodā un gaidīja šo.

—   Būt viņa kauč bišķi padomajse, — misis Gempa asi noteica, — kazi, ta nāktu pie saprašanu, ka viņai nav brīv šitā darīties un galēt sevi nost. Vai viņi cik necik mīlīgi viens a otru, ser?

—  Tā nekas, — Beilijs atbildēja, — diezgan mīlīgi.

—  Tas nu gan prieks, — piezīmēja misis Gempa un atkal nozīmīgi nošņākuļojās.

—   Nav sen, kopš precējušies, — Pollijs piemetināja, berzēdams rokas, — kā lai viņi nebūtu mīlīgi.

—   Kā ta, — piebilda misis Gempa, trešo reizi iedarbinādama savu signālu.

—   Sevišķi vēl tad, — bārddzinis turpināja, — kad džentlmenim tāda daba, kā jūs sakāt, misis Gempa.

—   Es teic to, ko manas acis rāda, mister Svīdlpaip, — misis Gempa uzsvēra. — Nedo dies, ka es darīs citādi! Takšu otra cilvēka sirdī ielīst nevar, bet, ka ta: būt glāžu logi, ta viens otrs dabūtu turēt tiem slēģus priekšā, to es var apzvērēt!

-rJūs taču negribat teikt, ka … — Pollijs Svīdlpaips iesāka.

—   Nē, es negrib, — misis Gempa viņu pavisam strupi pārtrauca. — Man prātā nenāk. Un nekādi jezuviteru moku kambari nepiedabūs mani uz teikšanu, ka man kas būt bijs prātā. Es teiks tik to, — lāga sieviete piemetināja, pieceldamās un apņemdama šalli,

—  ka «Vērsi» uz manīm gaida un es te tērē dārgu laiku.

Mazais bārddzinis, iededzies nevaldāmā ziņkārē redzēt savām acīm misis Gempas pacientu, ieteicās misteram Beilijam, ka viņi taču varētu pavadīt savu draudzeni līdz «Vērsim» un pagaidīt, kamēr diližanss atiet. Jaunais džentlmenis piekrita, un visi devās ceļā.

Kad viņu ceļa mērķis bija sasniegts, misis Gempa (jau pilnīgi saģērbusies braukšanai — viņa bija uzvilkusi savu pēdējo sēru tērpu) pameta draugus pagalmā un pati steidzās uz slimnieka istabu, kur viņas darba biedre misis Priga jau posa slimo.

Slimais bija tik izdilis, ka likās, — kauli grabēs, līdzko viņš pakustēsies. Vaigi viņam bija iekrituši, acis nedabiski lielas. Viņš bija atlaidies atzveltnī, vairāk līdzīgs mironim nekā dzīvam cilvēkam, un, misis Gempai ienākot, pavērsa savu cietēja skatienu uz durvīm ar tādu izteiksmi, it kā šī kustība sagādātu viņam neizsakāmas mokas.

—   Nu, kā mums iet? — apvaicājās misis Gempa.

—   Izskats jau mums dikti smuks.

—  Tad tas i krietni vie smukāks nekā daba, — misis Priga ieērcināta atteica. — Būs a kreiso kāju no gultas izkāpis, pa to ta nu tiepjas skaidri kā āzis. Šitāds cilvēks no tiesas nav redzēts. Dotu viņam vaļu, ta viņš i mutes nebūt mazgajs.

—  Viņa man ziepes iebāza mutē, — nelaimīgais pacients vārgā balsī taisnojās.

—   Pa ko ta jūs netaisa muti ciet? — misis Priga atcirta. — Ak ta jums vienu vietu vaidzēs mazgāt, otru ne? Pie tik smalku apkopšanu acis var izskatīt un vēl pa puskronu dienā! Kas grib, lai viņu nez kā apčubina, tas lai maksā kārtīgu cenu!

—  Vai dieniņ! — pacients novaidējās. — Vai, vai!

-   Re nu, — misis Priga uzķēra, — šitā vie viņš uzvedas visu laiku, kamēt es viņu izcēlis no gultu, Zara, lieat vai neticat.

-   Tā jau i tā pateicība pa visām mūs pūlēm, — misis Gempa atsaucās. — Kauns gan, ser, kauns!

Tikmēr misis Priga nogrāba slimo aiz zoda un sāka skrāpēt ar asu suku nelaimīgā galvu.

—   Kazi, tas jums a nebūs pa prātam, — viņa piezīmēja, pārtraukdama darbu, lai uzmestu skatienu slimajam.

Pilnīgi iespējams, ka tas viņam nebija pa prātam, jo suka bija tik nemīlīga, cik vien nemīlīgs var būt mūsdienu technikas ražojums, un slimniekam no skrāpēšanas kļuva sarkani pat acu plaksti. Misis Priga jutās visai apmierināta, ka viņas paredzējums piepildījies, un noteica, ka tā jau esot domājusi.

Sasukājusi matus tā, ka tie līda slimajam acīs, misis Priga ar misis Gempas palīdzību aplika viņam kaklautu un uzslēja apkaklītes iestīvinātos stūrus tā, lai ari tie durtos acīs un radītu iekaisumu. Tad pacientu ietērpa vestē un svārkos, un, tā kā tie bija sapogāti šķībi un greizi, bet kurpes velkot samainītas, tad visumā viņš izskatījās diezgan nožēlojams.

—   Manuprāt, kaut kas nav kārtībā, — nelaimīgais, nomocītais radījums sacīja. — Man tā vien liekas, ka es būtu svešās drēbēs. Es esmu pavisam greizs, un viena kāja man īsāka par otru. Un kabatā man ir pudele. Kāpēc jūs nosēdinājāt mani uz pudeles?

—   Jupis parāvs šito cilvēku! — izsaucās misis Gempa, izvilkdama pudeli no slimnieka kabatas. — Cik tur trūka, un viņš būt pievācis manu buteli! Es saliku savas mantiņas iekš viņa svārkiem, kamēt tie karājās aizdurvē, un tas man pavisam bij no prāta izkritis. Betsij, otrā kabatā būs kāds pāris sīpolu, bišķis tējas un cukura. Esit nu tik laipna, mana dārgā, izņemat to visu laukā!

Betsija izņēma no kabatas tiķlab minētās mantas, kā ari vēl šo to no pārtikas precēm, un misis Gempa novietoja visu savā kabatā, kas bija īpatnējs nanķina somas paveids pārtikas glabāšanai. Šai mirklī abām ledijārn ienesa spēku stiprināšanai karbonadi un stipru elu, bet slimniekam tasi buljona, un viņi vēl nebija tikuši galā ar ēdienu, kad ieradās Džons Vestloks.

—   Piecēlies un apģērbies! — Džons izsaucās, apsēzdamies slimajam līdzās. — Tas ir ko vērts! Kā jūs jūtaties?

—   Daudz labāk. Tikai ļoti noguris.

—   Nav ko brīnīties. Jūs esat pārcietis ļoti nopietnu slimību. Lauku gaiss un vietas pārmaiņa padarīs jūs par gluži citu cilvēku. Jums gan, misis Gempa, dīvaini uzskati par to, kā ģērbjas džentlmeņi, — viņš smaidot piebilda, rūpīgi sakārtodams slimā apģērbu.

—   Misters Ljūsoms nav vis tāds džentlmenis, kam viegli ko uzdabūt mugurā, — ar cieņu atbildēja misis Gempa, — to mēs a Betsiju Prigu varam apzvērēt paša lordmēra un visādu sinatu priekšā, ka vaidzīgs!

Tobrīd Džons, piegājis pie slimā, pūlējās atbrīvot viņu no jau minētajām mocībām, ko tam sagādāja apkaklīte, kad slimais iečukstējās:

—   Mister Vestlok, man negribētos, lai mani noklausās. Man jāsaka jums kaut kas ļoti svarīgs un dīvains, kas spieda mani kā briesmīgs slogs visā šai ilgajā slimošanas laikā.

Džons strauji pagriezās, lai palūgtu kopējas atstāt istabu, bet slimais satvēra viņu aiz piedurknes:

—   Nē, tagad ne. Man trūkst spēka. Vai es varu pateikt to tad, kad spēšu? Varbūt es varu jums atrakstīt, ja man tā būtu ērtāk un labāk?

—   Vai jūs varat! — Džons izsaucās. — Par ko tad jūs gribat runāt, Ljūsom?

—   Netaujājiet man neko! Tas ir necilvēcīgs, drausmīgs notikums. Par to ir briesmīgi domāt. Briesmīgi runāt. Briesmīgi zināt. Briesmīgi apzināties, ka esmu palīdzējis. Ļaujiet man noskūpstīt jums roku par jūsu laipnību! Esiet laipns joprojām un nevaicājiet man neko!

Sākumā Džons lūkojās slimajā ar lielu izbrīnu, bet, atcerējies, ka slimais daudz pārcietis un ka viņa galva vēl nesen degusi drudža ugunīs, nolēma, ka Ljūsoms atrodas iedomātu baiļu vai slimīgas iztēles varā. Lai iegūtu lielāku skaidrību, viņš izdevīgā mirklī pavilka

ifltiis misis Gempu, kamēr Betsija Priga vīstīja slimo pledos un lakatos, un apvaicājās, vai slimais esot pilnīgi iilgiivis saprātu.

— Apžēliņ, ku nu! — misis Gempa iesaucās. — Ij v &gt;l&gt;iid vēl nevar ciest savas kopējas ne acu galā. Slimie illažīn i tādi, ser. Tā i visdrošākā pazīme, ka cilvēks slims. Būtu jūs dzirdējs, kā viņš, nabags, uzkrita mums a Betsiju Prigu vēl priekš pusstundas, ta jūs pats brīnītos, kā tas i, ka mēs vēl nav uz galvas iedzītas kapā.

Tas gandrīz vai apstiprināja Džona aizdomas, tāpēc vit,iš nepievērsa slimā vārdiem sevišķu uzmanību un Ierastajā jautrajā izdarībā kopā ar misis Gempu un misis Prigu novadīja slimo lejā, kur diližanss jau dzīrās doties ceļā.

Pollijs Svīdlpaips stāvēja durvīs, cieši saspiedis sakrustotās rokas un plati ieplētis acis, alkatīgā ziņkārē vērodams, kā slimais ar pūlēm ietraušas ratos. Slimnieka Izdēdējusi seja un kaulainās rokas ārkārtīgi ietekmēja Polliju, un viņš pačukstēja misteram Beilijam, ka ne par mārciņu sterliņu nebūtu laidis garām šādu skatu. Misters Beilijs, cita rakstura cilvēks, piezīmēja, ka arī par pieciem šiliņiem būtu palicis mājās.

Novietot misis Gempas bagažu diližansā tā, lai viņa būtu apmierināta, bija pārāk sarežģīts uzdevums, jo ikvienam šās lēdijas sainim piemita visai nelāga īpašība, proti, tam vajadzēja atrasties atsevišķi no pārējo braucēju bagažas, citādi misis Gempa draudēja iesūdzēt diližansa īpašniekus tiesā un piedzīt no tiem zaudējumus. Lietussargs ar apaļo ielāpu izrādījās īpaši grūti novietojams, un tā apdauzītais vara rokturis neskaitāmas reizes līda ārā no visiem kaktiem un spraugām, šausminot pārējos pasažierus. Un, patiešām, misis Gempa šais piecās minūtēs tik bieži pārcilāja lietussargu no vienas vielas uz otru, cītīgi pūlēdamās uziet tam piemērotu stūrīti, ka šķitās, — tas nav viens, bet vismaz piecdesmit lietus sargu. Galu galā lietussargs pazuda vai misis Gempai tā likās, un nākamās piecas minūtes viņa šķendējās uz kučieri un, lai kā tas mēģināja izlocīties, pieprasīja «griezt visu pa labu», citādi viņa iešot līdz palatai.

Beidzot viņas sainis, viņas koka tupeles, viņas groz&lt;; un viss parējais īpašums bija novietots, un viņa laipni atvadījas no Pollija un mistera Beilija, pakniksēja Džonam Vestlokam un atsveicinājās no Betsijas Prigas kā no mīļotas amata māsas.

—   Lai nu jums dies do pulka slimo un pulka labu vietu, mana visudārgā! — viņa sacīja. — Kazi, nebūs ilgi jagaida, Betsij, ka strādāsim akai abas vienuviet,' viena dienu, otra nakti, un lai tā mūs satikšanās patrāpās labi prāvā pamilijā, ku visi aplīp cits no cita un slimo pa nopietnam.

—   Man nu viens pīpis, ka tas īsti notiks un cik ilgi man būs uz jums jāgaida, — misis Priga atteica.

Misis Gempa, grasīdamās atbildēt tādā pašā garā, atmuguriski kāpās uz diližansa pusi, bet uzgrūdās virsū džentlmenim un lēdijai, kas pašlaik gāja pa ietvi.

—   Uzmanīgāk, uzmanīgāk! — džentlmenis uzsauca.

—   Ko redzu! Sirsniņ! Tā taču ir misis Gempa!

—   Ko, misters Moulds! — izsaucās slimokopēja.

—   Un misis Moulda ar! Nu paties, kas to būtu domajs,. ka mēs te satiksimies!

—   Vai jūs braucat ārā no pilsētas, misis Gempa? — f apvaicājās Moulds. — Tas gan rets gadījums, vai ne?

—   Rets gan, ser, — misis Gempa piekrita. — Takšu J tik uz kādām dienām, ne vairāk. Tas i tas džentlmenis, pa ko es jums tiku teics, — viņa čukstot piemetināja.

—   Kā, šai karietē? — misters Moulds nobrīnījās.

—   Tas pats, ko jūs gribējāt mums ieteikt? Tiešām brīnums. Sirsniņ, tas tevi var interesēt. Misis Gempa bija domājusi, ka tas džentlmenis, kas tur sēž karietē, derēs nuims.

Misis Mouldu tas ārkārtīgi ieinteresēja.

—   Panāc šurp, dārgā! Tu vari nostāties te uz pakāpiena un paskatīties uz viņu, — Moulds sacīja.

—   Ahā! Rau, kur viņš ir! Kur manas brilles? Ahā! Tepat ir, atradu. Vai tu redzi viņu, mana dārgā?

—   Kā uz delnas, — misis Moulda atbildēja.

—   Zini, goda vārds, tas ir pavisam sevišķs gadījums, — misters Moulds taisni jūsmoja. — Tas ir tāds gadījums, mana dārgā, kādu es ne pagalam negribētu laist garām. Tas ierosina. Tas modina ziņkāri. Tas ir teātri, vai ne? Ahā! Rau, kur viņš ira Nuja. Slikts skats, misis Moulda, vai ne? AMoulda bija tādās pašās domās. Varbūt galu galā viņš tomēr nonāk mūsu roļn, — misters Moulds prātoja. — Ko var zināt! Nudien, nu tā vien gribas parādīt viņam mazliet uzmanības, nu tāda sajūta, dārgā, ka viņš man nav nekāds svešs». Man ļoti gribas pacelt platmali, mana dārgā, Viņš stipri vien lūkojas uz mūsu pusi, — misis Moulda aizrādīja.

Tad es to darīšu! — misters Moulds izsaucās.

Kā klājas, ser? Atļaujiet novēlēt jums labu dienu. Alii! Viņš atņēma sveicienu. Ļoti pieklājīgs cilvēks. Vizītkartes droši vien ir misis Gempai kabatā. Pavisam lovfšķs gadījums, mana dārgā, un ļoti patīkams turklāt. [ Es neesmu māņticīgs, taču man patiešām šķiet, ka mums biis lemts parādīt viņam nelielās sērīgās uzmanības zīļ&amp;ies, kas iederas mūsu profesijā. Nevar būt nekādu iebildumu, sirsniņ, ja tu pametīsi viņam skūpstu.

Misis Moulda pameta viņam skūpstu.

—Ha! — noteica misters Moulds. — Redzams, ka las viņu iepriecināja. Nabaga cilvēks! Man liels prieks, ka tu tā darīji, sirsniņ. Ardievu, misis Gempa! — viņš pamāja ar roku. — Nupat viņš brauc, nupat viņš brauc!

Tā arī notika, jo diližanss tobrīd sāka kustēties. Misters un misis Mouldi vislabākajā noskaņojumā turpināja .avu omulīgo pastaigu. Misters Beilijs izmantoja pirmo izdevību, lai aizvāktu no šejienes Polliju Svīdlpaipu, ko nevarēja vis tik viegli izdarīt, jo bārddzini bija stipri ietekmējusi misis Priga, kuru viņš lielā sajūsmā par šās lēdijas bārdu nosauca par nesalīdzināmu sievieti.

Kad diližansa saceltā kņada izgaisa, pašā tumšākajā «Vērša» kafejnīcas kaktā kļuva redzams Nedžets, kurš domīgi vērās pulkstenī, it kā mūžīgais vārda neturētājs, ko viņš gaidīja, atkal būtu mazliet nokavējies.

XXX NODAĻA PIERĀDA, KA VEST AP STORI IR PIEŅEMTS PAT LABAKAJAS ĢIMENES UN KA MISTERAM PEKSNIFAM PIEMĪT SEVISĶAS SPĒJAS IEJUSTIES KAĶA ROTAĻA AR PELI.

Kā chirurgam pēc kāda locekļa operācijās vispirms jāparūpējas par nežēlīgā naža šķeltajām artērijām, tā arī šim stāstam, kas nesaudzīgi atcirta no Peksnifu ģimenes koka labāko zaru — Mersiju, jāatgriežas pie dzimtā stumbra un jāpalūkojas, kā iztiek bez zaudētā dārguma pārējie koka zari.

Par misteru Peksnifu vispirms sakāms, ka, izraudzījies jaunākajai meitai vislielāko dārgumu pasaulē, maigu un iecietīgu vīru, un laimīgi piepildījis tēva sirds lielākās ilgas, iekārtojot savam bērnam tik apskaužamu dzīvi, viņš atguva jaunību un, izplētis savas spodrās sirdsapziņas neaptraipītos spārnus, jutās spējīgs uz jebkuru lidojumu. Uz skatuves šādi cildeni tēvi, izdevuši meitas pie viņu iecerētajiem, parasti atzīstas, ka viņiem atliekot vairs tikai nomirt, lai gan reti gadās, ka cilvēki steigtos ko tamlīdzīgu darīt. Misters Peksnifs, būdams daudz prātīgāks un praktiskāks tēvs, domāja, ka viņam vajagot baudīt dzīvi un, ja viens mierinājums laupīts, tad pagādāt sev kādu citu.

Taču, lai cik līksmi un rotaļīgi noskaņots bija šis krietnais vīrs un lai kā tiecās priecāties un, jāsaka, draiskoties savas arcbitekta iztēles dārzos kā kaķēns, tomēr viņš pastāvīgi uzdūrās uz nepārspējamu šķērsli. Lēnīgā Čeritija, ko bija tik dziļi aizvainojusi un aizskārusi pārestība, ka viņas sirds nebūt nedomāja atmaigt un piedot ar laiku, bet sūrstēja un smeldza aizvien negantāk, atklāti sacēlās pret tēvu. Viņa karoja līdz asinīm ar savu mīļoto tētiņu un sagādāja viņam to, ko aiz labākas metaforas trūkuma dēvē par suņa dzīvi. Tomēr ne vienam sunim būdā, kūtī vai namā neklājās tik bēdīgi kā misteram Peksnifam kopā ar viņa maigo meitu.

Tēvs ar meitu sēdēja pie brokastgalda. Toms Pinčs bija jau izgājis un viņi palikuši divatā. Misters Peksnifs sākumā rauca pieri vienā laidā, bet tad, izlīdzinājis

lltubas, pazagšus uzmeta skatienu meitai. Viņas dēlis bija stipri piesarcis un saslējies augšup pilnā kara Hlavibā.

Čeritij! — misters Peksnifs uzrunāja meitu. Kas noticis ar mums abiem? Mans bērns, kur palikusi Iflsu vienprātība?

Mis Peksnifas atbildei nebija nekāda sakara ar šo ļldti izplūdumu, jo tā skanēja:

—  Metiet mieru, tēti

—   Metiet mieru? — misters Peksnifs sāpīgā balsi ntkārtoja.

—   Jā, tēt, nu ir par vēlu tā runāt ar mani, — meita vienaldzīgi atteica. — Es tagad zinu, ko tas viss nozīmē un cik tam liela vērtība.

—   Cik grūti! — misters Peksnifs izsaucās, vērsdamies pie savas tējas glāzes. — Cik briesmīgi grūti! Viņa taču ir mans bērns. Es viņu nēsāju uz rokām, kad viņa vēl valkāja adītus zābaciņus — tīri kā kulainīšus — pirms daudziem gadiem.

—   Nav ko ņirgāties par mani, tēt, — Čeritija ar niknu skatienu atcirta. — Es nemaz neesmu daudz vee.ika par māsu, lai viņa arī paspēja apprecēties ar jūsu draugu!

—    Ak cilvēka daba, cilvēka daba! Nožēlojamā cilvēka daba! — noteica misters Peksnifs, pārmetoši grozot galvu, it kā viņam ar cilvēku dabu nebūtu ne mazāko sakaru. — Un ja vēl padomā, ka visas šīs nesaskaņas sākās aiz tāda iemesla! Ak dievs, ak dievs!

—   Jā, taisni aiz tāda! — Čeritija iesaucās. — Nosauciet īsto iemeslu, tēt, citādi es to nosaukšu pati. Pieraujiet — nosaukšu!

Varbūt enerģija, ar kādu Čeritija runāja, bija tik lipīga, ka misters Peksnifs pārmainīja toni un viņa seja pietvīka dusmās vai pat īstā niknumā, kad viņš atbildēja:

—    Nosaukusi! Tu jau to esi izdarījusi. Tu to darīji vakar, tu to dari katru dienu. Tu neproti savaldīties, tu neproti noslēpt savu slikto raksturu, tu simtiem reižu nodevi sevi misteram Čezlvitam!

—   Sevi! — Čeritija rūgti nosmīnēja. — Kā tad! Kas man tur par daļu!

—   Nu, un mani arī, — misters Peksnifs piemetināja.

Meita atbildēja ar nicinošiem smiekliem.

—   Un, ja reiz esam sākuši izskaidroties, Čeritij, — misters Peksnifs turpināja, draudīgi šūpodams galvu, — tad lai man atļauts pateikt, ka es to necietīšu. Blē-. ņas pie malas, mis! Es jums aizliedzu muļķoties.

_— Es darīšu, kas man patīk, — Čeritija atbildēja, svārstīdamās šūpuļkrēslā un paceldama balsi līdz spalgam spiedzienam, — es darīšu, kas man patīk, tēt, un ko es vienmēr esmu darījusi. Es necietīšu, ka mani padara par kāju pameslu, to jūs varat man ticēt. Pret mani ir tik nekrietni izturējušies kā ne pret vienu cilvēku pasaulē, — te viņa sāka skaļi elsot, — bet no jums var gaidīt visu to ļaunāko. Tikai man tas nu ir vienalga. Jā, pilnīgi vienalga!

Misteru Peksnifu tā saniknoja viņas skaļie brēcieni, ka viņš, apjukumā apskatījies visapkārt, it kā meklēdams, ar ko apklusināt meitu, uzlēca kājās un sāka purināt Čeritiju, kamēr viņas augsti saspraudītā matu rota pakausī līgojās kā strausa spalva. Čeritija bija tik pārsteigta par šādu uzbrukumu, ka uzreiz apklusa, un vēlamais rezultāts bija sasniegts.

—   Es tev vēl rādīšu! — misters Peksnifs izsaucās, atkal atsēzdamies un atvilkdams elpu. — Pamēģini tikai vēl brēkt tik skaļi! Kas pret tevi nekrietni izturējies, ko tu gribi ar to teikt? Ja misters Džonass deva priekšroku tavai māsai, tad kas tur vainīgs, man gribētos zināt? Ko es tur varēju darīt?

—   Vai mani neizlietoja kā aizsegu? Vai manas jūtas netika apsmietas? Vai viņš vispirms nelakstojās ap mani? — Čeritija vaimanāja, lauzīdama rokas. — Un nu man vēl jāpiedzīvo, ka mani purina — ak žēlīgais dievs!

—   Un purināšu atkal, — viņas tēvs pārtrauca, — ja tu spiedīsi mani ar tamlīdzīgiem līdzekļiem nodibināt kārtību zem šā pieticīgā jumta. Man tiešām brīnums par tevi. Man jābrīnās, ka tev tik maz savaldības. Ja misters

pjonass bija pret tevi vienaldzīgs, kāpēc tad tev tā gribējās viņu dabūt?

Man gribējies viņu dabūt? — Čeritija iesaucās, tMan gribējies viņu dabūt, tēt!

—  Nu, ja negribējās, par ko tad tu sacēli visu to brēku? — tēvs taujāja.

—  Par to, ka viņš izturējās divkosīgi, — Čeritija atbildēja,— un mana miesīgā māsa ar manu miesīgo tēvu bija sazvērējušies pret mani. Uz māsu es nedusmojos, — Čeritija turpināja aizvien pieaugošās dusmās, — man Viņas žēl. Man sāp sirds viņas dēļ. Es zinu, kāds liktenis Viņai lemts pie šā neģēļa sāniem.

—  Manuprāt, misters Džonass izturēs, ka tu sauc viņu par neģēli, mans bērns, — misters Peksnifs sacīja, nlkal atgūdams savu lēnprātību. — Tu vari saukt viņu, k;l gribi, tikai lai šiem untumiem būtu gals!

—  Nebūs vis gals, tēt, — Čeritija attrauca. — Nek.ids gals nebūs. Tas nav vienīgais jautājums, kurā mēs nevaram saprasties. Es neparko nepiekāpšos. Labāk, ja jūs to zināt pie laika. Nē, es nepiekāpšos neparko, tēt! Ls neesmu galīga muļķe un akla arī ne. Varu teikt tikai vienu, ka nepiekāpšos nekad!

Lai kas ar šiem vārdiem bija domāts, bet nu misters Peksnifs jutās satriekts, jo viņa neveiklie mēģinājumi izlikties mierīgam izskatījās pavisam nožēlojami. Bardzības vietā stājās lēnība, un viņš ierunājās mīlīgi un pieglaudīgi:

—  Mana dārgā, — viņš sacīja, — ja šai īsajā ātru dusmu brītiņā es arī lietoju neattaisnojamus līdzekļus, lai apslāpētu negaidīto uzliesmojumu, kas bija tikpat pazemojošs tev kā man — iespējams, ka es tā rīkojos, pilnīgi iespējams, — tad es lūdzu tev piedošanu. Tēvs lūdz piedošanu savam bērnam! — misters Peksnifs izsaucās. Šāds skats, manuprāt, spēj mīkstināt pašu nocietinātāko sirdi.

Taču tas nepavisam neatmīkstināja mis Peksnifu; varbūt tāpēc, ka viņas sirds vēl nebija pietiekami nocietināta. Gluži otrādi, viņa palika pie sava un daudzināja bez gala, ka viņa neesot galīga muļķe un neesot akla un nepiekāpšoties neparko.

—  Te ir kāds pārpratums, mans bērns, — misters Peksnifs sacīja, — taču es nevēlos taujāt, kas tas ir; es nemaz nevēlos to zināt. Nē, es lūdzu, — viņš piemetināja, pastiepdams roku uz priekšu un pietvīkdams, — ne-ļ runāsim par šo tematu, mana dārgā, lai tas būtu kāds būdams!

—  Pilnīgi pareizi, par šo tematu mums nevajag runāt, ser, — meita piekrita. — Tikai es vēlos, lai man ar to nebūtu nekādas saskares, un tāpēc es jūs lūdzu — gādājiet man citu māju!

Misters Peksnifs pārlaida skatienu istabai un atkārtoja:

—   Citu māju, mans bērns?

—  Jā, citu māju, tēt, — Čeritija uzsvērti augstmanīgi apstiprināja. — Novietojiet mani pie misis Todžersas vai kur citur, bet te es vairs nepalikšu, ja viss jau tiktāl nogājis.

Iespējams, ka misis Todžersas pansija šķita mis Peksnifai pilna ar aizgrābtiem pielūdzējiem, kas visi dziras krist pie viņas kājām. Iespējams, ka misters Peksnifs ar savas nule atkal atnākušās jaunības acīm saskatīja šai iestādē labu līdzekli atbrīvoties no apgrūtinošas nastas, nepatīkamas tiklab aiz sliktā rakstura, kā aiz modrības nevietā. Vismaz nav apstrīdams, ka mistera Peksnifa vērīgajās ausīs šie vārdi nebūt neatbalsojās kā kapa zvans visām viņa cerībām.

Tomēr viņš bija vīrs ar dzijām jūtām un cildenu sirdi, tāpēc viņš ar abām rokām spieda pie acīm kabatas lakatu — kā šādi cilvēki mēdz darīt, sevišķi, kad apzinās, ka tos novēro.

—  Viens no maniem putniņiem, — misters Peksnifs sacīja, — pametis mani un atradis mājvietu pie svešinieka krūtīm, otrs cilā spārnus, lai dotos pie misis Todžersas. Ak vai, kas gan es esmu? Es nezinu, kas es esmu, nudien! Lai ari!

Čeritiju neietekmēja pat šī piezīme, ko sevišķi patētisku padarīja iešņukstēšanās teikuma vidū. Viņa joprojām palika skarba, drūma un nepielūdzama.

—    Taču es allaž esmu upurējis savu bērnu laimi • ivas laimes labad, — misters Peksnifs turpināja, — tas Ir, savu laimi savu bērnu laimes labad, un ari šoreiz palikšu uzticīgs saviem principiem. Ja tu vari justies laimīgāka misis Todžersas namā nekā sava tēva paspārnē, lad dodies pie misis Todžersas, mana dārgā! Par mani nedomā, manu meitēn, — viņš izjusti piemetināja. Gan jau es kaut kā iztikšu bez tevis.

Miss Čeritija, zinādama, ka tēvs slepenībā priecājas par gaidāmajām pārmaiņām, apspieda savu prieku un sāka kaulēties par noteikumiem. Tēva uzskati sākumā tik krasi atšķīrās no meitas uzskatiem, ka draudēja izcelties jaunas nesaskaņas, kuru atrisināšanai atkal varēja rasties vajadzība sapurināt Čeritiju; tomēr galu galā, kaut pamazām, abi sapratās, un negaiss pagāja garām. Patiešām, mis Čeritijas projekts bija tik izdevīgs abiem, ka būtu dīvaini, ja abpusējā vienošanās nebūtu notikusi. Abi drīz vien norunāja izmēģināt šo plānu praksē bez lielas vilcināšanās; norunāja arī, ka Ceritijai vājās veselības labad nepieciešama vietas maiņa un ka mīlošā māsa grib būt tuvāk Mersijai — šiem ieganstiem vajadzēja attaisnot viņas aizbraukšanu Merijas un vecā Čezlvita acīs, kuriem Čeritija pēdējā laikā šad tad sūdzējās par neveselību. Kad tas bija norunāts, misters Peksnifs ar lielu pašcieņu deva meitai savu svētību kā pašaizliedzīgs tēvs, kas nupat nesis smagu upuri un mierina sevi ar domām, ka tikumība ir balva pati par sevi. Tā notika viņu pirmais izlīgums kopš tā nelaimīgā vakara, kad misters Džonass bija noraidījis vecāko māsu, atzīdamies karstās jūtās pret jaunāko, un misters Peksnifs veicinājis šo pasākumu aiz augsti tikumiskiem principiem.

Bet kā varēja notikt kaut kas tik neticams — it kā jauns pasaules brīnums būtu pievienojies jau zināmajiem septiņiem, lai nu tie ir kādi būdami, — kā tas varēja notikt, ka misters Peksnifs un viņa vecākā meita bija gatavi šķirties? Kā tas varēja notikt, ka viņu savstarpējās attiecības bija tā pārmainījušās? Kāpēc mis Peksnifai vajadzēja censties tik ķildīgi iegalvot tēvam, ka viņa neesot ne muļķe, ne akla un to necietīšot? Tas taču nav ticams, ka misters Peksnifs būtu iedomājies otrreiz preceties un Ceritija ar vecmeitas asredzību uzminējusi viņa slepenos nodomus.

Iedziļināsimies šai jautājumā.

Misters Peksnifs kā nevainojams vīrs, kam apmelojumu elpa atstāj tikpat maz pēdu kā cilvēka elpa uz spoguļa virsmas, varēja atļauties to, ko parastie mirstīgie nedrīkst. Viņš apzinājās savu nolūku šķīstību un tāpēc, ja viņam radās kāds nodoms, centās to piepildīt tik neatlaidīgi, kā to darītu vienīgi ļoti tikumīgs (vai arī ļoti netikumīgs) cilvēks. Vai viņam bija nopietni un dibināti iemesli ņemt otru sievu? Bija — un nevis viens vai divi, bet vesela virkne dažādu iemeslu.

Vecais Martins Čezlvits pamazām bija ārkārtīgi pārvērties. Jau tovakar, kad viņš tādā nelaikā ieradās mistera Peksnifa namā, viņš izturējās samērā padevīgi un piekāpīgi. Toreiz misters Peksnifs izskaidroja šo pārmaiņu ar Entonija Čezlvita nāves radīto iespaidu. Tomēr kopš tā laika, šķitās, Martina Čezlvita raksturs mainījās pakāpeniski un nepārtraukti, un drīz vien vecais džentlmenis tapa gurds un vienaldzīgs pret visu, izņemot misteru Peksnifu. Arēji sirmgalvis izskatījās tāds pats kā vienmēr, bet iekšēji bija pārvērties līdz nepazīšanai. Nevarēja sacīt, ka .viena vai otra kaislība būtu viņā iekvēlojusies spilgtāk vai tapusi bālāka — nē, viss cilvēks likās it kā izbalējis. Dažs labs rakstura vilciens bija izgaisis, bet jauns neradās tā vietā. Arī viņa jutekļi sāka notrulināties. Viņš daudz sliktāk redzēja, palaikam viņam uzmācās kurlums, bieži vien viņš nekā nemanīja no tā, kas notika apkārtnē, un dažreiz klusēja dienām ilgi. Šīs pārmaiņas noritēja tik nemanāmi, ka tās ievēroja tikai tad, kad tās bija iestājušās. Tomēr misters Peksnifs pamanīja tās pirmais un, tā kā viņš vēl ļoti labi atcerējās Entoniju Čezlvitu, tad domāja, ka tā brālis Martins tāpat tuvojas sabrukumam.

Džentlmeni ar mistera Peksnifa maigajām jūtām šāda aina sāpīgi aizkustināja. Viņš bija spiests paredzēt iespēju, ka viņa godājamais radinieks var kļūt par intrigantu upuri un tā bagātības var nonākt necienīgās rokās. Tas viņam sagādāja tādas sirdssāpes, ka viņš nolēma saglabāt šo mantu sev, turēt necienīgos manto-

Jlima tīkotājus pienācīgā atstatumā un pataupīt veco džentlmeni, tā sakot, personīgai lietošanai. Misters Peksnifs pamazām sāka iztaustīt, vai nav kāda iespēja nadarīt veco Čezlvitu par padevīgu ieroci, un, atklājis, ka Inda iespēja ir un ka viņa izveicīgās rokas var veidot ii » sirmgalvja visu, kas vien vēlams, viņš — goda dvēselei — sprauda mērķi nostiprināt savu varu pār veco Viru, un, tā kā ikviens mēģinājums sniedza pilnīgi necerētus panākumus, tad misteram Peksnifam sāka likties, ka vecā Martina naudiņa jau šķind viņa tikumīgajās kabatās.

Taču ikreiz, kad misters Peksnifs domāja par šo tematu (un aiz savas cītības viņš domāja par to jo bieži) un aizkustinājumā atcerējās to liktenīgo apstākļu sagadīšanos, kas bija nodevusi sirmgalvi viņa rokās, iegrūžot kaunā un negodā ļaundarus un ceļot godā taisnos, viņš vienmēr juta, ka Merija Grehema stāv viņam ceļā. Sirmgalvis varēja runāt, ko grib, misters Peksnifs ļoti labi redzēja, cik stipri vecais vīrs pieķēries Merijai. Šīs jūtas izpaudās neskaitāmos sīkumos: sirmgalvim gribējās, lai Merija pastāvīgi būtu viņa tuvumā, un viņam nebija miera, ja meitene kaut kur ilgi kavējās. Misters Peksnifs stipri šaubījās, vai Martins patiešām nozvērējies neatstāt Merijai testamentā nekādu mantojumu. Un, pat ja viņš būtu devis tādu zvērestu, misters Peksnifs zināja, ka ir daudz iespēju apiet šo zvērestu un apmierināt savu sirdsapziņu. Misters Peksnifs zināja arī to, ka veco vīru smagi nospieda Merijas nenodrošinātais stāvoklis, jo Martins Čezlvits bija atklāti runājis par to. «Bet ja nu es viņu apprecētu,» misters Peksnifs prātoja. «Ja nu es,» viņš atkārtoja, uzbužinādams matus un mezdams skatienus uz savu bisti, ko veidojis Spokers, «ja nu es, iepriekš pārliecinājies, ka viņš tam piekrīt — nabaga radījums pavisam prātu izkūkojis! — ņemtu un apprecētu viņu!»

Misters Peksnifs bija visai jūtīgs pret Daiļumu, sevišķi, ja tas sastopams sievietēs. Viņa izturēšanos pret maigo dzimumu raksturoja izcila pieglaudība. Kādās šā stāsta lappusēs tika minēts, kā viņš centies katrā izdevīgā mirklī apskaut misis Todžersu; tas bija viņa paradūms, kas labi iederējās šā džentlmeņa smalkjūtīgajā un gleznajā raksturā. Vēl pirms precību domām viņš jau bija sācis aplaimot Meriju ar dažādiem platoniskas uzmanības pierādījumiem. Ka uz tiem atbildēja ar sašutumu, tas viņu nemulsināja. Tiesa, tiklīdz precību domas nostiprinājās viņa prātā, uzmanības pierādījumi kļuva pārāk dedzīgi, lai varētu noslēpties no Čeritijas vērīgajām acīm, J&lt;ura mirklī uzminēja sava tēva nodomu, taču arī pirms tam viņš nebija palicis vienaldzīgs pret Merijas pievilcību. Tā Aprēķins un Tieksme kā raits divjūgs vilka mistera Peksnifa triumfa ratus uz kāroto mērķi.

Nevienam nevarēja rasties aizdomas, ka misters Peksnifs nolēmis atriebt jaunajam Martinam tā pārdrošos vārdus šķiršanās brīdī vai laupīt tam pēdējo cerību uz samierināšanos ar vectēvu, jo misters Peksnifs bija pārāk mīkstsirdīgs un nemēdza pieminēt ļaunu. Viņš ari nebaidījās, ka Merija varētu viņu noraidīt, jo bija pārliecināts, zinādams viņas stāvokli, ka meitene neizturēs, ja viņš kopā ar misteru Čezlvitu dosies uzbrukumā. Painteresēties iepriekš par Merijas sirds tieksmēm — tāda panta mistera Peksnifa morāles kodeksā nebija, jo viņš zināja, ka ir lielisks cilvēks un var aplaimot jebkuru meiteni. Un, tā kā Čeritija bija salauzusi tēva un meitas attiecību ledu un nekādu noslēpumu starp viņiem vairs nebija, tad misteram Peksnifam atlika vienīgi censties pēc sava mērķa, izlietojot visu savu izveicību un viltību.

—   Nu, mans godājamais ser, — misters Peksnifs sacīja, sastapis veco Martinu alejā, kur tam patika pastaigāties, — kā jūtas mans dārgais draugs šai burvīgajā rītā?

—   Vai jūs runājat par mani? — jautāja vecais vīrs.

—  Ahā! Viņam jau atkal uznācis kurlums, — misters Peksnifs piezīmēja. — Par ko citu lai es runātu, godājamais ser?

—  Jūs varbūt runājāt par Meriju,— sirmgalvis atbildēja.

—  Jā, patiešām. Pilnīgi pareizi. Ceru, ka es drīkstētu apvaicāties -par viņu kā par pašu dārgāko draugu? — misters Peksnifs jautāja.

—  Es ari ceru, — vecais Martins atsacīja. — Domāju, ka viņa ir to pelnījusi.

—  DomājatI — misters Peksnifs izsaucās. — Jūs līkai domājat, mister Čezlvit!

—  Jūs kaut ko runājat, to es redzu, — vecais Martius sacīja, — bet es nevaru saprast vārdus. Runājiet skaļāk!

—  Viņš jau kurlāks par stenderi, — misters Peksnifs konstatēja. — Es sacīju, godājamais ser, ka bīstos, vai man nebūs jāšķiras no Čeritijas.

—   Ko tad viņa nodarījusi? — sirmgalvis vaicāja.

—  Kā nu var tik muļķīgi jautāt, — misters Peksnifs nomurmināja. — Pavisam bērna prātā. — Un tad viņš maigi norēca: — Viņa nekā nav nodarījusi, mans dārgais draugs!

—  Kāpēc tad no viņas jāšķiras?

—  Ar viņas veselību nav vairs kārtībā, — misters Peksnifs paskaidroja. — Viņa skumst pēc māsas, godājamais ser; viņas dievināja viena otru no paša šūpuļa. Tad nu es gribu, lai viņa paciemojas Londonā, citos apstākļos. Un lai paciemojas labi ilgi, ja tas viņai patīk.

—  Pilnīgi pareizi! — Martins izsaucās. — Ļoti prātīgi izlemts.

—  Ļoti priecājos, ka arī jūs esat tādās domās. Ceru, ka jūs nelaupīsiet man savu sabiedrību šai vientuļajā nomalē, kad Čeritija aizbrauks.

—  Es pagaidām nedomāju atstāt šejieni, — skanēja Martina atbilde.

—  Tad kāpēc gan, — misters Peksnifs turpināja, paņēmis sirmgalvi zem rokas un lēni pastaigādamies pa aleju, — kāpēc gan jūs nevarētu pārcelties uz manu māju? Lai cik vienkārša ir mana būdiņa, es tomēr esmu pārliecināts, ka tā varēs sniegt jums vairāk ērtību nekā ciema traktieris. Un piedodiet man, mister Čezlvit, piedodiet man, ja es teikšu, ka tāda vieta kā «Pūķis», lai gan tam ir laba slava (misis Lupina ir viena no cienījamākām sievietēm mūsu apgabalā), nav piemērota mītne mis Grehemai.

Martins mirkli apsvēra Peksnifa vārdus un tad sacīja, spiezdams viņam roku:

—  Jums taisnība, tā nav piemērota.

—   Jau ķegļu bumbas vien, — misters Peksnifs daiļrunīgi turpināja, — spējīgas nelabvēlīgi ietekmēt jūtīgu dvēseli.

—  Jā, protams, tas ir neizglītotu ļaužu laika kavēklis, — vecais Martins piekrita.

—   Galīgi neizglītotu, — misters Peksnifs atbildēja.

—    Tad kāpēc nevarētu arī mis Grehema pārnākt uz šejieni? Te ir mans nams, ser. Es to apdzīvoju viens, jo Tomasu Pinču es neskaitu. Mūsu daiļais draugs iekārtosies manas meitas istabā, jūs pats arī izraudzīsieties sev istabu; mēs nesaķildosimies, par to esmu pārliecināts!

—  Neliekas vis, ka mums gribētos ķildoties, — Martins sacīja.

Misters Peksnifs saspieda viņa roku.

—  Es redzu, ka mēs labi saprotamies, godājamais ser! — Un klusībā viņš gavilēja: «Es varu šo veci tīt ap pirkstu!»

—  Jautājumu par atlīdzinājumu jūs taču atstāsiet manā zināšanā? — vecais vīrs pēc brītiņa ievaicājās.

—  Ak, nerunāsim par atlīdzinājumu! — misters Peksnifs iesaucās.

—  Paklau, — Martina balsī ieskanējās agrākā stūrgalvība, — jautājums par atlīdzinājumu paliek manā zināšanā. Vai esat ar mieru?

—  Ja jūs tā vēlaties, mans godājamais ser.

—   Es to vienmēr vēlos, — vecais vīrs atbildēja.

—   Jūs zināt, ka es to vienmēr vēlos. Es vēlos maksāt skaidrā naudā, kaut arī pērku no jums. Bet tas nenozīmē, ka neesmu jūsu parādnieks, Peksnif, — kādreiz pienāks diena, kad arī šis parāds tiks dzēsts.

Architekts bija tik satraukts, ka nespēja parunāt. Viņš mēģināja nobirdināt asaru uz sava labdara rokas, bet nespēja izspiest ne lāsītes no savas galīgi izžuvušās akas.

—   Lai uz šo dienu vēl ilgi būtu jāgaida! — viņš dievbijīgi izsaucās. Ak ser! Kaut es varētu izsacīt, cik dziļi jūtu līdzi jums un jūsējiem! Es te domāju mūsu daiļo jauno draugu.

—   Tas ir pareizi, — Martins atbildēja. — Tas ir pareizi. Viņai līdzjūtība ir nepieciešama. Es esmu viņu nepareizi audzinājis un tā nodarījis viņai pārestību. Lai viņa ir bārene, taču būtu varējusi atrast aizstāvi, kuru l&gt;iītu spējusi iemīlēt. Kad viņa bija vēl bērns, es priecināju sevi ar domām, ka daru viņai labu, izdabādams saviem untumiem un nostādīdams viņu starp sevi un liekulīgajiem blēžiem. Nu, kad viņa pieaugusi, man šāda mierinājuma vairs nav. Viņa ir vientuļa, un viņai pašai vajag sevi aizstāvēt. Es viņu esmu nostādījis tādās attiecībās pret visu pasauli, ka jebkurš suns var pēc savas patikas noriet viņu vai lakstoties ap to. Viņai patiešām nepieciešami cilvēki, kas pret viņu izturas godīgi. Tas ir tiesa.

—   Vai viņas stāvokli nevarētu padarīt noteiktāku, ser? — misters Peksnifs piesardzīgi ieminējās.

—   Bet kā tas iespējams! Es taču nevaru likt viņai kļūt par šuvēju vai guvernanti!

—   Lai dievs pasarg! — misters Peksnifs attrauca. — Bet ir arī citas iespējas, mans dārgais ser. Jā, ir. Tikai es pašlaik esmu pārāk uztraucies un samulsis, man negribētos turpināt šo sarunu. Es pats nezinu, ko saku. Atļaujiet man atjaunot šo sarunu kādu citu reizi!

—   Jūs taču nebūsiet saslimis? — Martins bažīgi jautāja.

—   Nē, nē! — Peksnifs atsaucās. — Nē. Atļaujiet man atjaunot šo sarunu kādu citu reizi! Es mazliet pastaigāšos. Lai dievs jūs svētī!

Vecais Martins par atbildi svētīja ari viņu un spieda viņam roku. Kad Martins apgriezās un gausi devās uz māju pusi, misters Peksnifs ilgi noskatījās viņam pakaļ, pavisam atžirbis no nesenā satraukuma, kuru ikvienā citā cilvēkā varētu uztvert kā liekulību, kā viltību, kas laista darbā, lai noskaidrotu Martina noskaņojumu. Sirmgalvja garīgās pārmaiņas tik maz atspoguļojās viņa stājā, ka misters Peksnifs, lūkodamies uz viņu, nenocietās un nočukstēja:

—   Un es viņu varu tīt ap mazo pirkstiņu! Iedomājieties tikai!

Martins tieši tobrīd atskatījās un laipni pamāja. Misters Peksnifs atbildēja ar to pašu.

«Bet bija taču laiks — un vēl nesen,» misters Peksnifs prātoja, «kad viņš mani pat redzēt negribēja. Cik iepriecinoša pārvērtība! Tādi ir cilvēka sirds smalkie audi, ar tik sarežģītiem paņēmieniem tie ir atmīkstināmi. Arēji viņš izskatās tāds pats, kā bijis, bet es viņu varu tīt ap mazo pirkstiņu. Iedomājieties tikai!»

Un, patiešām, šķita, ka nav nekā tāda, ko misters Peksnifs nevarētu izdarīt ar Martinu Čezlvitu: lai ko misters Peksnifs darīja vai sacīja, vienmēr viņam izrādījās taisnība un ikvienu viņa padomu labprāt uzklausīja. Martins bija tik daudz reižu izbēdzis no slazdiem, ko mēdza izlikt svešas naudas tīkotāji, tik ilgus gadus viņš bija slēpies neuzticības un aizdomības čaulā, lai nu kļūtu par ieroci un rotaļlietu krietnā Peksnifa rokās. Šī pārr liecība lika laimē starot godīgā architekta sejai, kad viņš turpināja savu rīta pastaigu.

Dabā valdīja vasara, tāpat kā mistera Peksnifa krūtīs. Pa ēnainām alejām, kur zari veidoja zaļu velvi virs viņa galvas, šad tad ļaujot pavērties jaukam skatam uz saulainiem klajumiņiem; cauri rasotu paparžu biežņai, no kurienes spruka ārā pārbiedēti zaķi un aizjoņoja, viņam tuvojoties; garām aizaugušiem dīķiem un kritušiem kokiem, lejup gravās, kur čaukstošo pērno lapu aromats modināja atmiņas par pagātni,— tur soļoja daiļsirdīgais Peksnifs. Garām pļavām un dzīvžogiem, kur smaržoja mežrozes, garām būdām ar salmu jumtiem, kuru iemītnieki pazemīgi sveicināja viņu kā krietnu un gudru vīru, — tur soļoja cienījamais Peksnifs, kavēdamies rāmās pārdomās. Bite palaidās garām, dūkdama par veicamajiem darbiem; dīko knišļu jūklis virmoja augšup lejup, te sašaurinot, te izplešot savu loku, taču aizvien turoties mistera Peksnifa solī un līksmi dejojot viņam priekšā; leknā zāle te sulīgi ievizējās, te satumsa, kad uz to meta ēnu augstienē slīdošo vieglo mākoņu strēles. Putni, bezgrēcīgi kā Peksnifa sirdsapziņa, jautri čivināja katrā zariņā, un misters Peksnifs pagodināja šo vasaras dienu, apdomādams pastaigas laikā savus plānus.

Paklupis izklaidībā pret līku veca koka sakni, viņš

fcmvla dievbijīgo skatienu, lai aplūkotu apkārtni. Viņš «trūkās, jo netālu pamanīja savu pārdomu priekšmetu. Merija, pati Merija! Turklāt viena.

Sakumā misters Peksnifs apstājās, it kā nolēmis izvairīties no sastapšanās, taču tūliņ pārdomāja un straujiem soļiem devās uz priekšu, ejot dungodams korrjus lik bezrūpīgi un tādā sirds nevainībā, ka vienīgi spalvu liii spārnu trūkums liedza noturēt viņu par putniņu.

Merija, izdzirdējusi aiz muguras skaņas, kas neatgādināja birztalas dziedoņu balsis, atskatījās. Misters Peksnifs pameta viņai skūpstu un mirklī atradās blakus.

—  Vai jūs ilgojaties piekļauties dabas krūtīm? — misters Peksnifs vaicāja. — Es tāpat.

Rīts esot tik jauks, Merija atbildēja, ka viņa aizklīdusi daudz tālāk, nekā gribējusi, un nu dodoties mājup. Misters Peksnifs paskaidroja, ka ar viņu noticis tas pats un tāpēc viņš došoties mājup kopā ar Meriju.

—  Atbalstieties uz manas rokas, daiļā meitenīti — viņš piebilda.

Merija noraidīja šo piedāvājumu un sāka soļot tik veicīgi, ka misters Peksnifs bija spiests protestēt.

—  Jūs gājāt pavisam gausi, kad es jūs panācu, — viņš sacīja. — Kāpēc tāda cietsirdība, kāpēc tāda steiga? Jūs taču nevairāties no manis, vai ne?

—   Protams, ka es vairos, — viņa atbildēja, pievērsdama Peksnifam sašutumā pietvīkušo seju, — un jūs to labi zināt. Laidiet mani, mister Peksnifl Jūsu pieskaršanās man ir nepatīkama.

Viņa pieskaršanās! Kā? Viņa šķīstā, patriarchalā pieskaršanās, ko misis Todžersa — tik tikumīga lēdija — pacieta bez sūdzēšanās un vēl izrādīja patiku! Tas bija noteikti pārpratums. Misteram Peksnifam bija ļoti sāpīgi to dzirdēt.

—  Ja jūs neesat to pamanījis, tad, lūdzams, ticiet maniem vārdiem, — Merija sacīja, — un, ja esat džentlmenis, tad neapvainojiet vairs mani!

—   Tā, tā! — misters Peksnifs lēnprātīgi noteica. — Man liekas, es izturētu, dzirdēdams šādus vārdus no savas miesīgas meitas lūpām, kāpēc tad lai ceļu iebildumus, dzirdot tos no tādas skaistules? Zināms, tas ir loti sāpīgi. Tas ievaino mani līdz sirds dzijumiem, bet es nespeju stndeties ar jums, Merij.

Viņa gribēja sacīt, ka ļoti nožēlo to, taču nevarēja izrunāt ne varda un sāka raudāt. Tad misters Peksnifs atkārtoja to pašu priekšnesumu, ar ko bija uzstājies Todžersas pansijā, tikai šoreiz paredzēdams to ilgākam laikam: viņš nesteigdamies satvēra ar brīvo roku Merijas delnu un, glāstīdams viņas pirkstus un šad tad noskūpstīdams tos, turpināja tādā garā:

—  Man liels prieks, ka mēs sastapāmies. Man ļoti ļoti liels prieks! Tagad es varu atvieglot savu dvēseli un izrunāties ar jums vaļsirdīgi. Merij, — misters Peksnifs izdvesa vismaigākajā balsī, tik maigā, ka tā atgādināja čiepstēšanu. — Manu sirsniņ! Es jūs mīlu!

Dīvaina parādība, šis meiču kautrīgums! Likās, Merija pat nodrebēja.

—   Es jūs mīlu, manu dārgumiņ, — misters Peksnifs dvesa, — es jūs tā dievinu, ka man pašam par to jābrīnās. Es kādreiz domāju, ka šīs jūtas apbedītas tās lēdijas mēmajā kapā, kura vienīgā varēja līdzināties jums garīgi un miesīgi, bet es redzu, ka esmu kļūdījies.

Viņa mēģināja atbrīvot savu roku, bet ar tādiem pašiem panākumiem viņa būtu varējusi izkļūt no iemīlējušās žņaudzējčūskas apskāvieniem, ja vien atļauts salīdzināt misteru Peksnifu ar tik pretīgu radījumu.

—   Lai gan esmu atraitnis, — misters Peksnifs turpināja, pētīdams gredzenus viņas pirkstos un vilkdams savu resno īkšķi pāri maigai, zilai dzīsliņai locītavā, — atraitnis ar divām meitām, tomēr tas nav nekāds šķērslis, manu mīlulīt. Viena mana meita, kā jums zināms, ir precējusies. Otra aiz pašas vēlēšanās, kā arī paturēdama prātā — kāpēc lai es neatzītos? — paturēdama prātā manu nodomu pārmainīt dzīves veidu, dziras atstāt tēva paspārni. Mana reputācijā jums pazīstama, es ceru. Šķiet, cilvēkiem sagādā prieku atsaukties par mani labi. Iedrīkstos domāt, ka mana āriene un izturēšanās nevienu neatbaida. Ak nerātne rociņa! — misters Peksnifs uzrunāja savu laupījumu, kas turējās pretī. — Kāpēc man bija jākrīt tavā gūstā? Še tev par to!

Viņš vieglītēm papliķēja rociņu par sodu, bet tūliņ pat apžēlojās par to un atkal pieglauda pie savas vestes.

—  Mēs dzīvosim kā balodīši mūsu godājamā drauga sabiedrībā, manu eņģelīt, — misters Peksnifs runāja, -un būsim laimīgi. Un, kad dievs viņu uzņems savos mūžības mājokļos, mēs mierināsim viens otru. Ko jūs par to sakāt, manu jauko vizbulīt?

—  Iespējams, ka man vajadzētu būt pateicīgai par jtisu uzticību, — Merija steigšus atbildēja. — Nevaru sacīt, ka šādu pateicību jūtu bet esmu gatava piekrist, ka jūs esat pelnījis manu pateicību. Saņemiet to un lieciet mani mierā, mister Peksnif, es jūs lūdzu.

Krietnais vīrs pieglaudīgi pasmaidīja un pievilka meiteni ciešāk klāt.

—   Lūdzu, lūdzu, laidiet mani vaļā, mister Peksnif! Es nevaru uzklausīt jūsu priekšlikumu. Es nevaru to pieņemt. Droši vien daudzas ar prieku to pieņemtu, bet es ne. Laidiet mani vaļā — kaut aiz līdzcietības, kaut aiz žēlsirdības!

Misters Peksnifs soļoja tālāk, apskāvis Merijas viduci un turēdams viņas roku savējā ar tik apmierinātu seju, it kā viņi būtu viens otram visa pasaule un viņus vienotu visīstākās mīlestības saites.

—   Kaut jūs esat piespiedis mani ar varu, — Merija turpināja, neslēpdama vairs savu sašutumu, jo redzēja, ka ar labu nekas nav panākams, — kaut jūs esat piespiedis mani ar varu iet jums blakus uz mājām un klausīties jūsu bezkaunībās, jūs tomēr nevarat aizliegt man izsacīt savas domas. Jūs man esat bezgala riebīgs. Es zinu jūsu īsto dabu un nicinu jūs.

—   Nē, nē, — misters Peksnifs mīļi pretojās. — Nē, nē, nē!

—   Es nezinu, ar kādu viltību vai kādu liktenīgu apstākļu dēļ jūs esat pakļāvis misteru Čezlvitu savai ietekmei, — Merija runāja tālāk, — un varbūt šī ietekme ir pietiekami stipra, lai attaisnotu pat jūsu pašreizējo uzvešanos, taču misters Čezlvits dabūs par to zināt, to jūs varat man ticēt, ser.

Misters Peksnifs mazliet pacēla smagos plakstus un ļāva tiem atkal noslīdēt. Šķita, viņš pilnīgi aukstasinīgi nodomāja: «Ak tā! Paskat tikai!»

—  Vai nepietiek ar to, ka jūs tik ļauni un postoši ietekmējat viņa raksturu, ka jūs izmantojat viņa aizspriedumus savu mērķu labā un nocietināt viņa no dabas tik mīksto sirdi, slēpjot no viņa patiesību un ļaujot piekļūt pie viņa tikai meliem; vai nepietiek ar to, ka viņš ir jūsu varā un jūs to izmantojat? Vai patiešām jums vajag vēl izturēties tik rupji, tik zemiski un nekrietni pret mani?

Taču misters Peksnifs joprojām rāmi vadīja viņu tālāk un izskatījās nevainīgāks par jēriņu ganībās.

—  Vai nekas jūs nevar ietekmēt, ser? — Merija iesaucās.

—  Manu dārgumiņ, — misters Peksnifs sacīja, gluži mierīgi lūkodamies viņai acīs, — ieradums analizēt savu rīcību un pastāvīga vingrināšanās — vai lai saku: tikumībā?

—   Liekulībā, — Merija pārlaboja.

—   Nē, nē, — misters Peksnifs pretojās, pārmetoši glāstīdams sagūstīto rociņu, — tikumībā… mācījuši mani tā savaldīties, ka mani patiešām grūti sakaitināt. Interesants fakts, bet grūti tas ir patiešām ikvienam. Vai tad viņa domāja, ka var mani sadusmot? — misters Peksnifs sacīja, it kā pa jokam aizvien ciešāk spiezdams Merijas roku. — Cik maz viņa pazīst manu sirdi!

Patiešām maz! Viņai bija tik dīvains raksturs, ka viņa labāk būtu ar mieru paciest krupja, odzes vai pūķa glāstus, jā, pat lāča apkampienus nekā mistera Peksnifa lakstošanos.

—   Nu, nu, — Šis krietnais džentlmenis sacīja,

—   divi trīs vārdi nokārtos visu, un mēs abi sapratīsimies labi jo labi. Es nedusmojos uz jums, manu ,sirsniņ.

—   Jūs nedusmojaties!

—  Jā, es nedusmojos, — misters Peksnifs atkārtoja.

—   To es varu apgalvot. Un jūs arī nedusmojaties.

Zem viņa rokas pukstēja kāda sirds, kas runāja citu

valodu.

—  Es esmu pārliecināts, ka jūs nedusmojaties, un tūliņ pateikšu, kāpēc, — misters Peksnifs turpināja. — Ir Mārtini čezlviti, manu dārgumiņ, un tas, ko jūs Aismas izstāstīsiet vienam, var — kas zina! — nest Vhai Jaunas sekas otram. Jūs taču nevēlaties viņam fcallrt, vai ne?

Merija stipri nodrebēja un uzmeta viņam tik lepna nicinājuma pilnu skatienu, ka viņš novērsās — bez šaubām, tāpēc, lai nesadusmotos uz Meriju par spīti sava rakstura krietnumam.

Iegaumējiet, manu mīlulīt, ka vienkāršas nesaskaņa . var drīz vien pāriet ķildā, — misters Peksnifs aizffldlja. — Būtu ļoti bēdīgi vēl vairāk sabojāt jaunā cilvēka nākotni, kas jau tā sabojāta. Bet cik viegli to izdarit! Ak, cik viegli! Vai es varu ietekmēt mūsu godāto draugu? Nu, man šķiet, ka varu gan. Man šķiet, ka Varu.

Viņš ielūkojās Merijai acīs un pamāja taisni neatvairāmā rotaļībā.

—  Tā ja, — viņš domīgi turpināja. — Vispār, manu jaukumiņ, jūsu vietā es nevienam neizklāstītu savus noslēpumus. Es neesmu pārliecināts, nepavisam neesmu pārliecināts, ka tas mūsu draugu kaut drusciņ pārsteigtu, jo vēl šo pašu rīt mums bija saruna, un viņš ir ļoti ļoti norūpējies par to, kā iekārtot jūsu dzīvi un padarīt noteiktāku jūsu stāvokli. Taču vai nu viņš būtu pārsteigts, vai ne, šādai sarunai varētu būt tikai vienas sekas: Martins-jaunākais dabūtu nopietni ciest. Man, vai zināt, pat žēl šā Martina-jaunākā, — misters Peksnifs piemetināja, pieglaudīgi smaidot. — Jā gan. Viņš nav to pelnījis, bet man viņa žēl.

Meitene sāka raudāt tik rūgti un tādā izmisumā, ka misters Peksnifs uzskatīja par prātīgāku palaist viņas viduci un tikai turēja viņas roku savējā.

—   Un, kas attiecas uz mūsu līdzdalību šai jaukajā mazajā noslēpumā, — misters Peksnifs sacīja, — tad mēs nevienam nekā nesacīsim, bet visu vēl labi pārrunāsim, un tad jūs grozīsiet savu apņemšanos. Jūs būsiet ar mieru, manu sirsniņ, jūs būsiet ar mieru, es zinu. Lai ko jūs domātu, bet jūs būsiet ar mieru. Man tā kā prātā, ka būtu nezin no kā dzirdējis, — viņš piemetināja apburošā vaļsirdībā, — ka jūs ar Martinu-jaunāko

kopš bērnības esot pieķērušies viens otram. Kad mēs apprecēsimies, jums būs patīkami domāt, ka šīs jūtas ir bijušas īslaicīgas un nav nodarījušas viņam (aunu, bet izgaisušas… viņa paša labā; tad mēs abi padomāsim, vai nevaram kaut mazuliet palīdzēt Martinam-jaunākajam. Vai es varu kaut drusku ietekmēt mūsu godāto draugu? Hm! Var būt, ka varu. Var būt, ka jā. -

Mežmala, kur norisinājās šī maigā aina, atradās netālu no mistera Peksnifa mājām. Viņi bija tām tik tuvu, ka misters Peksnifs apstājās un, pielicis pie lūpām Merijas mazo pirkstiņu, rotaļīgi pajokojās atvadoties:

—   Vai man neiekost šai pirkstiņā?

Nesaņēmis atbildes, viņš noskūpstīja pirkstiņu, tad, pieliecis savus nokārušos vaigus tuvu Merijas sejai (viņam bija nokārušies vaigi, kaut gan viņš bija tikumīgs cilvēks), sniedza viņai savu svētību, kurai, nākot no tādiem avotiem, vajadzēja atvieglot viņas dzīves ceļu un. nodrošināt labklājību šodien un uz mūžīgiem laikiem. Pēc tam viņš atļāva meitenei iet projām.

Pastāv uzskats, ka patiesi cildenas jūtas piešķir cilvēkam cieņu un cēlumu; visiem zināms, ka mīlestība padarījusi par bruņiniekiem neskaitāmus ikdienas varoņus. Taču misters Peksnifs, spriežot pēc viņa ārienes, kad viņš palika viens, nekā nebija mantojis sev par labu — varbūt tāpēc, ka tik izsmalcinātam raksturam arī šādas jūtas bija par rupjām. Gluži otrādi, viņš izskatījās sarāvies un saplacis, it kā mēģinādams ieslēpties pats Sevī, un, nespēdams to izdarīt, jutās pavisam neērti. Viņa kurpes šķītās pārāk lielas, piedurknes pārāk garas, mati pārāk nolaizīti, sejas panti pārāk vulgāri, neapsegtais kakls tā vien likās lūdzamies pēc valga. Divas trīs minūtes viņš sarka, bālēja, dusmojās, baidījās, slapstījās sazin no kā un tātad nepavisam neizskatījās pēc Peksnifa. Taču viņš drīz vien attapās un atgriezās mājās ar tādu labvēlības apgarotu seju kā pats šās svētītās vasaras augstais priesteris.

—   Es esmu nolēmusi braukt rītdien, tēt, — Čeritija paziņoja.

—   Tik ātri, mans bērns?

—   Šādos apstākļos, jo ātrāk, jo labāk, — Čeritija uldēja. — Es aizrakstīju misis Todžersai un paziņoju tavus priekšlikumus, kā arī lūdzu viņu katrā gadījumā pagaidīt mani diližansa piestātnē. Nu jūs būsiet pats tev kungs, mister Pinč!

Misters Peksnifs bija izgājis no istabas un Toms nule ienācis.

—   Pats sev kungs! — Toms atkārtoja.

—   Jā, tagad neviens jums ceļā nestāsies, — Čeritija sacīja. — Es vismaz ceru, ka tas tā būs. Hm! Viss mainās šai pasaulē.

— Ko! Vai jūs arī precaties, mis Peksnifa? — Toms Jautāja lielā izbrīnā.

—  Vēl nu gluži ne, — Čeritija sastomījās. — Es vēl neesmu īsti skaidrībā, precēties vai ne. Bet es domāju, ka apprecēšos, ja vien to gribēšu, mister Pinč.

—  Protams! — Toms pilnīgi pārliecināts atsaucās. Viņš ticēja tam no visas sirds.

—  Nē, — Čeritija sacīja, — es vēl neprecos. Un neviens neprecas, ciktāl man tas zināms. Hm! Es tikai nedzīvošu vairs kopā ar tēti. Man ir savi iemesli, bet las ir noslēpums. Es vienmēr domāšu to labāko par jums, tāpēc ka jūs tik braši izturējāties tovakar. AAēs abi šķirsimies kā paši labākie draugi, mister Pinč!

Toms pateicās par viņas uzticību un draudzību, taču aiz šās uzticības viņš jauta kādu noslēpumu, kuru nebija spējīgs atrisināt. Būdams gluži aplamā kārtā pieķēries visai Peksnifu ģimenei, Toms daudz sāpīgāk izjuta Mersijas šķiršanos no šejienes nekā pārējie ģimenes locekļi; to varēja saprast vienīgi tas, kas zināja, ka Toms par visām pārciestajām likstām vainoja tikai sevi un savus trūkumus. Tikko viņš bija kaut cik samierinājies ar to, ka. Mersija zaudēta, kad jau Čeritija dzīrās pamest tēva māju. Viņa bija izaugusi, tā sakot, Toma acu priekšā. Viņš nevarēja iedomāties abas māsas atsevišķi no Peksnifa un sevis, viņas nebija šķiramas no Peksnifa tikumības un Toma uzticības. Tomam tas bija smags trieciens; tonakt viņš gulēja labi ja divas stundas, jo visu laiku svaidījās pa gultu un domāja par šīm baismīgajām pārmaiņām.

Rītam austot, viņam šķitās, ka būs tikai nosapņojis šo apšaubāmo vēsti; taču nē — nogājis lejā, viņš ieraudzīja, ka tur kravā čemodānus un pilda somas, vīkšot ceļā mis Čeritiju, un tas turpinājās augu dienu. Labu laiku pirms diližansa atiešanas mis Čeritija svinīgi nolika viesistabā uz galda mājas atslēgas, žēlīgi atvadījās no visiem mājiniekiem un pameta tēva paspārni — par ko, kā dažas ļaunprātīgas personas bija novērojušas, Peksnifu kalpone nākamo svētdien baznīcā sevišķi dedzīgi pateicās dievam.

XXXI NODAĻA. MISTERU PINCU ATBRĪVO NO NEESOSIEM PIENĀKUMIEM, UN MISTERS PEKSNIFS IZPILDA SAVU PIENĀKUMU PRET SABIEDRĪBU.

Pēdējās nodaļas noslēguma vārdi dabiski noved mūs pie šās — viņas pēcnācējas — sākuma, jo arī šai nodaļai darīšanas ar baznīcu — ar to pašu baznīcu, kura tik bieži minēta iepriekš un kurā Toms Pinčs mēdza bez atlīdzības spēlēt ērģeles.

Kādā tveicīgā dienā, nedēļu pēc mis Ceritijas aizbraukšanas uz Londonu, misteram Peksnifam savā vientulīgajā pastaigā gadījās ieklīst kapsētā. Tieši tobrīd, kad viņš staigāja starp pieminekļiem, lūkodamies, vai neatradīs starp kapakmeņu uzrakstiem kādu pamācošu izteicienu, jo viņš nekad nelaida garām gadījumu papildināt savus pamācību krājumus, lai varētu kādu ar tiem apveltīt, — tieši tobrīd Toms Pinčs sāka spēlēt ērģeles. Toms mēdza iegriezties baznīcā, kad vien atlika brīvs brītiņš, jo ērģeles bija mazas un vienkāršas, plēšas iedarbināmas ar spēlētāja kājām un nekādu palīgu nevajadzēja. Kaut gan, ja Tomam būtu ievajadzējies palīga, neviens vīrietis vai zēns visā ciemā, ieskaitot arī pārbrauktuves sargu, nebūtu atteicies un pūstu plēšas, kamēr mestos zils ģīmī.

Misteram Peksnifam nebija iebildumu pret muziķu — ne to vismazāko. Viņš bija iecietīgs pret visu, tā viņš bieži apgalvoja. Vispār gan viņš muziķu uzskatīja par dīkdieņu laika kavēkli, īsti piemērotu Tomam. Taču pret 'luma crģeļu spēli viņš izturējās augstākajā mērā pieI lipīgi, taisni aizbildnīgi, jo, kad Toms svētdienās spēlēja ērģeles, misteram Peksnifam viņa bezgalīgajā atsaucībā likās, ka spēlē viņš pats, Peksnifs, izdarīdams pakalpojumu draudzei. Tāpēc, ja nebija paredzama cita Iespēja kaut ko izspiest no Toma par to pašu algu, misters Peksnifs viņam žēlīgi atjāva vingrināties uz ērģelēm. Par šādu uzmanību Toms bija visai pateicīgs.

Pēcpusdiena bija stipri tveicīga un misters Peksnifs veicis garu pastaigu. Viņam gan nebija tā dēvētās muzikālās dzirdes, taču viņš zināja, kāda muziķa nomierina viņa dvēseli: tieši tāda, kāda nupat dzirdama, melodiskai krākšanai līdzīga, pēc Peksnifa domām. Viņš tuvojās baznīcai un, ieskatījies portālā sīkrūšu logā, ieraudzīja Tomu, kas, atvilcis aizkarus, spēlēja luktā ērģeles ar lielu izteiksmi un izjūtu.

Baznīca bija vilinoši dzestra. Skatienam sagādāja patiku vecie ozolkoka griesti ar krustām liktām sijām, senlaicīgās sienas, marmora piemiņas plāksnes un plaisām klātā akmens grīda. Efeju lapas švīkstot sitās pretējās puses logos, bet saule iespīdēja tikai vienā no tiem, pametot visu telpu valdzinošā ēnā. Taču pati jaukākā vieta visā baznīcā bija sols ar sarkaniem aizkariem un mīkstiem spilveniem, kur dievkalpojumu laikā sēdēja cienījamākie draudzes locekļi un Peksnifs starp tiem kā pats galvenais un cienīgākais. Mistera Peksnifa vieta bija stūrī, ērtā un omulīgā stūrī, kur viņa lielā lūgšanu grāmata atdusējās uz pults visā savā in quarto platumā. Misters Peksnifs nolēma ieiet tur atpūsties.

Viņš iegāja ļoti klusu — daļēji tāpēc, ka tā bija baznīca, daļēji tāpēc, ka viņš vispār mēdza spert klusus soļus, daļēji arī tāpēc, ka Toms patlaban spēlēja svinīgu melodiju, un daļēji vēl tāpēc, ka gribēja Tomu pārsteigt, kad tas būs beidzis spēlēt. Atvēris durtiņas augstajā iežogojumā ap šo goda vietu, misters Peksnifs ieslīdēja iekšā, aizvēra durtiņas, atsēdās ierastajā vietā, izstiepa kājas uz kājsoliņa un sagatavojās klausīties muziķu.

Grūti izskaidrot, kāpēc misteram Peksnifam iegribējās nosnausties taisni šeit, kur, likās, pietiktu ar asociāciju spēku vien, lai aizdzītu miegu; tomēr viņš sāka snaust. Nebija pagājušas ne piecas minūtes šai omulīgajā kaktiņā, kad viņa galva sāka svārstīties. Viņš atžilba, bet pēc maza brītiņa galva atkal nokārās uz krūtīm. Viņš nepaspēja ne pavērt miegainās acis, kad no jauna iegrima snaudā. Tā viņš te iemiga, te pamodās, līdz beidzot aprima pavisam un tapa nekustīgs kā pati baznīca.

Miegā viņš vēl ilgi dzirdēja ērģeļu skaņas, lai gan drīz vien vairs neatjauta, ka tās ir ērģeles, un nespētu to dūkoņu atšķirt no vērša maurošanas. Taču pēc laiciņa viņš miegā sadzirdēja it kā balsis un pavēra acis, juzdams mostamies ziņkāri.

Miegs vēl tā valdīja pār viņu, ka, pārlaidis skatienu pār solu un spilveniem, viņš dzīrās atkal laisties snaudā, kad pēkšņi noģida, ka baznīcā patiesām skan balsis, klusas balsis, kas tuvumā dedzīgi runā, kamēr atbalss, šķiet, čukst tām atbildes. Misters Peksnifs uztrūkās no miega un sāka klausīties.

Nepagāja ne desmit sekundes, kad miegs bija projām un misters Peksnifs jutās tik mundrs kā nekad visā savā mūžā. Plati ieplētis acis un muti, modri ausīdamies, viņš vislielākajā piesardzībā pavirzījās uz priekšu un, pavilcis aizkaru, paglūnēja ārā.

Toms Pinčs un Merija! Nu, protams. Viņš tūliņ pazina šīs balsis un noprata, par ko tie runā. Atbalstījis zodu uz pults, tā ka viņa galva likās kā giljotinēta, viņš klausījās, gatavs jebkuru brīdi ierauties atpakaļ, ja kāds no runātājiem atskatītos. Klausījās ar tik sasprindzinātu uzmanību, ka pat viņa mati un apkaklīte saslējās stāvus, it kā palīdzot savam īpašniekam.

—   Nē! — Toms izsaucās. — Nevienas vēstules es neesmu saņēmis, izņemot to no Ņujorkas. Tomēr nevajag raizēties, ļoti iespējams, ka viņi aizbraukuši kaut kur tālu, kur pastu piesūta reti un nekārtīgi. Tai vēstule viņš aizrādīja, ka tas var atgadīties arī tur, uz kurieni viņi dzīrās doties — uz Ēdeni, jūs zināt.

—   Man tik smagi ap sirdi, — Merija sacīja.

—    Nevajag tādām jūtām padoties, — Toms aizrādīja. — Ir tāds patiess sakāmvārds, ka nekam nav tik ašas kājas kā Jaunām ziņām, un, ja ar Martinu kaut kas būtu noticis, tad tas sen jau būtu zināms. Man sen gribējās jums to pasacīt, — Toms piemetināja mulsumā, kas viņu padarīja ļoti simpātisku, — bet jūs ne reizi nedevāt man izdevību.

—   Man dažreiz uzmācās bailes, — Merija sacīja,

—  vai tikai jūs nedomājat, ka man trūkst drosmes jums uzticēties, mister Pinč.

—   Nē, — Toms sastomījās, — nē … man šķiet, šāda doma nekad nav man nākusi prātā. Un, ja tas tā būtu atgadījies, es to tūdaļ būtu dzinis projām, lai nenodarītu jums netaisnību. Es saprotu, cik jums vispār grūti, ka esat spiesta uzticēties man, bet es nežēlotu savu dzīvību, ja jūs kaut vienu dienu varētu pavadīt mierīgi, — nudien, nežēlotu!

Nabaga Toms!

—   Dažkārt man bija bailes aizdot jums dusmas, — viņš turpināja, — ar to, ka es šad un tad biju tik pārdrošs un uzminēju jūsu vēlēšanos. Citreiz man atkal šķita, ka jūs aiz savas labsirdības cenšaties turēties tālāk no manis.

—   Ko jūs runājat!

—   Es zinu, ka tā domāt ir muļķīgi, ka tas ir iedomīgi un smieklīgi, — Toms turpināja, — bet es baidījos, ka jums var likties, ka … ka mana jūsmošana par jums laupījusi man dvēseles mieru, un tāpēc jūs vairāties pieņemt pat to niecīgāko pakalpojumu no manis. Ja tāda doma jums kādreiz rodas, — Toma balss trīcēja,

—    tad dzeniet to projām. Man nevajag daudz, lai es būtu laimīgs; es te dzīvošu, apmierināts ar savu likteni, arī pēc tam, kad jūs ar Martinu būsiet mani aizmirsuši. Es esmu nožēlojams, bikls, neveikls radījums, kas nemaz neiederas sabiedrībā, un lai dievs jūs svētī, ja jūs domāsiet par mani tikpat daudz kā par kādu vecu mūku!

Ja mūkiem būtu tādas sirdis kā tavējā, Tom, lai tad vairojas mūki pasaulē, kaut gan tāda noteikuma nav viņu skarbajā aritmētikā.

—   Dārgais mister Pinč! — Merija sacīja, sniegdama viņam roku. — Es nevaru izsacīt, cik ļoti mani aizkustina jūsu labā sirds. Es nekad neesmu apvainojusi jūs ne ar mazākajām šaubām un esmu vienmēr jutusi, ka jūs esat tieši tāds, kādu jūs Martins attēloja, un vēl daudz labāks. Bez jūsu klusās gādības un draudzības mana dzīve šeit būtu nelaimīga. Bet jūs esat kļuvis par manu labo eņģeli un pamodinājis manā sirdī pateicību, cerību un drosmi.

—  Es gan laikam tikpat maz līdzinos eņģelim kā šie akmens ķerubi uz piemiņas plāksnēm, — Toms atbildēja, kratīdams galvu. — Nedomāju, ka vispār būtu daudz tādu eņģeļu. Bet man gribētos zināt (ja vien tas iespējams), kāpēc jūs tik ilgi klusējāt par Martinu.

—   Tāpēc, ka baidījos jums kaitēt, — Merija sacīja.

—   Man kaitēti — Toms iesaucās.

—   Es baidījos salaist jūs naidā ar jūsu darba devēju.

Džentlmenis, kuru nupat pieminēja, ienira aiz barjeras.

—  Ar Peksnifu! — Toms iesaucās līksmā uzticībā. — Ak dievs, viņš neko ļaunu nedomās par mums! Viņš ir vislabākais cilvēks pasaulē. Jo mierīgāk jūs jutīsieties, jo lielāks būs viņa prieks. Mīļais dievs, jums nav ko bīties no Peksnifa. Viņš nav nekāds okšķeris.

Daudzi Peksnifa vietā, ja tiem būtu dāvāta iespēja izkrist cauri goda sola grīdai un iznirt kaut kur Kalkutā vai kādā citā neapdzīvotā apvidū otrpus zemeslodes, būtu nekavējoties to izmantojuši. Misters Peksnifs turpretī attupās uz kājsoliņa un smaidīja, klausīdamies vēl jo uzmanīgāk.

Merija acīm redzot tikmēr bija izsacījusi pretējus uzskatus, jo Toms kvēli un pārliecināti turpināja:

—  Tiešām nesaprotu, ko tas nozīmē, bet vienmēr, tiklīdz es runāju par šo jautājumu, mani sarunu biedri visi kā viens ir netaisni pret Peksnifu. Tā ir pati apbrīnojamākā sagadīšanās, kāda vien man zināma, bet tā tas ir. Ņemsim kaut Džonu Vestloku, viņa bijušo skolēnu, vienu no krietnākajiem jaunekļiem, kāds vien dzīvo zem saules, — esmu pilnīgi pārliecināts, ka Džons pavēlētu nopērt Peksnifu ar pletni, ja vien tas būtu viņa spēkos. Un Džons nav vienīgais izņēmums — visi skoleni, kas vien manā laikā te dzīvojusi, nīda Peksnifu līdz sirds dziļumiem. Tāpat Marks Teplijs, cilvēks no pavisam citām aprindām — taisni kauns atcerēties, kā viņš āzējās par Peksnifu, kad vēl kalpoja «Pūķī». Un Martins arī, Martins pat vairāk par citiem. Bet es piemirsu — protams, tas ir viņš, kas iemācījis jūs neciest Peksnifu. Jūs te ieradāties ar aizspriedumiem, mis Greliema, un tāpēc nevarat spriest objektivi.

Toms līksmoja par savu atklājumu un gandarījumā berzēja rokas.

—   Mister Pinč, jūs viņā maldāties, — Merija sacīja.

—   Nē, nē! — Toms iesaucās. — Jūs maldāties. Bet kas jums notika? — viņš pēkšņi iejautājās pavisam citā balsī. — Kas jums kait, mis Grehema?

Misters Peksnifs pamazām pacēla pāri barjerai vispirms matus, tad pieri, tad uzacis un beidzot acis. Merija sēdēja uz soliņa pie durvīm, aizsegusi seju ar rokām, un Toms bija noliecies pie viņas.

—   Kas noticis? — Toms taujāja. — Vai es pateicu kaut ko tādu, kas jūs apvainoja? Vai kāds cits jūs apvainojis? Neraudiet! Pasakiet man, lūdzama, kas jums kait! Man sirds lūst, redzot, ka jūs esat tik izmisusi. Lai dievs žēlīgs, nekad savā mūžā neesmu bijis tik pārsteigts un apbēdināts!

Misters Peksnifs vēroja viņus, nenolaižot acis. Nekas viņu nebūtu piespiedis novērst skatienu, varbūt vienīgi īlens vai sarkani nokaitēta stieple.

—   Es neteiktu jums nekā, mister Pinč, ja bez tā varētu iztikt, — Merija iesāka. — Bet es redzu, cik lieli jūsu maldi, un mums tik Joti jāpiesargās, lai nesakompromitētu jūs, un reizē ar to jums jāzina, kas mani vajā, tāpēc man nav citas izejas. Es tīšuprāt ierados šeit, lai jums visu izstāstītu, tomēr domāju, ka man būtu trūcis drosmes, ja jūs pats nebūtu mani pievedis pie mērķa.

Toms cieši lūkojās viņā, it kā jautādams: «Kas tālāk?» Taču vārdos viņš nesacīja nekā.

—   Tā persona, kuru jūs uzskatāt par labāko cilvēku pasaulē, — Merija izrunāja trīcošām lūpām, pacēlusi pret Tomu degošās acis.

—   Kungs, apžēlojies! — Toms izdvesa atraudamies.

—   Pagaidiet vienu mirkli! Tā persona, kuru es uzskatu par labāko cilvēku pasaulē! Protams, jūs domājat par Peksnifu. Jā, es redzu, ka par Peksnifu. žēlīgais dievs! Nerunājiet tā, ja jums nav pamata! Ko viņš ir izdarījis? Kas tad viņš ir, ja nav labākais no visiem cilvēkiem pasaulē?

—   Pats sliktākais. Pats melīgākais, viltīgākais, zemiskākais, nežēlīgākais, pats neģēlīgākais un negodīgākais, — meitene atbildēja drebot — drebot aiz sašutuma.

Toms atslīga uz sola un Sažņaudza rokas.

—   Kas tas par cilvēku, — turpināja Merija, — ja, uzņemdams mani savā namā kā viešņu, kā viešņu pret manu gribu, zinādams manu dzīves gājumu, zinādams, cik vientuļa un neaizsargāta es esmu, iedrošinās mani tā apvainot savu meitu priekšā, ka bijis man brālis, kaut pavisam bērns, tas nevilšus būtu meties man palīgā.

—   Viņš ir nelietis! — Toms izsaucās. — Lai viņš ir kas būdams, bet viņš ir nelietis!

Misters Peksnifs atkal ienira aiz barjeras.

—   Kas tas par cilvēku, — Merija runāja tālāk,

—   kas līda uz vēdera mana vienīgā drauga — godīga un cēlsirdīga vīra priekšā, kad tas vēl bija pie pilna saprāta, un, uzminējis nekrietneļa nodomus, aiztrieca viņu kā suni; un nu, kad šā drauga veselība ir iedragāta, pratis atkal tam pielīst it kā piedodams un izmanto ar nekrietnību iegūto uzticību nekrietniem un noziedzīgiem mērķiem, starp kuriem nav neviena cildena un godīga?

—   Es teicu, ka tas ir nelietis! — Toms atbildēja.

—   Bet kas tad viņš ir, mister Pinč, kas ir tas, kas, cerēdams jo labāk sasniegt savu mērķi, ja tapšu viņa sieva, vajā mani ar negodīgiem priekšlikumiem, solīdams, ka tad, kad apprecēšos ar viņu, Martins, kam esmu sagādājusi tik daudz nelaimes, daļēji atgūs savas agrākās tiesības, bet, ja ne, — kritīs vēl lielākā postā? Kas viņš ir, ja pat manu uzticību cilvēkam, ko mīlu no visas sirds, pārvērš par mocību man un pārestību viņam; kas grib padarīt mani, lai kā es pretotos, par Ieroci, ar ko spīdzināt to, pār kura galvu es nemitējos piesaukt svētību? Kas viņš ir, ja, iepinis mani savas blēdības tīklos, iedrošinās gaišā dienas laikā ar veiklu meli un smaidiem sejā paskaidrot man, kāpēc šie tīkli Izmesti; ja viņš iedrošinās apkampt mani un celt pie savām lūpām šo roku, — satrauktā meitene pastiepa lu uz priekšu, — ko es nocirstu, ja tā varētu atbrīvoties no kauna un pazemojuma, ko nes viņa pieskāriens?

— Es saku, — Toms izsaucās stiprā uzbudinājumā, ka tas ir nelietis un neģēlis! Lai viņš būtu kas būdams, es saku, ka tas ir rūdīts neģējis, kas nav ciešams eilvēku vidū!

Atkal paslēpusi seju rokās, it kā sāpes un kauns būtu guvuši virsroku pār sašutumu, kas bija devis viņai spēku visu atklāt, Merija ļāva vaļu asarām.

Protams, katra sāpju izpausme būtu aizkustinājusi Toma sirdi, taču Merijas sāpes it sevišķi. Viņas raudas un elsas plosīja Toma dvēseli. Pūlēdamies meiteni nomierināt, Toms atsēdās viņai blakus uz sola un sāka runāt par Martinu, cildinot un slavējot to ar visu savu vienkāršo daiļrunību. Jā, lai gan Toms mīlēja Meriju no visas sirds ar tik pašaizliedzīgu mīlestību, kādu sievietes reti piedzīvo, taču viņš runāja vienīgi par Martinu. Visi Indijas dārgumi un.bagātības nespētu iekārdināt Tomu un likt tam nepieminēt Merijas iemīļotā vārdu.

Kad Merija mazliet nomierinājās, viņa piespieda Tomu saprast, ka cilvēks, ko viņa nupat aprakstījusi, ir Peksnifs savā dabiskajā izskatā, un vārdu pa vārdam, teikumu pa teikumam atstāstīja visu, ko atcerējās no sarunas mežā, ar ko, bez šaubām, sagādāja lielu prieku misteram Peksnifam, kurš, gribēdams visu redzēt un baidīdamies tikt ieraudzīts, te pieplaka aiz barjeras, te atkal pašāva galvu augšup gluži kā blēdīgais namsaimnieks leļļu teātrī, kurš cenšas izvairīties no rungas belzieniem pa pakausi. Pabeigusi savu stāstu un piekodinājusi Tomam turēties no viņas tālāk un nenodot sevi, Merija pateicās viņam, un abi atvadījās, padzirdējuši svešus soļus kapsētā. Toms palika baznīcā viens.

Nu satraukums un sāpes par briesmīgo atklājumu uzbruka Tomam ar jaunu spēku. Viņa mūža zvaigzne, kas bija tam mirdzējusi kopš bērnības, vienā mirklī izplēnēja smirdīgos tvaikos. Sāpīgākais bija nevis tas, ka Peksnifs, Toma Peksnifs, vairs neeksistēja, bet gan tas, ka viņš nekad nebija eksistējis. Ja Peksnifs būtu miris, Tomu mierinātu atmiņas, bet pēc šā atklājuma palika tikai sīva smeldze par to, ka Peksnifs nekad citāds nav bijis. Ja Toma aklums bija pilnīgs un neierobežots, tad tāda pati bija atgūtā redze. Viņa Peksnifs nekad nebūtu darījis tādas nelietības, par kādām nupat stāstīja, bet tas Peksnifs, kas uz šīm nelietībām spējīgs, spēja arī visu citu un neapšaubāmi visu savu mūžu bija rīkojies pēc savas patikas, tikai nekad ne pēc taisnības. No apžilbinošajiem augstumiem, kur Toms bija novietojis savu elku, tas novēlās uz galvas lejā, un

Visi karaļa zirgi, viss karaļa galms

Nevar savākt vairs misteru Peksnifu kopā

Vesels titānu leģions nespētu izvilkt misteru Peksnifu no dubļiem, un tā ir arī viņa īstā vieta. Taču cieta par to nevis Peksnifs, bet Torns. Toma kompass bija sadragāts, karte saplēsta, chronometrs apstājies, masti iegāzušies jūrā un enkuru aizrāvusi straume tūkstošiem jūdžu tālu.

Misters Peksnifs vēroja viņu ar lielu interesi, jo uzminēja Toma domu virzienu un ziņkāri gaidīja, kā viņš rīkosies. Labu brīdi Toms klaiņāja šurp turp pa baznīcu kā prātu zaudējis, šad tad apstādamies un atbalstīdamies pret kādu solu, lai padomātu; te viņš sāka pētīt vecu pieminekli, ko gaumīgi rotāja galvaskausu un sakrustotu kaulu ornaments, it kā tas būtu nekad neredzēts izcils mākslas darbs, lai gan citreiz būtu nicīgi no tā novērsies, te piesēdās, te atkal sāka skraidīt pa telpu, līdz beidzot uzkāpa luktā un pieskārās taustiņiem. Taču to dziesma bija pārvērtusies, harmonija izgaisusi, un, pie-

1 Pārfrāzētā divrinda no bērna dziesmiņas par saplēsto olu. (Tulk.)

Miri ilgu, skumju akordu, Toms atmeta spēlēšanu un nolaida galvu uz rokām.

— Es nebūtu ņēmis ļaunā, — Toms ierunājās, piecelies no sēdekļa un lūkodamies lejup baznīcā, it kā biitu pats mācītājs, — es nebūtu ņēmis ļaunā, ja viņš nodarītu man nezin kādu pārestību, jo es tik bieži pārbaudīju viņa pacietību un dzīvoju no viņa žēlastības, un ii '.kad nebiju viņam tāds palīgs, kāds būtu bijis jebkurš cits. Es nebūtu ņēmis ļaunā, Peksnif, — Toms turpināja, nedomādams, vai viņā kāds nenoklausās, — ja jūs būtu nodarījis pārestību man; es tam būtu atradis attaisnojumu un, lai gan apbēdināts, tomēr būtu cienījis jus joprojām. Kāpēc, kāpēc jūs kritāt tik zemu manās acīs! O Peksnif, Peksnif! Es atdotu visu, lai varētu cienīt jūs tāpat kā senāk, — visu!

Misters Peksnifs, sēdēdams uz kājsoliņa, kārtoja savu apkaklīti, kamēr satricinātais Toms viņu tā uzrunāja. Pēc brītiņa viņš dzirdēja, ka Toms kāpj lejup, šķindinot baznīcas atslēgas, un, atkal pašķielēdams pāri barjerai, ieraudzīja, ka Toms lēni iziet no baznīcas un aizslēdz durvis.

Misters Peksnifs neiedrošinājās pamest savu ieslodzījuma vietu, jo pa baznīcas logiem redzēja Tomu staigājam no viena kapa pie otra, šad tad apstājamies un atbalstāmies-pret kapakmeni, it kā sērojot pēc pazaudēta drauga. Pat tad, kad Toms bija atstājis kapsētu, misters Peksnifs joprojām palika aiz atslēgas, nebūdams drošs, vai Toms savā uzbudinājumā neieklīst atpakaļ. Beidzot Peksnifs attaisīja durtiņas un ar vispatīkamāko smaidu sejā devās uz ģērbkambari, jo tā Jogs nebija augstu no zemes un pa to varēja vienkārši izkāpt ārā.

Misters Peksnifs bija dīvainā omā un nepavisam nesteidzās aiziet no baznīcas, gluži otrādi, centās ilgāk te uzkavēties, tāpēc viņš attaisīja ģērbkambara skapja durvis un ieskatījās mācītāja spogulītī, kas karājās durvju iekšpusē. Pamanījis, ka mati sajukuši, viņš saglauda tos, izmantodams mācītāja suku. Tāpat viņš atļāvās atvērt otru skapi, taču tūliņ aizcirta to, jo viņu nepatīkami pārsteidza divi mācītāja amata tērpi, balts un melns, kas karājās blakus un atgāditnāia divus reizē pakārušos vikārus. Atcerējies, ka pirmajā skapi redzējis portvīna pudeli un cepumus, misters Peksnifs atkal ielūkojās tur un nekautrēdamies pamielojās, joprojām paturēdams tāda cilvēka izskatu, kurš iegrimis dziļās un svarīgās pārdomās un kura prāts nodarbināts ar augstām problēmām.

Taču drīz vien viņš izšķīrās, ja varētu pieņemt, ka viņu mocījušas šaubas, un, atlicis skapī vīnu un cepumus, atdarīja logu. Izkāpis ārā bez kādām grūtībām, viņš pievēra logu un devās taisnā ceļā uz mājām.

—   Vai misters Pinčs mājās? — viņš pajautāja kalponei.

—   Nupat kā pārnāca, ser.

—   Nupat kā pārnāca, ko? — misters Peksnifs labā omā atkārtoja. — Un droši vien uzgāja augšā?

—   Jā, ser. Uzgāja augšā. Vai lai pasaucu viņu, ser?

—   Nē, — misters Peksnifs atbildēja. — Nē, nesauciet viņu, Džein! Paldies, Džein. kā klājas jūsu tuviniekiem, Džein?

—   Tīri labi, paldies, ser!

—   Patīkami to dzirdēt. Pasakiet viņiem, ka esmu apvaicājies par viņu labklājību, Džein! Vai misters Čezlvits ir tepat tuvumā, Džein?

—   Jā, ser. Viņš viesistabā lasa.

—   Viņš viesistabā lasa, Džein? — misters Peksnifs atkārtoja. — Ļoti jauki. Tad, zināt, es ieiešu pie viņa, Džein.

Nekad vēl misters Peksnifs nebija redzēts tik labā omā!

Bet, kad viņš iegāja viesistabā, kur sirmgalvis lasīja, kā jau Džeina bija sacījusi, sēžot pie.galdiņa, uz kura atradās tinte, spalva un papīrs (jo misters Peksnifs ļoti rūpējās par to, lai rakstāmlietas būtu viņam allaž pie rokas), viņa dzīvesprieks pagaisa. Viņš nebija noskaities, viņš nebija nikns, viņš nebija sapīcis, viņš nebija īgns — viņš bija noskumis, dziļi noskumis. Kad viņš apsēdās blakus sirmgalvim, divas asaras — ne tās asaras, ar kurām eņģeļi izdzēš grēcinieku parādrakstus, bet citādas — tik dārgas, ka debesu iemītnieki raksta ar tām tintes vietā — noritēja pār viņa nopelnu bagātajiem vaigiem.

Kas noticis? — vecais Martins iesaucās. — Peksnif, cilvēk, kas jums kait?

—  Man ļoti žēl, ka es jūs iztraucēju, godātais ser, vel jo vaifāk tā iemesla dēļ, kas mani spieda tā darīt. Mans labais, mans cienījamais draugs, es esmu piekrāpts.

—  Jūs esat piekrāpts!

—   Jā! — misters Peksnifs izmisumā iesaucās. — Es esmu piekrāpts savās vismaigākajās jūtās. Neģēlīgi piekrāpts no tā, kam biju veltījis visneierobežotāko uzticību. Piekrāpts no Tomasa Pinča, mister Čezlvit.

—   O! Slikti, slikti, slikti! — Martins noteica, nolikdams grāmatu uz galda. — Ļoti slikti! Ceru, ka tā nebūs. Vai jūs esat pārliecināts par to?

—   Un kā vēl, godātais ser! To var liecināt manas acis un ausis. Citādi es pats nebūtu noticējis. Es nebūtu tam noticējis, mister Čezlvit, pat ja ugunīgs pūķis būtu man to pavēstījis no Solsberijas katedrales torņa. Es būtu apzvērējis, ka pūķis melo. Tāda bija mana ticība Tomasam Pinčam, ka es būtu nosaucis pūķi par meli un spiedis Tomasu Pinču pie savas sirds. Bet es neesmu pūķis, tas man jāsaka ar lielām sirdssāpēm, un man nepaliek vairs ne šaubu, ne cerību.

Martins ļoti uztraucās, dzirdēdams tādas negaidītas jaunas ziņas un redzēdams, ka misters Peksnifs tik satriekts. Viņš lūdza Peksnifu saņemties un vēlējās uzzināt, kā īsti izpaudusies mistera Pinča nodevība.

—   Pats ļaunākais ir tas, .ser, — misters Peksnifs atbildēja, — ka šim jautājumam tuva saskare ar jums. Ak! vai ar to nepietiek, — misters Peksnifs iesaucās, vērsdams skatienu uz debesīm, — ka šie sitieni krīt uz mani, kāpēc tiem vēl jātrāpa mani draugi!

—   Jūs mani biedējat! — sirmgalvis iesaucās, un viņa seja nobālēja. — Es vairs neesmu tik stiprs kā agrāk. Man uzmācas bailes, Peksnif!

—   Saņemiet spēkus, mans cildenais draugs, — misters Peksnifs vīrišķīgi sacīja, — un mēs rīkosimies tā, kā pienākums to prasa. Jūs uzzināsiet visu, ser, un sa

ņemsiet pilnīgu gandarījumu. Taču vispirms atvainojiet mani, ser, atvainojiet mani! Man jāizpilda kāds pienākums pret sabiedrību.

Viņš pazvanīja, un ienāeas Džeina.

—   Pasauciet, lūdzama, misteru Pinču, Džein!

Toms ienāca. Nezinādams, kā izturēties, nomākts un

satraukts, samulsis bez gala, viņš nemaz nelūkojās misteram Peksnifam sejā.

Sis krietnais vīrs pameta skatienu uz mistera Čezlvita pusi, it kā sacīdams: «Redziet nu!» — un uzrunāja Tomu ar šādiem vārdiem:

—   Mister Pinč, es atstāju ģērbkambara logu vaļā. Esiet tik laipns, ejiet, aiztasiet to un atnesiet man dievnama atslēgas!

—   Ģērbkambara logu, ser? — Toms iesaucās.

—   Domāju, ka jūs saprotat mani, mister Pinč, — viņa patrons atbildēja. — Jā, mister Pinč, ģērbkambara logu. Diemžēl, man jāatzīstas, ka, iesnaudies baznīcas solā pēc nogurdinošas pastaigas, es nevilšus dabūju dzirdēt dažus teikumus, — viņš to sevišķi uzsvēra, — no divu personu sarunas, un, tā kā viena no tām izejot aizslēdza baznīcu,, tad man nācās izkāpt pa ģērbkambara logu. Esiet tik laipns, aizveriet šo logu, mister Pinč, un tad nāciet atpakaļ!

Neviens fizionomists pasaulē nespētu iztulkot Toma sejas izteiksmi, kad viņš dzirdēja šos vārdus. Tur bija pārsteigums, tur bija lēnīgs pārmetums, bet nekā līdzīga vainas apziņai vai bailēm, kaut gan daudz spēcīgu jūtu cīnījās Tomā, pūlēdamās dabūt virsroku. Viņš palocījās un izgāja, neteicis neviena vārda, ne laba, ne ļauna.

—   Peksnif, — Martins drebēdams uzsauca, — ko tas nozīmē? Nedariet neko ātrumā, lai vēlāk nav jānožēlo!

—   Nē, mans labais ser, — misters Peksnifs stingri noteica. — Nē. Taču man ir pienākums pret sabiedrību, kas man jāpilda, un tas tiks izpildīts par katru cenu, mans draugs!

O, par vēlu iedomātais, bieži aizmirstais, skaļais, lielīgais pienākums, kas vienmēr sakās pildāms, bet reti tiek nomaksāts citā naudā kā vien ar atriebību un naidu, — kad cilvēce beidzot atcerēsies tevi! Kad cilvēki wiK . atzīt tevi jau tavā novārtā pamestajā šūpulī un nonievātajā jaunībā, bet negaidīs līdz taviem grēkpilnaļleiu brieduma gadiem un nožēlojamam vecumam? O tu tie nesi sermuliņādas apmetnī, kas uzskati par savu šodienas pienākumu piespriest sodu un nāvi skrandainam Kl lidonim, — vai tu nezināji, ka tavs īstais pienākums — «izcirst simtiem vaļēju vārtu, kas ved uz apsūdzēto solu, tin atvērt līdz galam tos vārtus, kas ved uz godīgu dzīvi? () prelat, prelat, vai tavs pienākums pret sabiedrību ir tikai gausties asarainās runās par ļaužu bēdīgo pagrimšanu šais laikos, kad tu cēlies godā, un vai nekā svarīgāka tev nav bijis kā iegūt šo cēlo posteni, kurā tu tagad icic svētrunas citiem goda un mantas tīkotājiem, kam pienākums pret sabiedrību tāpat ir tukša skaņa? O maģistrāti, jūs krietnie zemturi un godīgie muižnieki, vai jums nebija nekāda pienākuma pret sabiedrību, iekams nesāka liesmot labības šķūņi un nesadumpojās kalpi? Jeb vai jūsu pienākums izauga pilnā kaujas ietērpā no zemes, — apbruņotu, zirgos drasājošu policijas nodaļu izskatā?

Mistera Peksnifa pienākums pret sabiedrību nevarēja tikt izpildīts, iekams Tomass Pinčs nebija atgriezies. Tikmēr misters Peksnifs cītīgi apspriedās ar savu draugu, un, kad Toms ieradās, abi bija gatavi saņemt viņu. Merija atradās augšā savā istabā, kur vecais Martins pēc allaž apdomīgā mistera Peksnifa padoma bija ieteicis viņai uzkavēties kādu stundiņu ilgāk, lai viņas jūtas tiktu saudzētas.

Ienācis Toms redzēja veco Martinu sēžam pie loga, bet misteru Peksnifu pie galda sevišķi diženā pozā. Vienā pusē viņam bija kabatas lakats, otrā — maza (ļoti maza) kaudzīte zelta un sudraba naudas, kurā atradās arī daži vara gabali. Toms pirmajā acu uzmetienā noprata, ka tā ir viņa alga par šo gada ceturksni.

—  Vai jūs aiztaisījāt ģērbkambara logu, mister Pinč? — jautāja misters Peksnifs.

—   Jā, ser.

—  Pateicos. Nolieciet, lūdzams, atslēgas uz galda, mister Pinč!

Toms paklausīja. Viņš turēja visu saišķi aiz luktas atslēgas, lai gan tā bija pati mazākā, un cieši lūkojās tanī, likdams saišķi uz galda. Tā bija Toma sena jo sena draudzene, daudzu jo daudzu labu dienu pavadone.

—   Mister Pinč! — Peksnifs iesāka, kratīdams galvu.

—  O mister Pinč! Es brīnos, kā jūs varat skatīties man acīs!

Taču Toms skatījās viņam acīs un, lai gan parasti bija uzkumpis, tomēr patlaban stāvēja neparasti saslējies.

—   Mister Pinč, — Peksnifs sacīja un paķēra kabatas lakatu, it kā nojauzdams, ka tas būs drīz vajadzīgs,

—  es nekavēšos pie pagātnes: Es gribu aiztaupīt vismaz šīs ciešanas ir jums, ir sev.

Tomam nebija diezin cik žirgtas acis, bet nupat tās iemirdzējās visai izteiksnīgi, kad viņš paskatījās uz misteru Peksnifu un atbildēja:

—   Pateicos jums, ser. Būšu ļoti priecīgs, ja jūs neaiztiksiet pagātni.

—   Pietiek arī ar tagadni, — misters Peksnifs sacīja, nomezdams pensa gabalu uz galda, — un, jo ātrāk mēs tiksim ar to galā, jo labāk. Mister Pinč, es negribu atlaist jūs bez paskaidrojuma. Lai gan pašreizējie apstākļi pilnā mērā attaisnotu tādu manu izturēšanos, tomēr varētu likties, ka es rīkojos pārsteidzīgi, un to es negribu, jo es, — te misters Peksnifs atkal uzmeta vienu pensu uz galda, — jo es rīkojos pilnīgi pārdomāti. Tāpēc es jums teikšu to pašu, ko nule sacīju misteram Čezlvitam.

Toms palūkojās uz veco džentlmeni, kas laiku pa laikam pamāja, it kā izsacīdams atzinību mistera Peksnifa vārdiem un jūtām, taču citādi neiejaucās sarunā.

—   No tiem izteicieniem, ko dzirdēju no jūsu un mis Grehemas sarunas baznīca, mister Pinč, — Peksnifs turpināja, — es saku «izteicieniem», jo snaudu kaktiņā, diezgan tālu no jums, kad mani pamodināja jūsu balsis, kā arī no redzētā, es pārliecinājos (un dārgi maksātu, lai man šās pārliecības nebūtu, mister Pinč), ka jūs, aizmirsis savu pienākumu un godu, ser, nievādams svētos viesmīlības likumus, kas jūs saista kā šā nama iemītnieku, uzdrošinājāties uzmākties mis Grehemai ar ne-

Ifigtiem simpātiju apliecinājumiem un mīlestības piedāvājumiem.

Toms cieši lūkojās viņā.

—  Vai jūs to noliedzat, ser? — misters Peksnifs noprasīja, izbārstīdams pa galdu vienu mārciņu, divus šiliņus un četrus pensus un tad ar lielām pūlēm savākdams visu kopā.

—   Nē, ser, — Toms atbildēja, — es nenoliedzu.

—  Jūs nenoliedzat, — misters Peksnifs atkārtoja, uzmezdams skatienu vecajam džentlmenim. — Esiet tik laipns un pārskaitiet šo naudu, mister Pinč, un tad parakstieties par saņemšanu! Tātad jūs nenoliedzat?

Nē, Toms nenoliedza. Viņš nedomāja pazemoties. Viņš saprata, ka misters Peksnifs, noklausījies sarunu par sava paša negodu, nebaidījās krist vēl zemāk Toma acīs. Viņš saprata, ka misters Peksnifs nolēmis izmantot šo izdomu kā vispiemērotāko līdzekli atbrīvoties no sava palīga un ka šāds gals bija paredzams. Viņš saprata, ka misters Peksnifs rēķinājies ar to, ka Toms nekā nenoliegs, jo visādi paskaidrojumi tikai vēl vairāk sakūdītu veco Čezlvitu pret Martinu un Meriju, bet Peksnifa vaina būtu vienīgi ne visai pareizs «izteicienu» atstāstījums. Noliegt? Nekādā gadījumā!

—   Vai suma pareiza, mister Pinč? — Peksnifs jautāja.

—   Pilnīgi pareiza, ser, — Toms atbildēja.

—   Nesējs gaida virtuvē, — misters Peksnifs sacīja, — viņš aiznesīs jūsu mantas, uz kurieni jūs vēlēsieties. Mēs šķiramies, mister Pinč, un kopš šā mirkļa esam sveši viens otram.

Jūtas, kurām trūka apzīmējuma, — līdzcietība, sāpes, sena pieķeršanās, pārprasta pateicība, ieradums — nevienas no šīm nosauktajām atsevišķi, bet visas kopā plosīja Toma mīksto sirdi šai šķiršanās brīdī. Peksnifa ķermenī nemājoja dzīva dvēsele, bet, pat ja Toma atklājumi nesagādātu ļaunumu tai, ko viņš mīlēja, viņš būtu saudzējis šā cilvēka tukšo čaulu. Pat šobrīd!

—. Es nerunāšu par to, — misters Peksnifs iesaucās, liedams asaras, — kāds trieciens tas man ir! Es nerunāšu par to, cik grūti man to panest, kā tas iedarbojas uz manu organismu, kā tas aizvaino manas jūtas! To es izturēšu. Es esmu ar mieru ciest tāpat, kā cieš pārējie. Bet man jācer, — un tas jācer ari jums, mister Pinč (citādi uz jums gulsies pārāk liela atbildība), ka šī vilšanās nesatricinās manu ticību cilvēcei, ka tā nesadragās manus spēkus, ka tā, ja varu lietot šādu izteicienu, nesalauzīs manus spārnus. Ceru, ka nesalauzīs, nedomāju, ka varētu salauzt. Lai tas paliek jums kā mierinājums — ja ne tagad, tad kādreiz nākotnē — apziņa, ka es nesākšu domāt to ļaunāko par saviem līdzcilvēkiem šās vilšanās dēļ, kuru jūs man sagādājāt. Dzīvojiet sveiks!

Toms bija gan nodomājis aiztaupīt viņam nelielu dūrienu, bet, noklausījies pēdējos vārdus, nolēma citādi un sacīja:

—  Man šķiet, ka jūs kaut ko esat aizmirsis baznīcā,

ser.

—  Pateicos, mister Pinč, — Peksnifs atbildēja. — Es gan nezinu, kas tas varētu būt.

—  Tā ir jūsu lornete.

—  O! — Peksnifs mazliet samulsa. — Ļoti pateicos. Nolieciet to uz galda, lūdzu!

—  Es to atradu jūsu solā, kad gāju aiztaisīt ģērbkambara logu, — Toms lēni sacīja.

Tā tas arī bija. Nirdams augšup lejup, misters Peksnifs bija noņēmis lorneti, lai tā nepiesistos pie barjeras, un aizmirsis to. Atgriezies baznīcā ar apziņu, ka viņu izsekojuši, un lauzīdams galvu, kā tas būtu varējis notikt, Toms pamanīja līdz galam atvērtās goda sola durtiņas. Ieskatījies pa tām, viņš ieraudzīja lorneti. Tādā kārtā viņš uzzināja un, atdodot lorneti misteram Peksnifam, lika saprast arī tam, ka zina, kur sēdējis sarunas liecinieks, kam acīm redzot bijusi izdevība noklausīties visu sarunu, nevis atsevišķus izteicienus.

—  Esmu ļoti priecīgs, ka viņš projām, — AAartins, dziļi uzelpodams, sacīja, kad Toms bija izgājis no istabas.

—  Jā, tas ir atvieglojums, — misters Peksnifs piekrita. — Tas ir liels atvieglojums. Bet nu, kad esmu izpildījis — un drīkstu cerēt, ar pietiekamu stingrību — savu pienākumu pret sabiedrību, tad es gribu, dārgais ser, iziet dārzā aiz mājas, lai nobirdinātu tur dažas asavas kā pieticīga privātā persona.

Toms uzkāpa augšstāvā, novāca grāmatas no plaukta, ielika tās lādē kopā ar notīm un veco vijoli, salasīja savus drēbju gabalus (to nebija tik daudz, ka tie radītu galvassāpes), novietoja uz grāmatām un iegāja zīmēšanas istabā pēc rasetnes. Tur stāvēja noplukuši taburete, no kuras sēdekļa līda ārā zirgu sari kā no sukas; īsts briesmonis, ne taburete, uz kuras viņš bija sēdējis diendienā, gadu pēc gada, visu savu šeit pavadīto laiku. Abi viņi bija nonēsājušies un apdiluši kopīgi. Skolēni bija beiguši savas mācības, gadalaiki sekojuši cits citam, vienīgi Toms un vecā taburete palika uz vietas. So islabas stūri pēc tradicijas dēvēja par «Toma kaktu». Tas viņam bija ierādīts pašā sākumā, jo atradās stiprā caurvējā un vistālāk no kamina, un kopš tā laika Toms pastāvīgi mēdza tur sēdēt. Sienas rotāja Toma portreti, kur visas viņa smieklīgās īpašības bija pārspīlētas līdz nejēdzībai. Viņa raksturam svešas dēmoniskas jūtas lauzās ārā no viņa mutes kā milzu baloni. Ikviens skolēns bija kaut ko pielicis no savas puses; te atradās arī fantastiski viņa vecāku portreti — tēvs ar vienu aci un māte ar nesamērīgi lielu degunu, bet visbiežāk skolēni bija vingrinājušies, attēlodami viņa māsu, un, tā kā viņa bija zīmēta varen daiļa, tad Toms bija gatavs visu pārējo piedot. Citos, ne tik neparastos apstākļos Tomam būtu sāpējusi sirds, atvadoties no visiem šiem priekšmetiem uz mūžu, bet tagad viņš bija vienaldzīgs. Peksnifa vairs nebija, Peksnifa nekad nebija bijis — šai vienā apziņā nogrima viss pārējais sarūgtinājums.

Atgriezies guļamistabā, Toms aizslēdza lādi un somu, uzvilka getras un mēteli, paņēma platmali un spieķi un pārlaida istabai pēdējo skatienu. Agrā vasaras rītā un ziemas naktī, iededzinājis par paša naudu pirktu svecīti, viņš bija . bojājis acis, lasot grāmatu šai pašā istabā, šai pašā istabā viņš bija mēģinājis spēlēt vijoli, palīdis zem segas, un, tikai piekāpdamies pret pārējo skolēnu protestiem, ar nožēlu atteicies no sava nodoma. Jebkurā citā reizē viņam būtu sāpīgi šķirties no šās istabas, atceroties visu, ko šeit mācījies, iedomājot tās daudzās stundas, kas šeit pavadītas, tos sapņus, kas te sapņoti. Bet Peksnifa vairs nebija, Peksnifs nekad nebija eksistējis, un apziņa, ka Peksnifs bijis kas nereāls, pārņēma arī istabu, kur par dižu pilnību uzskatītais cilvēks dažkārt bija sēdējis šai pašā gultā un klāstījis savas tikumiskās pamācības ar tādiem panākumiem, ka Tomam, ar aizturētu elpu klausoties viņa vārdos, acis kļuva slapjas aiz asarām.

Vīrs, kas bija ataicināts aiznest lādi — tas bija «Pūķa» kalpotājs, Tomam labi pazīstams, — smagiem soļiem kāpa augšup un neveikli palocījās Tomam. Citreiz viņš būtu aprobežojies ar smīnu un galvas mājienu, bet šodien viņš lika Tomam skaidri saprast, ka zina visu notikušo, bet ka viņu tas neietekmē. Tas tika izpausts visai neveikli, jo viņš bija vienkāršs zirgupuisis, taču Tomu viņa līdzjūtība aizkustināja vairāk nekā gaidāmā aizbraukšana.

Toms būtu labprāt palīdzējis nest viņam lādi, taču šī nasta, kaut arī ne visai viegla, zirgupuisim nelikās smagāka kā zilonim uz muguras novietotais sēdeklis; uzvēlis lādi uz pleca, viņš, kāpnes dārdinot, nodrāzās lejā, it kā viņam, gausam un smagnējam, būtu vieglāk nest lādi nekā iet tukšā. Toms paņēma somu un nonāca reizē ar viņu lejā. Pie ārdurvīm stāvēja Džeina, raudādama pilnā balsī, bet uz lieveņa misis Lupina, liedama rūgtas asaras, stiepa pretī roku.

—   Jūs taču apmetīsieties «Pūķī», mister Pinč?

—   Nē, — Toms atbildēja, — nē. E-s šovakar pat došos uz Solsberiju. Es nevarētu te palikt. Dieva dēļ, nedariet mani nelaimīgu, misis Lupina!

—   Bet jūs taču iegriezīsieties «Pūķī», mister Pinč? Kaut tikai uz šo dienu. Kā viesis, nevis kā iemītnieks.

—   Lai dievs žēlīgs! — Toms sacīja, slaucīdams acis. — Cilvēki ir tik labi, ka man sirds vai lūst. Es gribu šovakar pat iet uz Solsberiju, mīļā, krietnā sieviete. Ja jūs uzglabāsiet manu lādi, kamēr jums atrakstīšu, tad es uzskatīšu to par lielāko pakalpojumu, kādu jūs varat man parādīt.

—  Kaut vai divdesmit lādes, mister Pinč, — misis Lupina izsaucās, — es tās visas jums saglabāšu!

—  Paldies, — Toms atbildēja. — To es no jums gaidīju. Ardievu nu! Ardievu!

Ap lieveni drūzmējās gan veci, gan jauni ciema ļaudis; citi raudāja kopā ar misis Lupinu, citi turējās braši kā Toms, citi skaļi jūsmoja par misteru Peksnifu — par vīru, kam, jāteic, nenieka nemaksā uzcelt baznīcu: paskatās uz papīra lapu — un viss kārtībā; citi svārstījās starp šo jūsmošanu un līdzjūtību pret Tomu. Misters Peksnifs iznāca lievenī reizē ar savu bijušo skolēnu un, kamēr Toms runājās ar misis Lupinu, pastiepa roku uz priekšu, it kā sacīdams: «Prom no šejienes!» Kad Toms nokāpa no lieveņa un bija jau nogriezies ap stūri, misters Peksnifs pakratīja galvu, dziļi nopūtās un aizcirta durvis. Pēc šāda žesta paši dedzīgākie Toma aizstāvji sāka runāt, ka laikam gan Toms būšot izdarījis kaut ko briesmīgu, jo citādi tāds cilvēks kā misters Peksnifs būtu savādāk izturējies. Ja tā būtu parasta ķilda (tā viņi sprieda), tad viņš būtu vismaz bildis kādu vārdu, bet, ja viņš nekā nesaka, tad misters Pinčs būs viņam nodarījis lielu pārestību.

Toms vairs nevarēja dzirdēt šos prātīgos apsvērumus, jo soļoja pilnā sparā, kamēr ieraudzīja aizkārtni, kur tai saltajā ziemas rītā, kad viņš brauca pretī jaunajam Martinam, ceļa nodevu iekasētāja ģimene bija viņu sagaidījusi ar saucieniem: — Misters Pinčs brauc! — Toms bija jau izgājis cauri visam ciemam, un šī aizkārtne bija viņa pēdējais pārbaudījums, bet, kad mazgadīgie ceļa nodevu iekasētāji brēkdami metās viņam pretī, viņš tikko nelaidās lapās, tikko nešāvās projām, kur acis rāda.

—  Ak tu manu mīļu stundiņu, mister Pinč! — izsaucās ceļa sarga sieva. — Kā tad jūs šitādā nelaikā ejat uz to pusi un vēl ar nesamo!

—   Es eju uz Solsberiju, — Toms atbildēja.

—  Nu tu mīļais Jēziņ, bet kur tad rati? — sarga sieva nelikās mierā, skatīdamās uz ceļa pusi, it kā do-

. mādama, ka Toms spējīgs izkrist no ratiem, pats to nemanīdams.

—   Ratu nav, — Toms sacīja. — Es… — viņš nevarēja neatbildēt, jo sarga sieva būtu viņu pieķērusi otrajā jautājumā, ja viņam būtu laimējies izvairīties ne pirmā, — es aizgāju no mistera Peksnifa.

Ceļa sargs, mazrunīgs vīrs, kas parasti mēdza sēdēt ar savu pīpi atzveltnī starp abiem lodziņiem, pārskatot ceļu abos virzienos, tā ka, iebraucējus redzot, varēja priecāties, ka izdosies iekasēt nodevas, bet, redzot izbraucējus, priecāties, ka no tiem nodevas jau iekasētas, — vienā mirklī izskrēja no būdas.

—  Jūs ir aizgāš no mistera Peksnifa?! — viņš iesaucās.

—  Jā, esmu aizgājis, — Toms atbildēja.

Sargs paskatījās uz sievu, nezinādams, vai apvaicāties, ko tā domā, vai sūtīt to pie bērniem. No pārsteiguma viņš kļuva vēl drūmāks un iedzina sievu būdā, iepriekš pamatīgi sabāris.

—  Jūs ir aizgāš no mistera Peksnifa! — sargs atkārtoja, sakrustojis rokas uz krūtīm un ieplētis kājas. — Es bij domāš, ka viņš ātrāk šķirsies no savas galvas nekā no jums.

—  Jā, — Toms noteica, — vakar es arī tā domāju. Ar iabvakaru!

Ja tobrīd nebūtu dzinuši garām lielu baru vēršu, sargs būtu taisnā ceļā aizskrējis uz ciemu, lai tiktu pie skaidrības. Pašreizējos apstākļos viņš tikai izsmēķēja otru pīpi un uzticēja savus apsvērumus sievai. Taču ari kopīgiem spēkiem viņi nespēja rast izskaidrojumu un, gleznaini izsakoties, devās pie miera tumsā. Un vairāk kārt tonakt, kad garām brauca vezumnieks vai cits kāds ceļavīrs un apvaicājās sargam, kas dzirdams no jauna, tas, vispirms aplūkojis vaicātāju luktura gaismā, lai pārliecinātos, vai tam var būt kāda interese par šādu sarunas priekšmetu, sacīja, ciešāk savilkdams ap kājām biezo mēteli:

—  Vai esit dzirdējši par misteru Peksnifu, kas dzīvo, āre, tur?

—   Nu kā tad!

—  Un par viņa palīgu ar, par misteru Pinču?

—   Nuja!

—  Viņi abi izšķīrušies.

Ikreiz pēc tāda pavēstījuma viņš ienira būdā un vairs nerādījās laukā, kamēr braucējs devās tālāk jo lielā pārsteigumā.

Bet tas viss notika krietni vēlāk, kad Toms jau bija apgulies, taču pagaidām viņš gāja uz Solsberiju, cenzdamies nokļūt tur iespējami ātrāk. Sākumā vakars bija jauks, bet vēlāk samācās, pēc saules rieta gaiss kļuva spiedīgs, un drīz vien sāka līt ražens lietus. Toms nosoļoja veselas desmit jūdzes, izmircis līdz ādai, kamēr beidzot parādījās ilgi gaidītās pilsētas ugunis un viņš iegāja pilsētas robežās.

Viņš devās uz viesnīcu, kur kādreiz bija gaidījis Martinu, un, īsi atbildējis uz jautājumiem par Peksnifu, lika klāt gultu. Viņam negribējās ne tējas, ne vakariņu, ne ēst, ne dzert, un viņš sēdēja pie tukša galda kopējā telpā, kamēr klāja gultu, pārcilāja prātā visu, kas bija atgadījies šai ar notikumiem bagātajā dienā, un pārdomāja, ko darīt tālāk. Viņš jutās ļoti atvieglots, kad istabene paziņoja, ka gulta uzklāta.

Tā bija zema gulta ar četriem stabiņiem stūros un silei līdzīgu iedobumu vidū; istaba bija piekrauta ar nevajadzīgiem galdiņiem un sagrabējušām kumodēm, kurās glabājās savilgusi veļa. Neparasti trekna vērša attēls eļļas krāsās virs kamina un bijušā viesnīcas īpašnieka portrets pie gultas (tas varēja būt vērša brālis, tik līdzīgi abi izskatījās) stīvi blenza viens otrā. Novadējušās lavandas aromats daļēji nomāca pārējās visai ērmīgās smaržas; logs nebija tik sen vērts vaļā, ka, turēdamies pie vecām tradicijām, negribēja vērties nemaz.

Tie visi bija sīkumi, bet tie pastiprināja nepatīkamo iespaidu, ko radīja neierastās naktsmājas, un neļāva Tomam iemigt. Peksnifa vairs nebija šai pasaulē, Peksnifs nekad nebija tanī dzīvojis, un vienīgais, ko Toms bez viņa spēja izdarīt, bija — noskaitīt lūgšanu. Pēc lūgšanas viņam kļuva vieglāk, viņš iemiga un sapnī redzēja to, kas nekad nebija dzīvojis.

XXXII NODAĻA STĀSTA ATKAL PAR MISIS TODžERSAS PANSIJU UN VEL PAR KĀDU NOVĪTUŠU PUĶI, KO SKĀRUSI LIKTEŅA SALTĀ ELPA.

Agri nākamās dienas rītā, pēc tam kad mis Peksnifa bija atvadījusies no savas jaunības mītnes un savas bērnības šūpuļa, viņa laimīgi sasniedza Londonu, kur misis Todžersa sagaidīja viņu diližansu piestātnē un aizvadīja uz miera pilno mitekli Monumenta paēnā. Misis Todžersa izskatījās mazliet nogurusi aiz rūpēm par mērcēm un aiz citām ar viņas iestādi saistītām raizēm, taču tas neietekmēja viņas ierasto laipnību un solido izturēšanos.

—   Nu, mana mīļā mis Peksnifa, — viņa iesāka, — kā klājas jūsu brīnišķīgajam tētim?

Mis Peksnifa uzticēja viņai kā noslēpumu, ka tētis esot nodomājis vest mājās brīnišķīgu mammu, un izjusti atkārtoja, ka neesot ne akla, ne muļķe un nedomājot to paciest.

Misis Todžersa bija tā pārsteigta par šo vēsti, kā to nemaz nevarēja gaidīt. Viņa bija ārkārtīgi sarūgtināta. Viņa izteicās, ka vīriešiem nepiemītot ne kripatiņa patiesīguma un, jo karstāk tie paužot savas jūtas, jo melīgāki un nodevīgāki tie esot. Viņa paredzēja ar apbrīnojamu gaišredzību, ka mistera Peksnifa iecerētā ir zemiska, negodīga viltniece, un, kad Čeritija bija apliecinājusi šo vārdu patiesību, tad apgalvoja ar asarām acīs, ka mīlot mis Peksnifu kā savu māsu un ciešot no sirds par tai nodarītajām pārestībām.

—   Jūsu patiešām jauko māsiņu esmu sastapusi tikai vienu reizi pēc kāzām, — misis Todžersa stāstīja, — un man likās, ka viņa ļoti slikti izskatās. Mana mīļā mis Peksnifa, es vienmēr domāju, ka jūs būsiet tā izraudzītā.

—   Ak nē jel, misis Todžersa! — Čeritija atsaucās, purinādama galvu. — Nē jel! Paldies jums. Nē! Kaut viņš man nezin kādus labumus būtu solījis!

—   Varbūt jums taisnība, — misis Todžersa nopūtās.

Es visu laiku no. tā vien baidījos. Bet ko mēs šo laulību dēļ izcietāmies tepat mūsu mājās, to, mana dārgā mis Peksnifa, neviens pat iedomāties nevar.

—   Ak dievs, misis Todžersa!

—   Šausmīgi, šausmīgi! — misis Todžersa visai Iespaidīgi noteica. — Vai jūs atceraties mūsu visjaunāko džentlmeni, mana dārgā?

—   Protams, ka atceros, — Čeritija atbildēja.

—   Jūs varbūt ievērojāt, — misis Todžersa turpināja, ka viņš acis nenolaida no jūsu māsas un ka viņam

parasti uznāca tāda kā mēmuma lēkme jūsu māsas klātbūtnē?

—   Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu manījusi, — Čeritija, lūpu uzmetusi, atbildēja. — Kas par blēņām, misis Todžersa!

—   Mana dārgā, — šī lēdija aizrādīja traģiskā balsī, — cik reižu es nenoskatījos pusdienu laikā, kā viņš sēž pie pudiņa porcijas, iebāzis karoti mutē, un lūkojas jūsu māsā kā apmāts. Cik reižu viņš nestāvēja viesistabas kaktā un blenza jūsu māsā, tāds vientulīgs, bēdīgs, ka šķita, — nupat viņš sāks liet asaras, it kā būtu strūklaka, nevis cilvēks.

—   Es neko tādu neesmu redzējusi, — Čeritija iesaucās, — tas ir viss, ko varu sacīt!

—   Un pēc kāzām, — misis Todžersa turpināja stāstu, —kad sludinājums jau bija avīzēs un to izlasīja pie brokastgalda, tad es nodomāju, ka nu gan viņš no tiesas zaudēs prātu. Šā jaunā cilvēka neapvaldītā izturēšanās, mana dārgā mis Peksnifa, tie šausmīgie vārdi, kādus viņš runāja par pašnāvību, tā trakā rīkošanās ar tējas glāzi, tā negantā sviestmaizes košana, kad viņš iecirtās tanī ar zobiem, tā mistera Džinkinsa nerrošana — viss tas kopā bija tāda aina, kas nav savu mūžu aizmirstama.

—   Zēl, ka viņš nepadarīja sev galu, — mis Peksnifa piezīmēja.

—   Kur nu! — misis Todžersa noteica. — Vakariņu laikā viss jau bija citās sliedēs. Viņš gribēja citiem darīt galu. Vakarā mūsējie šo to gvelza — ceru, ka jūs neņemsiet ļaunā šo vārdu, mūsu džentlmeņiem tas pastāvīgi uz mēles — šo to gvelza savā pulciņā, bez kādas ļaunprātības, mana dārgā, kad pēkšņi viņš uzlēca kājās ar putām uz lūpām un, ja viņu par trijiem nebūtu noturējuši, būtu nositis misteru Džinkinsu ar zābaku velkamo turpat uz vietas.

Mis Peksnifas seja pauda pilnīgu vienaldzību.

— Toties tagad, — misis Todžersa stāstīja tālāk, — viņa sirds ir galīgi atkususi. Tiklīdz es uz viņu paskatos, tā viņam gandrīz vai asaras acīs. Svētdienās viņš sēž augu dienu pie manis un runā tik žēlīgi, ka man tikko pietiek spēka šo to padarīt savu īrnieku labā. Sieviešu sabiedrība — tas tagad ir viņa vienīgais glābiņš. Viņš vadā mani uz teātri, kad dabū lētās vietas, un es tā vien baidos, ka tikai viņa kabata to iztur, un visu izrādes laiku viņam asaras acīs, sevišķi, ja rāda ko smieklīgu. Un tās šausmas, ko es vakar pārdzīvoju, — misis Todžersa nobeidza, spiezdama roku pie sāniem, — kad apkopēja izmeta pa logu viņa paklāju, — to jūs nevarat iedomāties. Man tā vien likās, ka nu beidzot viņš izlēcis pa logu!

Nicināšana, ar kādu mis Čeritija noklausījās aizkustinošo stāstu par paša jaunākā džentlmeņa stāvokli, neliecināja vis par viņas spējām just līdzi šim nelaimīgajam. Viņa augstprātīgi palaida visu gar ausīm un turpināja iztauju, vai pansijā notikušas arī kādas citas pārmaiņas.

Misters Beilijs bija aizgājis un viņa vietā stājusies (tik īss mūžs ir cilvēku godībai!) kāda večiņa, kuru dē-' vēja par Temeru — kaut kas pilnīgi neiespējams. Patiešām, ar laiku noskaidrojās, ka pansijas jokdari patapinājuši šo vārdu no kādas vecas angļu balades, kur tam nācies izpaust kāda ormaņa drosmīgo un dedzīgo raksturu; mistera Beilija pēcnācēju iesaukuši šai vārclā tāpēc, ka viņai nepiemita nekas karsts, izņemot retas tās slimības lēkmes, kas iesaukta par svētā Antonija uguni[18] . Misis Todžersa bija pieņēmusi šo muzeja piederumu, pildīdama savu zvērestu, ka neviens puika vairs nepārkāpšot pār viņas pansijas slieksni; večiņas galvenā pazīme bija pilnīgs saprāta trūkums visur un vienmēr Viņa bija īsts kaps jebkuriem uzdevumiem un nelieliem s unīšiem, un, kad viņu sūtīja uz pastu ar vēstulēm, tad liereti bija novērots, ka viņa mēģina iebāzt vēstuli pirmo patrāpījušos durvju spraugā, acīm redzot pārliecināta, ka šim nolūkam noder jebkura plaisa. Viņa bija sīka vecīte ii ii vienmēr staigāja biezā priekšautā, kas priekšpusē sniedzās līdz zodam, bet mugurpusē izbeidzās kuplā .saišķi; roku locītavas viņai bija pastāvīgi' pārsietas, it k;i viņa slimotu ar mūžīgu cīpslu sastaipījumu. Viņa ļoti nelabprāt mēdza vērt vajā ieejas durvis un Joti dedzīgi steidzās tās noslēgt; pie galda viņa apkalpoja ar aubīti galvā.

Tā bija vienīgā ievērojamā pārmaiņa, ja neskaita to, kas piemeklējusi pašu jaunāko džentlmeni. Viņš pilnīgi attaisnoja misis Todžersas stāstu, jo pat viņai nebija izdevies attēlot visu šā jaunā cilvēka jūtu dziļumu. Starp citu, viņam bija izveidojušies visbriesmīgākie uzskati par cilvēku likteni, par to, kas katram lemts (šīs ziņas viņš acīm redzot smēla no citām personām nepieejamiem avotiem); piemēram, viņš teicās zinājis jau iepriekš, ka nabaga Merrijai bijis lemts pazudināt viņu pašā dīves rītā. Viņš bija tapis nenosvērts un raudulīgs un, būdams pārliecināts, ka ganam lemts ar stabuli aicināt kopā ganāmpulku, bocmanim — sasaukt ekipāžu uz klāja, vienam būt muzikantam, otram maksāt par muziķu, bija ieņēmis prātā, ka viņam personīgi liktenis lēmis liet asaras, ko viņš arī darīja nepārtraukti.

Viņš bieži izsacījās misis Todžersai, ka viņa laimes saule esot norietējusi, ka viļņi viņu aprijuši, ka Džagernauta rati viņu sadragājuši un ka Javas indīgais koks upass ar saviem nāvīgajiem izgarojumiem saindējis viņu. Viņa uzvārds bija Modls.

Mis Peksnifa sākumā izturējās visai salti un augstprātīgi pret šo nelaimīgo Modlu, nevēlēdamās klausīties gaudu dziesmās par godu savai precētajai māsai. Tas vēl vairāk satrieca nabaga jauno džentlmeni, un viņš sūdzējās par to misis Todžersai.

— Arī viņa novērsusies no manis, misis Todžersa, — Modls gaudās.

—   Par ko tad jūs nepūlaties būt drusku jautrāks, ser? — misis Todžersa aizrādīja.

—   Jautrāks, misis Todžersa! Jautrāks! — izsaucās pats jaunākais džentlmenis, — Viņa taču atgādina man tās dienas, kas zudušas uz visiem laikiem, misis Todžersa!

—   Ja tā, tad jums kādu laiku jāizvairās no viņas, — misis Todžersa sacīja, — un tad pamazām jāsāk iepazīties no jauna. Tāds ir mans padoms.

—   Bet es nespēju izvairīties no viņas, — Modls atbildēja. — Man nav tik daudz spēka, lai to izdarītu. O misis Todžersa, kaut jūs zinātu, kāds mierinājums man ir viņas deguns!

—   Viņas deguns, ser? — izsaucās misis Todžersa.

—   Vispār viņas profils, — paskaidroja pats jaunākais džentlmenis, — bet sevišķi deguns. Tas tik līdzīgs, — te viņš ļāva vaļu savām bēdām, — tas tik līdzīgs tās degunam, kura pieder citam, misis Todžersa!

Uzmanīgā namamāte nekavējoties atstāstīja šo sarunu Čeritijai, kas gan nosmējās, taču jau tovakar izturējās daudz vērīgāk pret misteru Modlu un rādīja viņam savu profilu, cik vien bieži spēja. Misters Modls bija tikpat sentimentāli noskaņots kā vienmēr, varbūt pat vēl vairāk, jo viņš nenovērsa no Čeritijas valgās acis un acīm redzot bija tai pateicīgs.

—   Nu, ser! — misis Todžersa uzrunāja viņu otrā dienā. — Vakar jūs turējāties braši. Manuprāt, jūs sākat atžilbt.

—   Tas tikai tāpēc, ka viņa līdzinās tai, kura pieder citam, — jauneklis atbildēja. — I&lt;ad viņa runā vai smaida, man liekas, ka es atkal redzu to otro, misis Todžersa.

Arī tas tika atstāstīts Čeritijai, kas nākamajā vakarā runāja un smaidīja, cik valdzinoši vien prata, un, jokodamās par mistera Modla bēdīgo omu, uzaicināja viņu izspēlēt partiju kribedža. Misters Modls pieņēma aicinājumu, un viņi nospēlēja vairākas partijas par sešiem pensiem, pie kam uzvarētāja bija vienmēr Čeritija. Daļēji tas izskaidrojams ar to, ka jaunais džentlmenis bija

Visai galants, bet, protams, arī viņa jūtu stāvokli vajadzēja ņemt vērā, jo viņa acis bieži vien aizmigloja asaras, dūžus viņš noturēja par desmitniekiem un kalpus par dāmām, tā ka dažkārt pat jauca spēli.

Septītajā kribedža spēles vakarā, kad misis Todžersa, kas sēdēja līdzās, ieminējās, vai nebūtu labāk atmest spēlēšanu uz naudu un spēlēt tāpat aiz mīlestības pret pašu spēli, visi ievēroja, kā pārmainījās mistera Modla seja, kad viņš izdzirdēja vārdu «mīlestība». četrpadsmitajā vakarā viņš gaitenī noskūpstīja mis Peksnifas svečturi, kad šī lēdija devās augšup pie miera; Modls bija gribējis skūpstīt viņas roku, taču mazliet aplami notēmējis.

Vārdu sakot, misters Modls sāka aprast ar domu, ka mis Peksnifai liktenis lēmis būt par viņa mierinātāju, bet mis Peksnifa sāka apsvērt varbūtību, vai viņas misija neesot kļūt par misis Modlu. Misters Modls bija jauns džentlmenis (mis Peksnifa nebija pārāk jauna lēdija) ar labām nākotnes izredzēm un «gandrīz» ar pietiekamiem līdzekļiem iztikai. Patiešām, tas nemaz nebija slikti.

Bez tam — bez tam misters Modls skaitījās Merrijas pielūdzējs, Merrija bija zobojusies par viņu un kādreiz sarunā ar māsu minējusi šo džentlmeni kā savu iekarojumu. Viņam bija labāks izskats, labāks augums, labāka valoda, labāks raksturs, labākas manieres nekā Džonasam. Viņš bija viegli valdāms, viņu viegli varēs piespiest rēķināties ar savas līgavas untumiem, varēs vadāt visur kā jēru, turpretī Džonass bija īsts lācis. Tas bija pats galvenais!

Tikmēr kribedža spēle turpinājās, bet misis Todžersa tika pamesta novārtā, jo pats jaunākais džentlmenis sāka nievāt viņas sabiedrību un vadāt pa teātriem mis Peksnifu. Viņš pat sāka, ja var ticēt misis Todžersai, šad tad ieskriet pansijā «pusdienas brīvlaikā» vai pamest savu kantori pirms darba laika beigām. Un, kā viņš pats stāstīja misis Todžersai, viņam jau divreiz pienākušas anonimas vēstules ar mēbeļu veikalu prospektiem — skaidrs, ka tie bija tā neaptēstā, aprobežotā Džinkinsa joki, vienīgi Modlam trūka tiešu pierādījumu, lai izsauktu vigu uz dueli. Viss tas runāja pārāk skaidru valodu, kā misis Todžersa centās iegalvot mis Peksnifai.

—  Mana dārgā mis Peksnifa, varat man ticēt, ka viņš vai deg aiz vēlēšanās jūs bildināt.

—  Ak tu. mīļais dievs, tad kāpēc viņš to nedara! — izsaucās Čeritija.

—  Vīrieši ir daudz kautrīgāki, nekā mēs domājam, mana dārgā, — misis Todžersa aizrādīja. — Viņi allaž mēdz vilcināties. Es nopratu, ka Todžerss grasās mani bildināt, nez cik mēnešu pirms tam, kad viņš beidzot saņēmās un sāka runāt.

Mis Peksnifa izsacīja domas, ka misters Todžerss neesot ņemams visiem par paraugu.

—  Un kā vēl! Dievs ar jums, mana dārgā! Es tolaik biju stipri izvēlīga, varat man ticēt, — misis Todžersa ar cieņu atbildēja. — Nē, nē! Jums mazuliet jāiedrošina misters Modls, mis Peksnifa, ja gribat, lai viņš runā, un tad varat būt droša, ka viņš nebūs apturams.

—  Nudien, nezinu, kā lai viņu vēl iedrošina, — Čeritija raustīja plecus. — Mēs abi ejam pastaigāties, mēs spēlējam kārtis un sēžam divatā.

—  Tā arī vajag, — misis Todžersa sacīja. — Bez tā nekas neiznāks, mana dārgā.

—  Viņš sēž man cieši blakus.

—  Arī pavisam pareizi, — apstiprināja misis Todžersa.

—  Un skatās uz mani.

—   Nu, kā lai viņš neskatītos!

—  Un liek roku uz krēsla vai dīvana atzveltnes vai uz kā cita aiz manas muguras, jūs zināt.

—   Kā nu nezināt! — misis Todžersa atsaucās.

—   Un tad viņš sāk raudāt!

Misis Todžersa piekrita, ka misters Modls būtu varējis arī iztikt bez asarām un, protams, labāk būtu šai reizē atcerējies slavenā lorda Nelsona zvērestu nelokāmi pildīt savu pienākumu, ko tas devis pirms Trafalgaras kaujas. Taču iespējams, tā viņa sacīja, ka Modls vēl ap• I'«:iu ies, bet, ja ne, tad viņu var piespiest, ja vien mis peksnifa ieņems noteiktu poziciju un liks viņam skaidri naprast, ka bez bildinājuma nekas nav gaidāms.

Nolēmusi mainīt savu izturēšanos saskaņā ar šo pad &gt;.nu, jaunā lēdija pirmajā izdevīgajā brīdī parādīja liii deram Modlam tik augstprātīgu seju, ka nabaga džentlmenis jutās spiests vaicāt gaudīgā balsī, kāpēc Viņa tā pārvērtusies, un mis Peksnifa atzinās, ka uzskatot par nepieciešamu spert noteiktu soli, kas nāktu par labu viņu abu mieram un laimei. Viņi pēdējā laikā esot bieži bijuši kopā un baudījuši sirsnīgu abpusēju •simpātiju saldumu. Viņa nekad neaizmirsīšot misteru Modlu, nekad nespēšot domāt par viņu bez dziļas draud/abas jūtām, taču sabiedrībā jau sākot aprunāt viņus, pievērst viņiem uzmanību, un nu esot nepieciešams, lai starp viņiem nebūtu nekas vairāk kā sabiedrībā parastas attieksmes starp lēdijām un džentlmeņiem. Mis Peksnifa priecājoties, ka viņai pieticis vīrišķības pasacīt to, iekams viņas jūtas aizgājušas pārāk tālu; tās ari tā esot jau par tālu aizgājušas, tas viņai jāatzīstot, taču par spīti savai sievišķīgajai vājībai un vientiesībai viņa cerot tikt ar visu galā.

Modls, kas tikmēr bija atkusis līdz pēdējai iespējai un lēja asaras straumēm, secināja no šās atzīšanās, ka viņam lemts iegrūst citus tai postā, kas jācieš pašam, un, tā kā viņš nu zināmā mērā uzskatāms par vainpiru pret savu gribu, tad mis Peksnifa nolemta viņam par upuri Nr. 1. Mis Peksnifa noraidīja šo uzskatu kā grēcīgu, tad misters Modls jutās spiests jautāt, vai viņa varot apmierināties ar salauztu sirdi, un, kad nu noskaidrojās, ka tas iespējams, tad zvērēja būt viņai uzticīgs iīdz kapam, un šis zvērests tika pieņemts un dots atpakaļ arī no pretējās puses.

Misters Modls uzņēma savu laimi augstākā mērā savaldīgi. Viņš nevis gavilēja, bet izlēja todien vairāk asaru nekā jebkad un elsojot dvesa:

— Ak, kas šī par dienu! Es nevaru šodien iet atpakaļ uz darbu. Ak, cik grūta dienai Kungs, apžēlojies!

XXXIII NODAĻA. TURPMĀKIE NOTIKUMI EDENE, KĀ ARI TĀS PAMEŠANA. MARTINS IZDARA DIEZGAN SVARĪGU ATKLĀJUMU.

No mistera Modla ir viegla un dabiska pāreja uz Ēdeni. Misters Modls, atrazdamies mis Peksnifas mīlēstības atmosfērā, dzīvoja šāszemes paradizē, lai gan to neapzinājās. Uzplaukstošā Ēdenes pilsēta ari bija šās! zemes paradize, vismaz tā apgalvoja tās īpašnieki. Daiļo mis Peksnifu varētu dzejiski attēlot kā tādu dārgumu, kura cienīgs nav neviens no grēkos kritušajiem cilvēkiem. Gluži tāda pati bija arī uzplaukstošā Ēdenes pilsēta, kuru tik dzejiski cildināja Zefanija Skeders, pulkvedis Coks un citi cienījami vīri — miesa no dižā Amerikas ērgļa miesas un kauls no viņa kaula — šie cēlā ērgļa pēcnācēji, kurš mūžam līgo šķīstā etera viļņos un nekad, itin nekad nenolaižas lejā un nemērc savus spārnus dumbrājā. . t

Pēc tam kad Marks Teplijs, atstājis Martinu architektu un mērnieku kantorī, atguva savus spēkus un ievērojami stiprinājās garā, apsvērdams viņu kopīgo postu, viņš devās tālāk meklēt palīdzību, apsveikdams sevi ar to apskaužamo stāvokli, kādu nu beidzot bija sasniedzis.

—  Es dažkārt tiku domājis, — misters Teplijs prātoja, — ka man būtu piemērota neapdzīvota sala, taču tur es rūpētos vienīgi par sevi, un, tā kā neesmu diez cik izlutināts, tad tur justies apmierinātam nebūtu nekāds nopelns. Bet te man jāgādā par savu kompanjonu, un tas ir tas īstais vīrs, kāds man vajadzīgs. Man taisni vajag tāda, kas krīt no kājām, tiklīdz nākas saturēties. Man taisni vajag tāda, kas nule iestājies dzīves skolā, māk uzrakstīt uz savas tāfeles tikai pirmo ciparu un tālāk netiek. Man vajag tāda, kas skatās pats sevī kā spogulī un allaž priecājas par sevi. Un nu man tāds ir, — misters Teplijs, mirkli klusējis, piebilda. — Kas tā par laimi!

Viņš palūkojās visapkārt, nespēdams izšķirties, kurā no baļķu būdām iegriezties.

—   Sazini nu, kuru izvēlēties, — viņš turpināja,

Urā ķibele! Visas vienādi pievilcīgas no ārienes un, /īd«uiiā, vienādi ērtas iekšienē, apgādātas ar visādām flbiericībām, kādas būtu vajadzīgas aligatoram dabiskā tāvoklī. Pag, pag! Tas vakarējais iedzimtais dzīvo pie li.sa ūdens, tai suņu būdā pa labi. Labāk netraucēsim Viun, nabadziņu — tas ir pārāk bēdīga rakstura cilvēks, ļsls kolonists, skaties, no kuras puses gribi. Rau, kur fiiaļele ar logu, — nebijuši vien saimnieki pārlieku uzMitigi! Ko var zināt, varbūt durvis ir tikai smalkiem nudīm; nu, lai notiek, iešu iekšā pirmajā namā, kas &gt;agadīsies pa rokai!

Viņš piegāja pie tuvākās būdas un pieklauvēja. Saņēmis aicinājumu ieiet, viņš atvēra durvis.

—   Kaimiņi, — Marks iesāka, — tāpēc ka es esmu jusu kaimiņš, lai arī mēs neesam pazīstami, — es ierados pie jums ar lūgumu. Ei, kas tad tas? Vai es sapņoju, vai?

Viņš nevarēja apvaldīt šo izsaucienu, kad viņu uzrunāja vārdā un sagrāba pie stērbelēm divi labi pazīstami puikas, kuriem viņš bieži bija mazgājis muti un vārījis vakariņas uz daudzinātā ātrgājēja pasta kuģa «Skrūve» klāja.

—   Manas acis laikam nerāda pareizi! — Marks runāja. — Vai tas var būt? Vai patiešām mana ceļabiedre sēž te un auklē savu meitiņu? Meitenīte gan vēl tāda pati vārga. Un tas ir vīrs, kas bija atbraucis uz Ņujoiku sagaidīt sievu? Un vai tie divi nerātņi, — viņš turpi nāja, lūkojoties uz puisēniem, — ir mani vecie draugi? Trakoti līdzīgi gan, tas jāatzīst.

Sieviete lēja prieka asaras, ieraudzījusi viņu, vīrietis spieda viņa rokas un nemaz negribēja laist tās vaļā; puikas tvarstījās ap viņa kājām, slimā meitenīte stiepa viņam pretī karstos pirkstiņus, un bērna saplaisājušās lūpiņas šļupstēja pazīstamo vārdu.

Ģimene bija tiešām tā pati. Gan stipri pārmainījusies Ēdenes veselīgā gaisa ietekmē, tomēr tā pati.

—   Tā nu ir gan rīta vizite pēc jaunas modes! — Marks noteica, izdvesdams garu nopūtu. — No tāda belziena var ātri apmest kūleni. Pagaidiet mazdrusciņ, kamēr es attopos! Nu, tagad viss kārtībā. Sitie džentlmeņi gan nav mani draugi. Vai tie skaitās šā nama apmeklētāju sarakstā?

Jautājums attiecās uz divām izkāmējušām cūkām, kas bija ienākušas pēc viņa un izrādīja lielu interesi par iemītnieku papēžiem. Tā kā cūkas nepiederēja viņiem, tad abi puikas tās tūliņ izdzina laukā.

—   Pret krupjiem man nav aizspriedumu, — Marks sacīja, apskatīdams istabu, — bet, ja jūs, mani jaunie draugi, pierunātu tos divus vai trīs, cik tur ir, iziet no istabas, tad, es domāju, svaigā gaisā tie noteikti justos labāk. Es nesaku, ka man kādi iebildumi pret viņiem, — misters Teplijs turpināja, apsēzdamies uz taburetes, — krupis ir tīri glīts lopiņš, tāds smuki raibs, traki līdzīgs vecam džentlmenim ar nokārušos pakakli, tāds varen acīgs, varen auksts un varen glums. Taču otrpus durvīm viņi tomēr izskatās patīkamāki.

Cenzdamies ar šādu sarunu izrādīt, ka viņš jūtas J lieliski un ir tikpat nosvērts un bezrūpīgs kā vienmēri Marks Teplijs tikmēr vērīgi aplūkoja visu savā apkārtnē. Bērnu bālās un izdilušās sejas, nabaga mātes bēdīgais izskats, slimais bērns viņas klēpī, bezcerība un pagurums, ko dvesa šīs sienas, — tas viss runāja bez vārdiem un modināja Markā dziļu grūtsirdību. Viss bija redzams tikpat skaidri kā rupji aptēstie plaukti, ko turēja baļķu spraugās iedzīti puļķi, kā stūrī iebīdītā miltu muciņa, kas izpildīja arī galda vietu, kā segas, lāpstas un citi piederumi, kas karājās pie sienām, kā ar mitrumu piesūkusies grīda, kā pelējumi un piepes ikvienā plaisā.

—   Kā jūs te gadījāties? — saimnieks jautāja, kad pirmais pārsteigums bija pārgājis.

—   Atbraucām vakarnakt ar tvaikoni, — Marks atbildēja. — Mūsu nolūks ir bez kļūmēm un kavēšanās iedzīvoties bagātībā un laisties mājup ar savu naudiņu, tiklīdz tā būs nopelnīta. Bet kā jums klājas? Izskats jums varens!

—   Pašlaik mēs visi esam slimi, — nabaga sieviete sacīja, noliekusies pār bērnu. — Bet gan mēs atlabsim, kad pieradīsim pie šejienes.

«Ir arī tādi jūsu vidū,» Marks nodomāja, «kas nekad nepierādīs.»

Taču viņš jautri sacīja:

—• Zināms, ka atlabsiet! Un kā vēl! Mēs visi te iillabsim. Nezaudēsim tikai dūšu un turēsimies kopā kā labi kaimiņi! Galu galā viss būs labi, nav ko bīties. Starp citu, mans kompanjons tāds kā sanīcis, es arī taisni lapēc iegriezos. Man gribētos, lai jūs uzmestu viņam aci un pateiktu, kas viņam vainas, saimniek!

Marka Teplija lūgumam vajadzētu būt nesamērīgi aplamam, lai šie cilvēki pa galvu pa kaklu nemestos to izpildīt, būdami pateicīgi par viņa pakalpojumiem uz tvaikoņa. Vīrs nekavējoties piecēlās, lai dotos Markam līdzi. Pirms aiziešanas Marks paņēma slimo bērnu uz rokām un mēģināja iedrošināt māti, kaut gan redzēja, ka nāves ēna jau klājas bērnam pāri.

Kad viņi ienāca, Martins gulēja uz grīdas, ietinies segā. Bija redzams, ka viņš ir nopietni slims: viņam stipri sala, un viņš trīcēja, taču ne tā, kā trīc aiz aukstuma, bet visam augumam raustoties drausmīgos krampjos. Marka kaimiņš paskaidroja, ka tas esot visai bīstams drudzis, ļoti izplatīts šai apvidū, ka rīt Martinam klāšoties vēl ļaunāk un slimība vilkšoties ilgi. Viņš pats esot noslimojis ar drudzi gandrīz divus gadus, un labi vēl, ka palicis dzīvs, tāpēc ka daudzi apmiruši.

«Arī no viņa nav daudz pāri palicis,» Marks nodomāja, vērodams viņa izģindušo augumu. «Lai dzīvo Ēdene!»

Viņiem lādē bija šādas tādas zāles, un rūgtās pieredzes izmācītais kolonists pastāstīja Markam, kad un kā tās lietot un kā kopt Martinu. Ar to viņa gādība vēl nebeidzās, jo viņš ik pēc brīža ieskrēja palīdzēt Markam tā enerģiskajos mēģinājumos padarīt stāvokli ciešamāku. Mierināt vai uzmundrināt Marku kolonists nemēģināja. Gadalaiks bija veselībai bīstams un viņu apmešanās vieta — īsta kapsēta. Kolonista meitenīte nomira to pašu nakti, un no rīta Marks, Martinam nekā neteicis, palīdzēja tēvam apglabāt bērnu zem koka.

Lai cik grūti bija kopt Martinu, kas tapa aizvien jo untumaināks, jo sliktāk jutās, Marks tomēr pūlējās apstrādāt savu zemes gabalu un rakņājās pa to agri un vēlu, pie kam viņam labprāt nāca palīgā viņa draugs un citi ieceļotāji. Marks necerēja ne uz ko sevišķu un necentās ne pēc kāda sevišķa mērķa; viņš visu darīja aiz savas rosīgās dabas un apbrīnojamajām spējām iejusties jebkuros apstākļos; klusībā viņš uzskatīja savu stāvokli par pilnīgi bezcerīgu un bija nolēmis, runājot viņa vārdiem, «parādīt, ko cilvēks vērts».

—   Parādīt tā īsti, ko esmu vērts, ser, — Marks atzinās Martinam kādā brīvā brīdī, tas ir, ma-zgājot firmas veļu pēc smagā dienas darba, — es vairs nemaz neceru. Tādas laimes man dzīvē nebūs, to es redzu!

—   Vai jums vajadzīgi vēl nejēdzīgāki apstākļi? — Martins vaidot izdvesa zem segas.

—   Vai, cik tie varētu būt nejēdzīgi, ser, — Marks atsaucās, — ja nebūtu manas neiedomājamās laimes, kas man taisni dzenas pa pēdām un visur mani uzmeklē. Tiesa, tovakar, kad tikko bijām atbraukuši, es arī nodomāju, ka ļaunāk vairs nevar būt. Tur nav ko liegties, taisni tādas bija manas domas.

—   Nu, un kā tagad?

—   Tagad? — Marks atkārtoja. — Jā, redzat, te ir tas joks. Kā izskatās tagad? Pirmajā rītā, līdzko izeju no mājas, — kas notiek? Uzdūros pazīstamiem, un no tā laika viņi man visur palīdz, lai daru ko darīdams! Tas, zināt, nepavisam neder, to es nekādi nebiju gaidījis. Ja es būtu uzdūries čūskai un tā mani būtu sakodusi, vai priekšzīmīgam patriotam un tas mani būtu pamielojis ar naža dūrienu, vai līdzjutēju bandai ar apkaklītēm uz otru pusi un tie mani būtu iecēluši par slavenību — nu, tad es būtu varējis kaut jel kā izcelties un lepoties ar zināmiem nopelniem. Bet nu tas pats galvenais, kāpēc es braucu šurp, izputējis kā pelavas vējā! Un tā tas būs visur, lai kur es rādos. Kā jūs jūtaties šovakar, ser?

—   Sliktāk vairs nevar būt, — nabaga Martins atbildēja.

—   Tas jau ir kaut kas, bet ar to man par maz, — Marks sacīja. — Jā, kad es pats saslimtu tā, ka smagāk vairs nevar, un nezaudētu labo omu, tad es varētu būt apmierināts.

—   Dieva dēļ, nerunājiet tā! — Martins bailēs nodrebēja. — Ko tad es darīšu, ja jūs saslimsiet, Marki

Mistera Teplija oma redzami uzlabojās pēc šās piezīmes, lai gan tā nebija diezin cik glaimojoša. Viņš stājas ar vēl lielāku prieku pie veļas mazgāšanas un paziņoja, ka viņa barometrs ceļoties.

—   Kas šeit ir labs, ser, un noskaņo mani varen omulīgi, — viņš turpināja, ar visu spēku berzdams palagu, — tas ir tas, ka Ēdene ir īstas Savienotās Valstis mazā apmērā. Ciematā palikuši labi ja trīs amerikaņi, bet tie paši nezina, kā uzpūsties, it kā Ēdene būtu pati veselīgākā un jaukākā vieta pasaulē. Viņi uzvedas tāpat kā gailis, kas paslēpies, lai glābtu dzīvību, bet nav varējis noturēties, lai nelaistu vaļā savu ķikerigā. Viņi nevar dzīvot nebļaustījušies. Tāpēc viņi nākuši pasaulē un bļaustīsies, ko māk, sit viņus vai nost!

Pacēlis acis un nejauši palūkojies pa durvīm laukā, Marks pamanīja klienu tipu zilos svārkos un salmenīcu galvā, ar strupu, melnu pīpi zobos un prāvu, bumbujainu valrieksta koka rungu rokā; smēķēdams pīpi un gremodams tabaku, tas tuvojās viņiem, vienā laidā spļaudīdamies un iezīmēdams savu ceļu ar tabakas kumšķiem.

—   Viens jau ir klāt! — Marks izsaucās. — Hanibals Čollops.

—   Nelaidiet viņu iekšā! — Martins izdvesa.

—   Viņam laišana nav vajadzīga, ser, — Marks atbildēja, — viņš ienāks pats.

Tā bija skaidra patiesība, jo apmeklētājs tā arī izdarīja. Seja viņam bija tāda pati raupja un bumbuļaina kā viņa runga, arī rokas tādas pašas. Viņa galva atgādināja nodeldētu, melnu slotu, ar ko nule izslaucīts pavards. Nenoņēmis platmali, viņš apsēdās uz lādes, sakrustoja kājas un, paskatījies uz Marku, vaicāja, turēdams pīpi mutē:

—   Nu, mister Co, kā jums sviežas, ser?

Pie reizes jāpiezīmē, ka misters Teplijs visā nopietnībā bija tā stādījies priekšā jaunajiem paziņām.

—   Tīri labi, ser, tīri labi, — Marks atbildēja.

—   Tas laikam ir misters Čezlvits? — apmeklētājs jautāja. — Kā jums sviežas, ser?

Martins pakratīja galvu un negribot paspruka zem segas: viņš noģida, ka Hanibals grasās spļaut, un, kā sacīts dziesmā, «uz viņa pusi skatus raidīja».

—  Par mani neraizējieties, ser, — misters Čollops pielaidīgi noteica. — Man neķeras klāt ne drudzis, ne karsonis.

—  Es gan vairāk domāju par sevi, — Martins atzinās, atkal palūkodamies pāri segai. — Man likās, ka jūs dzīrāties …

—  Es varu aprēķināt atstatumu uz collu, ser, — misters Collops atbildēja.

Un viņš pierādīja, ka tam piemīt šīs apskaužamās spējas.

—  Man vajag, ser, — Hanibals Čollops turpināja, — tikai divas pēdas apkārtmērā, tanīs es apņemos noturēties. Man ir gan gadījies apspļaut riņķi desmit pēdas apkārtmērā, bet tas bija derībās.

—  Ceru, ka jūs laimējāt derības, ser, — Marks sacīja.

—  Kā tad citādi, es taču biju izlicis naudu, — Collops atteica. — Skaidrs, ka laimēju, ser.

Brīdi viņš klusēja, enerģiski apvilkdams ar spļāvieniem maģisku loku ap lādi, uz kuras sēdēja. To paveicis, viņš atsāka sarunu.

—  Kā jums patīk mūsu zeme, ser? — viņš apvaicājās, uzlūkodams Martinu.

—  Nepavisam nepatīk, — skanēja .slimnieka atbilde.

Čollops mierīgi smēķēja tālāk, palikdams pavisam

aukstasinīgs, kamēr viņam atkal neradās vēlēšanās runāt. Tad viņš izņēma pīpi no mutes un sacīja:

—  Tas mani nemaz nepārsteidz, ka jūs tā runājat. Te vajadzīga garīga Attīstība un Sagatavošanās. Cilvēka prāts jāsagatavo Brīvības izprašanai, mister Co.

Viņš šoreiz uzrunāja Marku, jo Martins, kam vai prātu laupīja drudzis un šā jaunā biedēkļa dārdošā balss, bija aizvēris acis un apgriezies savā neērtajā gultā uz sienas pusi.

—    Miesai arī nenāktu par ļaunu neliela sagatavofcanās, ser, — Marks piezīmēja, — it īpaši tādā nolāpītā purvā kā šis.

—   Vai jūs to uzskatāt par purvu, ser? — Čollops svarīgā tonī noprasīja.

—   Nuja, ka uzskatu, ser, — Marks atbildēja. — Par to man nav ne mazāko šaubu.

—   īsti eiropiešu uzskati, — majors nosprieda, — un tas arī nav nekāds brīnums. Bet ko sacītu jūsu angļu miljoni, ieraudzīdami tādu purvu Anglijā?

—  Manuprāt, viņi sacītu, ka tas ir trakoti riebīgs purvs, — Marks atbildēja, — un ka viņi dotu priekšroku citiem drudža iepotēšanas paņēmieniem.

—   Eiropiešu uzskati, — Čollops piezīmēja ar ironisku nožēlu, — īsti eiropiešu uzskati, vairāk nekā!

Un viņš palika sēžam mēms un nesatricināms kā savās mājās, kūpinādams dūmus kā fabrikas skurstenis.

Protams, ka misters Čollops arī bija viens no pašiem ievērojamākajiem cilvēkiem šai zemē; tiesa, viņš bija gan visai pazīstama persona. Viņa draugi dienvidu un rietumu štatos parasti dēvēja viņu par «lielisku mūsu Ievijas izejvielu paraugu» un ļoti cienīja par uzticību racionalai Brīvībai; lai to labāk propagandētu, viņš mēdza nēsāt kabatā pāri revolveru ar septiņām lodēm veltnī. Bez citiem grabuļiem viņš tāpat nēsāja līdzi niedres spieķi ar vidū noslēptu asmeni, kuru viņš sauca par «kutinātāju», un garu nazi, ko (būdams liels joku mīļotājs) dēvēja par «izķidātāju», likdams noprast, ka ar to ikvienam ierīkos vēderā ventilāciju, ja lieta nonāks līdz kautiņam. Šos ieročus viņš daudzkārt bija lietojis ar ievērojamiem panākumiem, ko savlaicīgi atzīmēja avīžu slejās, un iemantojis plašas publikas simpātijās ar to džentlmenisko paņēmienu, ar kādu bija «izspēris» aci kādam vīram, kas iedomājies klauvēt pie viņa durvīm.

Misteram Čollopam piemita tieksme bieži mainīt dzīves vietu, un ne tik progresivā sabiedrībā viņu droši vien uzskatītu par nelabojamu klaidoni. Taču viņa izcilās īpašības ļoti labi izprata un cienīja tais vietās, kur liktenim labpatikās viņu aizmest un kur viņš atrada tik daudz radniecīgu garu, spējīgu just līdzi, tā ka varēja lepoties, ka dzimis zem laimīgas zvaigznes, kas ne vienmēr gadās ar cilvēkiem, kuri tik tālu aizsteigušies priekšā savam laikam. Aiz tieksmes uz kutināšanu un ķidāšanu viņš parasti mēdza uzturēties sabiedrības pievārtē, attālākās pilsētās un ciematos, pastāvīgi pārceldamies no vienas vietas uz otru, visur pasākdams ko jaunu — parasti izdodams avīzi, ko turpat pārdeva, visbiežāk noslēgdams šo darījumu, izsaucot jauno izdevēju uz dueli vai aizraidot to uz viņpasauli ar lodi, naža dūrienu vai rungas zvēlienu, iekams tas vēl paguva pārņemt savu jauno īpašumu.

Arī Ēdenē viņš bija ieradies, lai veiktu tamlīdzīgu darījumu, taču bija pārdomājis un grasījās braukt tālāk. Svešiem dzirdot, viņš mēdza uzstāties Brīvības aizstāvja lomā, bet īstenībā bija pārliecināts linča tiesas un nēģeru verdzības' piekritējs un negrozāmi ieteica gan presē, gan runās «darvu un spalvas» to nepopulāro personu izrotāšanai, kurām bija pretēji uzskati. Viņš to apzīmēja par «civilizācijās karoga pacelšanu manas dzimtenes neizkoptajos dārzos».

Nav šaubu, ka Čollops būtu arī Ēdenē pacēlis savu karogu uz Marka rēķina, sodot to par izrunāšanos (jo īstā Brīvība ir mēma, ja tā nelielās), ja vien ciematā nevaldītu tāds garīgs sabrukums un nomāktība un ja viņš pats negrasītos pamest šejieni. Tāpēc viņš tikai parādīja Markam vienu no saviem revolveriem un apjautājās, ko Marks domājot par šo ieroci.

—  Vēl nesen, ser, es ar to nošāvu kādu vīru Ilinoisas štatā, — Collops piemetināja.

—  Ko jūs sakāt! — Marks bez mazākā uztraukuma atbildēja. — Loti brīva rīcība. Un ļoti neatkarīga, turklāt!

—  Es viņu nošāvu tāpēc, ser, — Collops turpināja, — ka viņš apgalvoja «Spartas Portikā» — avīzē, kas iznāk ik pa trim nedēļām, — it kā senie atenieši esot izdomājuši pirms mums demokrātisko programu.

—   Kas tā tāda ir? — Marks vaicāja.

—  Tikai eiropiešito nezina,, — Čollops atbildēja, omulīgi vilkdams dūmu, — tikai eiropieši vien.

Pēc laiciņa, ko viņš ziedoja maģiskā loka atjaunošanai, Collops atsāka sarunu:

—   Vai jūs vēl nejūtaties Ēdenē kā mājās?

—   Nepavisam ne, — Marks atbildēja.

—   Jums trūkst jūsu dzimtenes nodokļu. Varbūt nodokļu uz namiem? — Collops apjautājās.

—   Ari pašu namu, — Marks atbildēja.

—   Te nav nodokļu uz logiem — Collops turpināja.

—   Bet logu jau ari nav.

—   Te nav ne sārtu, ne cietumu, ne siekstu, ne kāķu, ne ešafotu, ne īkšķu skrūvju, te nedur uz mieta, te nesien pie kauna staba!

—   Te nav nekā, izņemot revolverus un nažus, — Marks piebalsoja. — Un kas tad tie? Tīrais sīkums!

Tobrīd, tikko cilādams kājas, mājai tuvojās kolonists, ko viņi atbraucot bija sastapuši krastmalā, un ieskatījās pa durvīm.

—   Nu, ser, — Collops uzprasīja, — kā tad ļums sviežas?

Kolonistam bija grūti pat kustēties, un tā viņš arī

atbildēja.

—   Mēs tā pa druskai strīdamies ar misteru Co, — Collops piezīmēja. — Viņš būtu pelnījis kārtīgu mācību, lai saprastu, ka Vecā pasaule nedrīkst strīdēties ar Jauno, tā man liekas.

—   Pareizi gan, — piekrita nožēlojamā ēna.

—   Es tikai aizrādīju, ser, — Marks sacīja, pievērsdamies jaunajam apmeklētājam, — ka tā pilsēta, kurā mums gods dzīvot, man liekas purvaina. Kādas ir jūsu domas?

—   Pēc manām domām šad tad te ir drusku mitrs, — kolonists atbildēja.

—   Bet ne jau tik mitrs kā Anglijā! — Collops iesaucās, nikni lūkodamies viņā.

—   Nē jel! Tik mitrs un nelādzīgs nekad nav kā Anglijā, nemaz nerunājot par tās kārtību.

1 Anglija līdz 1851. gadam namu īpašniekiem bija jāmaksā nodoklis par katru logu, kas atradās ?elas pusē. (Tulk.)

—  Esmu pārliecināts, ka kurš katrs purvs Amerikā cērt pāri tai draņķa salai, — skarbi noteica Čollops. — Vai jūs ar Skederu norēķinājāties pa godam, pa tīro un skaidrā naudā, ser? — viņš uzrunāja Marku.

Saņēmis apstiprinošu atbildi, misters Collops pameta ar acīm savam tautasbrālim:

—  Varens puisis tas Skeders, ko? Tas iet uz augšu, ser! Tāds vīrs uzķepurosies, kur vien vajadzīgs, ser!

Un viņš atkal pamirkšķināja ar acīm savam tautietim.

—  Ja man būtu kāda teikšana, tad viņš patiešām uzķepurotos augstu, — Marks piezīmēja. — Pašā augšā tais visaugstākajās karātavās.

Misteru Collopu tā ielīksmoja viņa tautieša veiklība, kurš bija pratis apstrādāt angli, un tā sasmīdināja angļa sašutums, ka viņš laida vaļā skaļu, gandarījuma pilnu smieklu. Taču vēl pretīgāk šī valdošā kaislība izpaudās otrā vīrā; slimības nomocītais, sabrukušais, nožēlojamais radījums tā priecājās par šo gadījumu, ka šķitās aizmirsis savu postu un, smieklos aizraudamies, daudzināja, ka «sitas Skeders ir varens zellis, viņš tiem angļiem izvilcis ne mazumu naudas, kas ir, tas ir».

Izsmējies pēc patikas par šo joku, misters Hanibals Collops atkal ķērās pie pīpes un maģiskā loka atjaunošanas, acīm redzot nedomādams ne turpināt sarunu, ne atvadīties; spriežot pēc visa, viņš turējās pie tiem diezgan izplatītajiem maldīgajiem uzskatiem, ka Amerikas Savienoto Valstu brīvais un apgaismotais pilsonis, pārvēršot svešu māju uz vairākām stundām par spļaujarntrauku, ar to tikai parāda izsmalcinātu gaumi, uzmanību un pieklājību, ko neviens nevar ņemt ļaunā. Beidzot viņš tomēr piecēlās.

—   Nu, es eju, — viņš sacīja.

Marks lūdza viņu taupīt savu dārgo veselību, uz ko misters Collops bargi noteica:

—  Pirms aiziešanas man gribētos pateikt jums vienu vārdiņu. Jums ir sasodīti gara mēle, vai zināt.

Marks pateicās par komplimentu.

—    Jūs ar to vēl iekulsieties ķezā. Varu derēt, ka

nevienu plankumainu panteri krūmos tā nesakapās ar lodēm kā jūs.

—   Par ko tad tā? — Marks painteresējās.

—   Mūs vajag cienīt, ser, — Čollops draudīgi turpināja. — Jūs vis neatrodaties kādā despotiskā valstī. Mēs esam paraugs visai zemeslodei, un tāpēc mūs vajag cienīt, es jums saku.

—   Kā? Vai tad es esmu pārāk vaļīgi izrunājies? — Marks brīnījās.

—   Es arī par mazāku vainu esmu nositis dažu labu un nošāvis dažu labu, — Čollops atbildēja, nikni savilcis pieri. — Un ir bijuši dūšīgāki vīri, kas laiduši ļe-kas vaļā šitā paša dēļ. Mūsu apgaismotā tauta ari par mazāku vainu ir linčojusi cilvēkus un samalstījusi tos bīdeļu miltos. Mēs esam pasaules prāts un tikums, cilvēces krējums, morāliskā spēka labākais zieds. Mums viegli nākas sacelt spuras. Mūs vajag cienīt, citādi mēs saceļam spuras un rēcam. Un zobus arī rādām, pieminiet to! Tā ka cienījiet mūs, kad es jums saku!

Izsacījis šādu brīdinājumu, misters Čollops devās projām ar kutinātāju, izķidātāju un abiem revolveriem, allaž gatavs uz kautiņu mazākā iegansta dēļ.

—   Bāziet galvu ārā no segas, ser, — Marks sacīja, — viņš ir prom. Kas tad nu? — viņš mīļi piemetināja, nometies ceļos, lai ieskatītos kompanjonam sejā, un satvēris tā karsto roku. — Paskat, ko nodarīja cilvēkam visa šitā muldēšana un plātīšanās! Viņš murgo un nepazīst mani!

Martins patiešām bija bīstami slims, pat tuvu nāvei. Viņš nedeļām gulēja šādā stāvoklī, un visu šo laiku Marka nabaga draugi pašaizliedzīgi kopa viņu. Paguris miesīgi un garīgi, nostrādājies augu dienu un naktis pavadījis nomodā pie slimā gultas, nomocījies neparastajā darbā un sūra trūkuma pilnajā jaunajā dzīvē, Marks nekad nesūdzējās un nenolaida rokas mazdūšībā, lai gan ik brīdi viņu gaidīja jaunas likstas un grūtības. Ja viņš arī agrāk bija domājis, ka Martins ir egoists, vienaldzīgs pret citu ciešanām, spējīgs strādāt tikai palaikam vai darba sākumā un par daudz ātri zaudē dūšu viņu liktenīgajās gaitās, tad pašlaik tas viss bija piemirsts. Marks atcerējās vienīgi sava nelaimes biedra labās īpašības un pieķērās viņam no visas sirds.

Pagāja daudzas nedējas, iekams Martins varēja sākt staigāt, atspiedies uz nūjas un Marka rokas, taču veseļošanās vilkās gausi, jo trūka labas barības un laba gaisa. Viņš vēl bija galīgi vārgs un nespēcīgs, kad viņus piemeklēja nelaime, no kuras Martins bija tā baidījies. Saslima Marks.

Marks gan cīnījās ar slimību, tomēr tā izrādījās stiprāka, un visas viņa pūles palika bez panākumiem.

— Liekas, esmu pasists gar zemi uz brīdi, ser, — viņš kādu rītu sacīja, atslīgdams guļvietā, — bet oma man laba!

Viņš patiešām bija pasists un ar smagu sitienu turklāt! Ikviens to būtu varējis paredzēt, izņemot Martinu.

Ja Marka draugi bija izturējušies labi pret Martinu (un viņi izturējās ļoti labi!), tad pret pašu Marku viņi izturējās simtkārt labāk. Tagad pienāca Martina kārta stāties pie darba un kopt slimnieku, sēdēt tam blakus garas jo garas naktis, satrūkstoties no katras skaņas šai baigajā tuksnesī, un klausīties, kā murgo nabaga Marks Teplijs: sit ķegļus «Pūķī», atzīstas mīlestībā misis Lūpiņai, pūlas pierast pie kuģa šūpošanās uz «Skrūves» klāja, klīst kopā ar Tomu Pinču pa Anglijas ceļiem, svilina celmus Ēdenē — un visu vienā laikā!

Bet, kad Martins centās atvieglināt viņa ciešanas, pasniedza ūdeni vai zāles vai atgriezās mājās no smagā darba tīrumā, pacietīgais misters Teplijs uzsmaidīja viņam un izsaucās: — Oma man laba, ser, pavisam laba!

Lūkojoties slimajā Markā, kas ne reizi nebija viņam neko pārmetis, nebija kurnējis vai nožēlojis padarīto, bet pastāvīgi centies būt vīrišķīgs un izturīgs, Martins neviļus iegrima domās: kāpēc šis cilvēks, kuru dzīve nekad nebija lutinājusi, izrādījās daudz vērtīgāks par viņu, kam allaž smaidījusi laime? Un, tā kā. slimnieka kopšana (sevišķi vēl tāda slimnieka, kuru esam ieraduši redzēt darbīgu un spara pilnu) rada pārdomas, tad Martins sāka vaicāt sev, kāda ir viņu raksturu atšķirība.

Tikt pie slēdziena viņam palīdzēja Marka draudzene, viņu ceļabiedre uz kuģa, kura bieži apmeklēja slimo

Marku, — Martinam negribot ienāca prātā, ka viņi ar Marku nebija vienādi izturējušies pret šo sievieti, kad tai bija nepieciešama palīdzība. Nezin kāpēc domas tūliņ noveda viņu pie Toma Pinča: likās, Toms tāpat būtu sadraudzējies ar šo sievieti, atrazdamies līdzīgos apstākļos, un tad Martinam radās jautājums: kādā ziņā šie abi tik dažādie cilvēki līdzīgi viens otram un ar ko atšķiras no viņa, Martina? Pirmajā acu uzmetienā šādās pārdomās nebija nekā noskumdinoša, taču tās viņu stipri noskumdināja.

Martina raksturs bija atklāts un augstsirdīgs, bet viņš uzauga sava vectēva namā, un ģimenē bieži atgadās, ka zemas kaislības rada līdzīgus netikumus. It īpaši tas sakāms par patmīlību, aizdomību, viltību, neuzticību un skopumu. Jau kā neapzinīgs bērns Martins mēdza domāt: «Mans ,aizbildnis tik daudz domā par sevi, ka man nav uz ko paļauties, ja es pats par sevi negādāšu.» Un tā viņš kļuva patmīlis.

Taču pats viņš to nezināja. Ja kāds viņam būtu piedēvējis šādu netikumu, Martins ar sašutumu būtu noraidījis tādu apvainojumu un juties nepelnīti nozākāts. Viņš nekad nebūtu to uzzinājis, ja viņam, tikko atlabušam no grūtas slimības, nebūtu nācies kopt tādu pašu slimnieku un izjust, cik tuvu kapam bijis viņa «es» un cik tas atkarīgs un nožēlojams.

Dabiski, viņš bieži domāja — un viņam bija mēnešiem laika to darīt — par savu izglābšanos no nāves un par to, ka tā draud Markam. Neviļus radās jautājums, kuram no viņiem lielākas tiesības dzīvot un kāpēc. Tad aizkars mazliet pacēlās, un aiz tā parādījās patmīlība, patmīlība, tikai patmīlība …

Baidīdamies zaudēt Marku, viņš vaicāja sev (kā daudzi būtu darījuši viņa vietā), vai izpildījis savu pienākumu pret biedru, vai pelnījis tādu uzticību un pašaizliedzību un pienācīgi atmaksājis par to? Nē. Lai cik !sa bija viņu draudzība, Martins apzinājās, ka bieži, pārāk bieži bijis vainīgs Marka priekšā, un, kad viņš sāka pētīt, kāpēc, tad aizkars atkal mazliet pacēlās — un patmīlība, patmīlība, vienīgi patmīlība aizņēma visu skatuvi.

Pagāja krietni ilgs laiks, iekams viņš iepazinās ar sevi tiktāl, ka patiesība kļuva viņam skaidra, bet šās baismīgās vietas baismīgajā vientulībā, kur cerība bija viņu pametusi, godkāre izgaisusi un nāve, kauliem grabot, klaudzināja pie durvīm kā mēra apsēstā pilsētā, — te viņam uzmācās pārdomas, un tad Martins saprata, kādas kļūdas pieļāvis un kādi neglīti traipi redzami viņa dzīvē.

Ēdene bija skarba skola un sniedza skarbu mācību, bet te bija arī skolotāji — purvi, mežu biezokņi, saindētais gaiss, kuri prata labi audzināt un ierosināt domas.

Martins svinīgi nozvērējās, ka tad, kad spēki atgriezīsies, viņš vairs nestrīdēsies un necentīsies apgāzt šo taustāmo patiesību, bet atzīs, ka viņa dvēselē mīt patmīlība, un pūlēsies izravēt to ar visām saknēm. Viņš tā šaubījās (un pamatoti) par sava rakstura stingrību, ka nolēma neteikt Markam ne vārda par savu vēlo nožēlu un labajiem nodomiem, bet laboties pamazām, turot savu mērķi vienmēr acu priekšā; šai lēmumā nebija ne lāsītes lepnuma, vienīgi pazemība un vīrišķība — labāku ieroci viņš nemaz nevarēja izvēlēties. Tik dziļi Ēdene bija likusi viņam krist. Un tik augsti Ēdene bija viņu pacēlusi.

Pēc ilgas un smagas slimības (grūtākajos brīžos, kad Marks nevarēja pat parunāt, viņš rakstīja uz tāfeles ar trīcošu roku: «Labā omā!») parādījās pirmās atlabšanas pazīmes. Tās te parādījās, te izgaisa, pazibot tikai uz laiciņu, taču galu galā Marks sāka noteikti gūt virsroku pār slimību, un ar katru dienu viņam kļuva aizvien labāk.

Kad viņš bija tiktāl atlabis, ka varēja sarunāties, Martins apspriedās ar viņu par kādu sen lolotu plānu; vēl pirms dažiem mēnešiem viņš būtu realizējis to pats, neprasot nevienam padomu.

— Mūsu stāvoklis ir bez izejas, tas ir skaidrs, — Martins sacīja. — Visi steidzas pamest šejieni; jādomā, visur zināms, kas šī par posta vietu, tāpēc pārdot zemes gabalu kaut par lētu naudu mums neizdosies, pat ja tas būtu godīgi. Pamest dzimteni bija neprātīga iedoma, un mēs esam cietuši galīgu neveiksmi. Vienīgā cerība, vienīgais mērķis, pēc kā jācenšas, ir atstāt šo ciematu uz visiem laikiem un atgriezties Anglijā. Lai tas maksā ko maksādams! Viss viens, kā, bet mums jātiek atpakaļ, Mark.

—   Tas ir viss, ser, — misters Teplijs apstiprināja, zīmīgi uzsvērdams ik vārdu, — tikai atkjūt atpakaļ!

—   Nu, tad, lūk, — Martins turpināja, — šaipus olceana mums ir tikai viens draugs, kas varētu mums palīdzēt, — tas ir misters Blvens.

—   Es arī domāju par viņu, kad jūs saslimāt, — Marks atzinās.

—   Mēs nedrīkstam zaudēt laiku, citādi es būtu rakstījis vectēvam, — Martins sacīja, — un lūdzis viņam naudu, lai mēs varētu atbrīvoties no slazdiem, kuros mūs tik nekrietni ievīla. Bet vai vispirms neaizrakstīt misteram Bīvenam?

—   Manuprāt, viņš ir ļoti patīkams džentlmenis, — Marks piezīmēja.

—   Vienu otru mantu, ko atvedām līdzi un par ko izdevām savu naudu, mēs varētu pārdot, — Martins turpināja, — un visu, ko ieņemtu, atdot viņam. Taču te mēs neko nepārdosim.

—   Kas tad te pirks, — misters Teplijs bēdīgi nogrozīja galvu, — te ir tikai miroņi un cūkas.

—   Varbūt man izstāstīt viņam visu un palūgt tik daudz naudas, ka varam aizbraukt līdz Ņujorkai vai citai ostai, no kurienes varam tikt mājās, nolīgstot kādā darbā uz kuģa, un pie reizes paskaidrot, ka man ir tuvinieki un kaes pacentīšos tūliņ nomaksāt parādu, tiklīdz tiksim Anglijā, pat ja man vajadzētu aizņemties naudu no vectēva?

—   Galu galā, — Marks atbildēja, — viņš var tikai pateikt «nē», bet var arī pateikt «jā». Pamēģiniet, ser, ja jums nav iebildumu …

—   Iebildumu! — Martins izsaucās. — Tā ir mana vaina, ka mēs šeit nokļuvām, un es esmu gatavs darīt visu, lai tikai varētu aizbraukt no šejienes. Man sirds sāp, atceroties notikušo. Ja es būtu agrāk lūdzis no jums padomu, Mark, tad mēs te neatrastos, par to esmu drošs.

Misteru Tepliju ļoti pārsteidza šāda atzīšanās, taču viņš protestēja visai dedzīgi, apgalvodams, ka viņi tik un tā būtu atradušies Ēdenē, jo viņš cieši apņēmies braukt šurp, tiklīdz izdzirdējis šo vārdu.

Pēc tam Martins izlasīja skaļi vēstuli misteram Bīvenam, ko jau bija uzrakstījis. Tanī viņš vaļsirdīgi, neko neslēpdams, aprakstīja pašreizējo stāvokli, pieminēja pārciestās likstas un vienkārši, bez aplinkiem izteica savu lūgumu. Marks pilnīgi piekrita visam uzrakstītajam, un abi nolēma aizsūtīt vēstuli ar pirmo tvaikoni, kas dosies uz Ņujorku un iegriezīsies te pēc malkas, jo tās mantas Ēdenē bija pārpilnība. Nezinādams mistera Bīvena adresi, Martins domāja sūtīt vēstuli neaizmirstamajam misteram Norisam, uzrakstot uz aploksnes lūgumu nosūtīt vēstuli pēc piederības.

Pagāja vairāk par nedēļu, iekams parādījās tvaikonis, tomēr beidzot kādā agrā rītā viņus pamodināja enerģiska tusnīšana, kas nāca no «īsava Slodža» puses — tvaikonis bija tā nosaukts par godu kādam no ievērojamākajiem cilvēkiem šai zemē, kurš kaut kur tapis slavens. Abi noskrēja lejā uz piestātni, laimīgi nodeva vēstuli un gaidīja, kamēr kuģis aties, stāvēdami uz laipām un apgrūtinādami gājējus, kamēr «īsava Slodža» kapteinis izsacīja vēlēšanos, lai viņu samaļot smalkos miltos vai saēvelējot drisku driskās, ja viņš tūdaļ neiegrūdīšot tos abus šais samazgās, — tik gleznaini viņš izpauda tieksmi iegrūst abus draugus upē.

Atbildi viņiem vajadzēja gaidīt vismaz divus mēnešus. Tikmēr Alarks un Martins pūlējās visiem spēkiem apstrādāt savu zemes gabalu, iztīrot saknes un gatavojot zemi sējai. Lai cik slikti zemkopji viņi bija, tomēr viņi guva lielākus panākumus nekā kaimiņi, jo Marks šo to saprata lauksaimniecībā, bet Martins mācījās no viņa; pārējie kolonisti, kas vēl mitinājās šai indīgajā purvā (saujiņa slimības nomocītu, novārgušu cilvēku), acīm redzot bija ieradušies te ar pārliecību, ka māksla kopt zemi ir dabas dāvana, kas piešķirta ikvienam. Viņi palīdzēja cits citam zemes darbos tāpat kā visur citur, taču strādāja īgni, bez kādas cerības, gluži kā cietumnieku bars darba nometnē.

Vakaros, kad Marks un Martins palika divatā, pirms iemigšanas viņi bieži runāja par dzimto pusi, par pazīstamām vietām, mājām un ceļiem, par kādreiz sastaptiem cilvēkiem, dažkārt ar spirgtu cerību atkal to visu ieraudzīt, dažkārt klusā grūtsirdībā, it kā šīs cerības jau būtu zudušas. Šo sarunu laikā Marks sev par lielu pārsteigumu ievēroja, ka Martins dīvaini pārvērties.

«Nevar pat lāgā saprast, ko par viņu domāt,» Marks kādu vakaru prātoja, «viņš rādās pavisam citāds, nekā man likās. Viņš nemaz vairs tik daudz nedomā par sevi. Pag, pamēģināšu vēlreiz!»

—   Vai guļat, ser?

—   Nē, Mark.

—   Laikam domājat par mājām, ser?

—   Jā, Mark.

—   Es tāpat, ser. Nupat vēl domāju, ko gan dara misters Pinčs un misters Peksnifs.

—   Nabaga Toms! — Martins domīgi noteica.

—   Vientiesīgs cilvēks, ser, — Marks piezīmēja. — Ērģeles spēlē bez maksas. Par sevi nemaz nemāk parūpēties.

—   Gribētos gan, lai viņš vairāk domātu par sevi, —L Martins piekrita. — Kaut gan nezinu, vai nerunāju aplamības. Varbūt tad mēs viņu tā vis nemīlētu.

—   Visi min viņu kājām, ser, — Marks aizrādīja.

—   Jā, — Martins pēc brītiņa atbildēja. — Es to zinu, Mark.

Viņa balsī skanēja tāda nožēla, ka kompanjons atmeta šo sarunu un pēc laiciņa sāka ko citu.

—   Ak ser! — viņš nopūtās. — Dieviņ tētīt! Jūs gan ar daudz ko riskējāt aiz mīlestības uz jauno lēdiju!

—   Zināt, ko es jums sacīšu, Mark: es nemaz neesmu tik pārliecināts par to, — Martins aši un enerģiski atbildēja; viņš pat izslējās sēdus. — Es sāku par to stipri šaubīties. Viņa gan ir nelaimīga, tas man skaidrs. Viņa ir uzupurējusi savu sirdsmieru; viņas stāvoklis ir stipri apdraudēts; viņa nevar aizbēgt no tiem, kas viņu skauž un nedod viņai miera, kā aizbēgu es. Viņai cits nekas neatliek kā paciest, Mark. Nabaga meitene! Man tā vien šķiet, ka viņai jāpacieš daudz vairāk nekā man, goda vārds!

Misters Teplijs tumsā plati ieplēta acis, taču nepārtrauca Martinu.

—  Es jums kaut ko uzticēšu, Mark, ja jau esam sākuši par to runāt. Tas gredzens …

—  Kāds gredzens, ser? — Marks ieplēta acis vēl platāk.

—  Tas gredzens, ko viņa man iedāvāja atvadoties, Mark. Viņa bija to nopirkusi; nopirkusi, zinādama, ka esmu tukšām kabatām un lepns (lai dievs man piedod! — lepns!) un ka man nepieciešama nauda.

—   Kas jums to teica, ser? — Marks jautāja.

—   Es pats tā saku Es to zinu. Es domāju par to simtiem reižu, mīļais draugs, kamēr jūs gulējāt slims. Un es, vienaldzīgs kā kustonis, paņēmu to no viņas rokām, uzmaucu pirkstā un nelikos neko zinām — pat tobrīd, kad šķīros no tā un kad man vajadzēja nojaust patiesību! Bet ir jau vēls, — Martins attapās, — un jūs esat novārdzis un piekusis, es zinu. Jūs runājat tikai tāpēc, lai mani uzmundrinātu. Ar labu nakti! Lai dievs jūs svētī, Mark!

—  Lai dievs jūs svētī, ser!

«Mani vienkārši piešmaukuši,» misters Teplijs domāja, smaidot pagriezdamies pret sienu. «Gatavā cūcība! Neba nu tāpēc es iestājos dienestā. Uzturēt labu omu pie tāda saimnieka nav nekāds nopelns!»

Laiks gāja, un ne mazums tvaikoņu no tās vietas, uz kuru vērsās viņu cerības, piestājās pie krasta uzņemt malku, tomēr atbildes aizvien vēl nebija. Un aizvien vēl viņus mocīja lietus, tveice, purva puvekļi un indīgie tvaiki, kas radīja slimības un visādas kaites. Zeme, gaiss, augi, pat ūdens, ko viņi dzēra, — tas viss draudēja viņus novest postā. Viņu kādreizējā ceļabiedre sen jau bija zaudējusi divus bērnus un nupat apbedīja pēdējo, šādi notikumi te bija tik parasti, ka neviens nepievērsa tiem uzmanību. Slīpēti blēži iedzīvojās bagātībā, trūcīgi bēduļi cieta un mira, un tapa aizmirsti. Tas ir viss.

Beidzot kāds tvaikonis tusnīdams nāca augšup pa duļķaino upi un piestāja Ēdenē. Marks gaidīja to krastmalā pie malkas grēdām, un no tvaikoņa viņam pasriiedza vēstuli. Viņš aiznesa to Martinam. Abi drebēdami saskatījās.

—  Smaga, — Martins nočukstēja. Kad aploksni attaisīja, no tās izkrita vīšķītis dolāru.

Ko viņi runāja, darīja un juta pirmajos mirkļos, to vēlāk neviens vairs neatcerējās. Marks zināja tikai vienu, ka meties tūliņ atpakaļ uz piestātni, lai uzprasītu, kad tvaikonis dosies uz Ņujorku un atkal pieturēs Ēdenē.

Atbilde skanēja, ka pēc desmit vai divpadsmit dienām, tomēr viņi sāka kravāties un siet kopā mantas jau tovakar. Kad šis uztraukums aprimās, ikviens juta pārliecību (vēlāk viņi atzinās viens otram), ka nenodzīvos tik ilgi, kamēr tvaikonis atgriezīsies.

Tomēr abi palika dzīvi, un tvaikonis piestāja kra-tā pēc trim bezgala garām nedēļām. Kādā rudens dienā, saulei lecot, viņi jau stāvēja uz klāja.

—  Dūšu! Mēs vēl sastapsimies! — Martins sauca, mājot ar roku diviem izģindušiem stāviem krastā, — Redzēsimies Vecajā pasaulē!

—  Vai citā pasaulē, — Marks pusbalsī piemetināja. — Noskatīties, kā viņi tur stāv tik mierīgi blakus, — nudien, nekas nevar būt bēdīgāk!

Kad tvaikonis devās ceļā, viņi abi saskatījās un tad palūkojās atpakaļ uz to vietu, no kurienes viņi tik strauji attālinājās. Baļķu būda ar vaļējām durvīm, koki, noliekušies pār tās jumtu, nekustīga rīta migla un sarkana saule, kas neskaidri pavīd tanī; tvaiks, kas kāpj augšup no zemes un ūdens; plašā upe, kuras straumes apskalotie krasti liekas vēl apnicīgāki un bēdīgāki, — cik bieži šīs ainas atkārtojās sapņos! Kāda laime bija pamosties, apzinoties, ka tās ir tikai ēnas, kam nav atgriešanās!

XXXIV NODAĻA, KURA CEĻINIEKI DODAS UZ AUJU PUSI UN CEĻA IEPAZĪSTAS AR DAžAM IZCILAM PERSONĪBĀM.

Tvaikoņa pasažieru vidū Martina uzmanību drīz vien piesaistīja kāds izkaltis džentlmenis, kas sēdēja uz zema saliekama krēsla, uzcēlis kājas uz augstas miltu mucas, it kā apkārtnes ainava būtu ārkārtīgi ieinteresējusi viņa kāju pēdas.

Viņam bija taisni, melni mati ar šķirtni vidū, kuri nokārās pāri apkaklei; īsas bārdas pinkas spurojās uz zoda; viņš bija bez kaklauta, ar baltu platmali galvā, tērpies melnos svārkos ar garām piedurknēm un īsās, melnās biksēs; kājās viņam bija netīras, brūnas zeķes un saišzābaki. Jau no dabas pelēkā sejas krāsa likās vēl pelēkāka aiz pārliecīgās ziepju un ūdens taupīšanas; to pašu varēja sacīt par-tām viņa tualetes daļām, kuras piederēja pie mazgājamiem priekšmetiem un kuras viņam .noteikti vajadzēja pārmainīt sev par labu un saviem paziņām par prieku. Viņš bija apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs un sēdēja ierāvies un pārliecies vai uz pusēm zem liela, zaļa kokvilnas saulessarga, gremodams tabakas vīšķi kā govs.

Šai ziņā viņš nebija izņēmums: ikviensdžentlmenis uz klāja likās sen kopš saķildojies ar savu veļas mazgātāju un atteicies no ūdens lietošanas kopš agras jaunības. Ikviens džentlmenis bija cieši jo cieši aizbāzis muti ar tabaku un šķitās izmežģījis visus locekļus. Taču šis džentlmenis atšķīrās no citiem ar sevišķi asredzīgu un dziļdomīgu izskatu, tāpēc Martins uzskatīja viņu par izcilu personību, kas arī drīz vien apstiprinājās.

—  Sveicināti, ser! — atskanēja Alartinam pie pašas auss.

—   Sveicināti, ser! — Martins atsaucās.

Ar viņu runāja slaids, kalsnējs džentlmenis ar drapa cepuri galvā, tērpies garā un platā zaļā vilnas mētelī ar melna samta uzšuvēm virs kabatām.

—  Vai jūs no Eiropas, ser?

—  Jā, no Eiropas, — Martins atbildēja.

—  Jums laimējies, ser.

Martins bija tādās pašās domās, bet drīz vien izrādījās, ka ikviens no viņiem izprot šo teikumu citādi.

—  Jums laimējies, ser, jo ne katram izdodas redzēt mūsu Ilaidžu Pogremu.

—  Jūsu Ilaidžupogremu? — atkārtoja Martins, būdams pārliecināts, ka tas ir viens vārds un apzīmē kādu celtni.

—  Jā, ser.

Martins izlikās saprotam, lai gan nesaprata nenieka.

—  Jā, ser, — džentlmenis atkārtoja. — Mūsu Ilaidža Pogrems pats savā personā sēž tur blakus tvaikoņa katlam.

Džentlmenis zem saulessarga patlaban pielika pirkstu pie deniņiem, it kā risinādams svarīgas problēmas.

—   Vai tas ir Ilaidža Pogrems? — Martins jautāja.

—  Jā, ser, — sarunu biedrs atbildēja. — Tas ir mūsu Ilaidža Pogrems.

—  Ak dievs! — Martins noteica. — Es esmu pārsteigts.

Viņam nebija ne mazākā priekšstata, kas varētu būt šis Ilaidža Pogrems, jo viņš dzirdēja šo vārdu pirmo reizi mūžā.

—  Ja tvaikoņa katls pārsprāgtu, ser, — turpināja viņa jaunais paziņa, — un pārsprāgtu šo pašu brīdi, tad tā būtu svētku diena despotisma kalendarā, kura pēc savas nozīmes visas cilvēces mērogā būtu gandrīz vai pielīdzināma mūsu slavenajam ceturtajam jūlijam Jā, ser, tas ir godājamais Ilaidža Pogrems, kongresa loceklis, viens no mūsu dzimtenes diženajiem prātiem. Kas viņam par pieri, ser!

—  Jā, piere ievērojama, — Martins piekrita.

—  Jā, ser. Stāsta, ka mūsu nemirstīgais Cigls, veidojot marmorā slaveno Pogrema statuju, kas tā saviļņoja prātus Eiropā un izraisīja tik daudz strīdu, arī esot izsacījies, ka tā nav vienkārša mirstīgā piere. Tas bija vēl pirms Pogrema Izaicinājuma, tātad to var uzskatīt par pareģojumu, pie tam trakoti smalku.

—  Kas tas ir — «Pogrema Izaicinājums»? — Martins jautāja, domādams, ka tā būs kāda traktiera izkārtne.

—  Oratora uzstāšanās, ser, — sarunu biedrs paskaidroja.

—  Ak jā, protams, — Martins attapās. — Par ko gan es domāju! Viņš meta izaicinājumu …

—  Viņš meta izaicinājumu visai pasaulei, — sarunu

1 1776. gada 4. jūlijā tika pieņemta «Neatkarības deklaracija», kas pasludināja Ziemeļamerikas koloniju atdalīšanos no Anglijas, f Tulk.) biedrs svinīgi turpināja. — Meta izaicinājumu visai pasaulei mēroties spēkiem ar mūsu valsti, jo mums ir tādi iekšējie resursi, ka vararn sākt karu pret visu pasauli. Vai jūs gribētu, lai jūs iepazīstina ar Ilaidžu Pogremu, ser?

—   Esiet tik laipni! — Martins atbildēja.

—  Mister Pogrem, — svešais uzrunāja sēdētāju (misters Pogrems bija dzirdējis katru vārdu no šās sarunas),— šis ir džentlmenis no Eiropas, no Anglijas, ser. Taču man šķiet, ser, ka augstsirdīgi pretinieki var draudzīgi sastapties privātās dzīves neitralajā sfērā.

Flegmātiskais misters Pogrems paspieda Martinam roku tik gļēvi kā automats, kas nupat stāsies darboties. Taču tabaku viņš gremoja tik enerģiski kā nule uzvilkts automats.

—  Misters Pogrems ir sabiedrisks darbinieks, ser, — iepazīstinātājs skaidroja. — Kongresa brīvdienu laikā misters Pogrems iepazīstas ar brīvajām Savienotajām Valstīm, kuru apdāvinātais dēls viņš ir.

Martinam ienāca prātā, ka godājamais Ilaidža Pogrems būtu mierīgi varējis palikt mājās un sūtīt ceļojumā savus zābakus, jo arī tad mērķis tiktu sasniegts, tāpēc ka vienīgi zābaki atradās tādā stāvoklī, ka varēja ar kaut ko iepazīties.

Taču pēc brītiņa misters Pogrems piecēlās un, atbrīvojies no gremokļa atliekām, kas traucētu viņa izrunu, pārgāja uz citu vietu, kur varēja atsliet muguru, un uzsāka sarunu ar Martinu, neizlaizdams no rokām zaļo saulessargu.

Tā kā viņš iesāka ar vārdiem: «Kā jums patīk…» — tad Martins viņu pārtrauca:

—  Jūsu zeme, tā es domāju?

—  Jā, ser, — Ilaidža Pogrems atsaucās. Bariņš pasažieru sanāca paklausīties, kas būs tālāk, un Martina paziņa pačukstēja kādam:

—   Pogrems sapluinīs viņu lupatu lēveros, kad es jums saku.

—   Es jau no pieredzes zinu, — Martins atbildēja, mirkli vilcinājies, — ka, uzstādot šādu jautājumu, jūs izmantojat sava stāvokļa priekšrocības. Jūs vēlaties saņemt tikai vienu noteiktu atbildi. Nu, bet es nevaru tā atbildēt, jo mana sirdsapziņa man to aizliedz. Tāpēc es neatbildēšu nemaz.

Bet misters Pogrems dzirās teikt lielu runu nākamajā sesijā par ārējo politiku, kā arī uzrakstīt vairākus spēcīgus rakstus par šo jautājumu; un, tā kā viņš augsti vērtēja brīvo un neatkarīgo parašu (visai nevainīgu un patīkamu) ievākt privātā sarunā dažāda veida ziņas un sagrozīt tās presē pēc savas patikas, tad apņēmās par katru cenu uzzināt Martina domas. Ja viņam neizdotos neko panākt, tad vajadzētu visu izdomāt, bet tas prasa piepūli. Atzīmējis prātā Martina atbildi, viņš turpināja iztauju.

—   Jūs laikam nupat kā no Ēdenes, ser? Kā jums patīk Ēdene?

Martins diezgan spēcīgos izteicienos izsacīja savas domas par šo Amerikas daļu.

—   Dīvaini gan, — Pogrems sacīja, pārlaizdams skatienu klausītājiem, — kāds naids pret mūsu zemi un mūsu iestādījumiem! Šī nacionalā antipatija ir dziļi iesakņojusies angļu sirdīs!

—   Lai dievs žēlīgs, ser, — Martins nespēja savaldīties, — vai tad Ēdenes gruntsgabalu akciju sabiedrība ar misteru Skederu priekšgalā un ar visu postu, ko tā radījusi, ir Amerikas iestādījums? Un kāds tai sakars ar šādu vai citādu valsts pārvaldes veidu?

—   Es domāju, — Pogrems turpināja, atkal palūkodamies apkārt un atsākdams teikumu no tās vietas, kur Martins bija viņu pārtraucis, — ka iemesls tam meklējams daļēji skaudībā un aizspriedumos, daļēji angļu iedzimtajā nespējā novērtēt mūsu tēvijas diženos iestādījumus. Jūs droši vien, ser, — viņš atkal uzrunāja Martinu, — sastapāties ar džentlmeni, ko sauc Čollopu, kamēr uzturējāties Ēdenes pilsētā?

—   Jā, — Martins atbildēja, — taču es toreiz biju slims. Domāju, ka mans draugs labāk varēs jums atbildēt. Mark! Šis džentlmenis apvaicājas par misteru Čollopu.

—   O jā, ser, — Marks atsaucās. — Jā, es viņu sastapu.

—  Lielisks mūsu tēvijas izejvielu paraugs? — Pogrems pa pusei jautājot sacīja.

—   Un kā vēl, ser! — Marks izsaucās.

Godājamais Ilaidža Pogrems paskatījās uz saviem

piekritējiem, it kā teikdams: «Uzmanību! Klausieties, kas nu sekos!» — un tie izpauda savu cieņu pret Pogrema ģēniju ar atzinīgu rūkoņu.

—  Mūsu tautasbrālis ir nule no dabas darbnīcas iznācis cilvēka paraugs! — Pogrems ar entuziasmu iesāka. — Viņš ir īsts mūsu brīvās puslodes bērnsl Svaigs kā mūsu zemes kalni, gaišs un plūstošs kā mūsu mineralavoti, svabads no garu saistošām parašām kā mūsu plašās un neierobežotās prērijas! Varbūt viņš ir rupjš — tādi ir mūsu lāči. Varbūt viņš ir mežonīgs — tādi ir mūsu bifeļi. Bet viņš ir dabas auklējums, Brīvības lolojums, un .viņa lepnā atbilde despotam un tiranam skan, ka viņa krāšņā dzimtene ir rietošās saules zeme.

Šī runa nebija veltīta tik daudz Čollopam, cik kādam rietumu štatu pastmeistaram, kas nesen bija izšķiedis valsts naudu (diezgan bieža parādība Amerikā) un atlaists no darba; aizstāvot viņu kongresā, misters Pogrems (pastmeistars bija balsojis par viņu) bija metis nepopulārajam prezidentam sejā šos pērkondārdošos teikumus. Arī tagad tie skanēja vareni, klausītāji elsa sajūsmā, un kāds no tiem aizrādīja Martinam, ka, jādomā, šis esot sapratis, kas ir amerikaņu daiļrunība, un jūtoties melns un maziņš.

Misters Pogrems pagaidīja, kamēr klausītāji nomierinās, un tad uzrunāja Martinu:

—   Liekas, jūs esat citās domās, ser?

—  Jā, — Martins atbildēja, — man šis Čollops ne visai patika, tas man jāatzīst. Manuprāt, viņš ir huligāns, un es nebūt nejūsmoju par viņa paradumu nēsāt līdzi visādus slepkavīgus pārliecināšanas ieročus un katra nieka dēļ laist tos darbā.

—   Apbrīnojami! — noteica Pogrems, paceldams augstāk saulessargu, lai varētu palūkoties apkārt. — Dīvaini! Redziet, cik stūrgalvīgu opoziciju mūsu iestādījumiem izrāda angļu gars!

—    Kas jūs par ērmīgiem cilvēkiem! — Martins izsaucās. — Vai tad misters Čollops un tā šķira, ko viņš pārstāv, ir jūsu iestādījumi? Vai revolveri, niedres spieķi ar kinžaliem, naži un tamlīdzīgi priekšmeti ir jūsu iestādījumi, ar ko jūs lepojaties? Vai asiņainie dueji, zvēriskie kautiņi, rupjie apvainojumi, slepkavības ielās ir jūsu Iestādījumi? Varbūt jūs vēl teiksiet, ka negods un krāpšana arī ir dižās republikas iestādījumil

Tikko Martins apklusa, godājamais Ilaidža Pogrems atkal pārlaida skatienu klausītājiem.

—   Šāds slimīgs naids pret mūsu iestādījumiem ir vērts, ka to padara par psicholoģisku pētījumu objektu, — viņš sacīja. — Tas bija mājiens uz valsts parādu neatzīšanu!

—   Labi, uzskatiet par iestādījumiem visu, kas vien jums patīk, — Martins smaidot atteica, — man te grūti ar jums strīdēties, jo jūs arī strīdu pārvēršat par iestādījumu. Bet pie mums gandrīz visu to pārzina viens vienīgs iestādījums, ko mēs dēvējam par Old-Beiliju!

Tieši tobrīd sāka šķindēt zvans, aicinot pusdienās, un visi metās uz kajiti, pie kam godājamais Ilaidža Pogrems attīstīja tādu ātrumu, pilnīgi aizmirsis aiztaisīt saulessargu, un tas tā iesprūda kajites durvīs, ka nebija vairs nekādi izkustināms. Šis nelaimes gadījums sacēla īstu dumpi izsalkušajos pasažieros, kas palika aizmugurē; viņi zaudēja vai prātu, redzot ēdienus, dzirdot nažu un dakšiņu troksni, labi saprazdami, ar ko viss tas beigsies, ja viņi laikā netiks pie galda; tikmēr nedaudzie tikumīgie pilsoņi ēdamtelpā ar dzīvības briesmām pielika pārdabiskas pūles, lai aprītu visu ēdamo, iekams ieradīsies pārējie.

Beidzot nokavējušies pasažieri ieņēma saulessargu uzbrukumā un ielauzās pa radušos spraugu. Pēc niknas cīņas godājamais Ilaidža Pogrems un Martins atradās blakus, kā tas varētu atgadīties Londonas teatra parterī; četras minūtes no vietas Pogrems kāri kā krauklis rija lieliem kumosiem visu, ko vien izdevās dabūt. Pabeidzis šīs tik neparasti ieilgušās pusdienas, viņš uzrunāja Martinu, lūgdams, lai tas nemaz nekautrējoties un runājot pavisam brīvi, jo viņš esot aukstasinīgs kā jau filozofs. Martinam bija liels prieks to dzirdēt, jo viņš jau sāka domāt, vai tikai šis Ilaidža nepieder pie kādas citas republikāniskās filozofijas skolas, kuras cildenos aforismus iegriež ar nazi mācekļu miesās un raksta nevis ar tinti un spalvu, bet ar darvu un dūnām.

—   Ko jūs domājat par maniem tautasbrāļiem, kas sēž pie šā galda? — Ilaidža Pogrems jautāja.

—  Ļoti patīkami ļaudis, — Martins atbildēja.

Tā bija patiešām visai patīkama sabiedrība. Neviens nerunāja ne vārda, katrs centās kā jau vienmēr jo ātrāk apmierināt savu ēstgribu, un vairums nepavisam neprata uzvesties pie galda.

Godājamais Ilaidža Pogrems uzmeta Martinam skatienu, it kā sacīdams: «Tā jūs gan nedomājat, to es zinu!» Un viņa domas drīz vien apstiprinājās.

Iepretī sēdēja kāds augstākā mērā tabakots džentlmenis, kam no šā auga paliekām, kas bija sakaltušas ap muti un zodu, bija radusies vesela bārda — šāds izrotājums gan bija bieži redzams un nebūtu saistījis Martina uzmanību, ja šis krietnais pilsonis, cenzdamies pielīdzināties tiesībās jaunpienācējiem, nebūtu pamatīgi nolaizījis savu nazi un iedūris sviestā taisni tobrīd, kad Martins arī dzīrās ņemt sviestu. Viss tas tika izdarīts tik sulīgi, ka apšķebinātu pat mēslu vedēju.

Kad Ilaidža Pogrems, kam tas bija gluži parasts gadījums, redzēja, ka Martins atbīda šķīvi, nepaņēmis sviestu, viņš apmierināts sacīja:

—   Nu, vai zināt, šis angļu nāvīgais naids pret mūsu zemes iestādījumiem ir vairāk nekā pārsteidzošs.

—   Goda vārds, — Martins savukārt atsaucās, — jūs esat visnesaprotamākā sabiedrība, kas jebkad pastāvējusi! Cilvēks tīšuprāt uzvedas kā lops, un jūs to saucat par iestādījumu!

—  Mums nav laika iegūt manieres, ser, — Ilaidža Pogrems aizrādīja.

—   Iegūt! — Martins izsaucās. — Es nemaz nerunāju par kādu iegūšanu. Es runāju par to, ka nedrīkst zaudēt iedzimto mežoņa pieklājību un instinktivo smalkjūtību, kas liek cilvēkam piesargāties, lai neaizvainotu citus un neiedvestu tiem riebumu. Kā jūs domājat, vai

šis vīrs neprastu labāk uzvesties, ja neuzskatītu, ka ir ļoti jauki un neatkarīgi būt lopam sīkumos?

—  Viņš ir dzimis mūsu zemē, tātad skaidrs, ka viņš ir apķērīgs un ņiprs no dabas, — misters Pogrems sacīja.

—  Nu, tad ievērojiet, kādas tam visam sekas, mister Pogrem, — Martins turpināja. — Vairums jūsu tautasbrāļu sāk ar to, ka tiepīgi neievēro kopdzīves sīkumus, kam nav nekāda sakara ar šķiru tradicijām, tikumiem, parašām, kas nav saistīti ar valsts pārvaldes formu vai zemes īpatnībām, bet ir ikdienišķas, dabiskas, cilvēciskas pieklājības akti. Jūs viņus uzskubināt, izpaužot sašutumu par ikvienu uzbrukumu viņu nepieklājībai, it kā tā būtu pati labākā no nacionalā rakstura iezīmēm. Atmetot sīkos pienākumus, viņi kļūst nevērīgi pret lielu pienākumu pildīšanu — viņi atsakās maksāt parādus. Ko viņi darīs turpmāk un no kā vēl atteiksies, to es nezinu, bet ikkatrs var redzēt, ja grib, ka tādas ir dabiskās sekas, ka tas ir pašos pamatos aplamas attīstības neizbēgamais process.

Misters Pogrems bija par daudz liels filozofs, lai kaut ko saprastu; viņi atkal izgāja uz klāja, kur misters Pogrems ieņēma savu agrāko vietu un gremoja tabaku., kamēr nonāca letarģiskā stāvoklī, kas nebija tālu no pilnīgas bezjūtības.

Šis nogurdinošais ceļojums ilga vairākas dienas, un tad viņi atkal izkāpa tai pašā piestātnē, kur Marks tikko nebija palicis tovakar, kad tvaikonis devās uz Edoni. Viesnīcas īpašnieks — kapteinis Kedžiks stāvēja krastmalā un bija neizsakāmi pārsteigts, ieraugot vecos paziņas.

—  Velns un elle! — kapteinis izsaucās. — Tas nu gan ir brīnums!

—  Vai nevaram palikt pie jums līdz rītam, kaptein? — Martins jautāja.

—   Palieciet kaut vai veselu gadu, ja patīk! — Kedžiks dzestri atteica. — Mūsējiem gan diez kā nepatiks, ka esat atbraukuši atpakaļ.

—   Nepatiks, kaptein Kedžik? — Martins nobrīnījās.

—   Viņi domāja, ka jūs paliksiet tur, — Kedžiks atbildēja, grozīdams galvu. — Jūs esat viņus piešmaukuši, nav ko liegties!

—   Ko jūs gribat ar to sacīt? — Martins iesaucās.

—  Jums nevajadzēja viņus pieņemt, — kapteinis paskaidroja. — Nevajadzēja — un beigas!

—   Labais draugs, — Martins aizrādīja, — vai tad es gribēju viņus pieņemt? Vai tā bija mana izdoma? Vai jūs pats nebrīdinājāt mani, ka viņi apskaitīsies un sāks vajāt mani kā traku suni, vai nedraudējāt ar visāda veida atriebību, ja es viņus nepieņemšu?

—  To es nezinu, — kapteinis atbildēja. — Bet, ja mūsējiem kas iesitas galvā, tad to ne dauzīdams neizdauzīsi, to es gan varu teikt.

Kapteinis palika nopakaļ un soļoja blakus Markam, kamēr Martins un Ilaidža Pogrems devās pa priekšu uz «Nacionalo hoteli».

—  Redzat, mēs tomēr atgriezāmies dzīvi! — Marks sacīja.

—  Tas nemaz nav tas, ko es gaidīju, — kapteinis saīdzis norūca. — Cilvēkam nav tiesības uz popularitāti, ja viņš neattaisno tautas cerības. Mūsu izmeklētā sabiedrība nebūtu rādījusies viņa tuvumā, ja būtu to zinājusi.

Nekas nevarēja mīkstināt kapteiņa. sirdi, tik stipri viņš ņēma ļaunā to, ka abi aizbraucēji nav Ēdenē nomiruši. Arī «Nacionalā hoteļa» iemītnieki jutās visai aizvainoti, bet par laimi viņiem nebija daudz laika sirdīties, jo visi pēkšņi bija iedomājušies uzkrist godātajam Ilaidžam Pogremam un sarīkot viņam pieņemšanu.

Tā kā vakariņas viesnīcā bija jau paēstas pirms tvaikoņa pienākšanas, tad Martins, Marks un misters Pogrems dzēra tēju un iestiprinājās vieni paši pie kopējā galda, kad ieradās deputa'cija sešu viesnīcas iemītnieku un kāda bļaurīga žeņķa sastāvā, lai paziņotu misteram Pogremam pagodinošo vēsti.

—   Ser! — runasvīrs iesāka.

—   Mister Pogrem! — iebrēcās bļaurīgais zeņķis.

Tad tikai runasvīrs atcerējās par puikas klātbūtni un

iepazīstināja misteru Pogremu ar to.

—    Doktors Džinerijs Dankls, ser, džentlmenis ar

lielām dzejnieka dāvanām. Viņš šeit nesen kā ieradies, ser, un ir mums liels ieguvums, ser, varat man ticēt. Jā, ser. Misters Džods, ser. Misters Izards, ser. Misters Džuliuss Bibs, ser.

—  Džuliuss Vašingtons Merivezers Bibs, — pieminētais džentlmenis pārlaboja, uzrunādams pats sevi.

—  Lūdzu piedošanu, seri Atvainojiet mani! Misters Džuliuss Vašingtons Merivezers Bibs, ser, speciālists kokrūpniecībā, ser, bauda vispārēju cieņu. Pulkvedis Gropers, ser. Profesors Paipers, ser. Mani pašu, ser, sauc Oskaru Bafemu.

Katrs pašļūca soli uz priekšu, paskurināja galvu pret godāto Uaidžu Pogremu, paspieda viņam roku un atšļūca atkal atpakaļ. Kad iepazīstināšana bija galā, orators turpināja:

—   Ser!

—  Mister Pogrem! — bjaurīgais zeņķis iebrecas.

—  Varbūt jūs būsiet tik laipns, doktor Džinerij Dankl, '— orators sacīja, uzmetis viņam bezcerīgu skatienu, — un uzņefrisieties mūsu nelielās misijas izpildīšanu, ser?

Bļaurīgais zeņķis to vien bija gaidījis un nekavējoties panācās priekšā.

—  Mister Pogrem, ser! Pulciņš jūsu tautasbrāļu, ser, uzzinājuši par jūsu ierašanos «Nacionalajā hotelī» un apzinādamies, cik patriotiskus pakalpojumus jūs esat izdarījis sabiedrībai, vēlas baudīt jūsu tuvumu un smelties garīgu atspirdzinājumu tais mirkļos …

—   Kuri, — pačukstēja priekšā Bafems.

—  Kuri tik īstā laikā dāvāti mūsu diženajai un laimīgajai zemei, ser.

—   Uzmanību! — pulkvedis Gropers skaļi iesaucās. — Lieliski! Uzmanību! Lieliski!

—   Un tāpēc, ser, — doktors turpināja, — viņi pauž savu cieņu pret jums lūgumā pagodināt viņus ar savu sabiedrību nelielā pieņemšanā, ser, dāmu ēdamistabā pulksten astoņos vakarā.

Misters Pogrems palocījās un iesāka:

—   Draugi un tautieši!

—  Lieliski! — pulkvedis Gropers skaļi iesaucās. — Uzmanību! Lieliski!

Misters Pogrems palocījās atsevišķi pret pulkvedi un turpināja:

—  Mani dziļi aizkustina jūsu atzinība, kas izteikta par maniem sabiedrības labā veiktajiem darbiem. Ikkatrā laikā un ikkatrā vietā, mani draugi, dāmu ēdamistabā un kaujas laukā …

—  Lieliski, pavisam lieliski! Uzmanību, uzmanību! — sauca pulkvedis.

—   … Pogrema vārds ar lepnumu pievienosies jūsu vārdiem. Un lai uz mana kapa būtu rakstīts, mani draugi: «Viņš bija mūsu kopīgās tēvijas kongresa loceklis un pašaizliedzīgi pildīja savu pienākumu.»

—  Komiteja, ser, — paziņoja bļaurīgais zeņķis, — gaidīs jūs bez piecām minūtēm astoņos. Atļaujiet atvadīties no jums, ser!

Misters Pogrems vēlreiz spieda roku viņam un visiem pārējiem, taču, kad viņi bez piecām minūtēm astoņos ieradās pēc šā džentlmeņa, viņi atkal spieda tam roku un grūtsirdīgi atkārtoja cits pēc cita: — Kā jums klājas, ser? — it kā nebūtu redzējušies veselu gadu un nu sastapušies bērēs.

Starplaikā misters Pogrems bija paguvis atpūsties un pielāgot tiklab matus, kā sejas pantus daudzinātajai Pogrema statujai, tā ka ikviens, uzmetis viņam acis, varētu izsaukties: «Tas ir viņš! Tāds viņš bija, kad meta Izaicinājumu!» Arī komitejas locekļi bija uzposušies, un, kad visi pilnā sastāvā ienāca dāmu ēdamistabā, lēdijas un džentlmeņi sāka aplaudēt un saukt: — Pogrems! Pogrems! — un daži pat sakāpa uz krēsliem, lai viņu labāk redzētu.

Šis tautas simpātiju objekts, iedams cauri istabai, pārlaida tai skatienu un pasmaidīja, piezīmēdams bļaurīgajam zeņķim, ka esot jau agrāk šo to zinājis par viņu kopīgās tēvijas meitu daiļumu, taču nekad neesot redzējis tās tik tuvu pilnībai un tāda mirdzuma apstarotas kā šobrīd; otrā dienā bļaurīgais zeņķis bija ievietojis šo sarunu avīzē Ilaidžam Pogremam par lielu pārsteigumu.

—    Esiet tik laipns, ser, — Bafems sacīja, uzlicis rokas uz mistera Pogrema pleciem, it kā grasīdamies noņemt mēru svārkiem, — nostājieties tur pašā viņā kaktā ar muguru pret sienu, lai jūsu tautiešiem būtu vairāk vietas! Un, ja jūs vēl labi cieši piespiestos pie šā vadža, ser, un turētu visu laiku kreiso kāju aiz krāsns, tad mums būtu pietiekami ērti.

Misters Pogrems paklausīja lūgumam un iespiedās tik šaurā kaktiņā, ka Pogrema statuja viņu vairs nepazītu.

Šā vakara pieņemšana sākās. Džentlmeņi veda viņam klāt savas lēdijas, nāca paši un veda citus, izjautāja Ilaidžu Pogremu, ko viņš domājot par tādu un tādu politisku jautājumu, raudzījās viņā un cits citā un izskatījās ārkārtīgi nelaimīgi. Lēdijas, sasēdušas rindā, lūkojās uz Ilaidžu Pogremu caur lornetēm un skaļi sačukstējās: — Man gribētos, lai viņš sāk runāt! Kāpēc viņš nerunā? O, palūdziet viņu, lai viņš ko pasaka! — Bet misters Pogrems kavējās ar skatieniem te pie lēdijām, te sazin kьr un laiku pa laikam izsacīja savus senatora uzskatus, ja viņam ko vaicāja. Taču visas šās sanāksmes galvenais un svarīgākais mērķis acīm redzot bija nekādā gadījumā nelaist Pogremu ārā no kakta; tur tad viņu turēja un uzmanīja jo cieši.

Pieņemšanas ceremonijas vidū pie durvīm sacēlās liela burzma, kas vēstīja izcilas personas ierašanos, un drīz vien kāds pusmūža džentlmenis metās pūlī un laušus izlauza ceļu pie godājamā Ilaidžas Pogrema. Martinam, kas bija ieņēmis ērtu novērotāja posteni otrā istabas stūrī un stāvēja tur kopā ar Marku (viņš vairs neaizmirsa savu kompanjonu tik bieži kā agrāk, lai gan šad tad gadījās arī tādas reizes), — Martinam likās, ka šis džentlmenis izskatās redzēts, un par to vairs nebija jāšaubās, kad tas, acis izbolījis, sauca pilnā balsī:

—   Ser, misis Homini!

—   Piķis parāvis to sievieti, Mark! Viņa atkal klāti

—   Rau, kur viņa nāk, ser, — misters Teplijs atbildēja. — Pogrems viņu pazīst. Sabie'driska darbiniece! Mūžīgi noņemas ar savu tēvzemi! Ja šās lēdijas vīrs turas pie maniem uzskatiem, tad gan tam jābūt varen omulīgam večukam!

Pūlis pašķīra ceļu, un misis Homini aristokrātiskā gaitā iepeldēja istabā sažņaugtām rokām, kurās turēja sarkano kabatas lakatu, un savā klasiskajā galvasrotā, viena pati sastādot procesiju. Misters Pogrems, pamanījis viņu, izsacīja sajūsmu par šo satikšanos, un visi aizturēja elpu. Tas taču skaidrs: ja tāda sieviete kā misis Homini sastopas ar tādu vīru kā misters Pogrems, tad noteikti būs dzirdams kaut kas interesants.

Pirmā laipnību apmaiņa notika pārāk klusās balsīs, un nepacietīgais pūlis nekā nedzirdēja, bet drīz vien runātāji pacēla balsi, jo misis Homini zināja, ko no viņas gaida, un jutās sava stāvokļa augstumos.

Sākumā misis Homini izturējās pret misteru Pogremu visai bargi un nokritizēja viņu jo stingri par nevietā izpaustu piekrišanu kādam jautājumam, pret kuru viņa kā mūsdienu Grakchu māte kādreiz protestējusi speciālā, kursivā iespiestā rakstā. Taču misters Pogrems paglābās no sakāves, īstā laikā pieminēdams zvaigžņoto karogu, kam acīm redzot piemita ievērojamā īpašība allaž pagriezties pa vējam, un tad viņam tika piedots. Pēc tam viņi ar lieliem panākumiem apsprieda dažus jautājumus par tarifiem, tirdznieciskiem līgumiem, muitas nodevām, importu un eksportu, pie kam misis Homini ne tikai runāja kā no grāmatas, bet vārdu pa vārdam atkārtoja pati savas grāmatas.

— Pasaulīti Kas tad tas? — misis Homini izsaucās, atlocīdama mazu zīmīti, ko tai pakalpīgi pasniedza uzbudinātais pavadonis. — Ko" jūs teiksiet! Tas nu ir gan! Lai nu kāds padomā!

Un viņa skaļi nolasīja:

«Divas literārās dāmas apliecina savu cieņu mūslaiku Grakchu mātei un lūdz savu talantīgo tautieti parādīt viņām laipnību un iepazīstināt ar godājamo (un cienījamo) Ilaidžu Pogremu, kura sejas pantus abas 1. d. bieži vērojušas dvēseli aizraujošā Čigla daiļrunīgajā marmorā. Saņemot no mūslaiku Grakchu mātes vārdisku apliecinājumu, ka viņa ar mieru izpildīt abu 1. d. lūgumu, pēdējās nekavējoties un ar prieku pievienosies spožajai sabiedrībai, kas sapulcējusies, lai atzīmētu Pogrema patriotiskos nopelnus. Varbūt piezīme, ka abas 1. d. ir transcendentālās filozofijas piekritējas, metīs arī no savas puses tiltu starp viņām un m. Gr. māti.»

Misis Homini nekavējoties piecēlās un devās uz durvīm, no kurienes pēc mirkļa atgriezās ar abām 1. d. un izvadīja tās caur pūli cienīgi un majestātiski, kā tas bija viņas dabā, līdz diženajam Ilaidžam Pogremam. Viss tas izskatījās taisni kā pēdējā aina «Koriolanā» (tā gavilēs pavēstīja bļaurīgais zeņķis).

Vienai 1. d. bija neredzēti liela, brūna parūka. Otrai neizprotamā kārtā turējās uz pieres masiva kameja ar Vašingtonas kapitolija atveidu, kura pēc formas stipri atgādināja cepumu ar aveņu ievārījumu, kādu parasti pārdod par pensu gabalā.

—   Alis Topita un mis Kodžera! — misis Homini iepazīstināja

—   Man šķiet, tā ir tā pati Kodžera, ko bieži min angļu avīzēs, ser, — Marks pačukstēja Martinam. — Visvecākā Amerikas iedzīvotāja, kas itin nekā vairs neatceras.

—   Ja tāda sieviete kā Homini iepazīstina kādu ar tādu vīru kā Pogremu, — mis Kodžera sacīja, — tad tas ir ārkārtīgi satraucošs moments, kas spēcīgi iedarbojas uz to, ko dēvējam par savām jūtām. Bet, kāpēc mēs tās tā dēvējam, kas uz tām iedarbojas, no kurienes vispār rodas iedarbība un vai mēs īstenībā eksistējam un vai eksistē — šausmīgi iedomāties! — kāds Pogrems vai kāda Homini, vai kāds aktivs pirmsākums, kam mēs piešķiram šādus nosaukumus, tā ir par daudz plaša un atbildīga tema pētījošam garam, lai to varētu aplūkot šai negaidīti kritiskajā mirklī.

—   Gars un matērija, — sacīja lēdija parūkā, — aši slīd bezgalības vērpetē. Cildenais lokās sāpēs, un klusi snauž bezrūpīgais Ideāls Iztēles čukstošajos mitekļos. Klausīties tajā ir saldi. Bet izsmejošais, raupjais filozofs uzrunā Grotesko: «Ei! Apturiet man šo Spēku! Ejiet, vediet to šurp!» Un parādība izgaist.

Pēc tam abas lēdijas satvēra mistera Pogrema roku un noskūpstīja to kā patriota roku. Kad šis gods bija parādīts, mūslaiku Grakchu māte uzsauca, lai atnesot krēslus, un nu visas trīs literārās dāmas sāka no tiesas apstrādāt nabaga Pogremu, lai tas atmirdzētu savā i stājā spožumā.

Kā Pogrems tūliņ aizmaldījās neceļos, nemaz nerunājot par trim 1. d., kuras ceļu savā mūžā nebija redzē-. jušas, to nav vērts atzīmēt vēstures lappusēs. Pietiek, ja sacīsim, ka, pazaudējuši pamatus zem kājām, visi četri bezspēcīgi ķepurojās pašu daiļrunības ūdeņos un šļakstīja vārdus uz visām pusēm. Klausītāji sprieda, ka tas esot «Nacionalajā hotelī» līdz šim nedzirdēts, nežēlīgs vārdu turnirs. Bļaurīgajam zeņķim vairākkārt saskrēja asaras acīs, un visi klātesošie sūdzējās, ka viņiem aiz sasprindzinājuma uznākušas galvassāpes, kas pilnīgi ticams.

Kad beidzot izrādījās nepieciešams izlaist misteru Pogremu ārā no viņa kakta un komitejas locekļi laimīgi ievadīja viņu otrā istabā, visi dedzīgi izsacīja šim filozofam savu apbrīnu.

— Kurai, — tā sacīja misters Bafems, — jārod izeja,' citādi notiks eksplozija. Jums, mister Pogrem, esmu pateicīgs. Jums, ser, es tuvojos ar bījām cildenām un dziļām jūtām. Un domas, kuras gribu izpaust, ser, skan tā: «Kā jūsu marmora statuja lai nelokāms jūs būtu! Un šausmas lai tā ienaidniekiem iedvestu, kā darāt jūs to pats!»

Ir zināms pamats domāt, ka statuja drīzāk šausmināja draugus nekā ienaidniekus, jo tā bija Izraudzīto jeb Demonisma apgaroto skolas produkts un attēloja godājamo Ilaidžu Pogremu it kā vētrā stāvošu ar gaisā saceltiem matiem un plati ieplestām nāsīm. Tomēr misters Pogrems pateicās savam draugam un tautasbrālim par izpausto cerību, un komitejas locekļi pēc vēlreizējiem svinīgiem rokas spiedieniem devās pie miera, izņemot doktoru, kurš nekavējoties aizsteidzās uz avīzes redakciju un, šāvakaranotikumu iedvesmots, uzrakstīja dzejolīti, kas sākās ar četrpadsmit zvaigznītēm un lepojās ar virsrakstu: «Fragments. Godājamā Ilaidžas Pogrema un trīs daiļāko Kolumbijas meitu filozofiskā disputa vērošanas auglis. Sacerējis doktors Džinerijs Dankls no Trojas.»

Ja Pogremam iespēja likties gulēt sagādāja tādu pašu prieku kā Martinam, tad viņš bija labi atalgots par savām pūlēm. Nākamajā dienā Martins ar Marku brauca tālāk kā Pogrema ceļabiedri gandrīz līdz pašai Ņujorkai (pirms tam viņi abi pārdeva par smiekla naudu savas mantas tiem pašiem bodniekiem, no kuriem bija tās pirkuši). īsi pirms šķiršanās Pogrems tapa visai domīgs un, labu brīdi kaut ko apsvēris, pasauca Martinu sānis:

—   Mums jāšķiras, ser, — Pogrems sacīja.

—   Nebēdājieties par to, ser, — Martins atbildēja,

—   mums tas jāiztur.

—   Par to es nedomāju, ser, — Pogrems attrauca,

—  nepavisam ne. Bet es jums gribu iedāvināt savas runas eksemplāru.

—   Pateicos, — Martins sacīja. —Jūs esat ļoti laipns. Man būs liels prieks.

—   Arī tas nav tas svarīgākais, — Pogrems turpināja. — Sakiet, vai jums pietiks drosmes aizvest vienu eksemplāru uz savu dzimteni!

—   Zināms, — Martins atbildēja. — Kāpēc gan ne?

—   Runa sastādīta ļoti spēcīgos izteicienos, — Pogrems brīdināja.

—   Vienalga, — Martins atteica. — Ja gribat, es aizvedīšu kaut duci.

—   Nē, ser, — Pogrems noraidīja priekšlikumu,

—   par ko duci? Tik daudz nav vajadzīgs. Ja esat ar mieru riskēt, ser, tad te jums viens eksemplārs jūsu lordam kancleram, — viņš pasniedza vienu brošuru, — un otrs jūsu pirmajam valsts sekretaram. Es gribētu, lai viņi iepazīstas ar šo runu, ser, jo tanī izpausta mana pārliecība, un lai nevarētu nākotnē atrunāties ar nezināšanu. Tikai nedodieties briesmās manis dēļ, ser!

—   Man nedraud nekādas briesmas, varat būt bez bažām, — Martins atbildēja. Viņš iebāza abas brošuriņas kabatā, un viņi šķīrās.

Misters Bīvens bija rakstījis, ka tādā un tādā datumā, kas laimīgā kārtā sakrita ar mūsu draugu atbraukšanu, viņš būšot tādā un tādā viesnīcā un gaidīšot viņus ar nepacietību. Viņi devās uz turieni, nekavēdamies ne mirkli. Par laimi Bīvens atradās mājās un saņēma atbraucējus ar parasto laipnību un sirsnību.

—   Man no sirds žēl un kauns, — Martins sacīja, — ka vajadzēja apgrūtināt jūs ar lūgumu pēc naudas. Bet paskatieties, kādi mēs esam, un spriediet pats, kā mums klājies!

—   Es nebūt nedomāju, ka esmu izdarījis jums kādu pakalpojumu, — tas atbildēja, — un vienmēr pārmetu sev, ka negribot esmu kļuvis par jūsu nelaimju īsto cēloni. Man prātā nenāca, ka jūs brauksiet uz Ēdeni vai, saņēmuši tādas ziņas, par spīti taustāmai patiesībai neatteiksieties no domas, ka pie mums viegli iedzīvoties bagātībā. To es tikpat maz domāju kā pats braukt uz Ēdeni.

—   Galvenais ir tas, ka mana rīcība bija galīgi neapdomīga un vieglprātīga, — Martins atteica, — un, jo mazāk par to runāsim, jo labāk man būs. Markam šai jautājumā nebija līdzspriešanas tiesību.

—   Nu, man šķiet, viņam šo tiesību nebija arī daudzos citos jautājumos, vai ne? — misters Bīvens pasmaidīja, kas liecināja, ka viņš labi izprot ir Martinu, ir Marku.

—   Jāatzīstas, ka nekādu sevišķu tiesību viņam nebija vis, — Martins pietvīka. — Tomēr mūžu dzīvo, mūžu mācies, mister Bīven! Mācies, kaut nāve zobu galā, — ātrāk iemācīsies!

—   Nu, tad parunāsim par jūsu turpmākajiem plāniem! — viņu draugs sacīja. — Jūs gan gribēsiet tūliņ braukt uz dzimteni?

—   Katrā ziņā, — Martins attrauca un nobālēja, iedomājoties citu priekšlikumu. — Ceru, ka jūs arī esat tādās pašās domās.

—   Protams. Es vispār nezinu, kāpēc jūs atbraucāt uz šejieni, lai gan, diemžēl, tas nebūt nav tik rets gadījums, ka būtu vērts to apspriest. Jūs droši vien nezināt, ka tvaikonis, kas jūs atveda kopā ar mūsu draugu — ģenerāli Fledoku, stāv ostā?

—   Patiešām? — Martins izsaucās.

—   Jā, un, cik zināms, rīt tas dosies ceļā.

Vēsts bija patīkama, bet reizē ari sāpīga, jo Martins zināja, ka nav nekādu cerību iestāties darbā uz šā kuģa. Ar savu naudu viņš nevarēja nomaksāt ne ceturto daļu parāda, bet, pat ja tās pietiktu biļetēm, tad diezin vai viņš iedrošinātos tik izšķērdīgi rīkoties. Viņš pastāstīja to misteram Bīvenam un atklāja savus turpmākos

plānus.

—   Tas ir tikpat aplami kā brauciens uz Ēdeni, — viņa draugs atbildēja. — Jums jābrauc cilvēciskos apstākļos, vismaz tik cilvēciskos, cik tas iespējams pirmās klases pasažierim, un jāaizņemas no manis daži dolāri vairāk, nekā jūs gribējāt. Lai Marks aiziet līdz kuģim un apskatās, kādi tur pasažieri, un, ja viņš domā, ka varēsiet aizbraukt ar to bez bažām nosmakt, tad mans padoms skan: brauciet! Mēs abi tikmēr pastaigāsimies pa pilsētu (pie Norisiem neiesim, vienīgi, ja jūs pats to vēlētos) un vēlāk paēdīsim visi kopā pusdienas.

Martinam atlika vienīgi izsacīt pateicību, un tā viss tika nokārtots. Viņš atstāja viesnīcu kopā ar Marku un ieteica tam ņemt biļetes arī tad, ja būtu jāguļ uz plika klāja, ko misters Teplijs, kam tādi aizrādījumi nemaz nebija vajadzīgi, ar prieku apsolīja izpildīt.

Kad abi vēlāk sastapās bez lieciniekiem, Marks bija loti labā omā un acīm redzot vēlējās paziņot Martinam kaut ko tādu, ar ko pats ne mazumu lepojās.

—   Es apšmaucu misteru Bīvenu! — Marks paziņoja.

—   Apšmaucāt misteru Bīvenu? — Martins atkārtoja.

—   «Skrūves» pavārs vakar ņēmis un apprecējies.

Martins lūkojās Markā un gaidīja paskaidrojumu.

—   Tiklīdz šie uz tvaikoņa uzzināja, ka esmu ieradies, —Marks turpināja, — tā vecākais kapteiņa palīgs pie manis un prasa, vai es negribot stāties tā paša pavāra vietā, kamēr nobraucot līdz mājām. «Jums tas nav nekas svešs,» viņš saka, «jūs allaž kādam vārījāt ēst, kad braucāt uz Ameriku.» Un tā jau arī bija, — Marks piebilda, — kaut gan pirms tam nekad netiku ar vārīšanu nodarbojies, varu vai apzvērēt.

—   Ko tad jūs viņam atbildējāt? — Martins vaicāja.

—   Ko atbildēju! — Marks atsaucās. — Ka ņemšu visu pretī, ko vien dos. «Nu, ja tā,» viņš saka, «tad lai atnes glāzi ruma!» Un atnesa arī, kā piederas. Bet ar manu algu, — Marks gavilējot turpināja, — samaksāsim jūsu biļeti; es jau aizņēmu jums guļvietu (augšējo pašā stūrī) un uzliku uz tās malkas šķilu. Tātad: «Valdi, Britanija!» — un briti, marš, uz mājām!

—   Par jums nav labāka cilvēka pasaulēl — Martins iesaucās, satverdams viņa roku. — Bet kā tad jūs apšmaucāt misteru Bīvenu?

—   Kā, vai tad jūs nesaprotat? — Marks brīnījās. — Mēs viņam nekā neteiksim. Naudu paņemsim, bet neiztērēsim un nepaturēsim. Zināt, ko darīsim: atstāsim zīmīti, pastāstīsim, kā iekārtojāmies, ievīstīsim tanī naudu un nodosim bārā, lai nogādā viņam pēc mūsu aizbraukšanas. Vai saprotat?

Martins nopriecājās par šo izdomu ne mazāk kā Marks. Viss tika izdarīts, kā norunāts. Viņi jautri pavadīja vakaru, pārgulēja nakti viesnīcā, atstāja Bīvenam vēstuli un rīta agrumā devās uz tvaikoni ar vieglu sirdi, nometuši visu likstu un bažu slogu.

—   Lai dievs jūs svētī tūkstošiem reižu! — Martins teica savam draugam atvadoties. — I&lt;ā es atmaksāšu par jūsu labo sirdi? Kā lai pateicos par to?

—   Kad kļūsiet bagāts vai iespaidīgs,— misters Bīvens atbildēja, — mēģiniet panākt, lai jūsu valdība vairāk gādā par saviem pavalstniekiem, kad tiem jādodas pāri jūrai! Pastāstiet, ko zināt par emigrāciju no paša pieredzes, un aizrādiet, cik daudz ciešanu var novērst, ja vien mazliet papūlas.

Reizē, zēni, reizē! Enkurs izcelts. Kuģis traucas pilnās burās. Tā spīvais bugsprits lūkojas taisni uz Angliju. Amerika paliek pamalē kā mākonis virs jūras.

—  -Nu, pavār, par ko jūs tik nopietni domājat? — Martins ievaicājās.

—   Es domāju, ser, — Marks atbildēja, — kā es zīmētu Amerikas ērgli, ja es būtu mākslinieks un saņemtu tādu pasūtījumu.

—   Droši vien uzzīmētu tā, lai tas izskatās pēc īsta ērgļa.

—   Nē, ser, — Marks kratīja galvu, — tas nebutu pareizi. Es to uzzīmētu aklu kā sikspārni, plātīgu kā gaili, zaglīgu kā žagatu, uzpūtīgu kā pāvu, stulbu ka strausu, kas iebāž galvu smiltīs un domā, ka neviens viņa neredz …

— Un kā feniksu, atdzimstošu no savu kļūdu un netikumu pelniem, lai atkal uzšautos debesīs! — Martinš nobeidza. — Labi, Mark, cerēsim uz to!

XXXV NODAĻA. IERADIES ANGLIJA, MARTINS KĻOST PAR LIECINIEKU CEREMONIJAI, KAS IEPRIECINA VIŅU KA PIERĀDĪJUMS, KA VIŅŠ DZIMTENE NAV AIZMIRSTS.

Bija pusdienlaiks un ūdens augsti sacēlies tai Anglijas ostā, uz kurieni devās «Skrūve», kad tā, pieaugošā paisuma laipni saņemta, izmeta enkuru upē.

Lai cik jauka bija ainava — svaigums, mundra kustība, gaiss, plašums un spožums, — taču nekas nevarēja līdzināties priekam, kas iedegās divu ceļinieku krūtīs, ieraugot dzimtenes baznīcas, jumtus un nokvēpušos skursteņus. Tālā un dobjā dunoņa, kas plūda šurp no trokšņainajām ielām, skanēja viņu ausīs kā muziķa; cilvēku bari piestātnē, kuri blenza uz tvaikoni, likās viņiem mīļi draugi; dūmaka pār pilsētu šķitās spilgtāka un košāka par pašiem krāšņākajiem Persijas zīdiem. Un, lai gan ūdens, traukdamies pa savu vizošo ceļu, sitās te uz vienu, te otru pusi, griezās vērpetēs un dzirkstīja, cilājot un šūpojot viļņos lielus kuģus, krita lejup no airu galiem kā dimanta šļakatas, lakstīja ap gausajām laivām un kā sacensībās šāvās caur īgnajiem čuguna gredzeniem, kas bija dziļi iekalti piekrastes akmens segumā, — tomēr pat ūdens nebija tik līksms un mundrs kā ceļinieku satrauktās sirdis, kad viņi alka just atkal zem kājām dzimto zemi.

Bija pagājis vesels gads, kopš šie torņi un jumti bija izgaisuši tālumā. Viņiem Šķita, ka • pagājuši vismaz desmit gadi. Šur tur viņi manīja sīkas pārgrozības un brīnījās, ka to tik maz. Veselības un laimes, cerību un spēka ziņā viņi atgriezās nabagāki nekā toreiz aizbraucot., Taču tā bija dzimtene. Un, lai gan dzimtene ir tikai nosaukums, tikai vārds, tomēr stiprs vārds, stiprāks par visiem tiem, ko jebkad izrunājis burvis,/kam padevīgi klausa gari.

Izkāpuši krastā ar pustukšām kabatām un bez noteikta darbības plāna, viņi uzmeklēja lētu traktieri, kur tos pamieloja ar kūpošu bifšteku un krūzi putojoša alus, kas viņus tā ielīksmoja, kā vien pēc ilga jūras brauciena var ielīksmot sauszemes izmeklētie gardumi. Pamielojušies kā divi pasaulei labvēlīgi milži, viņi sabikstīja ogles kaminā, atvilka no loga košo aizkaru un, iekārtojuši kaut ko līdzīgu dīvanam no lielajiem, neveiklajiem atzveltnes krēsliem, svētlaimīgi lūkojās ielā.

Pat šī iela bifšteka un stipra, tumīga, labi norūguša alus tvaikos šķitās taisni pasakaina, jo logu rūtis bija tā aizrasojušas, ka misters Teplijs jutās spiests piecelties un noslaucīt tās ar mutautiņu, lai garāmgājēji izskatītos pēc vienkāršiem mirstīgajiem. Bet arī pēc tam vēl divi mākonīši vijās spirālē virs glāzēm ar karstu groku un gandrīz apslēpa viņus vienu otram.

Tā bija viena no tām neaprēķināmajām istabelēm, kādas sastopamas tikai traktieros un ari tur tikai tāpēc, ka architektam pārāk viegli piedzerties, strādājot pie traktiera celšanas. Tai bija vairāk kaktu nekā kroku tiepšas smadzenēs, tanī atradās milzums ērmīgu sienas skapīšu, kuros varēja novietot tikai tādus priekšmetus, kas tiem speciāli pielāgoti; visur rēgojās noslēpumaini plauktiņi un iedobumi; griesti nolaidās kāpienveidīgi; bez tam te atradās zvaniņš, kas skanēja tepat istabā, divus soļus no auklas, un neparko neuzturēja sakaius ar pārējām telpām. Istaba bija mazliet zem ietves līmeņa, un logi raudzījās uz ielu, tāpēc gājēju stērbeles sitās rūtīs un grozi skrāpēja stiklu, un uzmācīgie puikas, nostādamies starp gaismu un domās iegrimušo apmeklētāju, ķircināja to vai rādīja tam mēli kā ārstam, vai piespieda degungalu kā pogu pie rūts un tad pēkšņi pagaisa kā rēgi.

Martins un Marks lūkojās' garāmgājējos un prātoja, kādam vajadzētu būt viņu pirmajam solim.

— Vispirms mums, protams, jāsatiekas ar mis Meriju, — Marks sacīja. .

—. Protams, — Martins piekrita, — tikai es nezinu, kur viņa patlaban atrodas. Mūsu toreizējos bēdīgajos apstākļos man nebija drosmes viņai rakstīt — jūs arī domājāt, ka ieteicamāk klusēt, — un tātad neesmu saņēmis no viņas nevienu vēstuli, kopš pirmoreiz pametam Ņujorku. Kā lai zinu, kur viņa tagad mīt, mans mīļais?

—  Manas domas ir tādas, ser, — Marks atbildēja, ka mums jādodas taisnā ceļā uz «Pūķi». Jums nav

nekādas vajadzības iegriezties tur, kur jūs pazīst, ja jums uz to nav patikas. Jūs varat palikt desmit jūdžu atstatu. Es iešu līdz galam. Misis Lupina izstāstīs man visas jaunās ziņas. No mistera Pinča es uzzināšu visu, kas mums jāuzzina, un misters Pinčs to pavēstīs ar lielāko prieku. Mans priekšlikums ir šāds: doties ceļā kājām šo pēcpusdien. Atpūsties, līdzko būsim piekusuši. Braukt, ja dabūsim kādu vedēju. Iet, ja no braukšanas nekas neiznāk. Galvenais — netērēt velti laiku un laupīt naudu.

—  Ja netaupīsim, tad tālu netiksim, — Martins sacīja, pārskaitīdams saujā kopīgo kapitalu.

—   Vēl jo vairāk iemeslu netērēt laiku, — Marks atbildēja. — Kad būsiet sastapies ar jauno lēdiju un uzzinājis, kāds prāts vecajam džentlmenim un tā tālāk, tad varēsiet gudrot, kas tālāk darāms.

— Jums taisnība, — Martins sacīja, — tur nav nekādu šaubu.

Viņi patlaban cēla glāzes pie lūpām, kad pēkšņi apstājās pusceļā, ieraudzījuši kādu stāvu, kas tieši tobrīd gausi, pavisam gausi, domās kavēdamies, gāja garām

logam.

Misters Peksnifs! Raižu netraucēts, nosvērts, bet 1epns. Neslēpti lepns. Ģērbies sevišķi rūpīgi, smaids vēl lēnprātīgāks nekā parasti. Misters Peksnifs, iegrimis pārdomās par savas mākslas daiļumiem un lēnīgi pacēlies pāri šās zemes nīcībai, liegi aizslīdēja gar logu kā tēls burvju lukturī.

Kāds pretimnācējs apstājās un noraudzījās viņam nopakaļ ar lielu ziņkāri un cienību, gandrīz vai bijību, bet traktiernieks, izsprucis pa durvīm, it kā arī būtu pamanījis Peksnifu, piesteidzās pie gājēja, sāka runāt ar to, nopietni kratīdams galvu, un arī lūkoties Peksnifam nopakaļ.

Marks un Martins blenza viens otrā, neticēdami savām acīm, bet traktiernieks ar garāmgājēju joprojām stāvēja uz ietves. Lai gan acu uzmetiens Peksnifam jau pamodināja Martinā sašutumu, taču viņš nevarēja novaldīt smieklus, un Marks viņam pievienojās.

—   Par to mums jātiek skaidrībā! — Martins sacīja.

—    Pasauciet mūsu saimnieku, Mark!

Misters Teplijs izgāja ārā un drīz atgriezās, vezdams lielgalvi traktiernieku kā arestantu.

—   Sakiet, lūdzams, saimniek, — Martins iesaka,

—   kas ir tas džentlmenis, kas nupat pagāja garām un kam jūs skatījāties nopakaļ!

Saimnieks uzbikstīja uguni kaminā, pat nerēķinādamies ar ogļu cenu, — tā viņu bija pārņēmušas alkas atbildēt jo iespaidīgāk, un, sabāzis rokas kabatās un piepūties, lai piešķirtu vārdiem lielāku nozīmi, viņš atbildēja:

—  Tas, džentlmeņi, bija lielais misters Peksnifs! Slavenais architekts, džentlmeņi!

To teikdams, viņš skatījās te vienā, te otrā, it kā grasīdamies sniegt palīdzību pirmajam, ko notrieks no kājāfin šī vēsts.

—  Lielais misters Peksnifs, slavenais architekts, džentlmeņi, — saimnieks turpināja, — ieradies Londonā, lai iemūrētu stūrakmeni jaunai, lieliskai sabiedriskai ēkai.

—  Vai to ceļ pēc viņa plāna? — Martins apjautājās.

—  Lielais misters Peksnifs, slavenais architekts, džentlmeņi, — atkārtoja saimnieks, kuram acīm redzot sagādāja neizsakāmu baudu šo vārdu izrunāšana,

—   saņēma pirmo godalgu un pats cels šo ēku.

—   Kas tad iemūrēs pirmo akmeni? — Martins jautāja.

—  To darīs parlamenta loceklis no mūsu vēlēšanu apgabala, — saimnieks paskaidroja. — Tādu darbu nevar uzticēt šādam tādam sušķim. Direktori vēlējās, lai

akmens licēji nebūtu zemāks par mūsu parlamenta locekli, kas pārstāv džentlmeņu intereses.

—   Kas tās ir par interesēm? — Martins tincināja.

—   Kā, vai tad jūs nezināt? — saimnieks atsaucās.

Bija pilnīgi skaidrs, ka pats saimnieks nu gan to

nezina. Vēlēšanu laikā visi daudzināja, ka jābalso džentlmeņu interesēs, un viņš nevilcinādamies vilka garos zābakus kājās un gāja nodot savu balsi.

—   Kad notiks svinības? — Martins interesējās.

—   Šo pašu dienu, — saimnieks atbildēja. Un, izvilcis pulksteni, iespaidīgi piemetināja: — Gandrīz šo pašu brīdi.

Martins steigšus apvaicājās, vai esot kāda iespēja noskatīties šai ceremonijā, un, uzzinājis, ka tur pielaižot noskatīties jebkuru kārtīgu cilvēku, ja vien vietas netrūkstot, kopā ar Marku metās uz turieni, cik ātri vien jaudāja.

Viņiem laimējās iespiesties ērtā kaktiņā, no kurienes viss bija labi saredzams, un nevajadzēja sevišķi baidīties, ka misters Peksnifs varētu savukārt ieraudzīt viņus. Viņi ieradās īstajā laikā, jo nepaspēja vēl apsveikt viens otru ar šādiem panākumiem, kad iztālēm tapa dzirdams stiprs troksnis un visu acis pievērsās vārtiem. Dažas lēdijas jau dzīrās māt ar kabatas lakatiem, bet izrādījās, ka aiz pārskatīšanās apsveikuma saucienus saņēmis nokavējies patversmes skolas skolotājs, kuru par to pienācīgi nostrostēja, kad viņš pievienojās gaidītājiem.

—   Varbūt Peksnifs būs paņēmis līdzi Tomu Pinču, — Martins iečukstēja Markam.

—   Tas jau izskatītos pēc lutināšanas, vai ne, ser? — Marks atčukstēja.

Apspriest šo jautājumu nebija vairs laika, jo tikmēr laukumā sāka nākt patversmes bērni tīros audekla apģērbos, sastādīti pa pāriem, un tā iesvēla pašapmierinātībā visus skatītājus, kas nebija ziedojuši bērnu labā ne pensa, ka daudzi nobirdināja asaras. Bērniem sekoja orķestris ļoti apzinīga bundzinieka vadībā, kurš bungoja vienā laidā. Tad nāca vesels bars džentlmeņu ar zižļiem rokās un lentēm pie krūtīm; šo vīru loma ceremonijā ne-bija visai skaidra, jo viņi tikai mina cits citam uz kājām un diezgan ilgi aizsprostoja eju. Beidzot parādījās mers un oldermeņi, kuru vidū soļoja džentlmeņu interešu pārstāvis ar lielo misteru Peksnifu, slaveno architektu, pie labās rokas, pie kam abi omulīgi tērzēja. Te nu lēdijas sāka māt ar lakatiņiem, džentlmeņi ar platmalēm, patversmes bērni čiepstēja, bet džentlmeņu interešu pārstāvis palocījās.

Kad atkal iestājās klusums, džentlmeņu interešu pārstāvis saberzēja rokas, sapurināja galvu un labvēiīgi palūkojās visapkārt; vispār, lai ko šis džentlmenis darīja, aizvien gadījās kāda dāma, kura sāka sajūsmā māt ar lakatiņu. Kad viņš pameta acis uz akmeni, lediias aizkustinātas dvesa: — Cik graciozi! — kad viņš ieskatījās bedrē, tās čukstēja: — Ar kādu cieņu! — kad viņš tērzēja ar meru, tās žadzināja: — Cik dabiski! — kad viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, tās izsaucās kā vienā balsī: — Taisni kā valstsvīram piederas!

Arī no mistera Peksnifa nenolaida acis. Kad viņš sarunājās ar meru, lēdijas atzina: — Ak, patiešām labi audzināts cilvēks! — bet, kad viņš uzlika roku mūrniekam uz pleca, sniegdams tam norādījumus: — Cik laipni viņš izturas pret strādnieku kārtu — ar tādu cilvēku viņiem, nabadziņiem, darbs var sagādāt tikai prieku!

Tad atnesa sudraba ķelli, un, kad džentlmeņu interešu pārstāvis, atrotījis piedurknes, izdarīja mazu triku ar kaļķu javu, gaiss nodrebēja, tik skaļi viņam aplaudēja. Tīrais brīnums, cik meistarīgi viņš to izdarīja! Neviens nevarēja" saprast, kur tik labi audzināts džentlmenis varējis ko tādu iemācīties.

Kad viņš mūrnieka uzraudzībā bija izveidojis kaut ko līdzīgu dubļu pīrādziņam, atnesa nelielu vāzi ar naudas gabaliem, kuru džentlmeņu interešu pārstāvis sakratīja, it kā grasīdamies sākt buršanu. Lēdijas tūliņ atsaucās: — Cik jocīgi, cik amizanti, cik dzīvespriecīgs viņš ir! — Tiklīdz vāzi nolika vietā, kāds aplam vecs zinātnes darbinieks nolasīja uzrakstu latiņu valodā — kāda jēga būtu rakstīt angliski! Lasīšana varen iepriecināja klausītājus; sevišķi, kad pagadījās jauks, garš trešās grupas lietvārds instrumentāli ar attiecīgu īpašības

vārdu, tad auditorija bija galīgi aizgrābta un dvesa vien sajūsmā.

Beidzot, visai publikai skaļi gavilējot, akmeni nolika vietā. Kad tas bija stipri iemūrēts, džentlmeņu interešu pārstāvis trīs reizes uzsita tam ar lāpstiņas rokturi, it kā humoristiski apvaicādamies, vai ir kāds mājās. Tad misters Peksnifs atritināja savus plānus (apbrīnojamus plānus!), un publika visapkārt spiedās klāt un apbrīnoja tos.

Martins, kas visu ceremonijas laiku virda vien — un pavisam nevajadzīgi, kā sprieda Marks, — nevarēja novaldīt nepacietību un, piegājis tuvāk kopā ar citiem, ieskatījās attītajos zīmējumos un plānos pāri mistera Peksnifa plecam un atgriezās pie Marka, zvērodams niknumā.

—   Kas ir, kas noticis, ser? — Marks uztraucās.

—   Kas noticis! Tas ir mans plāns!

—   Jūsu plāns, ser? — Marks pārjautāja.

—   Mana elementarskola. Es to izdomāju, es visu izdarīju. Viņš tikai pielicis klāt četrus logus un samaitajis zīmējumu, nelietis!

Marks negribēja ticēt savām ausīm, bet pēc tam, pārliecinājies, ka Martinam taisnība, nogrāba pēdējo cieši pie rokas, lai tas savās dusmās nesaceltu aplamu traci. Tikmēr parlamenta loceklis jaukā runā darīja publikai zināmu to iepriecinošo varoņdarbu, ko nupat bija veicis.

Viņš sacīja, ka no tā laika, kad sācis parlamentā pārstāvēt šās pilsētas džentlmeņu un, kā viņš cerot, ari lēdiju intereses (kabatas lakati!), viņa patīkamais pienākums esot šad un tad parādīties viņu vidū, kā arī bieži vien pacelt savu balsi, aizstāvot viņu intereses citā vietā (kabatas lakati un smiekli!). Taču nekad vēl viņš neesot parādījies savu draugu vidū un pacēlis savu balsi ar tik šķīstu, tik dziļu, tik neaptumšotu prieku kā patlaban. — Šās dienas notikums, — tā viņš izteicās, — paliks uz mūžu manā piemiņā ne tikai aiz nule nosauktajiem iemesliem, bet arī tāpēc, ka deva man iespēju personīgi iepazīties ar džentlmeni…

Te, norādījis ar lāpstiņu uz misteru Peksnifu, kuru klātesošie apsveica skaļiem saucieniem, viņš pielika roku pie sirds.

—   … ar džentlmeni, kurš, kā man tā laime domāt, iegūst savā darba laukā ir godu, ir bagātību; ar džentlmeni, kura slava sen bija man zināma — un kas gan nebūtu dzirdējis viņa vārdu! — bet kura apgarotais vaigs līdz šim man bija svešs un kura augsti pamācošās sarunas man vēl nebija palaimējies baudīt.

Tas, redzams, iepriecināja visus, un tie aplaudēja vēl trakāk.

—   Bet es ceru, ka mans augsti godātais draugs, — džentlmeņu interešu pārstāvis turpināja, protams, piezīmējot: — Ja viņš atļauj man tā viņu dēvēt, — un, protams, misters Peksnifs piekrizdams palocījās, — dos man iespēju uzturēt šo pazīšanos un sagādās man vēlāk to neizsakāmi lielo prieku domāt, ka šodien esmu ieguldījis stūrakmeņus divām celtnēm, kuras pastāvēs mūžu mūžos!

Atkal skaļi piekrišanas saucieni. Tikmēr Martins lādēja misteru Peksnifu, cik vien jaudāja.

—   Mani draugi, — misters Peksnifs atbildēja, — mans pienākums ir celt, nevis runāt, darboties, nevis tērzēt, strādāt ar marmoru, akmeņiem un ķieģeļiem, nevis ar vārdiem. Es esmu dziļi aizkustināts. Lai dievs jūs svētī!

Šī runa, ko misters Peksnifs acīm redzot bija smēlis no pašiem sirds dziļumiem, pacēla pūli sajūsmas kalngalos. Mutautiņi plīvoja gaisā, lēdijas zvērināja patversmes zēnus visus kā vienu izaugt par Peksnifiem, oldermeņi, džentlmeņi ar zižļiem, džentlmeņu interešu pārstāvis — visi uzsauca augstas laimes misteram Peksnifam. Trīskārtēju «urā» misteram Peksnifam par godu! Vēl trīs reizes — par godu misteram Peksnifam! Vēl trīs reizes par godu misteram Peksnifam — lūdzu, džentlmeņi! Vēlreiz, džentlmeņi, par godu misteram Peksnifam, un labi stipri pēdējo reizi!

Vārdu sakot, bija redzams, ka misters Peksnifs veicis dižu darbu un tiek par to visai izjusti, augstākā mērā pieklājīgi un devīgi apbalvots. Kad procesija devās atpakaļ, pametot Marku un Martinu gandrīz pilnīgā vientulībā, mistera Peksnifa nopelni un vēlēšanās tos atzīt bija visiem tepat vai vienīgais temats sarunām. Vienīgi džentlmeņu interešu pārstāvis varētu šai ziņā konkurēt ar Peksnifu.

—  Salīdziniet vien Peksnifa pašreizējo stāvokli ar mūsējo! — Martins rūgti piezīmēja.

—  Dievs ar jums, ser! — Marks izsaucās. — Kāds labums no šitādas salīdzināšanas? Dažiem arehitektiem labi veicas likt pamatus, dažiem atkal celt uz citu ieliktiem pamatiem. Bet galu galā visi saņems pēc nopelniem, ser, itin visi!

—   Bet tikmēr… — Martins iesāka.

—  Tikmēr, kā jūs sakāt, ser, mūs gaida daudz darba un tāls ceļš. Tāpēc mundri pie darba un labu omu!

—  Jūs esat pats labākais skolotājs pasaulē, Mark, — Martins sacīja, — un es esmu apņēmies būt jums labs skolēns! Nu, tad ejam! Lai mums labi veicas, veco zēn!

XXXVI NODAĻA. TOMS PINCS DODAS MEKLĒT LAIMI. KO VIŅŠ ATROD SĀKUMA.

O, cik savāda likās Solsberija Tomam Pinčam, kad viņa dvēseles elks Peksnifs bija izputējis kā tukša iedoma! Toms gan joprojām ticēja burvīgajiem veikaliem, joprojām pārspīlēja pilsētas noslēpumainību un netiklību, joprojām jūsmoja par Solsberijas krāšņumu un spožumu, par iedzīvotāju milzumu, taču tā vairs nebija sen pazīstamā pilsēta un pat neatgādināja to. Toms izstaigāja tirgu, kamēr viesnīcā viņam gatavoja brokastis, un, kaut gan tas bija tas pats agrākais tirgus ar tiem pašiem pārdevējiem un pircējiem un kūsāja tai pašā rosmē, pilns juceklīga trokšņa aiz nesakarīgām klaigām un krātiņos iesprostoto vistu kladzināšanas, ielīksmināja acis ar to pašu svaigi kulta, sniegbaltās salvetēs ievīstīta sviesta pārpilnību, zaļi mirdzināja tos pašus nule plūktos, rasainos dārzeņu pušķus, zibināja milzumu tualetes spogulīšu, mežģiņu, trešu, apšuvju, bikšturu un skārda izstrādājumu, kas laistījās preču iznēsātāju muldās, kairināja ēstgribu, jo visur laipni raudzījās pretī garšīgas cūku kājiņas un pastētēs no to pašu cūku gaļas, kuras nesen bija skraidījušas apkārt uz šīm pašām kājiņām, — taču Tomam tirgus likās dīvaini pārvērties. Un kā arī ne, — tirgus vidū trūka statujas, ko viņš te bija sev uzcēlis, tāpat kā visās citās vietās, kuras gadījās apmeklēt, un tirgus laukums šķita kails un nemīlīgs bez šā izrotājuma.

Pārmaiņa gan dziļāk neiesniedzās, jo Tomam trūka nepieciešamās pieredzes, lai zinātu, ka tad, kad esi vīlies vienā cilvēkā, ir pilnīgi saprotami un pareizi atriebt savu vilšanos visai. cilvēcei un neticēt vairs nevienam. Patiesi, šis taisnīgais spriedums, kaut gan tas rod atbalstu dažu dziļdomīgu dzejnieku un cienījamu personu autoritatīvajos uzskatos, vairāk atgādina krietnā vezira lēmumu «Tūkstoš un vienā naktī», kurš lika apkaut visus Bagdades nastu nesējus, kad viens šās nelaimīgās brālības loceklis bija viņu aizvainojis, nekā loģisku un — vēl vairāk — kristīgu cilvēka rīcību, ar kādu cilvēce iepazinusies vēlākajos laikos.

Toms bija tā pieradis piedzert savu sapņu Peksnifu pie tējas, triept to uz maizes vai lietot uzkodām pie alus, ka savā pirmajā trimdas dienā tikai mazliet vien iebaudīja brokastis. Ari pusdienas nemodināja viņā nekādu ēstgribu, sevišķi pēc tam, kad viņš bija nopietni apsvēris savu stāvokli un apspriedies par to ar savu draugu, ērģelnieka palīgu.

Ērģelnieka palīgs kategoriski apgalvoja, ka Tomam jābraucot uz Londonu, jo otras tādas pilsētas neesot visā pasaulē. Vispār tas varbūt arī bija pareizi, bet diezin vai deva pietiekamu iemeslu Tomam braukt uz turieni.

Taču Toms jau agrāk bija sapņojis par Londonu, saistot domas par to ar savu māsu un savu veco draugu Džonu Vestloku, kam viņš, dabiski, gribēja lūgt padomu šādā svarīgā likteņa apvērsuma brīdī. Tāpēc viņš nolēma braukt uz Londonu un nekavējoties devās uz diližansu kantori iegādāties biļeti. Visas vietas diližansā jau bija aizņemtas, un braukšanu vajadzēja atlikt uz nākamo vakaru, bet arī šim apstāklim bija savas labās puses, jo tas, lai gan Toma plānajam naudas makam draudēja neparedzēti izdevumi, tomēr deva iespēju_ ajzsiitīt misis Lūpiņai vēstuli, lai viņa savlaicīgi nogādātu zināmo lādi pie tā paša zināmā staba krustceļos un Toms varētu paņemt savu īpašumu līdzi uz galvaspilsētu, veltīgi netērējoties ar pārsūtīšanu. «Tādā kārtā,» Toms sevi mierināja, «tas pats vien sanāk.»

Un nevar noliegt, ka, nācis pie tāda lēmuma, viņš pēkšņi jutās neparasti brīvs, it kā viņu gaidītu kādi nezināmi svētki — līdz šim nepazīstama ielīksminoša izjūta. Protams, viņu piemeklēja arī nomāktības un bažu mirkļi, — un aiz viegli saprotamiem iemesliem šādu mirkļu bija diezgan daudz, — tomēr bija neparasti patīkami apzināties, ka esi pats sev kungs un vari neatkarīgi veidot savas nākotnes plānus. Tas bija pārsteidzoši, brīnišķīgi, gandrīz neizprotami, tas aizrāva elpu un lika notrīsēt, tā bija apbrīnojama patiesība, kas modināja atbildības sajūtu un šaubas par sevi, bet par spīti visām bažām piešķīra sevišķu piegaršu viesnīcas ēdieniem un pārklāja teiksmainu plīvuru nākotnei, maģiski pārgrozot to uz labo pusi.

Šādā noskaņojumā Toms vēlreiz likās uz dusu zemajā gultā ar četriem pīlāriem stūros, nelikdamies traucēties, ka agrākā saimnieka un treknā vērša attēli stingi blenž viņā, un tādā pašā omā pavadīja visu nākamo dienu. Kad beidzot pienāca diližanss ar zelta burtiem «Londona» uz bagažas kastes, Toms jutās tik satricināts, ka gandrīz metās bēgt. Taču viņš neaizbēga; viņš ieņēma savu vietu uz bukas un, raugoties lejup uz četriem sirmjiem, jutās tā, it kā pats būtu piektais zirgs vai vismaz daļa iejūga, pie kam viņu stipri mulsināja neierastais un lepnais stāvoklis.

Patiešām, ari ne tik kautrs cilvēks kā Toms Pinčs būtu apmulsis, atgadīdamies uz bukas līdzās kučierim, kuru, nudien, varēja uzskatīt par karali visiem švītiem, kādi jebkad plīkšķinājuši pātagu. Šis kučieris pat ar saviem cimdiem rīkojās pavisam citādi nekā pārējie mirstīgie, kad, vilkdams tos rokās, pat stāvot uz ietves, pilnīgi neatkarīgi no diližansa, pavisam nesaprotamā kārtā lika manīt, ka visi četri sirmji ir viņa rokās un viņš tos pazīst kā savus piecus pirkstus. Tas pats sakāms par viņa platmali: ar to viņš taisīja tādus trikus, kas gan nebūtu pa spēkam nevienam, kam ceļš nav galvā kopš bērna kājas un zirga daba kā uz delnas. Viņam sniedza mazas vērtspakas ar sevišķiem norādījumiem, bet viņš tās novietoja tai pašā platmalē un uzbāza to galvā tik nevērīgi, it kā zemes pievilkšanas spēkam nebūtu par platmali nekādas varas, ne arī vējš to varētu noraut vai kas cits atgadīties. Un kur tad konduktors! — Septiņdesmit piecas jūdzes dienā kā likts! — šķitās rakstīts pat uz viņa vaigubārdas. Viņa uzvedībā jautās aulekši, sarunā — kārtīgi rikši. Viņš izskatījās pēc ātrbraucēja diližansa, kas drāžas lejup pa šoseju, — iemiesots ātrums! Neviens satiksmes līdzeklis nevarētu kustēties gausi, kad tāds konduktors sēž uz jumta ar savu tauri.

«Tas viss jau liek manīt Londonu,» domāja Toms Pinčs, sēžot uz bukas un lūkojoties apkārt. Tāds kučieris un tāds konduktors varēja uzturēt satiksmi tikai starp Solsberiju un Londonu, nekur citur. Arī pats diližanss nebija vis šāda tāda smaga lauku ore, bet īsts londonietis, vieglprātīgs uzdzīvotājs un švīts, kas nomodā visu nakti un atpūšas augu dienu. Uz Solsberiju šis diližanss lūkojās no augšas lejup kā uz vienkāršu ciematiņu un dārdēdams aizripoja pa galvenajām ielām, nepametis ne aci uz katedrali; braši apsviedās ap pašiem bīstamākajiem stūriem, iedrāzās pūlī, kas pagadījās ceļā, tā ka visi pajuka kur kurais, un beidzot aizjoņoja pa plašo šoseju, draiski taurēdams savus jautros atvadu sveicienus.

Vakars bija burvīgs, rāms un skaidrs. Toms pat ar visu smago slogu uz sirds, ar visām bailēm, ko iedvesa bezgala lielā un svešā Londona, pakļāvās ātrā brauciena un svaigā gaisa valdzinājumam. Sirmji traucās uz priekšu, it kā tiem tas sagādātu tādu pašu prieku kā Tomam; taure līksmoja ne mazāk par sirmjiem; kučieris palaikam basā piebalsoja; riteņi arī dziedāja līdzi; viss pajūga varš šķindēja kā vesels zvārguļu orķestris, un visa šī ierīce, slaidi traukdamās pa šoseju Šķindot, žvadzot un tarkšķot, sākot ar ilksszirga iemauktu sprādzēm un beidzot ar bagažas kastes rokturi, bija viens liels mūzikas instruments.

Heisā! — garām dzīvžogiem, vārtiem un kokiem, garām namiņiem un šķūņiem, garām cilvēkiem, kas iet mājup no darba. Heisā! — garām ēzelīšu vilktiem ratiņiem, kas nobraukti grāvmalā, garām tukšām orēm, kuru braucēji ar pūlēm valda uz pašas upītes krasta pakaļkājas saslējušos zirgus, kamēr diližanss aizauļo garām šaurajiem krustceļiem. Heisā, heisā! — garām baznīcām, kas iekļāvušās klusos stūrīšos, ko ielenc lauku kapsētas, kur zaļo kapu kopas un margrietiņas snauž vakara krēslā pie mirušo krūtīm. Heisā! — garām upēm, kur dzestrajā ūdenī slejas niedres un stāv iebridis ganāmpulks; garām iežogotām ganībām, mājām un piedarbiem; garām pērnajām stirpām, kuras dilst kārtu pēc kārtas un dziestošajā vakara gaismā liekas melnas un izčākstējušas kā iebrukušas jumtu kores. Heisā! — lejup pa nogāzes prāvajiem oļiem, cauri jautri čalīgajai braslai un atkal auļos pa līdzenu ceļu. Heisā! Heisā!

Vai lāde bija savā vietā, kad viņi apstājās pie vecā ceļa rādītāja staba? Lāde! Bet pati misis Lupina? Vai viņa nebija atbraukusi visā godībā pati savos divričos, kā saimniecei piederas? Vai viņa te nelepojās uz sarkankoka sēdekļa, valdīdama savu zirgu, kuru sauca Pūķi (lai gan tam vairāk atbilstu Bumbuļa vārds)? Vai diližanss nepiebrauca tik cieši klāt divričiem, ka tikko neaizķēra riteni? Un vai konduktors, saņēmis no viesnīcas puiša lādi nepieskandināja visu apkārtni ar taures skaņām, kuras aizsniedza pat Peksnifa īpašuma robeža it kā pat diližanss priecātos par Toma Pinča atbrīvošanos?

—   Tas ir tiešām laipni! — Toms sacīja, noliekdamies, lai paspiestu viņai roku. — Es nemaz negribēju sagādāt jums tādas pūles.

—   Pūles, mister Pinč! — izsaucās «Pūķa» saimniece.

—   Nuja, es jau zinu, ka jums tas sagādā prieku, — Toms sirsnīgi spieda viņai roku. — Vai ir kas no jauna?

Saimniece papurināja galvu.

—   Pasakiet, ka esat mani redzējusi, — Toms lūdza, — un ka es esmu pavisam možs un priecīgs un nemaz neesmu zaudējis dūšu, tin ka būtu gaužām labi, ja viņa justos tāpat, jo galu galā viss vērsīsies uz labo pusi Ardievu!

—  Vai jūs atrakstīsiet, kad būbiet iekārtojies, mister Pinč? — misis Lupina jautāja.

—   Kad būšu iekārtojies? — Toms atkārtoja, neviļus ieplezdams acis. — Jā, zināms, es atrakstīšu, kad būšu iekārtojies. Varbūt labāk būs atrakstīt jau iepriekš, jo es diezin vai tik ātri iekārtošos: naudas man nav daudz un draugs ir tikai viens. Es pasveicināšu no jums savu draugu. Jūs jau vienmēr bijāt tik laipna pret misteru Vestloku. Ardievu!

—  Ardievu! — atbildēja misis Lupina, steigšus pasniegdama viņam grozu, no kura rēgojās ārā garkakle pudele. — Ņemiet to! Ardievu!

—  Vai jūs gribat, lai aizvedu to jums uz Londonu? — Toms uzsauca. Misis Lupina jau grieza apkārt zirgu.

—   Nē, nē, — viņa atbildēja. — Tas tāpat ko iekost ceļā. Sēdi rāms, Džek! Brauciet, ser! Viss kārtībā! Ardievu!

Viņa bija nobraukusi vismaz ceturtdaļjūdzi, iekams misters Pinčs attapās un sāka enerģiski māt ar roku; viņa atbildēja ar to pašu.

«Un tā nu es pēdējo reizi lūkojos uz veco ceļa stabu,» Toms domāja, sasprindzinot redzi, «kur tik bieži tiku stāvējis, raugoties, kā pabrauc garām šis pats diližanss, un kur esmu šķīries no tik daudziem draugiem. Kādreiz es salīdzināju šo diližansu ar teiksmainu briesmoni, kas zināmā laikā ierodas un aiznes tālu tālu manus draugus. Bet nu tas aiznes mani pašu meklēt laimi — sazin uz kurieni un kā!»

Tomam uzmācās grūtsirdība, atceroties, kā viņš dažkārt bija staigājis pa taciņu līdz stabam un atpakaļ uz Peksnifa namu; skumjās, viņš paskatījās lejup uz grozu klēpī, ko pavisam bija piemirsis.

«Viņa ir pati labsirdīgākā un uzmanīgākā sieviete pasaulē,» Toms nodomāja. «Viņa tīšuprāt neļāva puisim atskatīties, lai es nevarētu pamest tam šiliņu. Es taču visu laiku turēju naudu saujā. Bet viņš ne reizi nepaskatījās uz mani, un parasti viņš citu neko nedara, kā bola acis un smīn. Goda vārds, šāda laipnība padara mani pavisam mīkstu!»

Te viņš uztvēra kučiera skatienu. Kučieris pameta viņam ar aci.

— Varen izskatīga sieviete priekš saviem gadiem, — viņš sacīja.

—   Gluži manas domas, — Toms atbildēja. — Tāda viņa ir.

—   Daudz glītāka par labu tiesu notām jauniņajām,— kučieris turpināja. — Vai ne?

—   Glītāka gan, — Toms piekrita.

—   Man tādas pārāk jaunas nav pa zobam.

Tā kā Toms uzskatīja to par gaumes lietu, tad dziļākā apspriešanā neielaidās.

—   Reti, zināt, gadās, ka sievietēm pareizi uzskati, piemēram, par ēšanu, ja viņas pārāk jaunas, — kučieris skaidroja tālāk. — Sievietei vajag sasniegt pusmūžu, lai viņai ienāktu prātā ierasties ar tādu grozu ēdamā kā nupat.

—   Varbūt jums gribētos zināt, kas šai grozā atrodas? — Toms smaidot uzprasīja.

Kučieris par atbildi tikai nosmējās, un Toms, pats būdams ziņkārīgs, sāka celt ārā no grozā visas mantas un kraut pa kārtai uz kājsola: aukstu vistas cepeti, šķēlēs sagrieztu šķiņķi, brūnu maizes klaipu, siera gabalu, turzu ar cepumiem, pusduci ābolu, nazi, sviestu, mazliet sāls un pudeli veca cheresa. Bez tam tur vēl bija vēstule, ko Toms iebāza kabatā.

Kučieris tik dedzīgi cildināja misis Lupinās namamātes talantu un tik izjusti apsveica Tomu ar labu ķērienu, ka Toms jutās spiests misis Lupinās labās slavas dēļ paskaidrot, ka grozs ir gluži platoniskas dabas un pasniegts vienīgi par draudzības zīmi. Paziņojis to ļoti nopietni, jo viņš uzskatīja par savu pienākumu paglābt no maldiem brašo kučieri, Toms lika saprast, ka labprāt dalīsies savā ieguvumā, un ieteica sākt biedrisku uzbrukumu grozam jebkurā laikā, kādu kučieris uzskatītu par piemērotu saskaņā ar savu braucēja pieredzi un ceļa pazīšanu. Pēc tam' viņiem sākās visai patīkama saruna, un, kaut gan Tomam bija nesalīdzināmi vairāk jēgas par degunradžiem nekā par zirgiem, taču kučieris tūliņ nākamajā piestātnē izteicās savam draugam konduktoram, ka tas tur uz bukas gan izskatoties tāds ērmīgs, bet kar tīgas sarunas ziņā cērtot visiem pāri!

Heisā! — viss viens, ka krēsla jau biezē, ka koki met garas ēnas! Vienādos auļos ir tumsā, ir gaismā, it kā piecdesmit jūdžu attālās Londonas uguņu atblāzmas pietiktu ar uzviju šādam ceļojumam. Heisā! — garām ciema mauram, kur vēl kavējās kroketa spēlētāji un kur ikviens kūjas, mietiņu, bumbas vai spēlētāja kājas radīts iedobums svaigajā zālē izdveš kairu smaržu vakara gaisā. Aizvien tālāk ar jaunu četratu no «Plikpaura brieža», kur ieskurbuši vīri, sadrūzmējušies durvīs, apbrīnā noraugās pakaļ, kamēr vecais pajūgs nemanīts lēkšus drāžas uz dīķi, un tad brīvprātīgi pieteikušies puikas metas tam pakaļ, kliedzot, cik jaudas, ar desmitiem rīkļu. Pāri vecajam mūra tiltam, pakaviem klabot un šķiļot ugunīgas dzirkstis, un tad atkal pa ēnām klāto ceļu, caur vaļējiem vārtiem un tālāk, aizvien tālāk pa klajo augstieni. Heisā!

-  Ei tu tur aizmugurē! Vai metīsi reiz mieru taurēšanai! Rāpies šurp pa diližansa jumtu, konduktor, un pamielojies pie groza! Tāpēc jau mēs neapturēsim riksi — gluži otrādi — mēs laidīsim zirgus auļos par godu šādām dzīrēm! Ak, sen jau šāda veca vīna aromats nav saplūdis ar nakts liego elpu, un tas, nudien, ir vērtīgs malciņš, kas atveldzēs taurētāja rīkli. Pamēģini vien! Nebaidies ieņemt vel vienu muti, Bil, tas velk un dziedē. Tagad ierauj labi dziļi elpu, Bil, un ķeries pie taures! Klau, tā ir muziķa! Tā ir skaņa! «Pāri kalniem, pāri lejām», nav vārdam vietas. Heisā! Šķelme ķēvīte tā vien zibina kājas. Heisā! Heisā!

Paraugieties uz spožo mēnesi! Mēs nepaspējām ne aci pamirkšķināt, kad tas jau pacēlies gaisos, un zeme kā ūdens līmenis atspoguļo visu, kas atrodas tās klēpī. Dzīvžogi, zemās mājiņas, koki, zvanu torņi, satrunējuši celmi un spirgta atauga — visi pēkšņi lepni paceļ galvu un gatavi vai līdz rītam priecāties par savu jauko atspulgu. Rau, kur apses trīsuļo, lai to čabošās lapas varētu saredzēt savu atveidu uz zemes. Ozols tā nedara: tam nepiederas trīcēt, un tas noskatās savā stingrajā, kuplajā attēlā, ne zariņu nekustinot. Apsūnojušie vārtiņi, aiz vecuma galīgi nošķiebušies, tikko turēdamies čīkstošās virās, grozās šurp turp kā untumaina atraitne spoguļa priekšā, bet mūsu pašu ēna — heisā, heisā! — trauc pāri grāvjiem un krūmiem, pāri arumiem un pļavām, stāvām kraujām un slīpām nogāzēm kā spokains mednieks.

Un mākoņi! Un migla pāri gravai! Ne tā blāvā, apnicīgā migla, kas noslēpj visu, bet dzidra, gaisīga kā plīvurs, kas mūsu — pieticīgu vērotāju acīs piešķir jaunu burvību visai tai dailei, ko tā sedz; īsts šķidrauts tā vienmēr dara un darīs ari turpmāk, lai Romas pāvests teic ko teikdams. Heisā! Nu mēs peldam kā mēnesnīca. Te iegremdējamies uz mirkli birzī, te ienirstam miglas vālā, te parādāmies uz mēness apspīdētā lielceļa, te atkal noslēpjamies, bet vienmēr traucamies uz priekšu, un mūsu skrējiens zemes virsū atkārto mēness gaitu debesīs. Heisā, heisā! Mums sacensība ar mēnesi!

Nakts daiļums sāk izgaist, kad strauji tuvojas diena. Heisā! Vēl divi iestiepieni, un lauku ceļš pārvēršas ielā. Heisā, heisā! — garām skrien sakņu dārzi, māju virknes, vasarnīcas, alejas, laukumi, bulvāri; garām skrien ores, diližansi, vezumi; agri cēlušies strādnieki un vēlu aizkavējušies gājēji; skurbi dīkdieņi un nastu nesēji, kam ne lāse nav bijusi pie lūpām; garām slīd ķieģeļi un kaļķi visādos veidos; mēs iebraucam pilsētā pa nelīdzenu bruģi, un nu vairs nav tik viegli saglabāt nevērīgu stāju, sēžot uz bukas. Heisā! — garām neskaitāmām šķērsielām, pa bezgalīgu līču loču ielu labirintu, un tad beidzot ir klāt vecās viesnīcas pagalms, un Toms Pinčs, nokāpis no bukas, apstulbināts un apžilbināts atjēdzas, ka atrodas Londonā.

—   Un vēl piecas minūtes agrāk, nekā pienācās, — kučieris piemetināja, saņemdams no Toma dzeramnaudu.

—  Goda vārds, — Toms sacīja, — es nemaz nebēdātos, ja mēs būtu atbraukuši piecas stundas vēlāk, jo tik agrā rītā es nezinu, kurp iet un ko darīt.

—  Vai tad viņi jūs negaida? — kučieris brīnījās.

—   Kas tad?

—   Nu viņi! — kučieris atbildēja.

Viņš bija acīm redzami tik pārliecināts, ka Toms ieradies Londonā sastapties ar veselu baru. gādīgu draugu un paziņu, ka būtu diezgan grūti iegalvot viņam pretējo, tāpēc Toms ir nemēģināja to darīt. Viņš ar prieku atvairīja šo tematu un, iegājis viesnīcā, drīz vien cieši iemiga kamina priekšā kādā no viesu istabām ar logiem uz pagalmu. Kad viņš pamodās, namā visi bija kājās; viņš nomazgājās un pārģērbās, kas bija tik atsvaidzinoši pēc ceļa, un, tā kā pulkstenis rādīja jau astoņi, tad devās uzmeklēt savu veco draugu Džonu.

Džons Vestloks dzīvoja Fernivels-Innā, ceturtdaļstundas gājienā no viesnīcas, tomēr Tomam likās, ka tas ir ļoti tālu, jo viņš, gribēdams saīsināt ceļu, apmeta divas trīs jūdzes lielu līkumu. Nonācis beidzot pie Džona dzīvokļa durvīm trešajā stāvā, viņš apstājās neziņā, uzlicis roku uz durvju āmura un trīcēdams no galvas līdz kājām; viņu uztrauca domas, ka vajadzēs izstāstīt visu, kas noticis starp Peksnifu un viņu, un Toms baidījās, ka Džonam šī vēsts sagādās lielu prieku.

«Taču pateikt vajadzēs tik un tā,» Toms prātoja, «tad labāk darīt to labi drīz!»

Tuk, tuk!

«Diezin vai Londonā tā klauvē, tik nedroši,» Toms iedomājās, «varbūt tāpēc neviens never durvis vaļā.»

Patiešām, neviens nenāca atdarīt, un Toms stāvēja, blenzdams āmurā un iauzīdams galvu, kur gan dzīvo tas džentlmenis, kas sauc kādam visā kaklā: — Iekšā!

«Mīļais dievs!» Toms beidzot attapās. «Varbūt tas cilvēks dzīvo te un sauc mani. Kā man tas neienāca prātā? Nezinu, vai man izdosies atvērt durvis no ārpuses. Laikam jā.»

Protams, ka izdevās, vajadzēja tikai nospiest rokturi. Pavēris durvis, viņš atkal izdzirdēja to pašu balsi, kas neparasti skaļi un jau tīri dusmīgi atkārtoja:

— Kāpēc jūs nenākat iekšā? Nāciet iekšā, vai dzirdat? Ko jūs tur stāvat ārā?

Toms pārkāpa pār slieksni, kas šķīra mazo gaitenīti no istabas, un tikko paspēja pamanīt džentlmeni rītasvārkos un tupelēs (zābaki stāvēja blakus), kurš sēdēja pie brokastgalda ar avīzi rokās, kad šis pats džentlmenis, riskēdams apgāzt tējas galdiņu, metās pie Toma un apkampa viņu.

—   Tom, manu zēn! — viņš sauca. — Tom!

—   Kāds prieks jūs redzēt, mister Vestiok! — Toms Pinčs izteica, spiezdams viņa rokas un trīcēdams vēl stiprāk. — Cik jūs esat laipns!

—   Misters Vestloks? — Džons atkārtoja. — Ko jūs ar to gribat sacīt, Pinč? Ceru, ka neesat aizmirsis manu kristīto vārdu?

—   Nē, Džon, nē, — Toms atsaucās. — Zināms, ka neesmu aizmirsis. Ak dievs, Džon, cik jūs esat labs!

—   Tādu cilvēku neesmu sastapis visā savā mūžā! — Džons iesaucās. — Ko jūs daudzināt vienu un to pašu? Ko tad man vajadzēja darīt pēc jūsu domām? Sēdieties šeit un nāciet pie prāta! Kā jums klājas, mans dārgais? Man tāds prieks jūs redzēt!

—   Man atkal tāds prieks jūs redzēt, — Toms atbildēja.

—   Tas ir abpusējs prieks, zināms, — Džons sacīja. — Ceru, ka tas vienmēr tā bijis. Ja es būtu zinājis, ka jūs ieradīsieties, Tom, tad būtu pasūtījis kaut ko brokastīm. Man gan šāds pārsteigums labāks par jebkurām brokastīm, bet jūs — tas ir pavisam kas cits, un es nešaubos, ka esat izsalcis kā pēc medībām. Mēģināsim nu iztikt ar to, kas ir, Tom, pusdienās mēs to atlīdzināsim. Jums ar cukuru, es zinu; es atceros, kā klājās ar cukuru pie Peksnifa. Ha, ha, ha! Kā klājas Peksnifam? Kad iebraucāt? Sāciet taču ko ēst, Tom! Te gan ir tikai atliekas, taču šis tas tīri ieteicams. Konservēta cūkas galva — pamēģiniet, Tom! Vismaz nogaršojiet kaut ko! Kāds vecs nelga gan jūs esat! Man prieks jūs redzēt, Tom!

Runādams visu to lielā saviļņojumā, Džons skraidīja vienā laidā no galda uz bufeti, nesdams šurp visādus konservus, grābdams no tējas trauka neiedomājamu tējas devu, iemezdams frančmaizes zābakos, uzliedams sviestam vārītu ūdeni, darīdams neskaitāmas tamlīdzīgas aplamības un nepavisam nebēdādams par to.

—   Tā! — Džons noteica, atsēzdamies vai piecdesmito reizi un tūliņ pietrūkdamies kājās, lai vēl kaut ko pievienotu brokastīm. — Ar to mēs kaut kā iztiksim līdz pusdienām. Bet nu stāstiet, Tomi Vispirms — kā klājas Peksnifam.

—   Nezinu, kā viņam klājas, — Toms drūmi atbildēja.

Džons Vestloks atlika tējkannu atpakaļ uz galda un izbrīnā lūkojās Tomā.

—   Es nezinu, kā viņam klājas, — Toms Pinčs atkārtoja, — un neinteresējos par to, kaut gan nevēlu viņam ļaunu. Es aizgāju no viņa, Džon. Aizgāju pavisam.

—   Pats ar savu gribu?

—   Nu nē, viņš mani atlaida. Taču jau pirms tam es sapratu, ka esmu viņā vīlies un nevarētu palikt pie viņa. nekādos apstākļos. Man ar sirdssāpēm jāatzīst, ka jūs pareizi izpratāt viņa raksturu. Varbūt tā ir smieklīga vājība, Džon, bet man bija ļoti sāpīgi un rūgti to uzzināt.

Tomam nevajadzēja tik žēli lūkoties savā draugā, mēmi un kautri lūdzot nesmieties par šiem vārdiem. Džonam Vestlokam tas tikpat maz nāca prātā kā iebelzt Tomam ar dūri.

—   Tā bija tikai mana iedoma, — Toms turpināja, — bet nu tai ir beigas. Kādu citu reizi es jums pastāstīšu, kas īsti notika. Samierinieties ar šo manu untumu, Džon; patlaban man negribas ne runāt, ne domāt par to.

—   Zvēru jums, Tom, — viņa draugs, brītiņu klusējis, atbildēja dziļā nopietnībā, — tagad, kad saprotu, cik smagi jūs to pārdzīvojat, es pats nezinu — priecāties vai bēdāties par jūsu atklājumu. Es tikai pārmetu sev, ka tiku kādreiz zobojies par jums; man vajadzēja jūs labāk pazīt.

—   Dārgais draugs, . — Toms aizkustināts sniedza viņam roku, — no jūsu puses ir ļoti augstsirdīgi un cildeni tā izturēties pret mani un manu atklājumu. Man jānosarkst, iedomājoties vien, cik neomulīgi jutos, nākdams šurp. Jūs nezināt, kādu slogu noņēmāt man no sirds, — Toms priecīgs turpināja, ķerdamies pie naža un dakšiņām. — Nu es tūliņ likšu cūkas galvai trūkties.

Namatēvs, kam šie vārdi atgādināja viņa pienākumus, nekavējoties sāka kraut drauga šķīvī visādas galīgi nesaderīgas uzturvielas, tāpēc Toms ieturējās patiešām pamatīgi un jutās krietni vien labāk.

—   Re, tas ir ko vērts, — Džons noteica, neaprakstāmā patikā vērodams jebkuru Toma kustību. — Tagad parunāsim par jūsu plāniem! Jūs, protams, apmetīsieties pie manis. Kur ir jūsu bagaža?

—   Viesnīcā, — Toms atbildēja. — Es nemaz nebiju domājis ..

—   Nav svarīgi, ko jūs nebijāt domājis, — Džons Vestloks pārtrauca. — Parunāsim labāk par to, ko jūs domājāt darīt! Jūs gribējāt, atbraucis te, apspriesties ar mani, Tom, vai ne?

—   Protams.

—   Un pieņemt manu padomu, ja es to došu?

—   Jā, — Toms smaidot atbildēja, — ja jūsu padoms būs labs, par ko es nemaz nešaubos, jo tas taču jūsējais.

—   Lieliski. Tad nu vispirms neesiet tiepša un stūrgalvis, Tom, citādi es slēgšu savu bodīti ciet un jūs nedabūsiet nenieka no šās labās preces. Jūs esat mans viesis, Tom. Zēl, ka man nav ērģeļu!

—   Bez šaubām, augšējie un apakšējie iemītnieki arī to nožēlo, — Toms piezīmēja.

—   Pagaidiet! Vispirms jūs, zināms, gribēsiet apciemot savu māsu un droši vien tūliņ, — viņa draugs turpināja. — Jūs iesiet pie viņas viens. Es jūs mazliet pavadīšu, pēc tam man būs jānokārto kādas darīšanas, un pusdienās mēs satiksimies. Ielieciet šo te kabatā! Tā ir tikai durvju atslēga. Ja jūs pārnāksiet pirmais, tā jums noderēs.

—   Nudien, tādā veidā iespiesties drauga dzīvoklī…— Toms iesāka.

—   Bet man taču ir divas atslēgas, — Džons viņu pārtrauca. — Es tak nevaru slēgt durvis vaļā ar abām reizē, vai ne? Cik jūs esat jocīgs, Tom, patiesi! Vai nevēlaties pasūtīt ko pusdienām?

—   Ak dievs, nē! — Toms iesaucās.

—   Labi, lai tas paliek manā ziņā. Vai negribat iedzert glāzīti ķiršu liķiera?

—   Nevienas lāsites! Cik jums lielisks dzivoklis! Te ir viss, kas vien vajadzīgs.

—   Ejiet nu, Tom! Nekā sevišķa, izņemot visādas vec puišu gudrības — šādus tādus uz ātru roku iztaisītus pielāgojumus, kādus varētu izdomāt Filips Kvorls vai Robinsons Kruzo, tas ir viss. Nu, ko jūs domājat? Iesim?

—   Kā tad! — Toms atsaucās. — Kad vien jums patīk.

Džons tūdaļ izkratīja frančmaizi no zābakiem, uzvilka tos un iegāja apģērbties, un tikmēr Toms sāka lasīt avīzi. Kad Džons atgriezās, Toms sēdēja ar avīzi rokās, iegrimis skumjās domās.

—   Vai sapņojat, Tom?

—   Nē, — misters Pinčs atbildēja, — nē, es nesapņoju. Es izskatīju sludinājumus, domādams, ka varbūt pagadīsies kaut kas man piemērots. Pats neticamākais ir tas, ka avīzē, kā esmu bieži ievērojis, nav nevienam nekā piemērota. Tur ir dažnedažādi saimnieki, kam vajadzīgi dažnedažādi kalpotāji, un dažnedažādi kalpotāji, kas meklē dažnedažādus saimniekus, taču viņi acīm redzot nekad nesastapsies. Tur ir džentlmenis, valsts ierēdnis, kuram radusies neatliekama vajadzība aizņemties pieci simti mārciņu, un turpat blakus sludinājumā kāds džentlmenis vēlas aizdot tieši šo sumu. Bet viņiem nekas neiznāks, ticiet man, Džon! Te ir lēdija ar nelielu kapitalu, kura vēlas apmesties klusā un patīkamā ģimenē, un tepat ir ģimene, kas ieteic sevi ar šiem pašiem vārdiem, proti, ka tā ir «klusa un patīkama» un vēlas pieņemt tieši tādu lēdiju, bet lēdija nekad tur nenokļūs! Tāpat neviens no šiem vientuļajiem džentlmeņiem, kas vēlas īrēt ērtu, .gaišu guļamistabu ar tiesībām dažreiz lietot arī viesistabu, nekad nevienosies ar namsaimniekiem, kuri dzīvo piecu minušu gājiena attālumā no Londonas biržas, lauku apvidū, kas iemantojis slavu ar atspirdzinošu gaisu. Un pat tie alfabēta burti, kuri mūžīgi bēg projām no saviem draugiem un kurus lūdz atgriezties pašā sludinājuma sākumā, acīm redzot nekad to nedara, kā var spriest-no tā, cikreiz viņus lūdz. Patiešām, man šķiet, — Toms nopūzdamies nolika avīzi pie malas, — ka cilvēkiem gaušanās presē sagādā tādu

pašu prieku kā mutiska sūdzēšanās; it kā viņiem kļūtu vieglāk ap sirdi, kad viņi pasaka: «Man vajag tādu un tādu mantu, bet nekādi nevaru dabūt un laikam nedabūšu visu savu mūžu!»

Džons Vestloks iesmējās, un viņi abi izgāja uz ielas. Daudz gadu bija pagājuši, kopš Toms bija pēdējo reizi bijis Londonā, pie tam viņš tik maz pazina pilsētu, ka izrādīja neparastu ziņkāri par visu, ko vien redzēja. Viņš sevišķi lūdza, lai starp citiem ievērības cienīgiem brīnumiem parādot ari tās ielas, kur speciāli notiek iebraucēju aplaupīšana, un bija pavisam vīlies, kad pusstundas laikā neviens nebija iztīrījis viņa kabatas. Bet, kad Džons Vestloks viņam par apmierinājumu parādīja kabatas zagli, ieskaitot šai ļaužu kategorijā visai cienījama izskata džentlmeni, Toms jutās ļoti priecīgs.

Draugs pavadīja viņu līdz pašai Kembervelai un, pārliecinājies, ka Toms bez nomaldīšanās sameklēs bagātā fabrikanta namu, aizgāja savās darīšanās. Toms, apstājies pie lielā zvana roktura, piesardzīgi pavilka to. Iznāca vārtu sargs.

—  Sakiet, lūdzams, — vai te dzīvo mis Pinča? — Toms jautāja.

Mis Pinča te strādā par guvernanti, — vārtu sargs atbildēja.

Pie tam viņš noskatīja Tomu no galvas līdz kājām, it kā sacīdams: «Tu man arī esi labs putniņš — sazin no kurienes ieradies!»

—  Tā pati vien ir, — Toms sacīja. — Gluži pareizi. Vai viņa mājās?

—   Kā lai es to zinu! — vārtu sargs atcirta.

—  Vai jūs nebūtu tik laipns un neapjautātos? — Toms bikli un smalkjūtīgi aizrādīja uz šādu iespēju, kas vārtu sargam acīm redzot nebija ienākusi prātā.

Te bija tā pieņemts, ka vārtu sargs, atvēris vārtus, tūliņ piezvanīja uz māju (ja jau dzīvo kā baroni, tad jādara viss tā, kā viņiem parasts) un ar to viņa dienesta pienākumi skaitījās izpildīti. Tā kā viņu algoja, lai viņš atslēgtu un aizslēgtu vārtus, nevis sniegtu visādiem garāmgājējiem paskaidrojumus, tad viņš atstāja šo mazo

starpgadījumu tresainā sulaiņa ziņā, kas tobrīd parādījās uz nama sliekšņa un sauca:

—   Ei jūs, ko jums vajag? Nāciet šurp, jaunais cilvēk!

—   O! — Toms izsaucās, steigdamies pie viņa. — Es jūs nemaz neredzēju. Sakiet, lūdzu, vai mis Pinča mājās!

—  Viņa nekur nav gājusi, — sulainis atbildēja tādā tonī, it kā vēlēdamies sacīt Tomam: «Bet, ja jūs domājat, ka viņai kāds sakars ar šo namu, tad labāk metiet tādas domas pie malas!»

—  Es gribētu viņu sastapt, ja tas iespējams, — Toms sacīja.

Sulainis, būdams visai zinātkārs jauneklis, pašlaik bija pievērsies garām skrienošam balodim un tā aizrāvies, ka ātrāk nenolaida acis, kamēr vien balodis bija saredzams. Tad viņš lūdza Tomu nākt iekšā un ieveda viņu viesistabā.

—  Uzvārds? — jaunais cilvēks noprasīja, apstādamies uz sliekšņa.

To viņš bija labi izdomājis, jo tāds jautājums, nesniedzot apmeklētājam (ja tas gadījumā izrādītos ātras dabas cilvēks) pietiekamu ieganstu iecirst sulainim pliķi, tomēr lika manīt, kādās domās sulainis ir par šo apmeklētāju, un atbrīvoja viņu no nepatīkamās nepieciešamības uzskatīt tikai klusībā viesi par pilnīgi neievērojamu un nenozīmīgu personu.

—  Sakiet, lūdzams, ka viņu gaida brālis! — Toms atbildēja.

—  Cālis? — sulainis noblēja.

—  Brālis, — Toms atkārtoja, mazliet pacēlis balsi. — Un, ja jūs vispirms pateiksiet, ka viņu grib sastapt kāds džentlmenis un tikai pēc tam paskaidrosiet, ka tas ir viņas brālis, tad būšu pateicīgs, jo viņa mani negaida un nezina, ka esmu Londonā, un man negribētos viņu sabiedēt.

Jaunais cilvēks jau sen bija pazaudējis jebkuru interesi par Tomu, taču bija tik laipns, ka ļāva Tomam izrunāt visu līdz galam un tad izgāja, aizvērdams durvis.

«Ak dievs!» Toms nodomāja. «Kā var izturēties tik neglīti un nepieklājīgi! Jādomā, ka tas ir jauns kalpotājs un ka pret Rutu izturas pavisam citādi!»

Viņa pārdomas pārtrauca balsis blakus istabā. Tur, redzams, par kaut ko skaļi strīdējās vai dusmās apbēra vainīgo pārmetumiem, un ķilda, kļūdama aizvien skaļāka, pārgāja jau īstā sašutuma vētrā. Tomam likās, ka sulainis tur iegājis, jo piepeši balsis nedabiski aprāvās un iestājās mēms klusums. Toms stāvēja pie loga, minēdams, kāds ģimenes ķīviņš varējis radīt tādu troksni, un mierināja sevi ar cerībām, ka Rutai tur nevar būt nekādas daļas, kad durvis pēkšņi atdarījās un māsa metās viņam ap kaklu.

—   Mīļais dievs! — Toms sacīja pēc pirmajiem maigajiem apskāvieniem, raugoties māsā ar neslēptu lepnumu. — Kā tu esi pārvērtusies, Ruta! Patiešām, mīļā, es diezin vai būtu pazinis tevi, ja būtu sastapis kur citur. Tu esi tapusi tik glīta, — Toms neizsakāmā priekā turpināja,— tik sievišķīga — nu, vārdu sakot, īsta skaistule!

—   Ja tev tā liekas, Tom…

—   Nu, zini, to katrs sacīs, — Toms atbildēja, mīļi glāstīdams viņas matus. — Tās nav tikai manas domas, tas tā patiešām ir. Bet kas tev kait? — Torns ieskatījās viņā ciešāk. — Tu esi tā piesarkusi! Tu taču esi raudājusi!

—   Nē, es neesmu raudājusi, Tom.

—   Nieki, — viņas brālis stingri noteica, — tas nav tiesa. Nedomā man ko iestāstīt, es pats zinu labāk. Kas noticis, dārgā? Es vairs nedzīvoju pie mistera Peksnifa, es dziros apmesties Londonā, un, ja tev te klājas slikti (un es sāku domāt, ka ļoti slikti un tu esi mani krāpusi, lai arī vislabākos nolūkos), tad tev te nav jāpaliek.

Oho! Toms bija iekaisis — un kā ne! Varbūt viņu bija iespaidojusi cūkas galva un sulainis jau nu droši vien. Tāpat arī sastapšanās ar mīļoto māsu daudz ko nozīmēja. Toms pats varēja paciest diezin ko, bet ar māsu viņš lepojās, un lepnība ir visai jūtīga. Viņam ienāca prātā: «Varbūt pasaulē nav tikai viens vienīgs Peksnifs?» — un, iededzies sašutumā, Toms juta, ka visa miesa svilst un sūrst.

—   Parunāsim par to vēlāk, Tom! — Ruta teica, vēlreiz noskūpstot brāli, lai nomierinātu viņu. — Man laikam nebūs vis iespējams te palikt.

—   Nebūs iespējams? — Toms atkārtoja. — Nu, tad ari nevajag palikt, dārgā. Paldies dievam, tu te nedzīvo no citu žēlastības. Goda vārds!

Toma izsaucienus pārtrauca sulainis, kas ieradās ar sava kunga paziņojumu, ka pēdējais vēloties parunāt ar Tomu un arī ar mis Pinču.

—   Aizvediet mani tūliņ pie viņa! — Toms teica.

Viņa iegāja blakus istabā, kur nesen bija norisinājusies asā vārdu maiņa, un atrada tur pusmūža džentlmeni ar uzpūtīgu valodu un uzpūtīgām manierēm, kā arī pusmūža lēdiju, kuras sejai, ja tā var izsacīties, bija uzliekams akcizes nodoklis, jo tā sastāvēja tikai no cietes un etiķa. Bez tam te vēl atradās mis Pinčas vecākā audzēkne — tā pati, kuru misis Todžersa savā laikā bija nosaukusi par «sīrupiņu» un kura nu šobrīd raudāja un šņukstēja aiz dusmām.

—   Mans brālis, ser, — Ruta bikli iepazīstināja namatēvu ar Tomu.

—   O! — džentlmenis izsaucās, vērīgi aplūkojot Tomu. — Vai jūs no tiesas esat mis Pinčas brālis? Atvainojiet, ka es tā jautāju! Es neredzu ne mazākās līdzības.

—   Mis Pinčai ir brālis, to es zinu, — lēdija piezīmēja.

—   Mis Pinča vienmēr runā par savu brāli, kad viņai vajadzētu nodarboties ar manu audzināšanu, — iešņukstējās audzēkne.

—   Sofij! Pievaldi mēli! — uzsauca džentlmenis. — Lūdzu, sēdieties! — viņš uzrunāja Tomu.

Toms apsēdās, mēmā izbrīnā raudzīdamies no viena otrā.

—   Palieciet, lūdzu, šeit, mis Pinča! — džentlmenis turpināja, atskatīdamies pār plecu.

Toms pārtrauca viņu, pieceldamies un pasniegdams māsai krēslu. Pēc tam viņš atkal apsēdās,

—   Esmu ļoti priecīgs, ka jūs tieši šodien esat nejauši iegriezies apciemot savu māsu, — misiņa un vara lietuvju īpašnieks turpināja, — es gan principā esmu pret to, ka jauna persona, kas kalpo manā ģimenē par guvernanti, pieņem apmeklētājus, taču šoreiz tas noticis īsti laikā. Diemžēl, man jums jāpaziņo, ka mēs nemaz neesam apmierināti ar jūsu māsu.

—   Mēs esam ļoti nemierā ar viņu, — lēdija pārlaboja.

—   Es neparko neatbildēšu uzdevumus mis Pinčai, kaut mani sit vai līdz nāvei! — izšņukstēja audzēkne.

—   Sofij! — uzsauca viņas tēvs. — Pievaldi mēli!

—   Vai atļausiet apjautāties, kādi jums iemesli būt neapmierinātam? — Toms vaicāja.

—   Jā, — džentlmenis atbildēja, — atļauju. Es neuzskatu, ka jums uz to tiesības, tomēr atļauju. Jūsu māsai trūkst jebkādu iedzimtu spēju iedvest pret sevi cieņu. Tas bija pastāvīgs pamats mūsu savstarpējām nesaskaņām. Lai gan viņa jau sen dzīvo šai ģimenē un šeit klātesošā jaunā persona ir, tā sakot, izaugusi viņas vadībā, tomēr šī jaunā persona neizjūt cieņu pret viņu. Mis Pinča ir izrādījusies pilnīgi nespējīga iedvest manai meitai cieņu vai iekarot viņas uzticību. Tad redziet nu, — džentlmenis sparīgi uzsita plaukstu uz galda, — ka šāds stāvoklis ir pilnīgi neciešams! Jūs kā brālis varbūt gribēsiet to noliegt.,.

—   Piedodiet, ser! — Toms pārtrauca viņu. — Es nebūt negribu to noliegt. Tāds stāvoklis, manuprāt, ir ne vien pilnīgi neciešams, bet tas ir vienkārši šausmīgs.

—   Žēlīgais dievs! — džentlmenis izsaucās, ar cieņu pārlaižot istabai skatienu. — Pie kā tas viss novedis? Kādas sekas izriet no mis Pinčas vājā rakstura? Ko es kā tēvs lai jūtu, kad, vairākkārt izsacījis savu vēlēšanos mis Pinčai (ko, cerams, viņa nedomās noliegt), lai manai meitai būtu izsmalcināta valoda, cildenas manieres, kas atbilstu viņas stāvoklim sabiedrībā, un atturīga pieklājība pret zemākstāvošām personām, pēkšņi uzzinu, ka viņa nupat šorīt nosaukusi mis Pinču par ubadzi!

—   Par plikadīdas ubadzi, — lēdija pārlaboja.

—   Kas ir vēl ļaunāk, — džentlmenis triumfējot attrauca, — kas ir vēl ļaunāk! Plikadīdas ubadze! Zems, rupjš, apvainojošs izteiciens.

—   Augstākā mērā apvainojošs! — Toms iesaucās. — Esmu ļoti priecīgs, ka tas top pareizi novērtēts.

—     Tik pareizi novērtēts, — džentlmenis turpināja, labāka iespaida dēļ pazeminot balsi, — tik pareizi, ka es, ja nepazītu mis Pinču kā bāreni un vientuļu jaunu personu bez aizstāvjiem un draugiem, šo pašu mirkli būtu pārtraucis ar viņu attiecības uz visiem laikiem, ko es vēl nupat mis Pinčai apgalvoju, atsaukdamies uz savu viņai pazīstamo taisnprātīgo raksturu un reputāciju.

—  Nu, ser! — Toms izsaucās, pietrūcies kājās; viņš vairs nespēja valdīties. — Neļaujieties ietekmēties no šādiem apsvērumiem! Nekā tamlīdzīga nav, ser. Viņa nav bez aizstāvja, viņa var aiziet jebkuru brīdi. Ruta, dārgā, liec cepuri galvā!

—  Tā ir gan ģimene! — lēdija noteica. — Skaidrs, ka viņš ir tai brālis. Te nevar būt nekādu šaubu!

—   Itin nekādu, cienītā, — Toms atbildēja, — tāpat kā par to, ka šī jaunā lēdija ir jūsu, nevis manas māsas audzināta. Ruta, dārgā, ej uzliec cepuri!

—   Kad jūs izsakāties, jaunais cilvēk, — misiņa un vara lietuvju īpašnieks augstprātīgi pārtrauca viņu, — ar jums piemītošo bezkaunību, kuru turpmāk esmu apņēmies neievērot, ka šī jaunā lēdija, mana vecākā meita, neesot mis Pinčas, bet kāda cita audzināta … man nav nekādas vajadzības turpināt. Jūs mani pilnīgi saprotat. Nešaubos, ka jums tas nav nekas jauns.

—   Ser! — Toms izsaucās, brīdi noraudzījies viņā klusēdams. — Ja jūs nesaprotat, ko gribu teikt, tad varu jums to paskaidrot. Bet, ja jūs saprotat, tad lūgšu jūs uzmanīgāk izvēlēties izteicienus. Es gribēju sacīt, ka neviens cilvēks nevar gaidīt, ka viņa bērni cienīs to, ko viņš pats pazemo.

—  Ha, ha, ha! — džentlmenis sāka skaļi smieties. — Liekulība! Vecā, parastā liekulība!

—  Parastais notikums, ser, — Toms atbildēja. — Parasts cilvēkiem ar zemisku dvēseli. Skaidrs, ka jūsu guvernante nevar iekarot jūsu bērnu uzticību un cienību! Bet lai viņa vispirms panāk, ka jūs viņu cienījat, un redzēsim, kas tad būs!

—   Domāju, ka mis Pinča ģērbjas, — džentlmenis uzrunāja savu sievu.

—  Es arī tā domāju, — Toms aizsteidzās atbildei priekšā. — Nešaubos, ka viņa ģērbjas. Bet tikmēr es gribu parunāt ar jums, ser. Jus man izsacijāt savas domas, šai nolūkā jūs mani aicinājāt, un man ir tiesibas atbildēt. Es nebrēcu un netrakoju, — Toms sacīja, un tas atbilda patiesībai, — ko gan nevaru sacīt par jums un jūsu runas veidu. Un es ļoti vēlētos savas māsas interesēs noskaidrot tikai patiesību.

—   Varat skaidrot, ko vien gribat, jaunais cilvēk, — džentlmenis atbildēja, izgudrēm žāvādamies. — Mana dārgā, naudu mis Pinčai!

—   Ja jūs man sakāt, — Toms turpināja, dziļi sašutis, lai gan valdīdamies, — ja jūs sakāt, ka mana māsa nav spējīga modināt cieņu pret sevi jūsu bērnos, tad man jāaizrāda, ka tas nesaietas ar patiesību un ka viņai piemīt šīs spējas. Viņa tikpat labi audzināta, tikpat labi izglītota un tāpat no dabas apbalvota ar spējām modināt cieņu pret sevi kā jebkurš jums pazīstams guvernantu algotājs. Bet, ja jūs izturaties pret viņu sliktāk nekā pret jebkuru kalpotāju savā namā, kā tad jūs nesaprotat, ja jums nav svešs veselīgs saprāts, ka jūsu meitas izturēsies pret viņu desmitkārt sliktāk?

—   Ļoti jauki! Goda vārds, tas ir ļoti jauki! — džentlmenis izsaucās.

—   Tas ir ļoti nejauki, ser, — Toms atteica. — Tas ir ļoti nejauki un zemi, ļoti netaisni un negodīgi. Cieņa! Manuprāt, bērni ir pietiekami apķērīgi, viņi labi novēro pieaugušos un atdarina tos; kāpēc un kālab lai viņi' ciena to, ko neviens neciena un kam visi dara pāri? Un, patiešām, kāpēc lai viņi mīl zinības, kad redz, ciktāl viņu guvernanti noveduši panākumi šais pašās zinībās! Cieņa! Nostādiet pašu cienījamāko cilvēku šādos apstākļos, kādos atradās mana māsa, un jūs pazemosiet viņu tāpat, lai viņš būtu kāds būdams!

—   Jūs runājat ārkārtīgi bezkaunīgi, jaunais cilvēk, — džentlmenis aizrādīja.

—   Es runāju bez uztraukuma, bet ar vislielāko sašutumu un nicināšanu pret visiem tiem, kas tā uzvedas, — Toms atbildēja. — Kā jūs, būdams godīgs cilvēks, varat izsacīt nepatiku vai brīnīties par to, ka jūsu meita nosaukusi manu māsu par ubadzi, ja pats diendienā atkārtojat to pašu simtējādos veidos, kaut arī ne vārdos, un ja jūsu vārtu sargs un sulainis ar tādu pašu smalkjūtibu pavēsti to katram apmeklētājam? Tāpat, ja runājam par jūsu aizdomām un neuzticību pret viņu, pret ikvienu viņas vārdu, — ja viņa to pelnījusi, kāpēc jūs turat viņu pie sevis? Jums nav uz to nekādu tiesību.

—  Man nav tiesību? — misiņa un vara lietuvju īpašnieks izsaucās.

—   Itin nekādu, — Toms uzsvēra. — Ja jūs iedomājaties, ka tā zināmā suma, ko jūs viņai gadā maksājat, dod šīs tiesības, tad jūs ārkārtīgi pārspīlējat naudas nozīmi un varu. Jūsu naudai .šai gadījumā pienākas pati pēdējā vieta. Jūs varat nomaksāt to uz minūti pēc pulksteņa un tomēr izrādīties maksāt nespējīgs. Man vairs nav ko jums sacīt, — Toms nobeidza, stipri iekarsis un satraukts, — varbūt tikai lūgšu jums atļauju pagaidīt dārzā, kamēr māsa būs sakravājusies.

Un, negaidījis atļaujas, Toms izgāja no istabas.

Viņš vēl nebija paguvis nomierināties, kad māsa viņam pievienojās. Viņa raudāja, un Toms nevarēja izturēt domu, ka namā kāds varētu pamanīt šīs asaras.

—   Iedomāsies vēl, ka tev žēl iet projām, — Toms pārmeta. — Tev taču nav žēl?

—   Nē, Tom, nē! Man jau sen gribējās aiziet no šejienes.

—  Tādā gadījumā pavisam jauki! Neraudi! — Toms sacīja.

—  Man par tevi sāpēja sirds, mīļais, — māsa elsoja.

—  Tev taču vajadzēja priecāties manis dēļ! Kopā ar tevi es būšu divkārt laimīgāks. Galvu augstāk, tā! Tagad mēs aiziesim, kā pienākas, — bez trača, bet stingri un apņēmīgi.

Doma par to, ka Toms ar māsu būtu spējīgi kaut kādos apstākļos sacelt traci, protams, bija tīrā aplamība. Tomēr Toms savā uzbudinājumā to nejuta un izgāja pa vārtiem ar tik bargu seju, ka vārtu sargs viņu gandrīz vairs nepazina.

Un tikai pēc tam, kad abi bija nogājuši labu gabaliņu un Toms paspējis zināmā mērā atdzist un sakopot domas, viņš attapās, kad māsa iejautājās savā patīkamajā, klusajā balsī:

—   Uz kurieni mēs ejam, Tom?

—   Ak dievsl — Toms iesaucās apstādamies. — Es nezinu.

—   Vai tad… vai tad tu nekur neesi apmeties, mīļais? — Ruta vaicāja, skumīgi ieskatīdamās brāļa sejā.

—   Nē, — Toms atbildēja. — Pašlaik vēl ne. Tā īsti vēl ne. Es tikai šorīt iebraucu. Mums jāsameklē dzīvoklis.

Viņš neteica, ka domājis apmesties pie sava drauga Džona un ka nu nekādi nedrīkst uzspiest tam divus iemītniekus, no kuriem viens — jauna meitene; Toms zināja, ka tas uztrauks māsu un liks viņai domāt, ka viņa ir brālim nasta. Tāpat viņam negribējās pamest māsu uz ielas, kamēr viņš ieietu pie Džona paziņot, ka plāni grozīti; pazīdams sava drauga smalkjūtību un augstsirdību, Toms nedomāja izmantot tās savā labā. Tāļk:c viņš tikai atkārtoja: — Mums, protams, jāsameklē dzīvoklis, — un paziņoja to tik stingri, it kā pats būtu pilnīga rokasgrāmata un vadonis pa Londonas dzīvokļiem. — Kur lai mēs to meklējam? Kā tu domā?

Māsa nezināja daudz vairāk par brāli. Viņa noglabāja savu mazo maciņu brāļa kabatā, uzlika atbrīvoto rociņu uz otras, ar ko bija ieķērusies brālim elkonī, un nesacīja ne vārda.

—   Kaut kur lētākā rajonā, — Toms prātoja, — un netālu no centra. Jāpadomā. Kā tev šķiet, vai Izlingtona ir laba vieta?

—   Man liekas, ka tā ir lieliska vieta, Tom.

—   Kādreiz tā saucās «Jautrā Izlingtona», — Toms turpināja. — Varbūt arī tagad tā ir jautra; tas būtu vēl jo labāk, vai ne?

—   Ja vien tur nav dārgi dzīvokļi, — Toma māsa sacīja.

—   Zināms, ja vien dzīvokļi nav dārgi, — Toms piekrita. — Bet kur tā Izlingtona atrodas? Es domāju, ka vislabākais būtu tūliņ doties uz turieni. Ejam!

Māsa būtu sekojusi brālim it visur, tāpēc viņi devās ceļā, saķērušies rokās un bezgala apmierināti. Pēc brītiņa uzzinājis, ka Izlingtona meklējama pavisam citā virzienā, Toms sāka apjautāties, kā nokļūt uz turieni.

un drīz vien zināja ari to. Ceļā uz Izlingtonu abi runāja vienā laidā. Toms izstāstīja māsai, kas noticis ar viņu, un māsa izstāstīja, kā viņai klājies, un abiem bija tik daudz ko stāstīt, ka pietrūka laika, un, nobraukuši galā, virvi jutās tā, it kā nule būtu sākuši runāt, tik daudz kas bija palicis nepateikts.

— Nu, — Toms sacīja, — mums vispirms jāuzmeklē kāda vienkārša iela un tad jāapskatās, vai logos nav sludinājumi.

Un viņi soļoja tālāk tik jautri, it kā nupat būtu iznākuši paši no sava omulīgā namiņa meklēt dzīvokli kādam citam. Toma vientiesība nemaz nebija mazinājusies gadu gaitā, bet nu, apzinādamies, ka viņam par kādu jārūpējas, viņš kļuva pašpaļāvīgāks un, pēc viņa paša domām, spējīgs noteikti uz itin visu.

Kad viņi bija noklaiņājuši vairākas stundas šurp turp pa ielām un apskatījuši desmitiem dzīvokļu, tas viss sāka viņus nogurdināt, it sevišķi tāpēc, ka negadījās nekas piemērots. Beidzot kādā noslēgtā ieliņā viņi atrada savdabīgu, senlaicīgu namiņu, kurā bija divas mazas guļamistabas un trīsstūraina viesistaba, kas atbilda viņu prasībām un iespējām. Protams, tas izskatījās diezgan aizdomīgi, ka viņi vēlējās dzīvoklī ievākties tūliņ, taču arī šo šķērsli izdevās pārvarēt, samaksājot nedēļu uz priekšu, kā arī atsaucoties uz eskvairu Džonu Vestloku Fernivels-Innā, Augšholbornā.

Ak, cik patīkami bija noskatīties, kā Toms ar māsu, atrisinājuši šo svarīgo jautājumu, skraida pa veikaliem — pie maiznieka, pie miesnieka, pie pārtikas tirgotāja — un kādu baiļu cauraustu prieku viņiem iedveš neierastās saimnieciskās rūpes, kā viņi klusītiņām apspriežas par katru pērkamo sīkumu un kā viņus mulsina ikviens bodnieka jautājums! Kā, atgriezusies trīsstūrainajā viesistabā, Toma māsa rosās un noņemas ar tūkstoš jaukiem niekiem, kā viņa laiku pa laikam pārtrauc darbu, lai noskūpstītu mīļo Tomu vai uzsmaidītu viņam, bet Toms berzē rokas ar tādu prieku, it kā viņam piederētu visa Izlingtona!

Tomēr vakars vairs ņebija tālu, un Tomam sen bija laiks tikties ar savu draugu, kā norunāts. Vienojies ar māsu, ka šovakar nodosies izšķērdībai un ēdīs vakariņās I »flotes, lai atlīdzinātu par to, ka šodien nācies paiikt l&gt;"Z pusdienām, Toms aizgāja, lai pastāstītu Džonam par visiem šāsdienas brīnumainajiem notikumiem.

«Tā nu es esmu kļuvis par īstu ģimenes cilvēku,» loms domāja. «Kaut nu vien es dabūtu darbu, cik tad mums ar Rutu klātos labi! Ak, šis «kaut»! Taču kāda jēga bēdāties! Tam būs laika diezgan, kad būšu visu Izmēģinājis un cietis neveiksmi, un arī tad tas maz ko līdzēs. Goda vārds,» Toms prātoja, pielikdams soli, "Džons droši vien lauza galvu, kas nu ar mani noticis. Viņš varbūt jau raizējas, ka esmu iemaldījies tais ielās, Kur apkauj iebraucējus lauciniekus un taisa no tiem Kaļas pīrāgus, un ej nu sazini, kādas šausmas vēl viņam nāk prātā!»

XXXVII NODAĻA. TOMS PiNčS, NOMALDĪJIES NO CEĻA, UZZINA, KA VIŅŠ NAV VIENĪGAIS, KAS ATRODAS GRŪTĀ STĀVOKLI. VIŅŠ NOSLĒDZ RĒĶINUS AR ZEMĒ NOTRIEKTU IENAIDNIEKU.

Toma ļaunais gars gan neieveda viņu tā fabrikanta midzenī, kurš ražo kanibaliskos gardumus, ar ko tik naigi tirgo galvaspilsēta, ja var ticēt laucinieku izplatītajiem nostāstiem, tāpat nepadarīja viņu par upuri jokdariem, krāpniekiem, kas velk iekšā veikalos, viltotas naudas taisītājiem un citiem blēžiem, kas iztiek bez asins izliešanas, toties iemantojuši plašu popularitāti policijā. Viņam arī negadījās iepazīties ar kādu no tiem tipiem, kas parasti ievilina savu upuri krogā un tur iepazīstina ar kādu citu, kurš zvēr, ka tam kabatā vairāk naudas nekā jebkuram džentlmenim, kas drīz vien izrādās patiesība, jo viņš iztīrījis kabatas šiem džentlmeņiem. Vārdu sakot, Toms neiekrita nevienā no tiem slazdiem, kas nemanāmi izlikti visās galvaspilsētas publiskajās vielās. Toties viņš noklīda no ceļa un, cenzdamies to atrast, aizmaldījās aizvien tālāk.

Jāteic, ka Toms savā vientiesīgajā neuzticībā Londonai bija pieņēmis ļoti gudru lēmumu — pec iespējas neprasīt ceļu, varbūt vienīgi tad, ja tuvumā gadīsies valsts 'naudas kaltuve vai Anglijas banka; tādā gadījumā gan derētu iegriezties un pieklājīgi aptaujāties, paļaujoties uz iestādes neapšaubāmo solidumu. Tāpēc viņš klīda aizvien jo tālāk, ieskatīdamies pa ceļam visās ielās un iegriezdamies katrā otrajā; tādā kārtā novērsies sānis no Gosvelstntas, apmaldījies Oldermenberijā, izmetis līkumu pa Barbikenu un tiepīgi turēdamies pie nepareizā virziena, ejot pa Londonas valni, viņš nezin kā ieklīda Temzas ielā un, instinkta vadīts, kura spēks būtu bijis taisni apbrīnojams, ja Tomam būtu bijusi kaut mazākā vēlēšanās vai vajadzība te nokļūt, galu galā atjēdzās Monumenta tuvumā.

Monumenta sargs Tomam šķita tāda pati mīklaina būtne kā mēness iemītnieks. Viņam ienāca prātā, ka šis vientulis, kas dzīvo līdzīgi senajiem svētajiem uz staba tālu projām no pasaules niecības, ir īstā persona, kurai varēs uzprasīt ceļu. Varbūt šis cilvēks būs vienaldzīgs, varbūt pasaulīgās vajadzības neatradīs viņā diez cik daudz līdzjūtības — Monuments šķitās līdzjūtībai pārāk augsts, — bet, ja patiesība nemīt Monumenta pakājē par spīti tur iekaltajai Popa [19] divrindai, kur tad Londonā tā vispār meklējama?

Pienācis pie pašas kolonas, Toms jutās stipri atvieglots, pamanījis, ka Monumenta sargs nav zaudējis vienkāršas cilvēcīgas īpašības un, lai gan tā rezidence ir mākslīga ierīce un pie tam vēl granits, viņš tomēr saglabājis laucinieka parašas — mīl puķes, kopj putnus krātiņos, neatsakās no svaigiem zaļumiem un audzē kociņus koka mucās. Pats Monumenta sargs sēdēja pie durvīm, sava paša mājas durvīm, kas reizē bija arī Monumenta durvis — kāda cildena doma! — un pašlaik žāvājās, itin kā pasaulē nebūtu nekāda Monumenta, kas varētu apturēt žāvas un dot viņa dzīvei dziļu jēgu.

Toms jau gribēja tuvoties šai ievērības cienīgajai būtnei un pajautāt ceļu uz Fernivels-Innu, bet pašubrīd pienāca divi cilvēki, kuri vēlējās apskatīt Monumentu. Tie bija džentlmenis ar lēdiju, un džentlmenis prasīja:

—   Cik no katra?

Monumenta sargs atbildēja:

—   Vienu naudiņu.

Tomam likās, ka šādi vārdi pārāk prozaiski, ja tie attiecināmi uz Monumentu.

Džentlmenis iespieda sargam šiliņu rokā, un tas atvēra tumšās durtiņas. Kad džentlmeni un lēdiju vairs nevarēja redzēt, sargs aizvēra durvis un lēnām atgriezās savā sēdekli.

Viņš apsēdās un nosmējās:

—   Viņi vis nezina, cik tur pakāpienu. Dažs labs samaksātu divreiz tik daudz, lai tikai nebūtu jāžarbās augšā. Tīrie kumēdiņi!

Monumenta sargs bija ciniķis, pasaules niecībai nodevies vīrs. Toms nespēja prasīt ceļu tādam! Viņš tik un ta nespētu ticēt ne vārdam.

—   Ak tu žē! — izsaucās labi pazīstama balss aiz mistera Pinča muguras. — Nuja, ka tas ir viņš!

To pašu mirkli kāds iebuksnīja Tomam ar saulessarga kātu. Apgriezies, lai uzzinātu, ko nozīmē šāds apsveikums, viņš ieraudzīja sava bijušā maizestēva vecāko meitu.

—   Mis Peksnifa! — Toms izsaucās.

—   Dievs, stāvi klāt! Misters Pinčs! — Čeritija atsaucas. — Ko jūs te darāt?

—   Es laikam būšu apmaldījies, — Toms atzinās. — Es …

—   Ceru, ka jūs esat aizbēdzis, — Čeritija partrauca.

Tas būtu īsti vietā un laikā, reiz jau mans tētis tik-

tal varējis aizmirsties.

—   Es aizgāju no viņa, — Toms sacīja, — bet tas notika uz abpusējas vienošanās pamata. Slepenībā nekas netika darīts.

—   Vai viņš apprecējies? — Čeritija noprasīja, pasizdama zodu augšup it kā krampjos.

—   Nē, vēl nav, — Toms piesarcis atbildēja. — Un diezin vai apprecēsies, tā es domāju, ja … ja viņa jūtu objekts ir mis Grehema.

—   Ejiet nu, mister Pinč! — Ceritija skarbi un nepacietīgi attrauca. — Jūs esat ļoti viegli apmānāms. Jūs nemaz nezināt, uz ko šādi radījumi spējīgi. Ak, cik netikumu pilna ir šī pasaule!

—   Vai jūs neesat apprecējusies? — Toms centās ievirzīt sarunu citās sliedēs.

—   N-nē… — Čeritija atbildēja, vilkdama loku ar saulessarga galu ap ietves plāksni Monumenta pakājē. — Es… bet to, nudien, nav iespējams izskaidrot. Vai jūs neienāksiet pie mums?

—   Tātad jus dzīvojat šeit? — Toms jautāja.

—   Jā, — mis Peksnifa atbildēja, norādot ar saules-; sargu uz misis Todžersas pansiju, — pagaidām es esmu apmetusies pie tās lēdijas.

Stipri uzsvērtais «pagaidām» lika Tomam noprast, ka no viņa gaida kādu piezīmi sakarā ar šo vārdu, tāpēc viņš atsaucās:

—   Pagaidām vien? Vai jūs drīzumā brauksiet uz mājām?

—   Nē, mister Pinč, — Ceritija noteica. — Nē, sir snīgi pateicoši Nēl Pamāte, kas par mani jaunāka .. tas ir, es gribu teikt, gandrīz vienos gados ar mani, nemās nav manā gaumē. Nemaz! — Ceritija atkārtoja, drebēdama aiz dusmām.

—   Es tikai tāpēc tā iedomājos, ka jūs teicāt «pagaidām», — Toms taisnojās.

—   Nudien, goda vārds, man prātā nenāca, mister Pinč, ka jūs tā stāsieties man virsū ar šo vārdu, — Ceritija pietvīka, — citādi es nebūtu izdarījusi tādu aplamību un ļāvusi nojaust, ka . .. nē, nudien … bet varbūt jūs tomēr iegriezīsieties pie mums?

Toms, vairīdamies no ielūguma, aizrādīja, ka viņam darīšanas Fernivels-Innā un ka, nākot no Izlingtonas, viņš vairākkārt nogriezies pa aplamu ceļu un tā nokļuvis pie Monumenta. Mis Peksnifa ilgi klīrējās, kad Toms jautāja, vai šī nezinot, kā nokļūt Fernivels-Innā, tomēr beidzot saņēma dūšu un atbildēja:

—   Kāds džentlmenis, ar ko esmu draugos, tas ir, ne nu tieši draugs, bet paziņa … Ak mister Pinč, es, nudien, pati nezinu, ko runāju! Nedomājiet, lūdzams, ka

ines esam saderinājušies, un, pat ja esam saderinājušies, l.id tas vēl neko nenozīmē. Nu, viņš ies uz FernivelsInnu nelielās darīšanās un, es esmu pārliecināta, ar prieku pavadīs jūs, lai jūs atkal nenomaldītos. Pats labākais būtu, ja jūs iegrieztos pie mums. Jūs droši vien sastapsiet tur manu māsu .Merriju, — viņa piebilda, ērmīgi pasizdama galvu augšup, un viņas lūpās pavīdēja ne visai patīkams smīns.

—   Tad jau labāk es pats pamēģināšu šā vai tā atrast ceļu, — Toms atvairījās. — Baidos, ka viņai nebūs sevišķas patikas mani sastapt. Tas nelaimīgais atgadījums, kas deva iemeslu mūsu draudzīgajai sarunai divatā, diezin vai varēja modināt viņā laipnas jūtas pret mani, kaut gan īstenībā manas vainas tur nebija.

—   Viņa par to nekā nav dzirdējusi, varat paļauties uz mani, — Čeritija noteica, savilkdama lūpas un pamezdama Tomam ar galvu. — Un, pat ja uzzinātu, tad diezin vai sevišķi dusmotos uz jums.

—   Ko jūs sakāt! — iesaucās Toms, kuru šis mājiens stipri pārsteidza.

—   Es neko nesaku, — Čeritija atbildēja. — Ja es nezinātu, cik riebīga ir nodevība un krāpšana, tad droši vien pārliecinātos par to tagad, redzot, kā tās tiek atalgotas .. . jā, kā tās tiek atalgotas! — Te viņa atkal tikpat greizi pasmīnēja. — Bet es par to nesaku ne vārda. Taisni otrādi. Es neciešu tādas valodas. Labāk būtu, ja jūs ienāktu pie mums.

Šais vārdos jautās kāds noslēpums, kas ieinteresēja Tomu un satrauca viņa līdzjūtīgo sirdi. Kad viņš šaubīdamies pameta skatienu uz Čeritiju, viņam nepagāja garām nepamanīta cīņa starp uzvaras apziņu un kaunu, kas izpaudās mis Peksnifas sejā; viņš pamanīja arī to, ka, sastapdamās skatieniem ar Tomu, kas viņai bija tikai tukša vieta, mis Peksnifa novērsās, kaut gan visa viņas būtne dvesa žultainu izaicinājumu.

Tomam uzmācās bažīga doma, miglaina nojauta, ka viņa un Peksnifa attieksmju maiņa dīvainā kārtā ietekmējusi arī Toma attieksmes pret citiem cilvēkiem, ļaujot saprast to, ko agrāk viņš nebija pat nojautis. Taču Čeritijas manevrus viņš nespēja saprast. Viņam, protams, nenāca prātā, ka Čeritija, apzinādamās, ka Toms bijis viņas vilšanās liecinieks, nu ar prieku tver izdevību iedzelt māsai, padarot Tomu par Mersijas dziļā pazemojuma liecinieku. Toms par to nekā nezināja, un Merrija šķitās viņam tas pats gaisīgais, bezrūpīgais, dzīves saudzētais radījums kā vienmēr — ar to pašu nievīgo izturēšanos pret Tomu Pinču, ko viņa nemaz ir nedomāja slēpt. Vārdu sakot, Tomam radās tikai miglaina noģieda, ka mis Peksnifa neuzvedas, kā māsai pieklājas, un ziņkārē izprast, ko tas nozīmē, viņš izpildīja Ceri tijas vēlēšanos.

Kad durvis atvēra, Čeritija, palūgusi Tomu sekot, ieveda viņu viesistabā.

—   Ak Merrij, — viņa sauca jau pār slieksni, — kāds man prieks, ka tu vēl neesi aizgājusi! Kā tu domā, ko es sastapu uz ielas un ievedu apsveicināties ar tevi? Misteru Pinču! Te viņš ir! Varu iedomāties, kāds tev tas ir pārsteigums.

Mersija nebija vairāk pārsteigta par Tomu — pat jāsaka, daudz mazāk.

—   Misters Pinčs pametis tēti, mana dārgā, — Čeritija turpināja. — Misteram Pinčam ir spožas nākotnes izredzes. Es apsolīju, ka Ogastess viņu pavadīs, Ogastesam tas pa ceļam. Ogastes, manu zēn, kur jūs palikāt?

Spiedzīgā balsī saukdama misteru Modlu, mis Peksnifa izspurdza no viesistabas un atstāja Tomu Pinču divatā ar Mersiju.

Ja Mersija būtu bijusi Tomam pats labākais draugs, ja Toma vergošanas laikā būtu izturējusies pret Tomu ar to cieņu, kādu nekad un nekur nesaņem godīgs darba rūķis, ja būtu centusies padarīt viņam vieglāku ik mirkli šais garajos gados, ja būtu aizvien saudzējusi viņu un nekad nebūtu darījusi pāri, — arī tad Toma krietnā sirds nebūtu izjutusi dziļāku žēlumu un pilnīgāk atbrīvojusies no jebkurām nepatīkamām atmiņām kā tagad.

—   Mīļais dievs! No visiem cilvēkiem pasaulē es, zināms, vismazāk cerēju ieraudzīt jūs!

Tomam iesāpējās sirds, dzirdot, ka viņa runā tāpat kā senāk. To viņš nebija gaidījis. Viņš nemanīja pretrunu, ka viņam sāpīgi redzēt Mersiju tā pārvērtušos un reizē sāpīgi dzirdēt to runājam vecajā tonī. Tiklab viens, ka otrs Tomu apbēdināja.

—   Nezinu, kas jums par patiku sastapties ar mani. Nesaprotu, kas jums ienācis prātā. Es nekad neesmu sevišķi ilgojusies pēc jūsu sabiedrības. Manuprāt, mēs nekad neesam diezin kā simpatizējuši viens otram, mister Pinč.

Mersijas cepurīte atradās blakus uz dīvana, un runādama viņa vienā laidā burzīja tās lentes, neapzinādamās, ar ko nodarbināti viņas pirksti.

—   Mēs nekad neesam ķildojušies, — Toms sacija. Viņam bija taisnība, jo vienatā nav iespējams ķildoties, tāpat kā nevar bez pretinieka spēlēt šachu vai cīnīties divkaujā. — Es cerēju, ka jums būs patīkami sniegt roku vecam draugam. Aizmirsīsim visu, kas bijis! Ja esmu kādreiz nodarījis jums pāri, tad lūdzu piedošanu.

Mersija ilgi raudzījās Tomā; cepure izslīdēja no viņas pirkstiem. Viņa aizsedza ar plaukstām pārvērtušos seju un ļāva asarām vaļu.

—   O mister Pinč! — viņa elsoja. — Kaut gan es vienmer izturējos slikti pret jums, tomēr biju pārliecināta, ka jūs protat piedot. Es nedomāju, ka varat būt tik cietsirdīgs.

Šoreiz viņa runāja pavisam citādā balsī, nekā to būtu darījusi agrākā Mersija, un Tomam vajadzētu justies apmierinātam. Tomēr Mersija acīm redzot kaut ko viņam pārmeta, un Toms nekā nesaprata.

—   Es to reti esmu izradījusi — ak, nekad! — es to zinu, bet es tā uzticējos jums! Ja man būtu likuši nosaukt cilvēku, kas vismazāk spējīgs atbildēt pārestību ar pārestību, es bez vilcināšanās būtu nosaukusi jūs.

—   Jūs būtu nosaukusi mani? —Toms atkārtoja.

—   Jā, — viņa uzsvērti atbildēja, — un es bieži esmu domājusi par to.

Mirkli padomājis, Toms atsēdās uz krēsla viņai blakus.

—   Vai patiešām jums liekas, — Toms iesāka, — vai jūs domājat, ka maniem vārdiem varēja būt kāda cita nozīme, izņemot pašu vienkāršāko un skaidrāko? Es teicu tikai to, ko domāju; nepārprotiet mani! Ja esmu

jūs kaut kā aizvainojis, tad piedodiet; tas varēja gadīties; jūs nekad neesat mani aizvainojusi un darījusi pāri. Par ko lai es jums atriebtu, pat ja būtu tik negodīgs un vēlētos to darīt?

Viņa brītiņu klusēja, tad pateicās Tomam caur asarām un elsām un sacīja, ka vēl ne reizi kopš aizbraukšanas no tēva mājas neesot jutusies reizē tik apbēdināta un iepriecināta. Un tomēr viņa rūgti raudāja, un Tomam Pinčam bija sāpīgi noskatīties viņas asarās, jo tieši tobrīd viņai bija sevišķi nepieciešama līdzjūtība un mierinājums.

—   Neraudiet nu! — Toms sacīja. — Jūs taču allaž bijāt tik jautra.

—   Jā, biju! — viņa izsaucās tādā balsī, ka Tomam iesmeldzās sirds.

—   Un būsiet atkal, — viņš centās iegalvot.

—   Nē, nekad nebūšu! Nekad, nekad vairs! Ja jums kādreiz gadīsies runāt ar veco misteru Čezlvitu, — viņa piemetināja, uz mirkli paceldama acis augšup, — man šķita, ka jūs viņam patīkat, tikai viņš slēpj to, — apsolieties pasacīt viņam, ka sastapāt mani šeit un ka es atceros visu, par ko mēs runājām kapsētā.

Toms apsolījās.

—   Bieži vien, kad es bēdājos, kāpēc jau sen neatdusos kapsētā, es atceros viņa vārdus. Es gribu, lai viņš zina, ka tie izrādījušies pareizi, lai gan neesmu nevienam to atzinusi un neatzīšu nekad.

Toms apsolīja arī to, kaut gan šo. to noklusēja. Baidīdamies vēl vairāk sarūgtināt Mersiju, viņš nesacīja, ka maz ticams, vai viņi ar veco Čezlvitu kādreiz sastapsies.

—   Ja jums kādreiz būs šāda saruna ar viņu, dārgais mister Pinč, — Mersija turpināja, — sakiet viņam, ka lūdzu to pateikt ne savā labā, bet tāpēc, lai viņš būtu piekāpīgāks, pacietīgāks un vaļsirdīgāks, ja viņam vēlreiz gadītos sastapties ar man līdzīgu meiteni tās grūtajā brīdī. Sakiet viņam, — ja viņš zinātu, kā svārstījās tobrīd mana sirds kā svaru kausā un cik maz vajadzēja, lai tā nosvērtos uz īsto pusi, tad viņa paša sirds lūztu aiz žēluma pret mani.

—   Jā, jā, es viņam to pateikšu.

—   Kad es viņam šķitos galīgi necienīga viņa palīdzības, tad biju — to es zinu, jo vēlāk bieži tiku to pārdomājusi, — tad biju tepat jau gatava paklausīt viņa vārdiem. Ak, ja viņš būtu runājis ar mani vēl sirsnīgāk, ja būtu palicis pie manis vēl stundas ceturksni, ja būtu parādījis vēl lielāku līdzjūtību gaisīgajai, vieglprātīgajai, nelaimīgajai meitenei, viņš būtu varējis to glābt un, es domāju, būtu izglābis! Sakiet, ka es viņu nenosodu un esmu pateicīga ari par viņa mēģinājumu to darīt, bet lūdziet viņu aiz mīlestības pret dievu un jaunību un aiz līdzcietības pret to cīņu, kas jāizcīna nesapratīgam un neapzinīgam radījumam, slēpjot spēku, ko tas uzskata par vājību, — lūdziet viņu to nekad nekad neaizmirst, ja viņam gadīsies sastapties ar tādu meiteni, kāda biju es!

Kaut gan Toms nevarēja visā pilnībā izprast Mersijas vārdu nozīmi, viņš tomēr to gandrīz uzminēja. Dziļi aizkustināts, viņš satvēra Mersijas roku un sacīja vai gribēja sacīt dažus mierinājuma vārdus. Viņa sajuta un saprata tos, vienalga, izteiktus vai neizteiktus. Vēlāk Toms nekādi nespēja atcerēties, vaļ Mersija bija grasījusies pateicības uzplūdos krist ceļos viņa priekšā vai tas viņam bija tikai licies.

Kad Mersija bija aizgājusi, Toms pamanīja, ka neatrodas istabā viens. Misis Todžersa stāvēja turpat līdzās, šūpodama galvu. Skaidrs, ka Toms nekad nebija redzējis misis Todžersu, bet viņš noprata, ka tā ir namamāte; viņas acīs Toms lasīja sirsnīgu līdzcietību, kas Tomu tūdaļ noskaņoja viņai par labu.

—   Ak ser! Es redzu, jūs esat vecs draugs, — misis Todžersa sacīja.

—  Jā.

—   Un tomēr, — misis Todžersa noteica, —viņa jums neizstāstīja, kādas bēdas viņu nospiež, par to esmu droša.

Tomu pārsteidza šo vārdu patiesība.

—  Un nekad nestāstīs, — misis Todžersa uzsvēra, — kaut jūs redzētos ik dienas. Viņa man nekad ne par ko nesūdzas, no viņas nedzird ne pārmetuma, ne paskaidrojuma. Bet es jau tāpat visu saprotu, — misis Todžersa nopūzdamās piebilda, — es jau saprotu.

Toms skumji pamāja ar galvu.

—   Es ari.

—   Es pilnīgi ticu, — misis Todžcrsa turpināja, izvilkdama mutautiņu no plakanās somiņas, — ka neviens nezina pat pusi no tā, kas jāizcieš šai nabadzītei, tādai jauniņai. Kaut gan viņa te allaž pazagšus ierodas, lai atpūtinātu savu bēdu pilno sirsniņu, es nekad neesmu dzirdējusi viņu gaužamies; viņa tikai pasaka: «Misis Todžersa, es šodien slikti jūtos, laikam drīz būs jāmirst,» — un apsēžas izraudāties manā istabā, līdz viņai kļūst vieglāk. Tas ir viss. Bet pie tam es skaidri zinu, — misis Todžersa noteica, noglabādama mutautiņu, — ka viņa arī mani uzskata par savu draugu.

Misis Todžersa varēja droši teikt «par labāko draugu». Pansionari un gaļas mērce bija sabojājuši misis Todžersas raksturu; ienākumi, kas bija tik niecīgi, ka vajadzēja turēt abas acis vaļā, lai nepalaistu tos garām, bija piesaistījuši visu misis Todžersas uzmanību. Tomēr misis Todžersas sirdī, kādā nomaļā vietiņā, uz kurieni veda daudzi šauri pakāpieni, kādā tumšā kaktiņā, kam viegli varēja paiet nemanītam garām, bija slepenas durtiņas ar uzrakstu «Sieviete»; tās plaši atvērās pie pirmā Mersijas rokas pieskāriena un ielaida viņu iekšā.

Kad pansijas rēķini tiks salīdzināti ar visiem citiem ierakstiem un laikagrāmatas pārzinātājs eņģelis noliks spalvu, pavilcis pēdējo svītru, tad varbūt tur būs atrodams tāds ieraksts tev par labu, kaulainā misis Todžersa, kas tevi padarīs par īstu skaistuli!

Viņa tik ātri pieņēmās skaistumā Toma acīs, kurš redzēja, ka misis Todžersa nav bagāta un par spīti visiem sīkajiem aprēķiniem saglabājusi godīgu sirdi, ka vēl mirklis — un viņa būtu kļuvusi īsta Venera, ja istabā neiesteigtos mis Peksnifa ar savu draugu.

—   Misters Tomass Pinčs! — Čeritija ar redzamu lepnumu izpildīja iepazīstināšanas ceremoniju. — Misters Modls. Bet kur tad mana māsa?

—   Aizgāja, mis Peksnifa, — misis Todžersa atbildēja. — Viņa solījusies drīz būt mājās.

—   Ak! — Čeritija izdvesa, uzmezdama skatienu Tomam. — Ak mīļais dievs!

—   Viņa ļoti pārvērtusies, kopš pieder citam… kopš «apprecējusies, misis Todžersa, — piezīmēja misters Modls.

—   Manu dārgo Ogastes! — mis Peksnifa pusbalsī aizrādīja. — Nudien, man šķiet, ka esmu to dzirdējusi vismaz piecdesmit tūkstošu reižu. Cik jūs esat garlaicīgs!

Tam sekoja daži mazi mīlas dueti, kuru iedvesmotāja un gandrīz vai vienīgā izpildītāja bija mis Peksnifa. Katrā ziņā misters Modls bija savās atbildēs nesalīdzināmi kūtrāks, nekā parasti mēdz būt iemīlējušies jaunekļi, un viņa izskats pauda tādu dvēseles nomāktību, ka vienkārši grūti nācās to noskatīties.

Viņš nebūt nekļuva jautrāks arī tad, kad abi ar Tomu izgāja uz ielas, gluži otrādi, pavisam sadrūma un ar savām nopūtām beidza Tomu vai nost. Lai viņu mazliet uzjautrinātu, Toms apsveica viņu un novēlēja laimes.

—   Laime! — misters Modls izsaucās. — Ha, ha, ha!

«Cik dīvains jauneklis!» Toms nodomāja.

—   Visa nievāšanas dēmons nav vēl uzspiedis jums savu zīmogu, — misters Modls sacīja. — Vai jums nav vienalga, kas ar jums notiks?

Toms atzinās, ka šis jautājums viņu zināmā mērā interesējot.

—   Mani ne, — misters Modls paziņoja. — Stichijas var aprīt mani, kad vien grib. Es esmu gatavs.

No šā un dažiem citiem izteicieniem tādā pašā garā Toms secināja, ka misters Modls cieš greizsirdības mokas. Tāpēc viņš ļāva laimīgajam līgavainim kavēties pašam savās domās, kas bija tik nomācošas, ka Toms juta kā slogu noveļamies no krūtīm, kad abi šķīrās pie Fernivels-Innas vārtiem.

Bija jau divas stundas pāri Džona Vestloka ierastajam pusdienu laikam, un viņš staigāja šurp turp pa istabu, stipri noraizējies par savu draugu. Galds bija klāts, dzērieni rūpīgi sapildīti karafēs, ēdieni smaržoja.

—   Tom, veco zēn, kur jūs bijāt aizklīdis? Jūsu lāde ir klāt. Velciet tūliņ zābakus nost un pie galda!

—   Man ļoti žēl, bet nevaru palikt, Džon, — Toms atbildēja, vēl joprojām aizelsies pēc ātrā skrējiena pa kāpnēm.

—  Nevarat palikt!

—  Sāciet ēst pusdienas, — Toms sacīja, — tikmēr es jums visu izstāstīšu. Pats ēst nevaru, tad man vairs negaršos kotletes.

—  Vakariņās kotlešu nebūs, mans mīļais.

—  Te ne, bet Izlingtonā būs.

Šī atbilde pilnīgi apstulbināja Džonu Vestloku, un viņš nozvērējās, ka neņemšot mutē ne kumosa, pirms Toms nebūšot visu izskaidrojis. Toms tad nu apsēdās un izstāstīja visu notikušo, ko Džons uzklausīja ar vislielāko interesi.

Džons pārāk labi pazina Tomu un pārāk cienīja viņa smalkjūtību, tāpēc ir nedomāja vaicāt, kāpēc Toms tā steidzies ar savu lēmumu un nav apspriedies ar draugu. Viņš pilnīgi piekrita, ka Tomam jāatgriežas pie māsas, cik drīz vien iespējams, jo tā palikusi viena svešā vietā, un laipni piedāvājās pavadīt viņu uz turieni braukšus, lai pie reizes aizvestu arī lādi. Ēst vakariņas kopā ar Tomu un tā māsu viņš pavisam noteikti atsacījās, toties apsolījās apmeklēt viņus rīt.

—  Un nu, Tom, — viņš sacīja, kad abi jau bija ceļā, — es gribu jums ko jautāt, uz ko sagaidu vīrišķīgu un vaļsirdīgu atbildi. Vai jums vajag naudas? Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jā.

—   Nē, nudien nevajag, — Toms atbildēja.

—  Man liekas, jūs mani krāpjat.

—   Nē. Esmu jums ļoti pateicīgs, bet es runāju skaidru patiesību, — Toms apliecināja. — Māsai ir

nauda un man tāpat. Un, pat ja mums nekā nebūtu, Džon, tad man vēl ir piecas mārciņas, ko man, vēstulē ieliktas, pasniedza diližansa pieturā tā krietnā sieviete, misis Lupina no «Pūķa», ar lūgumu uzskatīt to kā aizdevumu un pati aizbrauca zibeņātrumā.

—  Lai svētīta katra bedrīte viņas mīlīgajos vaidziņos, nudien! — Džons izsaucās. — Es gan īsti labi nesaprotu, kāpēc jūs devāt viņai priekšroku. Nu, nekas. Es pagaidīšu, Tom.

—   Šķiet, jūs dabūsiet krietni vien gaidīt, — Toms jautri attrauca, — jo es jau tagad esmu jūsu parādnieks līdz ausīm un nekad nespēšu ar jums norēķināties.

Viņi atvadījās pie Pinču jaunās mītnes durvīm. Džons Vestloks palika ormanī; kad lievenī pazibēja neliela auguma ziedoša un sprigana meitene, kas bija izskrējusi ārā, lai noskūpstītu Tomu un palīdzētu ienest lādi, viņš nodomāja, ka šobrīd labprāt būtu atradies Toma vietā.

Jā, viņa patiešām bija dzīvesprieka pilna būtne, kas izdvesa sevišķi valdzinošu dvēseles skaidrību un mieru. Neapšaubāmi, viņa bija pats labākais aizdars jebkurām vakariņām, kādas vien var iedomāties. Likās, kartupeli līksmi raidīja viņai pretī jauki smaržīgus garaiņus, putas portera krūzē čaukstēja, cenzdamās pievērst viņas uzmanību. Tas viss bija veltīgi. Viņa redzēja vienīgi Tomu, Toms bija visa viņas pasaule.

Un, kad viņa tā sēdēja pie vakariņu galda iepretim brālim, bungodama ar pirkstiem uz galdauta Toma mīļākās melodijas un uzsmaidīdama viņam, Toms jutās tik laimīgs kā vēl nekad visā savā mūžā.

XXXVIII NODAĻA. SLEPENS DIENESTS.

Ejot caur Sitiju kopā ar savu sentimentālo paziņu, Toms Pinčs saskrējās ar misteru Nedžetu, Angļubengaļu bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrības slepeno aģentu, un pat pieskārās tā apdilušajai piedurknei. Dabiski, ka misters Nedžets izzuda no Toma atmiņas, līdzko izgaisa no acīm, tāpēc ka Toms viņu nepazina un nekad nebija dzirdējis minam tā vārdu.

Ja plašajā Anglijas galvaspilsētā ir bezgala daudz cilvēku, kuri, no rīta uzcēlušies, nezina, kur vakarā liks savu galvu, tad nav mazums arī tādu, kas, savā dienas darbā izšaudami uz labu laimi savas bultas, nezina, ko tās ķers. Misters Nedžets varēja desmitiem tūkstošu reižu paiet garām Tomam Pinčam, varēja pat labi iegaumēt viņa ārieni, zināt vārdu, nodarbošanos un tieksmes, un tomēr viņam nenāktu prātā, ka Tomam ir kāda dala gar viņa rīcību vai noslēpumiem. Tas pats sakāms par Tomu attiecībā uz misteru Nedžetu. Un tomēr no visiem cilvēkiem zem saules abus tolaik nodarbināja viena un tā pati persona; tā bija abiem jo cieši saistīta ar šāsdienas notikumiem, kaut arī katram citā veidā, un pilnīgi aizņēma viņu domas tobrīd, kad tie satikās uz ielas.

Kāpēc Toma domas nodarbināja Džonass Čezlvits. tam paskaidrojuma nevajag. Kāpēc Džonasam Čezlvitam vajadzēja nodarbināt arī mistera Nedžeta domas, — tas ir pavisam kas cits.

Lai nu kā, bet šis godājamais un piemīlīgais bārenis bija kļuvis par daļu no mistera Nedžeta noslēpumainās eksistences. Misters Nedžets interesējās par visniecīgāko Čezlvita soli, interesējās nemitīgi un neatlaidīgi. Viņš uzmanīja Džonasu apdrošināšanas kantorī, par kura direktoru Džonass nesen bija iecelts, viņš izsekoja to ielās, centās noklausīties ikvienu tā vārdu, sēdēja kafejnīcā, neskaitāmas reizes pierakstīdams Džonasa uzvārdu savā lielajā kabatas grāmatā; viņš pastāvīgi rakstīja pats sev vēstules par Džonasu un, atradis tās savās kabatās, meta ugunī ar tādu piesardzību un tādu bažu pilns, ka pat pieliecās un vēroja pelnus, it kā bīdamies, ka tanīs noglabātais noslēpums izies klajā kopā ar dūmiem.

Tomēr pagaidām viss vēl bija noslēpums. Misters Nedžets glabāja to pie sevis un glabāja visai stingri. Džonasam tikpat tālas bija domas, ka misters Nedžets nenolaiž no viņa acis, kā iztēle, ka viņu diendienā izseko un izspiego viss jezuitu ordenis. īstenībā mistera Nedžeta acis reti raudzījās uz ko citu, izņemot parketu, pulksteni un uguni kamīnā, taču viņš redzēja tik daudz, it kā visas viņa mēteļa pogas izpildītu acu vietu.

Šā vīra noslēpumainā izturēšanās iemidzināja aizdomas, radot iespaidu, ka nevis viņš kādu izseko, bet ka viņam kāds uzglūn. Viņš zagās uz pirkstgaliem un bija tik nerunīgs, it kā viss viņa dzīves mērķis būtu palikt nepamanītam un saglabāt savu noslēpumu. Džonass dažkārt redzēja Nedžetu uz ielas, kantora priekštelpās vai pie durvīm gaidām cilvēku, kas nekad neieradās, redzēja Nedžetu kaut kur ejam ar nokārtu galvu un nekustīgu seju, skurinot rokā silto dūraini, bet Džonass drīzāk neticētu, ka sv. Paula katedrales krusts seko viņa soļiem vai izliek viņam cilpas, nekā domās kaut uz mirkli pieļautu, ka to dara Nedžets.

Apmēram ap šo laiku mistera Nedžeta mīklainajā dzīvē notika mīklainas pārmaiņas: līdz šim viņu ik rītus varēja redzēt Kornhillā, tik līdzīgu vakarējam Nedžetam, ka radās pārliecība, it kā viņš nekad nedotos pie miera un neizģērbtos; tagad viņu pirmo reizi ieraudzīja Holbornā iegriežamies Kingsgeitstrītā, un drīz atklājās, ka viņš patiesi iet tur ik rītus skūties pie bārddziņa ar uzvārdu Svīdlpaips. Acīm redzot ari šeit misters Nedžets nolika satikšanos kādam cilvēkam, kas nemēdza turēt vārdu, jo Nedžets stundām sēdēja šā bārddziņa veikalā, pieprasīja spalvu un tinti, izvilka piezīmju grāmatu un iedziļinājās tanī. Misis Gempa un misters Svīdlpaips nereti apspriedās par dīvaino apmeklētāju, bet parasti vienojās, ka tas ir paspēlējis savu mantu biržā un nu vairās no cilvēkiem.

Kā redzams, Nedžets sāka noteikt sastapšanos cilvēkam, kas neturēja vārdu, vēl citur. Reiz apbedīšanas biroju darbinieku sapulcēšanās vietā Sitijā, pie «Līķratu zirga» viesmīlis pamanīja apmeklētāju, kurš ar pīpes kātu velk sazin kādus ciparus splaujamtrauka svaigajās zāģu skaidās un nevēlas nekā pasūtīt, jo džentlmenis, ko viņš gaidot, neesot vēl ieradies. Tā kā šis džentlmenis izrādījās tik nekrietns, ka neturēja vārdu, misters Nedžets atnāca arī nākamajā dienā ar tik pieblīvētu naudas maku, ka bufetē viņu tūliņ sāka uzskatīt par visai turīgu viru. Pēc tam viņš sāka apciemot šo vietu ik dienas un pie tam tik daudz rakstīja, ka iztukšot pāris reizēs prāvu pudeli tintes viņam bija tīrais nieks. Lai gan viņš nekad daudz nerunāja, tomēr izmanījās iepazīties ar visiem pastāvīgajiem apmeklētājiem un pēc laiciņa sevišķi sadraudzējās ar misteru Tekeru, mistera Moulda palīgu, un pēc tam ar pašu misteru Mouldu, kas neslēpdamies apbalvoja viņu ar dažādiem glaimojošiem apzīmējumiem, starp kuriem rūdīts blēdis, krama gabals, slīpēts zellis, vecais kašķis un iedzimts nelietis nebūt nebija paši spēcīgākie.

Tai pašā laikā misters Nedžets sāka bilst pa vārdam apdrošināšanas kantora darbiniekiem — noslēpumaini, kā viņš visu mēdza darīt, — ka viņam kaut kas (protams, visai mīkltiins) neesot kārtībā ar aknām un laikam vajadzēšot griezties pie ārsta. Tad viņu nogādāja pie Džoblinga, un, kaut gan Džoblings nekā nevarēja atklāt, misters Nedžets palika pie savām domām, ka aknas viņam nav kārtībā, un piebilda, ka viņš to gan zināšot labāk par visiem citiem, jo tās esot viņa aknas. Drīz vien viņš kļuva pastāvīgs mistera Džoblinga pacients un vai desmit reižu dienā iegriezās pie ārsta, lai ierastajā noslēpumainībā sīki izklāstītu savas slimības pazīmes.

Tā kā viņš nodarbojās ar visu to uzreiz, vienādi neatlaidīgi un vienādi noslēpumaini, un ne uz mirkli nepārtrauca cītīgi vērot visu, ko dara un runā misters Džonass, kā arī ko viņš dziras runāt un darīt, tad nav nekas neticams, ka tas viss slepenā kārtā ietilpa kādos mistera Nedžeta grandiozos plānos.

Tās pašas dienas rītā, kura misteram Pinčam sniedza tik daudz piedzīvojumu, Nedžets negaidot parādījās Pelmelā pie mistera Montegjū nama — viņš allaž uzradās tik negaidot, kā nule izlēcis no lūkas — tieši tobrīd, kad pulkstenis sita deviņi. Viņš paslepšus piezvanīja, atskatījās, it kā izdarījis lielu pārkāpumu, un iešmauca pa durvīm, līdzko tās pavērās tiktāl, ka viņš varēja iespraukties. Pēc tam viņš pats durvis rūpīgi aizvēra.

Misters Beilijs, nekavējoties pieteicis viņu, atgriezās un ieveda viņu namatēva guļamistabā. Angļu-bengaļu bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrības priekšsēdētājs patlaban ģērbās un pieņēma misteru Nedžetu kā uzticības personu, kurai uzņēmuma interesēs ir tiesības nākt un iet jebkurā laikā.

-— Nu, mister Nedžet?

Misters Nedžets nolika platmali uz grīdas un nokāsējās. Tiklīdz Beilijs izgāja, aizvērdams durvis, Nedžets klusītiņām piegāja pie tām, paraustīja rokturi un atgriezies apstājās divu soļu atstatumā no atzveltņa, kur sēdēja misters Montegjū.

—  Vai ir kādas ziņas, mister Nedžet?

—   Domāju, ka beidzot ir gan šis tas, ser.

—   Prieks dzirdēt. Es jau sāku bīties, ka esat nozaudējis pēdas, mister Nedžet.

—   Nē, ser. Laiku pa laikam pēdas gan zūd. Tā gadās. Bez tā cauri netiek.

—   Ar jūsu muti runā patiesība, mister Nedžet. Tātad jūs gribat ziņot par lieliem panākumiem.

—   Atkarībā no tā, kā jums liksies un ko jūs izlemsiet, — tas atbildēja, uzlikdams brilles.

—   Bet ko jūs pats domājat? Vai esat apmierināts?

Misters Nedžets lēni paberzēja rokas, noglāstīja zodu,

pārlaida skatienu istabai un sacīja:

—   Jā, jā, man šķiet, ka viss labi izdevies. Man prāts nesas uz tādām domām. Vai gribat tūliņ ķerties klāt?

—   Katrā ziņā.

Misters Nedžets izraudzījās krēslu un, izvēlējies tam vietu, nostādīja to tik rūpīgi, it kā nodomājis lēkt pāri atzveltnei, tad nolika tam iepretī otru krēslu, atstādams atstarpi, kur novietot kājas. Pēc tam viņš atsēdās uz krēsla Nr. 2 un ļoti rūpīgi uzlika piezīmju grāmatu uz krēsla Nr. 1. Tad viņš atraisīja piezīmju grāmatu un pakāra saiti uz krēsla Nr. 1 atzveltnes. Piebīdījis abus krēslus mazliet tuvāk misteram Montegjū un atdarījis piezīmju grāmatu, viņš izbēra visu tās saturu uz krēsla Nr. 1. Beidzot viņš izvēlējās vienu zīmīti un pasniedza to savam patronam, kas tikko valdīja nepacietību visas iepriekšējās procedūras laikā.

—   Man gribētos, lai jūs mazāk kravātos ar zīmītēm, mīļais draugs, — Tigs Montegjū ar greizu smīnu noteica. — Labāk būtu, ja jūs ziņotu mutiski.

—   Mutiski ziņojumi man nav pa prātam, — misters Nedžets nesteigdamies atbildēja. — Nekad nevar zināt, kas tevī noklausās.

Misters Montegjū dzīrās ko iebilst, bet te Nedžets pasniedza viņam zīmīti un teica ar klusām gavilēm balsī:

—   Mēs sāksim no paša sākuma, ser, un apskatīsim vispirms šo, ja jums nav iebildumu.

Priekšsēdētājs uzmeta zīmītei saltu skatienu un pavīpsnāja, acīm redzot nopeldams sava novērotāja gauso un sistemātisko rīcību. Taču viņš nepaspēja izlasīt ne piecas rindiņas, kad viņa sejas izteiksme pārvērtās un kļuva aizvien spraigāka un nopietnāka.

—  Nr. 2, ser, — misters Nedžets sacīja, pievākdams pirmo zīmīti un pasniegdams otro. — Izlasiet Nr. 2, ser, esiet tik laipns! Jo tālāk, jo interesantāk.

Tigs Montegjū atlaidās pret atzveltni un pievērsa savam aģentam skatienu, kas pauda tādu ar bailēm jauktu apstulbušu izbrīnu, ka misters Nedžets uzskatīja par nepieciešamu vēlreiz atkārtot savu jau divreiz izteikto lūgumu, lai piesaistītu patrona uzmanību. Mājiens iedarbojās, un misters Montegjū izlasīja zīmīti Nr. 2, tad Nr. 3, Nr. 4, Nr. 5 un tā tālāk pēc kārtas.

Visas šīs zīmītes bija rakstītas mistera Nedžeta rokrakstā un acīm redzot turpināja cita citu, šā tā uzkricelētas uz vecām aploksnēm vai kāda cita papīra gabaliņa, kas pagadījies pie rokas. Burti izskatījās prāvi un nevīžīgi, ārēji visai nepievilcīgi, toties saturs, ja varēja spriest pēc priekšsēdētāja sejas, bija sevišķi svarīgs.

Par cik palielinājās Montegjū uzbudinājums, par tik aizvien lielāku gandarījumu izbaudīja misters Nedžets. Sākumā viņš sēdēja, nolaidis brilles uz degungala, un, lūkodamies tām pāri uz maizestēvu, bažīgi berzēja rokas. Mazliet vēlāk viņš atsēdās vaļīgākā pozā un netraucētā mierā pārlasīja nākamo dokumentu, ko dzīrās pasniegt, it kā pietiktu ar paviršu acu uzmetienu maizestēva sejai un nebūtu nekādu iemeslu bažām un šaubām. Un pēdīgi viņš piecēlās un piegāja pie loga, kur palika stāvam ar uzvaras prieka apstarotu seju, kamēr Tigs Montegjū beidza lasīt.

—   Un vai šī ir pēdējā, mister Nedžet? — šis džentlmenis jautāja, dziļi ievilkdams elpu.

—  Jā, ser, pēdējā.

—   Jūs esat apbrīnojams cilvēks, mister Nedžet!

—  Es domāju, ka viss ir tīri labi izdevies, — tas atbildēja, savākdams savus papīrus. — Tas prasīja daudz pūļu, ser.

—   Pūles tiks pienācīgi atalgotas, mister Nedžet. (Nedžets palocījās.) Te daudz vairāk ož pēc nelietībām, nekā biju domājis, mister Nedžet. Varu apsveikt sevi, ka jums tik veicīga roka visādu noslēpumu atklāšanā.

—   Bez noslēpumiem man neviens darbs nav interesants, — Nedžets atbildēja, aplikdams saitīti ap piezīmju grāmatu un novietodams pēdējo atkal kabatā. — Man pazūd gandrīz viss prieks, kad daru zināmus savus novērojumus pat jums.

—   Vērtīga rakstura īpašība, — Tigs noteica. — Liela dabas dāvana džentlmenim ar jūsu profesiju, mister Nedžet. Daudz labāka par piesardzību, kaut gan ari tā piemīt jums visaugstākā mērā. Man liekas, es dzirdēju divreiz pieklauvējam. Esiet tik laipns, paskatieties pa logu, vai kāds nestāv pie durvīm!

Misters Nedžets klusītiņām pacēla loga augšdaļu un paglūnēja ārā, it kā no turienes jebkuru mirkli būtu gaidāma šauteņu zalve. Tikpat piesardzīgi ievilcis galvu atpakaļ, viņš pavēstīja, nepārmainot ne balsi, ne izturēšanos:

—   Misters Džonass Čezlvits!

—   Es jau tā domāju, — Tigs atsaucās.

—   Vai lai eju?

—   Liekas, tā būtu labāk. Nē, maķenīt pagaidiet! Palieciet, lūdzams, tepat, mister Nedžet!

Dīvaini, cik bāls un satraukts viņš kļuva vienā mirklī! Nebija saprotams, kas tam par iemeslu. Viņa skatiens apstājās pie bārdasnaža — bet kāds tam sakars?

Tikmēr pieteica misteru Čezlvitu.

—   Laidiet viņu tūliņ iekšā, Nedžet! Un neatstājiet mūs vienus. Nekādā gadījumā ne, dieva dēļ! — Un viņš klusākā balsī piemetināja: — Ko var zināt, kas atgadās.

To teicis, viņš steigšus paķēra suku un sāka pieglaust matus, it kā nemaz nebūtu pārtraucis darbošanos ap savu rīta tualeti. Misters Nedžets atkāpās pie kamina, kur bija iekurta neliela uguns matu knaibļu karsēšanai, un, izmantojot izdevīgo brīdi, izvilka mutautiņu, lai izžāvētu to pie uguns. Tā viņš stāvēja visā sarunas laikā, turēdams mutautiņu uguns priekšā un tikai retumis atskatīdamies pār plecu.

—   Mans dārgais Čezlvit! — Montegjū iesaucās, Džonasam ienākot. — Jūs ceļaties reizē ar cīruļiem. Kaut gan jūs dodaties pie miera reizē ar lakstīgalām, tomēr ceļaties reizē ar cīruļiem. Jums ir pārcilvēciska enetģija, mans dārgais Čezlvit!

—  Nudie, — Džonass atbildēja saīdzis un sliktā omā, atsēzdamies uz krēsla, — man nav nekāda prieka celties reizē ar cīruļiem, bet neko nevar darīt. Man ir caurs miegs, un labāk celties agri nekā vārtīties pa gultu un klausīties, cik apnicīgi bingā vecais baznīcas pulkstenis.

—  Caurs miegs? — viņa draugs atsaucās. — Kas tas ir — caurs miegs? Bieži esmu dzirdējis tā izsakāmies, bet man nav ne jausmas, ko tas nozīmē.

—   Ei! — Džonass iesaucās. — Kas tas tāds? Ahā, tas — nu, kā viņu sauc, un izskats viņam tāds pats kā vienmēr, it kā viņam gribētos ielīst kādā šķirbā.

—   Ha, ha! Nešaubos, ka tā tas ir.

—  Nu, man liekas, viņš mums nav vajadzīgs, — Džonass sacīja. — Viņš var iet, vai ne?

—  Lai viņš paliek, lai paliek! — Tigs atbildēja. — Viņš te tikpat kā mēbele. Viņš nupat kā ieradās ar ziņojumu un gaida turpmākos rīkojumus. Viņam uzdots, — Tigs pacēla balsi, — neizlaist no acīm dažus mūsu draugus un nekādā ziņā nedomāt, ka ar tiem visi rēķini noslēgti. Viņš savu darbu prot.

—   Jādomā gan, — Džonass sacīja, — jo, pēc izskata spriežot, tas ir tāds vecs putnubiedēklis, ka sliktāku grūti iedomāties. Laikam bīstas no manis?

—  Man arī tā liekas, — Tigs piekrita, — ka viņš bīstas no jums kā no mēra. Nedžet, pasniedziet man dvieli!

Pēc dvieļa viņam bija tikpat maz vajadzības kā Džonasam pēc šermuļiem, kas tam pārskrēja. Taču Nedžets ātri padeva dvieli un, mirkli nogaidījis, atgriezās agrākajā vietā pie kamina.

—  Redzat, mans dārgais, — Tigs turpināja, — jūs esat par daudz … bet kas ar jūsu lūpām? Tās ir pavisam baltas!

—  Tas no etiķa, — Džonass attrauca. — Brokastīs es ēdu austeres. Kur tad tās ir baltas? — viņš piemetināja, nomurminādams lāstu un saberzēdams lūpas ar kabatas lakatu. — Nemaz nav baltas!

—   Jā, kad es tagad paskatos, tad tās vairs nav baltas, — viņa draugs apliecināja. — Nu jau tās ir tādas kā vienmēr.

—   Sakiet ārā, ko gribējāt teikt, — Džonass ieērcināts uzsauca, — un nekašķējieties ap mani! Kamēr es varu rādīt zobus, kad vajadzīgs, — un to es itin labi varu, — tikmēr manu lūpu krāsai nav nozīmes.

—   Pavisam pareizi, — Tigs piekrita. — Es tikai gribēju aizrādīt, ka jūs esat pārāk naigs un kustīgs priekš mūsu drauga. Viņš ir pārāk bikls, lai tiktu galā ar tādu vīru kā jūs, tomēr savus pienākumus viņš pilda labi. Pavisam labi! Nu, bet ko tad nozīmē caurs miegs?

—   Ejiet pie velna ar visu miegu! — Džonass noskaitās.

—   Nē, nē, — Tigs pārtrauca. — Nē. To mēs gan nedarīsim.

—   Caurs miegs — tas nav ciets miegs, — Džonass sadrūmis paskaidroja. — Cilvēks guļ rnaz, un miegs ir slikts, neveselīgs.

—   Un viņu māc lietuvēns, — Tigs turpināja, — un viņš brēc tā, ka mati ceļas stāvus klausoties, un, kad nakti izdeg svece, viņam zobi klab bailēs un tā tālāk. Saprotu!

Brītiņu valdīja klusums. Tad Džonass ierunājās:

—   Nu, kad esam beiguši vecu sievu valodas, man jāsaka jums pāris vārdu, iekams tiekamies kantorī. Es esrņu nemierā ar mūsu akciju sabiedrības stāvokli.

—   Nemierā! — Tigs brīnījās. — Nauda nāk labi.

—   Nauda nāk gan, — Džonass atbildēja, — tikai dabūt to diezgan grūti. Diezgan grūti tikt pie tās klāt. Man nav nekādas varas, viss atrodas jūsu rokās. Nudie! Te jums šāds noteikums, te tāds noteikums, te jūs balsojat kā akcionars, te kā direktors; te jums tiesības kā amata personai, te tās ir jūsu personīgās tiesības, te tās vēl ir citu personu tiesības, kuras atkal pārstāvat jūs, bet man nepaliek itin nekādu tiesību. Visas šīs citu tiesības — tās man kož kaulā. Kāda jēga tam, ka man ir balsstiesības, ja mani nelaiž pie vārda? Ja es būtu mēms, ir tad tā nebūtu lielāka pārestība. Nu, tad ziniet, ka ilgāk es to vairs necietīšu!

—   Jā? — Tigs pieglaudīgi ievaicājās.

—   Jā! — Džonass atcirta. — Skaidri un gaiši: necietīšu! Ja jūs vēl domāsiet vazāt mani aiz deguna, tad es jums ielikšu tādus laužņus, ka jūs būsiet laimīgs, ja varēsiet atpirkties no manis ar krietnu sumiņu.

—   Zvēru pie sava goda … — Montegjū iesāka.

—   Uz poda ar jūsu godu! — Džonass pārtrauca, kļūdams aizvien rupjāks un uzpūtīgāks, jo vairāk viņam runāja pretī, kas varbūt tieši ietilpa mistera Montegjū apsvērumos. — Es gribu dabūt lielāku noteikšanu naudas lietās. Godu varat paturēt sev itin visu — to es no jums iekasēt netaisos. Bet ilgāk ciest tādu stāvokli kā pašlaik man nenāk ne prātā. Ja jums iešaujas galvā doma aizlaisties ar visu naudu uz ārzemēm, tad es nekādi nevaru stāties jums ceļā. Nē, tas nekur neder. Pusdienas pie jums bija labas, bet nu tās man iznāk pārāk dārgas. Nekur neder!

—   Mani ļoti apbēdina jūsu sliktā oma, — Tigs sacīja ar savā ziņā apbrīnojamu smaidu, — tāpēc ka es nupat dzīros ieteikt jums — jūsu pašu labā, vienīgi jūsu pašu labā! — riskēt vēl maķenīt kopā ar mums.

—   Dzīrāties, velns ar ārā? — Džonass īsi iesmējās.

—   Jā, un dzīros arī aizrādīt, — Montegjū turpināja, — ka jums ir draugi, — protams, es zinu, ka ir, — kuri mums ļoti noderētu un kurus mēs pieņemtu ar prieku.

—   Kāda laipnība! Pieņemtu ar prieku, vai ne? — Džonass ņirgājās.

—   Dodu savu vissvētāko goda vārdu, mēs būsim taisni sajūsmā. Tāpēc, ka tie ir jūsu draugi, ievērojiet!

—   Kā tad, — Džonass izgudrēm piebalsoja, — tāpēc, ka tie ir mani draugi, zināms. Nešaubos, ka jums būs liels prieks dabūt tos savos nagos. Un tas viss nāks man par labu, vai nav tiesa?

—   Tas taisni neiedomājami nāks jums par labu, — Montegjū atbildēja, turēdams katrā rokā pa sukai un cieši vērdamies Džonasā. — Tikai jums par labu, to es varu apzvērēt.

—   Kā tad tas notiks? — Džonass neatlaidās. — Varbūt jūs man to pateiksiet?

—   Pateikt, kā tas notiks? — Montegjū atkārtoja.

—   Labāk būs, ja jūs pateiksiet. Dzīvības apdrošināšanā jau agrāk dažādas aizdomīgas personas izstrādājušas visādas ērmīgas lietas, tāpēc es gribu turpmāk būt par visu nomodā.

—  Čezlvit! — Montegjū atbildēja, saliekdamies uz priekšu, un, atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem, ieskatījās Džonasam tieši acīs. — Ērmīgas lietas ir notikušas un notiek ik dienas ne tikai pie mums, bet arī daudz kur citur un nemodina nekādas aizdomas. Taču mūsu pasākums, kā jūs pats sakāt, mīļais draugs, ir diezgan ērmīgs, un mums dažrefz ērmīgā kārtā gadās uzzināt par visai ērmīgiem notikumiem.

Viņš pamāja Džonasam, lai tas pievirza krēslu tuvāk, un, atskatīdamies pār plecu, it kā atgādinot Nedžeta klātbūtni, sāka čukstēt Džonasam ausī.

No sarkanas baltā, no baltas atkal sarkanā, tad dzeltenā, blāvā, pelēkā un sviedriem klātā, atbaidīgi zilganā mainījās Džonasa Čezlvita sejas krāsa, kamēr viņš noklausījās dažus čukstā pateiktus vārdus, un, kad beidzot viņš ar roku aizspieda čukstētāja muti, lai neviena skaņa neaizsniegtu trešā klātesošā ausis, tad viņa roka bija tikpat pelēka un nedzīva kā nāves roka.

Viņš atvirzījās un palika sēžam kā iemiesotas bailes, pazemojums un bezspēcīgs niknums. Viņš baidījās ierunāties, paskatīties, pakustēties, baidījās palikt nepakustējies. Šis mazdūšīgais, satriektais un nožēlojamais tēls vairāk pazemoja cilvēka ģīmi un līdzību nekā tad, ja būtu no galvas līdz kājām noklāts ar riebīgām vātīm.

Viņa sarunu biedrs nesteigdamies darbojās ap savu tualeti, šad tad uzmezdams Džonasam smīnīgu skatienu un klusībā priecādamies par notikušo pārmaiņu, bet neteica ne vārda.

—  Tad jums nav iebildumu riskēt arī turpmāk kopā ar mums, mans draugs Čezlvit? — viņš ierunājās, pabeidzis pošanos.

Uzrunātā bālās lūpas ar pūlēm izdvesa:

—   Nē.

—  Labi sacīts! Tas taisni jūsu gara. Zināt, es vakar domāju, ka jūsu sievastēvs varētu iestāties mūsu sabiedribā, ja jūs kā naudas lietās pieredzējis cilvēks dotu viņam padomu. Nauda viņam ir?

—   Jā, nauda viņam ir.

—   Vai lai atstājam misteru Peksnifu jūsu ziņā? Vai jūs gribētu ķerties pie mistera Peksnifa?

—   Es papūlēšos. Darīšu, ko varēšu.

—   Tūkstoškārt pateicos! — Tigs izsaucās, uzsizdams viņam uz pleca. — Vai neiesim lejā? Mister Nedžet, sekojiet mums, lūdzu!

Tādā kārtībā viņi arī devās pa kāpnēm lejup. Lai ko Džonass juta pret Montegjū, lai cik skaidri apzinājās, ka notverts, iedzīts stūrī, slazdā, ka gāžas posta bezdibenī, lai kādas domas jaucās viņa galvā jau tagad, pašā sākumā, par vienīgo baismīgo iespēju glābties, par vienīgo sarkano atblāzmu blīvi melnajās debesīs, — viņam tikpat maz nāca prātā, ka vīrs, kas zogas nopakaļ soļu desmit atstatumā pa kāpnēm, ir nepielūdzamais liktenis, kas viņu vajā, kā tas, ka otrs vīrs, kas soļo viņam blakus, ir viņa sargeņģelis.

XXXIX NODAĻA SNIEDZ TURPMĀKAS IZSMEĻOSAS ZIŅAS PAR PINCU MĀJTURĪBU, KA ARĪ DĪVAINAS VĒSTIS NO SITIJAS, KURAM CIEŠS SAKARS AR TOMU.

Mīļā, mazā Ruta! Jautrā, rūpīgā, rosīgā, maigā, mazā Ruta! Neviens leļļu namiņš nav sagādājis savai jauniņajai saimniecei tik daudz laimes kā mazajai Rutai lepnā apziņa, ka viņa ir noteicēja pār abām mazajām guļamistabām un trīsstūraino viesistabu.

Būt Toma namamātei — kāds pagodinošs uzdevums! Saimniekošana pašos parastākajos apstākļos saistīta ar visvisāda veida augstu atbildību, bet saimniekot Toma labā — tas nozīmēja bezgala daudz nopietnas gādības un neparasti svarīgu rūpju. Ne velti viņa paņēma savā ziņā atslēgas no šķirstiņa, kur glabājās tēja un cukurs, un no diviem mitriem skapīšiem abpus kamina, kuros pelēja pat tarakani, tā ka viņu muguriņas vairs nespīdēja, un, uzmaukusi tās uz pirksta, pašķindināja Tomam acu priekšā, kad viņš ieradās brokastis. Ne velti viņa, melodiski smiedamās, lepnā priekā noglabāja tās savā jaukajā kabatiņā. Tas bija kaut kas pavisam nepiedzīvots — kļūt par saimnieci, un, ja viņa būtu visnežēlīgākais tirāns no visām mazajām saimniecēm pasaulē, tad viņai vajadzētu minēt tikai to par attaisnojumu, — un neviens neiedrošinātos viņu vainot.

Tomēr viņi nemaz nepiemita varmācīgas tieksmes, un pat tēju viņa pasniedza tik pievilcīgi kautri, ka Toms nevarēja vien nopriecāties. Un, kad viņa vaicāja, ko Toms vēlētos pusdienās, un nedroši minēja kotletes kā ēdienu, kas atstājis vislabākās atmiņas kopš vakarvakara, Toms kļuva pavisam nebēdīgs un sāka ķircināt māsu bez žēlastības.

—  Es gan nezinu, Tom, — māsa sarkdama ieteicās, — es neesmu gluži pārliecināta, bet domāju, ka varētu izcept gaļas pudiņu, ja labi papūlētos.

—  Visā pavāru grāmatā nav nekā tāda, kas man vairāk garšotu par gaļas pudiņu! — Toms izsaucās, pastiprinādams vārdus ar uzsitienu pa savu ceļgalu.

—  Tas ir ļoti jauki, mīļais! Bet, ja tas diezin cik labi neizdosies pirmajā reizē, — Ruta nedroši turpināja, — ja tas iznāks līdzīgs nevis pudiņam, bet sautētai gaļai vai pat gaļas virai, tad tu taču neņemsi to pārāk pie sirds, Tom, vai ne?

Cik nopietni viņa pie tam lūkojās brālī un brālis viņā, kā viņa pamazām sāka jautri smieties pati par sevi — tas vienkārši apburtu jebkuru!

—  Tas ir lieliski! — Toms sacīja. — Tas padarīs pusdienas taisni neparasti interesantas. Mēs nopērkam biļeti loterijā, lai laimētu gaļas pudiņu, bet laimējam … grūti pat pasacīt, ko. Varbūt tas būskāds pārsteidzošs atklājums mājturībā, un mēs dabūsim baudīt tādu ēdienu, ko vēl neviens nav garšojis.

—  Es par to nemaz nebrīnītos, Tom, — māsa, jautri smiedamās, piebalsoja, — kaut gan tikpat labi mēs varam saņemt tādu ēdienu, ko otrreiz vairs redzēt negribēsim, tomēr kaut kas jau iznāks, par to nav ko šaubīties. Gaļa ir gaļa, un pazust tā nekur nevar, tas ir liels mierinājums. Tātad, ja tu gribi riskēt, tad es ari.

— Es nemaz nešaubos, ka pudiņš būs varens, — Toms apgalvoja, —vismaz es zinu, ka man tas būs pa prātam. Vispār, Ruta, tev viss izdodas tik veikli un jauki, ka es tev noticētu uz vietas, ja tu sacītu, ka proti izvārīt labu viru no cirvja pieta.

Tomam bija taisnība. Viņa patiešām bija tāda meitene. Neviens nespētu turēties pretī viņas liegajai burvībai, un nevienam to pat mēģināt negribētos. Bet pats labākais bija tas, ka viņa šķītās nemaz neapzināmies savu pievilcību.

Tā! Viņa nomazgāja brokastu traukus, jautri tērzēdama un stāstīdama Tomam visādus jokus par misiņa un vara lietuvju īpašnieku, piekopa visu, uzposa istabu tāpat kā pati sevi, — tomēr nedomājiet vis, ka istaba varēja sacensties piemīlībā ar savu kopēju, — un tikmēr tīrīja un spodrināja Toma veco platmali, kamēr tā kļuva tikpat gludena kā misters Peksnifs. Pēc tam viņa pēkšņi atklāja, ka Toma apkaklīte apspurusi, un, uzskrējusi augšstāvā pēc adatas un diega, nospurdza lejā, bruņojusies ar uzpirksteni, un apbrīnojami veikli salaboja apkaklīti, ne reizi neiedūrusi brālim ar adatu vaigā, lai gan visu laiku dungoja viņa iemīļotās melodijas un ar kreisās rokas pirkstiem sit»takti pa viņa kaklautu. Tikko pabeigusi šo darbu, viņa atkal mirklī nozuda un tad parādījās līksma un rosīga kā bitīte, ejot siedama apaļās cepurītes lentes zem apaļā zodiņa; viņa dzirās tūliņ iet pēc gaļas un aicināja Tomu līdzi, lai tas savām acīm noskatītos, kā griež bifšteku. Toms, protams, bija ar mieru iet, kurp vien vajadzīgs, un viņi, rokās saķērušies, aizsteidzās tik naski, cik vien var iedomāties, apgalvodami viens otram, cik patīkami dzīvot tādā klusā ielā, cik te viss lēts un kāds te svaigs gaiss.

Noskatīties, kā miesnieks vispirms paplīkšķina pa gaļas gabalu, iekams uzliek to uz bluķa, un kā uztrin nazi, nozīmēja galīgi aizmirst nesenās brokastis. Patīkami bija arī — un pat ļoti patīkami! — vērot, kā viņš griež bifšteku vienādās, sulīgās šķēlēs. Šais kustībās nebija nekā rupja, lai gan nazis bija liels un ass; tā bija māksla, augsta māksla, liegs pieskāriens, tīrs tonis, izveicīga tēmas apstrādāšana, bezgalīgas nianses. Tā bija vārda pilnā nozīmē gara uzvara pār matēriju.

Tā varbūt bija pati zaļākā kāpostlapa, kāda vien jebkad dārzā augusi, kurā ietina gaļu, iekams to pasniedza Tomam. Miesnieks labi prata savu darbu un zināja, kā tam piešķirt cildenumu. Ieraudzījis, cik neveikli Toms bāž lapu kabatā, viņš lūdza atļauju palīdzēt, «jo gaļa,» viņš izjusti piebilda, «necieš, ka to spaida.»

Viņi pārnāca mājās, nopirkuši olas, miltus un dažādus sīkumus. Toms svarīgi nosēdās vienā galda galā un sāka rakstīt, kamēr Ruta otrā galā stājās pie pudiņa radīšanas priekšdarbiem. Visā mājā bez viņiem bija tikai kāda veca sieviete (saimnieks bija mīklaina persona; viņš mēdza agri iziet no mājas, un viņu gandrīz nekad neredzēja), un, izņemot vismelnāko darbu, viņi visu darīja paši.

•— Ko tu raksti, Tom? — Ruta ievaicājās, uzlikdama viņam roku uz pleca.

—  Redzi, mīļā, — Toms atbildēja, atlaizdamies pret krēsla atzveltni un lūkodamies māsait sejā, — man, protams, ļoti gribas dabūt kādu piemērotu darbu, un, kamēr nav ieradies misters Vestloks, es varbūt paspēšu īsumā uzmest pašas nepieciešamākās ziņas par sevi, lai viņš tās gadījumā varētu parādīt saviem paziņām.

—   Uzraksti par mani ari šādu zīmīti, Tom! — māsa, acis nolaidusi, sacīja. — Man gan ļoti gribētos vienmēr gādāt par tevi un vadīt tavu saimniecību, bet mēs neesam tik bagāti.

—   Bagāti mēs neesam, zināms, — Toms piekrita,

—   un varam kļūt vēl nabagāki. Bet mēs paliksim kopā, ja vien tas būs iespējams. Jā, jā, Ruta. Mēs tā arī nolemsim cīnīties kopā, ja vien mums par nelaimi neizrādīsies, ka tev bez manis labāk un es to skaidri zināšu. Man šķiet, ka mēs būsim laimīgāki, dzīvojot un cīnoties kopā. Vai tu tā nedomā?

—   Kā tad citādi, Tom!

—   Nu, nu, miers! — Toms viņu mīļi apsauca.

—   Raudāt nevajag.

—  Nē, nē, Tom, es jau neraudu. Bet tas mums neizdosies, mīļais, tas mums neizdosies.

—  To mēs vēl nezinām, — Toms atteica. — Kā mēs to varam zināt, ja neesam mēģinājuši? Dieviņ tētīt! — Toma enerģija ieguva plašu vērienu. — Ko var zināt, kas vēl būs, ja mēs pieliksim visas pūles? Un es esmu pārliecināts, ka mēs izsitīsimies cauri ar gluži mazu sumu, ja vien es tikšu pie tās!

—  Jā, es arī tam ticu, Tom.

—   Nu, tad atliek tikai mēģināt, — Toms izlēma. — Mans draugs Džons Vestloks ir lielisks cilvēks, pie tam ļoti lietišķs un gudrs. Es apspriedīšos ar viņu. Mēs ar viņu parunāsim — abi divi, saproti? Tev Džons ļoti iepatiksies, kad tu iepazīsies ar viņu tuvāk. Neraudi, neraudi! Kā tu izcepsi gaļas pudiņu? — un Toms mīļi iebikstīja māsai sānos. — Tev jau nepietiks dūšas ne ķiļķeniem!

—  Un tu tomēr sauc to par pudiņu, Tom? Pielūko! Es tevi brīdināju!

—  Zināms, ka saukšu, kamēr izrādīsies, ka iznācis kas cits, — Toms sacīja. — Ei! Tu laikam domā visā nopietnībā ķerties pie darba?

Jā, jā! Viņa ķērās pie darba. Un viņa to darīja tik piemīlīgā nopietnībā, ka Toms ik mirkli cēla galvu augšup no sava darba. Vispirms viņa noskrēja lejā, virtuvē, pēc miltiem, tad pēc maizes dēlīša, tad pēc olām, tad pēc sviesta, tad pēc krūzes ar ūdeni, tad pēc mīklas veltņa, tad pēc pudiņa formas, tad pēc pipariem, tad pēc sāls — pēc katra priekšmeta atsevišķi un ik reizes līksmi smiedamās. Kad beidzot viss bija sanests, viņa pārbijās, pamanījusi, ka nav aizsējusi priekšautu, un šoreiz dažādības dēļ uzskrēja augšstāvā. Viņa neaizsēja to tur, bet dejas soļos nospurdza lejup ar priekšautu rokās un sēja to bezgala ilgi, jo piederēja pie tām mazajām būtnēm, kurām priekšauts noder kā rota: vajadzēja pienācīgi sakārtot ielieknes — ak debess, kur tiepīga krūteža! — savilkt priekšautu sīkās krokās uz saites, iekams varēja to sasiet, un pārmetoši un mīļi uzsist pa kabatām, lai pieguļ, kā nākas. Beidzot viss bija kārtībā, un, kad viss bija kārtībā … nekas&lt; nekas, tā ir tikai notikumu chronika, nekas vairāk. Un tad vajadzēja atrotīt piedurknes, lai nenotrieptu tās ar miltiem, un novilkt no pirksta gredzentiņu, kas nepagalam nenāca nost (tāds tiepša!). Visu to darīdama, viņa nepārtraukti meta noraizējušos skatienus caur tumšajām skropstām uz Tomu, it kā šie priekšdarbi būtu pilnīgi nepieciešami pudiņam un bez tiem nekādi nevarētu iztikt.

Lai kā Toms svīda, tomēr netika tālāk par teikumu «Solids jauns cilvēks, trīsdesmit piecus gadus vecs», kaut gan Ruta visiem spēkiem rādīja, ka uzvedas klusi, un staigāja uz pirkstgaliem, lai netraucētu Tomu, bet tas vēl vairāk saistīja Toma uzmanību un piespieda sekot māsai ar acīm.

—  Tom! — viņa beidzot iegavilējās. — Tom!

—  Kas ir? — Toms atsaucās, atkārtodams savā nodabā: «… trīsdesmit piecus gadus vecs.»

—   Paskaties, lūdzams, mazuliet šurp!

It kā viņš nebūtu to darījis visu laiku!

—  Tom, es tūdaļ sākšu. Vai tu nebrīnies, kāpēc es izziežu formu ar sviestu? — tincināja mazā, ņiprā māsa.

—  Ne jau vairāk par tevi, — Toms smiedamies atbildēja, — jo man liekas, tev pašai arī nav lielas jēgas par to.

—  Tu nu gan esi īsts neticīgais Toms! Kā tu domā, vai citādi mīkla nāks vaļā, kad būs izcepusi? Kā nu arehitekts un mērnieks var to nezināt? Lai dievs tev žēlīgs, Tom!

Par tālāko rakstīšanu vairs nevarēja būt runas, un Toms, pārsvītrojis solido jauno cilvēku, trīsdesmit piecus gadus vecu, sēdēja 'ar spalvu rokās, raugoties māsā ar tādu mīlas pilnu smaidu, kādu vien var iedomāties!

Kāds darbīgs rūķītis ir šī Ruta! Cik pašapzinīga viņa izliekas, kā visiem spēkiem pūlas nesmaidīt un neizrādīt, ka šo vai to nezina! Tomam bija īsts baudījums noskatīties, kā viņa, savilkusi uzacis un sakniebusi sārtās lūpas, samīca mīklu, kā izveltnē to, sagriež sloksnēs un izklāj ar tām formu, kārtīgi aplīdzinot malas, kā sīki sakapā gaļu, pamatīgi nobārsta ar pipariem un sāli, ieliek formā, uzlej aukstu ūdeni mērces tiesai un baidās pat skatienu pamest uz Toma pusi, lai nesāktu smieties.

Beidzot, kad forma bija pilna un trūka tikai virsējās kārtas, viņa uzmeta Tomam skatienu, sasita ar miltiem un mīklu aplipušās rokas un sāka smiet tik apburošus uzvaras smieklus, ka pudiņam vairs nevajadzēja nekāda aizdara, lai tas garšotu ikvienam sapratīgam cilvēkam pasaulē!

—  Kur tad pudiņš? — Toms uzprasīja. Arī viņam dažkārt patika pajokot.

—  Kur? — viņa atbildēja, ar abām rokām augsti paceldama formu. — Re, kur ir!

—  Vai tad tas kāds pudiņš? — Toms apšaubīja.

—   Būs pudiņš, muļķīt, tiklīdz es uzlikšu mīklu virsū, — māsa atbildēja. Un, tā kā Toms joprojām izlikās neticam, viņa viegli iemeta tam pa galvu ar mīklas veltni un, līksmi smiedamās, sāka nosegt pudiņu ar mīklu, bet tad nodrebēja un stipri nosarka. Toms arī nodrebēja un, sekojot māsas skatienam, ieraudzīja, ka istabā atrodas Džons Vestloks.

—  Mīļais dievs, Džons! Kā jūs ietikāt?

—   Lūdzu piedošanu, — Džons sacīja, — it sevišķi jūsu māsai! Es sastapu pie ieejas kādu vecu lēdiju, kura uzraidīja mani augšā; tā kā jūs nedzirdējāt, ka klauvēju, un durvis bija vaļā, tad es iedrošinājos ienākt iekšā. Nudien, nezinu, — Džons smaidot piemetināja,

—   vai mums vērts justies apmulsušiem tikai tāpēc, ka es nejauši sastapu jūs iegrimušus tik patīkamā mājturības darbā, ko pie tam veic tik meistariski un naigi; tomēr jāatzīstas, ka es nejūtos diezin cik ērti. Tom, vai jūs man nepalīdzētu?

—  Misters Džons Vestloks, —r Toms iepazīstināja.

—  Mana māsa.

—   Ceru, ka jūs kā mana tik veca drauga māsa, — Džons smaidot sacīja, — nespriedīsiet par mani, pamatojoties uz manu ierašanos nelaikā.

—  Mana māsa droši vien grib lūgt jums to pašu, — Toms atsaucās.

Džons, protams, atbildēja, ka tas esot galīgi nevajadzīgi, jo viņš esot uzvarēts jau ar pirmo reizi, un sniedza roku mis Pinčai, ko tā tomēr nevarēja saņemt, jo pašas roka bija notriepta ar mīklu un miltiem. Šāds atgadījums būtu varējis vēl pastiprināt vispārējo apjukumu un pilnīgi sabojāt visu, taču par laimi radīja vislabāko iespaidu, jo abiem iepazīstinātajiem neviļus izlauzās smiekli un viņi tūliņ jutās pavisam brīvi.

—   Man liels prieks jūs redzēt, — Toms sacīja.

—   Sēdieties!

—   Es to darīšu tikai ar vienu nosacījumu, — Džons atbildēja, —proti, lai jūsu māsa atkr»! darbojas ap pudiņu, it kā bez jums istabā neviena cita nebūht.

—   Protams, ka viņa to darīs, — Toms apgalvoja,

—   bet arī ar nosacījumu: proti, lai jūs paliekat un palīdzat mums to apēst.

Tāda šausmīga neapdomība lika nabadzītei Rutai nodrebēt līdz sirds dziļumiem: ja nu pudiņš neizdosies, viņa taču nedrīkstēs Džonam Vestlokam vairs acīs rādīties. Džons, kam par viņas dvēseles stāvokli nebija jausmas, pieņēma uzaicinājumu ar vislielāko prieku, un, kad viņš jokodams bija izsacījis vairākas piezīmes par pudiņu un tām lielajām cerībām, ko šis ēdiens modinot, Ruta sarkdama atkal stājās pie darba, bet Džons apsēdās.

—   Es gan ierados daudz ātrāk, nekā biju domājis, Tom, bet, kad pasacīšu, kas mani šeit atveda, tad ceru, jūs varēsiet tikai priecāties. Vai jūs to man gribējāt parādīt?

—   Ak dievs, nē! — Toms izsaucās, pavisam piemirsis saburzīto papīru savā rokā. — «Solids jauns cilvēks, trīsdesmit piecus gadus vecs,» — to es sāku rakstīt par

sevi.

—   Nedomāju vis, ka jurris vajadzēs nobeigt šo aprakstu, Tom. Bet kāpēc jūs man neesat stāstījis, ka jums Londonā ir draugi?

Toms, acis ieplētis, vērās māsā, kas, zināms, atbildēja viņam ar to pašu.

—   Draugi Londonā? — Toms atkārtoja.

—   Nuja!

—   Varbūt tev ir draugi Londonā, Ruta, mana dārgā?

—   Nē, Tom.

—   Man liels prieks dzirdēt, ka tādi ir, — Toms beidzot sacīja, — bet man tas kas jauns. Es to nezināju.

Šie draugi laikam ļoti labi prot glabāt savu draudzību aiz septiņām atslēgām.

—  Varat spriest pats, — Džons atbildēja. — Es jums īsi un skaidri pastāstīšu visu, Tom. Šorīt, kad sēdēju pie brokastgalda, kāds pieklauvēja.

—  Un jūs stiprā balsī iesaucāties: «Iekšā!» — Toms iesmējās.

—  Pareizi. Un, tā kā klauvētājs nebija solids jauns cilvēks trīsdesmit piecu gadu vecumā, no provinces, tad ienāca tūliņ, līdzko viņu uzaicināja, un nestāvēja vis uz kāpnēm, skatīdamies apkārt. Nu, un, kad tas ienāca, tad izrādījās, ka viņš man galīgi svešs — nopietns, nosvērts, acīm redzot praktisks cilvēks. «Misters Vestloks?» viņš man jautāja. «Tā mani sauc,» es atbildēju. «Vai atļausiet pateikt jums dažus vārdus?» viņš jautāja. «Lūdzu, atsēdieties!» es atbildēju.

Te Džons uz mirkli pārtrauca stāstu, pamezdams skatienu uz Toma māsu, kura, vērīgi klausīdamās, joprojām gludināja pudiņu, kas nu izskatījās tīri iespaidīgs. Tad viņš turpināja:

—   Kad nu ienācējs bija paņēmis pudiņu …

—   Ko paņēmis? — Toms iesaucās.

—   Krēslu.

—  Jūs teicāt «pudiņu».

—   Ejiet nu, — Džons mazliet pietvīcis turējās pretī, — tā es gan neteicu. Vai nu svešs cilvēks pusdeviņos no rīta ēdīs pie manis pudiņu! Paņēmis krēslu, Tom, krēslu, — viņš pārsteidza mani, uzsākdams sarunu šādi: «Man liekas, ser, jūs pazīstat misteru Tomasu Pinču.»

—   Nevar būt! — Toms iesaucās.

—   Tie bija viņa vārdi, to es varu apzvērēt. Es atbildēju, ka pazīstu. Vai es zinot, kur jūs patlaban uzturoties. Zinu. Vai Londonā? Jā. Līdz viņam aplinku ceļā nonākušas ziņas, ka jūs esot atstājis savu vietu pie mistera Peksnifa. Vai tas esot tiesa? Tiesa. Vai jums vajagot darba? Vajag.

—   Protams, ka vajag, — Toms pamāja.

—   Es viņam arī tā atbildēju. Varat ticēt, ka es šai jautājumā nepieļāvu nekādus pārpratumus un liku viņam saprast, ka šaubām te nav vietas. Ļoti labi. «Tad,» viņš saka, «es domāju, ka varēšu viņam darbu pagādāt.»

Toma māsa pasita galvu augšup.

—  Mīļais dievs! — Toms iesaucās. — Ruta, dārgā! «Domāju, ka varēšu viņam darbu pagādāt!»

—  Zināms, es lūdzu, lai viņš turpina, — Džons stāstīja tālāk, mezdams skatienus uz Rutu, kas bija ne mazāk ieinteresēta kā brālis, — un sacīju, ka tūliņ jūs uzmeklēšu. Viņš atbildēja, ka neesot daudz ko teikt, jo viņš necienījot liekvārdību un runājot tikai lietišķi. Tā arī bija: viņš tūliņ paziņoja, ka kādam viņa draugam vajagot sekretārā un bibliotekārā, un, lai gan alga neesot liela, pavisam simt mārciņu gadā, bez dzīvokļa un uztura, taču darbs neesot grūts un vieta esot brīva un gaidot uz jums.

—  Žēlīgais dievs! — Toms gavilēja. — Simt mārciņu gadā! Dārgais Džon! Ruta, mīlulīt! Simt mārciņu gadā!

—  Bet pats dīvainākais šai notikumā ir tas, — Džons turpināja, uzlicis roku Tomam uz pleca, lai pievērstu viņa uzmanību un apvaldītu jūsmošanu, — dīvainākais ir tas, mis Pinča, ka es šo cilvēku nemaz nepazīstu un viņš nemaz nepazīst Tomu.

—   Un nevar pazīt, — Toms galīgi samulsis iejaucās, — ja tas ir londonietis. Man Londonā nav neviena paziņas.

—   Un, kad es piezīmēju, — Džons turpināja, joprojām turot roku uz Toma pleca, — ka viņš, bez šaubām, atvainos manu pārdrošību, ja vaicāšu, kas viņu sūtījis pie manis, kā viņš uzzinājis par pārmaiņām mana drauga stāvoklī un kāpēc pārliecināts, ka mans draugs atbilst piedāvātajam postenim, tad viņš dzestri atbildēja, ka neesot pilnvarots sniegt nekādus paskaidrojumus.

—  Neesot pilnvarots sniegt paskaidrojumus! — Toms nopūzdamies atkārtoja.

—  «Es labi zinu,» tā viņš sacīja, «ka ikvienam, kas apmeklējis apvidu, kur dzīvo misters Peksnifs, ir tikpat labi pazīstams misters Pinčs un viņa talanti kā baznīcas zvanu tornis vai «Zilais pūķis».»

—  «Zilais pūķis»! — Toms atkārtoja, pārmaiņus lūkodamies te draugā, te māsā.

—  Jā, iedomājieties tikai! Goda vārds, viņš runāja par «Zilo pūķi» tādā pazinēja tonī, kā to būtu darījis Marks Teplijs. Jāatzīstas, es nenolaidu no viņa acis, bet nevarēju atcerēties, ka būtu kādreiz redzējis tādu viru, kaut gan viņš smīnot sacīja: «Jums «Zilais pūķis» nav svešs, mister Vestlok, jūs tur šad tad mēdzāt iegriezties.» Iegriezties? Nu kā tad! Vai ne, Tom?

Toms svinīgi pamāja ar galvu un, mulsdams aizvien vairāk, atzinās, ka tas esot pats dīvainākais un neizprotamākais notikums, kādu viņam jebkad gadījies dzirdēt.

—   Neizprotams? — viņa draugs atkārtoja. — Zināt, es pat nobijos no šā cilvēka. Lai gan mēs sastapāmies dienas laikā, saules gaismā, tomēr es noteikti nobijos. Pat vēl vairāk, es dzīros uzskatīt viņu par pārdabisku rēgu, nevis par parasto mirstīgo, kamēr viņš nebija izvilcis pašu ikdienišķāko kabatas grāmatu un pasniedzis man šo vizītkarti.

—   Misters Fipss, — Toms skaļi lasīja. — OstinFraiersā. Ostin-Fraiersa skan diezgan drūmi, Džon.

—  Toties Fipss gan ne, — Džons attrauca. — Lai nu kā, tur viņš dzīvo un gaidīs mūs šodien pat. LJn nu jūs zināt tikpat daudz par šo ērmīgo notikumu kā es, goda vārds.

Tomu, kas gan priecājās par simt mārciņām gadā, gan brīnījās par Džona stāstu, varēja šobrīd salīdzināt vienīgi ar viņa māsu, kuras seja pauda tik neliekuļotu izbrīnu, kādu no sirds kārotu ieraudzīt ikviens gleznotājs. Kas notiktu ar pudiņu, ja tas jau nebūtu sagatavots cepšanai, to diezin vai pat astrologi varētu pateikt!

—  Tom, — Ruta, brīdi vilcinājusies, ierunājās, — varbūt misters Vestloks aiz draudzības pret tevi nestāsta visu, ko zina?

—   Nē, nē! — Džons dedzīgi iesaucās. — Tā gan nav, to es varu galvot. Diemžēl, nekādi nevaru uzņemties tādu godu, mis Pinča. Visu, ko zinu un nojaušu, es jums pateicu.

—    Bet vai jūs nebūtu varējis vēl ko uzzināt, ja būtu uzskatījis to par vajadzīgu? — Ruta jautāja, cītīgi atkasīdama mīklu no maizes dēļa.

—   Nē, — Džons atbildēja. — Nudien, nē. Tas nemaz nav augstsirdīgi no jūsu puses turēt mani tādās aizdomās, kad es jums tik neierobežoti ticu. Es pilnīgi paļaujos uz jūsu pudiņu, mis Pinča.

Ruta iesmējās, bet drīz vien viņi meta mieru jokiem un sāka apspriest jautājumu visā nopietnībā. Lai cik tumšs likās viss pārējais, viens tomēr bija skaidrs, un proti, ka Tomam piedāvā simt mārciņu algas gadā, un tas galu galā bija pats galvenais un jo sevišķi izcēlās apkārtējā tumsā.

Toms, būdams stipri uzbudināts, vēlējās bez kavēšanās doties uz Ostin-Fraiersu, tomēr, paklausot Džona padomam, viņi vēl kādu stundu nogaidīja. Toms mazliet uzposās pirms šā gājiena, un Džons Vestloks manīja pa viesistabas pusviru durvīm, kā gādīgā, ņiprā māsiņa gaitenī tīra Toma mēteļa apkakli, aizšuj atirušo cimda vīli, viegli tekā ap Tomu, veclaicīgā rūpībā šo to kārtojot viņa apģērbā, un viņš neviļus atcerējās tās neskaitāmās fantastiskās ģīmetnes Peksnifa audzēkņu darbistabā un neparasti sašutis nolēma, ka tās visas nekur neder un ir tikai neglītas karikatūras, lai gan, kā savā laikā tika minēts, visi mākslinieki bija attēlojuši Toma māsu kā skaistuli un arī pašam Džonam piederēja kāds ducis šādu zīmējumu.

—   Tom, — viņš ierunājās, kad abi jau soļoja pa ielu, — es sāku domāt, ka jūs esat kādam dēls.

—   Es arī tā domāju, — Toms ierastā mierā atbildēja.

—   Es gribu teikt — kādai svarīgai personai.

—   Dievs ar jums! — Toms pasmīnēja. — Mans nabaga tēvs nebija nekāda svarīga persona un māte tāpat.

—   Tātad jūs viņus labi atceraties?

—   Atceros? Un kā vēl! Mana nabaga māte nomira pēc tēva nāves. Ruta toreiz bija pavisam maziņa. Tad mēs nokļuvām mūsu krietnās vecmāmuļas gādībā, par ko jums jau tiku stāstījis. Atceraties, vai ne? Ak, mūsu dzīves gaitās nav nekā romantiska, Džon!

—   Nu labi, — Džons tīri izmisis atbildēja. — Tad mums nav ko pūlēties izskaidrot mana šāsdienas viesa ierašanos, Tom; metīsim mieru!

Tomēr viņi nespēja rimties un joprojām mēģināja atrisināt šo mīklu, kamēr nonāca Ostin-Fraiersā, kur nama sētas pusē, ērmīgas otrā stāva piebūves tumšajā gaitenī atrada kaktā nespodra stikla durtiņas ar uztrieptu uzrakstu, kam it kā vajadzēja izskatīties caurredzamam — «Misters Fipss». Turpat tumšā stūrī slēpās sašķiebusies bufete, kas te atradās speciāli tāpēc, lai ielauztu apmeklētājiem ribas, un veca grīdsega, izberzta līdz caurumiem, kura, būdama galīgi nespējīga pildīt savus pienākumus (pat ja kāds lo pamanītu), jau gadiem ilgi attīstīja savu darbību citā virzienā un spieda klupt visus mistera Fipsa apmeklētājus.

Misters Fipss, sadzirdējis kādu platmali bez panākumiem trinamies gar viņa durvīm, nolēma, ka šis parastais signāls vēstī kādas personas ierašanos, un, ielaidis šo neredzamo personu, piezīmēja, ka te esot «diezgan tumšs».

—   Un kā vēl! — Džons iečukstēja Tomam ausī. — Manuprāt, šī ir īstā vieta, kur iebraucējam no provinces izdzēš dzīvības sveci.

Toms jau sāka apsvērt, vai tikai viņus nav ievilinājuši šeit, lai iegūtu pildījumu gaļas pīrāgiem, taču misters Fipss, kliens vīriņš ar gluži miermīlīgu ārieni, pūderētiem matiem, tērpies īsās, melnās biksēs, izgaisināja viņa aizdomas.

—   Nāciet iekšā! — misters Fipss uzaicināja.

Viņi iegāja iekšā. Arī mistera Fipsa kantoris bija mazs, sadzeltējis, ar lielu, melnu, izplūdušu plankumu kaktā uz grīdas, it kā te kāds vecs kantorists būtu kādreiz pārgriezis sev rīkli un asins vietā iztecējusi tinte.

—    Es atvedu savu draugu, misteru Pinču, ser, — Džons Vestloks sacīja.

—   Lūdzu apsēsties! — misters Fipss noteica.

Viņi apsēdās uz krēsliem, bet misters Fipss uz kantora taburetes, no kuras sēdekļa viņš izvilka neticami garu zirga astru un iebāza mutē it kā ar varen lielu ēstgribu.

Viņš raudzījās Tomā Pinčā vērīgi, bet šo izteiksmi nevarēja uztvert kā pārlieku ziņkāri. Pēc īsa klusuma brīža, kura laikā misters Fipss jutās visai ērti, it kā likdams manīt, ka būtu runājis arī ātrāk, ja būtu vēlējies, viņš jautāja, vai misters Vestloks esot darījis zināmu viņa piedāvājumu misteram Pinčam visos sīkumos.

Džons apstiprināja to.

—   Un jūs esat ar mieru šo vietu pieņemt? — misters Fipss uzrunāja Tomu.

—   Es domāju, ka man ļoti laimējies, ser, — Toms sacīja. — Esmu ļoti pateicīgs par jūsu piedāvājumu.

—   Man ne, — misters Fipss atbildēja. — Es rīkojos saskaņā ar saņemtajām instrukcijām.

—   Tādā gadījumā, ser, jūsu paziņam, — Toms turpināja, — džentlmenim, kura darbā es strādāšu un kura uzticību ceru izpelnīties. Ceru, ka, tuvāk iepazinies, viņš nezaudēs savas labās domas par mani, ser. Viņš redzēs, ka esmu kārtīgs un izdarīgs un pūlos strādāt pēc labākās sirdsapziņas To, man šķiet, es varu galvot un misters Vestloks tāpat.

—   Bez šaubām, — Džons apliecināja.

Misters Fipss acīm redzot nezināja, kā turpināt sarunu. Lai izpalīdzētos, viņš paņēma spiedogu un sāka sist sev lielo F uz ceļgala.

—   Stāvoklis ir tāds, — viņš sacīja, — ka mana paziņas patlaban nav pilsētā.

Toma seja izstiepās; viņš nosprieda, ka nav iepaticies misteram Fipsam un tas nu meklēs citu.

—   Kā jūs domājat, kad viņš varētu atgriezties? — Toms jautāja.

—   To es nezinu, tas visai grūti paredzams. Nudien, man nav jausmas, kad tas varētu notikt. Bet es nedomāju, — te Fipss dziji iespieda kreisās kājas ikros savu spiedogu un cieši pavērās Tomā, — ka tas būtu tik svarīgi.

Nabaga Toms goddevīgi nolieca galvu, kaut gan, redzams, apšaubīja šos vārdus.

—   Es saku, — misters Fipss atkārtoja, — ka nezinu, vai tas ir tik svarīgi. Jūs varat visu norunāt ar mani, mister Pinč. Ar jūsu pienākumiem es jūs iepazīstināšu un jūsu algu izmaksāšu ik nedēļas. — Misters Fipss atlika spiedogu vietā un pārmaiņus paskatījās te uz Tomu, te uz Džonu Vestloku. — Ik nedēļas. Tepat šai kantorī. Jebkurā laikā starp četriem un pieciem pēcpusdienā. — To pateicis, misters Fipss pastiepa lūpas, it kā grasīdamies svilpot, taču nedarīja to.

—   Jūs esat ļoti laipns, — Toma seja sāka starot priekā, — un nekas nevar būt patīkamāk un skaidrāk. Man būs jāstrādā …

—   No pusdesmitiem rītā līdz četriem, tā man šķiet, — Fipss pārtrauca. — Apmēram tā.

—   Es nedomāju par darba laiku, — Toms aizrādīja,

—    tas, protams, nesagādā nekādas grūtības, bet par darba vietu.

—   Ak par vietu! Vieta ir Templā.

Toms bija sajūsmā.

—   Varbūt jūs gribētu redzēt savu darba vietu?

—   Ak dievs! — Toms iesaucās. — Es būšu ārkārtīgi laimīgs, ja ar jūsu atļauju varu uzskatīt sevi par pieņemtu darbā neatkarīgi no tā, kur man būs jāstrādā.

—   Jūs noteikti varat uzskatīt sevi par pieņemtu, — misters Fipss atbildēja. — Vai mēs pēc kādas stundas nevarētu satikties pie Tempļa vārtiem, Flītstrītā?

—   Protams, ka jā.

—   Labi, — misters Fipss pieceldamies noteica.

—   Tad es jums parādīšu jūsu darba vietu, un strādāt jums būs jāsāk ar rītdienu. Tātad pēc stundas redzēsimies, vai ne? Un ar jums tāpat, mister Vestlok? Ļoti labi. Ejiet uzmanīgi, te ir diezgan tumšs.

Ar šādu pilnīgi lieku piekodinājumu viņš atvēra durvis uz kāpnēm, un mūsu draugi taustīdamies izkļuva atkal uz ielas. Šī sastapšanās tik maz izkliedēja Toma jaunā darba noslēpumainību un tik stipri sabiezināja tā mīklainību, ka abi varēja tikai pasmīnēt viens par otra pārsteigto izskatu. Tomēr abi bija vienis prātis, ka Toma stāšanās darbā un iepazīšanās ar darba biedriem noteikti sniegs daudz lielāku skaidrību, un tāpēc atlika tālāko jautājuma apspriešanu uz to laiku, kad būs otrreiz tikušies ar misteru Fipsu.

Iegriezušies pa ceļam Džona Vestloka dzīvokli un veltījuši dažus mirkļus cūkas galvai, viņi devās uz norunāto vietu. Sastapšanās laiks gan vēl nebija pienācis, bet misters Fipss jau stāvēja pie Tempļa vārtiem un izsacīja savu prieku, ka viņi ievērojot norunu.

Viņš veda abus draugus cauri dažādām ejām un pagalmiem, ieveda daudz klusākā un drūmākā pagalmā nekā iepriekšējie un tad, atradis vajadzīgo namu, devās augšup pa neizskatīgām kāpnēm, pa ceļam izvilkdams no kabatas sarūsējušu atslēgu saišķi. Apstājies kādā no augšējiem stāviem pie durvīm, uz kurām bija redzams vienīgi dzeltenas krāsas plankums tai vietā, kur parasti lasāms dzīvokļa saimnieka uzvārds, Fipss nesteigdamies sāka dauzīt putekļus no atslēgas pret kāpņu laukuma platajām margām.

—   Labāk būs, ja jūs ielīksiet te mazu aizbāznīti, — viņš sacīja, spalgi iepūzdams atslēgā un atskatīdamies uz Tomu, — tad viņas tā nepiesērē. Arī slēdzene, es domāju, darbosies labāk, ja to drusku ieziedīs ar eļļu.

Toms īsi pateicās, jo viņu pārāk nodarbināja paša domas un saskatīšanās ar Džonu Vestloku. Tikmēr misters Fipss atdarīja durvis, kuras vērās ļoti nelabprāt un skarbi čīkstot. Pēc tam viņš izņēma atslēgu un pasniedza Tomam

—  Jā, jā! — misters Fipss noteica. — Putekļu gan te diezgan daudz.

Tas bija tiesa. Misters Fipss būtu varējis sacīt, ka putekļu te stipri daudz. Tie bija uzkrājušies visur, tie klāja visu ar biezu kārtu, bet tai istabas daļā, kur saules stari, izlauzdamies caur aizvirtņiem, krita uz pretējo sienu, putekļi griezās vien kā milzu vērpetē.

Putekļi bija vienīgie, kas šeit kustējās. Kad viņu ceļabiedrs, atdarījis aizvirtņus un pacēlis smago loga augšdaļu, ielaida telpā gaismu un silto vasaras gaisu, kļuva redzamas vecas istablietas, nomelnējušas sienas un griesti, aprūsējusi krāsns un pelnu kaudze pavardā, — īsi sakot, pilnīga pamestības aina; pie durvīm bija nolikts svečturis ar uzmauktu dzēsēju, it kā pēdējā dzīvā būtne, pametot istabu, būtu apstājusies, uz sliekšņa, lai ar skatienu atvadītos no pamestās postažas, un tad apdzēsusi ir gaismu, ir dzīvību un noslēgusi dzīvokli kā kapliču.

Šai stāvā bija divas istabas, un pirmajā vai priekštelpa šauras kāpnes veda uz abām augšstāva istabām, kas bija iekārtotas kā guļamtelpas. Ne te, ne augšstāvā netrūka ērtu, kaut arī veclaicīga fasona mēbeļu, bet ilgā pamestība likās padarījusi tās nederīgas un piešķīrusi spokainu, atbaidīgu izskatu.

Dažādas istablietas mētājās visās malās kopā ar kastēm, groziem un visādām grabažām. Visur uz grīdas atradās grāmatu grēdas, varbūt vairāki tūkstoši sējumu; citas saiņos, citas ievīstītas papīros kā nule nopirktas, citas nomestas pa vienai vai sagāztas kaudzēs; plaukti gar sienām bija tukši. Misters Fipss pievērsa tiem Toma uzmanību.

—   Iekams jūs sākat ko citu, jāsakārto grāmatas, jāsastāda katalogs un jāizvieto tās plauktos, mister Pinč. Sākumā ar to pietiks, ser, tā man liekas.

Toms saberzēja rokas, jau iepriekš izbaudīdams patiku par šādu viņa gaumei atbilstošu darbu, un sacīja:

—   Varat ticēt, ka tāds darbs mani ļoti interesē. Te man varbūt pietiks, ko darīt, kamēr misters …

—   Kamēr misters…? — Fipss atkārtoja, it kā jautādams Tomam, kāpēc tas nav pabeidzis teikumu.

—   Es aizmirsu, ka jūs neesat minējis džentlmeņa vārdu, — Toms paskaidroja.

—   Ko, vai tad neminēju? — misters Fipss nobrīnījās, vilkdams rokās cimdus. — Jā, liekas gan, ka es patiešām netiku minējis. Nu, es domāju, viņš drīz ieradīsies. Nešaubos, ka jūs abi itin labi sapratīsieties. Vēlu jums panākumus, kā tad. Vai neaizmirsīsiet, ka durvis jāaizslēdz? Tās aizslēgsies pašas, vajag tikai krietni piecirst. No pusdesmitiem, tagad jūs zināt. Teiksim, no pusdesmitiem līdz četriem vai puspieciem; vienu dienu varbūt mazliet agrāk, citu atkal kādu nieku vēlāk — atkarībā no tā, kāda jums oma un kā būsiet iedalījis savu darbu. Misters Fipss, Ostin-Fraiersa — ceru, ka būsiet iegaumējis. Un, lūdzams, nepicmirstiet aizejot piecirst durvis!

To visu viņš norunāja tik laipni un nepiespiesti, ka Toms tikai berzēja rokas, māja ar galvu un smaidīja par piekrišanas zīmi, ko darīja arī vēl tad, kad misters Fipss bija mierīgā garā atstājis istabu.

—   Kā, vai viņš aizgāja? — Toms iesaucās.

—   Un, kas vēl labāk, Tom, — sacīja Džons, apsēzdamies ļiz grāmatu grēdas un vērdamies savā izbrīna pārņemtajā draugā, — viņš acīm redzot atpakaļ vairs nenāks. Tātad jūs esat iestājies darbā un pie tam diezgan dīvainos apstākļos.

Viss tas bija tik jocīgi no sākuma līdz beigām un Toms, stāvēdams starp grāmatām ar platmali vienā un atslēgu otrā rokā, izskatījās tik ārkārtīgi apjucis, ka Džons nevarēja novaldīt sirsnīgus smieklus. Arī Tomam uznāca smiekli, tiklab vērojot drauga jautrību, kā iedomājoties, cik negaidīti pašā spriegākajā brīdī bija izbeigusies viņa pieklājīgā saruna ar misteru Fipsu, tāpēc beidzot smējās arī Toms, un, lūkojoties viens otrā, abi smējās aizvien jo skaļāk.

Pēc patikas izsmējušies, kas aizņēma diezgan daudz laika, jo pietika ar vismazāko ieganstu, lai tāds dzīvesprieka pilns, labsirdīgs jauneklis kā Džons nonāktu labā omā, viņi sāka veltīt lielāku uzmanību apkārtnei, meklēdami, vai starp grabažām nepagadīsies kaut kas tāds, kas palīdzētu tikt pie skaidrības. Taču nekur negadījās neviens sīkums, kas sniegtu viņiem kādas ziņas. Grāmatās bija to agrāko īpašnieku vārdi; tās, jādomā, bija sapirktas ūtrupēs un savestas te dažādās reizēs, bet, vai kāds no šiem uzvārdiem piederēja Toma pašreizējam darba devējam un, ja piederēja, tad kurš, to nebija iespējams pateikt. Džonam ienāca prātā patiešām lieliska doma apvaicāties mājas kantori, kam pieder šis dzīvoklis vai kas to īrē, bet viņš atgriezās, nekā jauna neuzzinājis, jo atbilde skanēja: «Misters Fipss OstinFraiersā.»

—   Galu galā, Tom, es sāku domāt, ka tas izskaidrojams pavisam vienkārši. Fipss ir liels savādnieks; viņš diezgan labi pazīst misteru Peksnifu un, protams, nicina to; viņš dzirdējis pietiekami daudz par jums, lai saprastu, ka jūs esat taisni tas vīrs, kas viņam vajadzīgs, un viņš nolīgst jūs tā, kā tas atbilst viņa untumainajam raksturam.

—   Bet kas tie viņam par dīvainiem untumiem?

—   Kāpēe cilvēkiem vispār ir untumi? Kāpēc misters Fipss valkā īsas bikses un pūderē matus, bet mistera Fipsa kaimiņš nēsā garus zābakus un parūku?

Toms, būdams tādā garastāvoklī, kad cilvēks tver pēc jebkāda paskaidrojuma, samierinājās ar teikto (jo tas bija tikpat labi pieņemams kā ikviens cits) un sacija, ka esot gluži vienis prātis ar Džonu. Viņa paļāvību neietekmēja arī tas, ka viņš ikkatru sava drauga agrāko minējumu bija pavadījis ar šādiem vārdiem un īstenībā būtu gatavs tos atkal atkārtot, ja dzirdētu vēl ko jaunu.

Vairāk nekā nesagaidījis, Toms nolaida augšlogu, aizdarīja aizvirtņus, un abi izgāja. Toms stipri aizcirta durvis, kā to bija ieteicis misters Fipss, pārliecinājās, ka tās ir ciet, un ielika atslēgu kabatā.

Draugi, iedami uz Izlingtonu, apmeta lielu loku, jo viņiem bija daudz brīva laika, un Toms lūkojās uz visām pusēm neremdināmā zinātkārē. Labi vēl, ka viņa pavadonis bija Džons Vestloks, jo ikvienam citam sen būtu apnikusi Toma mūžīgā apstāšanās pie veikalu logiem un trauksmīgie, ar dzīvības briesmām saistītie mēģinājumi ielauzties pašā ielas drūzmas vidū, lai labāk saskatītu kādu zvanu torn1 ' vai sabiedrisku ēku. Taču Džonu tāda zinātkāre sajūsmināja, un ikreiz, kad Toms ar starojošu seju iznira tepat no oru un kebu riteņu apakšas, nemaz nedzirdot tos novēlējumus, ko viņam nopakaļ raidīja kučieri, Džons, kā likās, vēl vairāk iemīlēja savu draugu.

Rutas rokas vairs nebija notrieptas ar miltiem, kad viņa sagaidīja draugus trīsstūrainajā viesistabā, viņas seja laistījās smaidos, un ikvienā šādā smaidā un viņas dzidrajās acīs mirdzēja un dzirkstīja sirsnīgs sveiciens. Jā, dzidras gan bija šīs acis! Ieskatoties tanīs uz mirkli, kamēr sniedza Rutai roku, ikkatrs varēja redzēt tanīs savu ģīmetni miniatūrā, brīnišķīgu ģīmetni, kas attēloja tās īpašnieku tik nerimstošu, dzirkstošu, ņipru, zibošu …

Ak, ja tās varētu paturēt kā savu ģīmetni! Bet šīs šķelmīgās, draiskās, nemierīgās acis bija par daudz vienaldzigas — līdzko to priekšā nostājās kāds cits, tas ia pat sāka tanīs vizuļot un līksmi trīsuļot!

Galds jau bija klāts pusdienām; tiesa, uz tā neatradās ne kristais, ne smalks audekls, bet vienīgi naži ar zaļiem spaliem un divzaru dakšiņas, kuras likās izmēģinām, cik tālu tās spējīgas izplesties, nepārvēršoties divreiz lielākā skaitā dzelzs zobu bakstīkļu, taču šim galdam nevajadzēja ne dārgu galdautu, ne sudraba, ne zelta, ne porcelānā vai kādu citu rotu. Tas atradās savā vietā, un, ja tā, tad vairāk nekas nebija vajadzīgs.

Rutas pirmais solis pavāru mākslā — pirmais cepums bija izdevies tik vareni, tik spoži un nevainojami, ka Džons ar Tomu nolēma, ka viņa jau sen klusībā studējusi šo mākslu, un pieprasīja vaļsirdīgu atzīšanos. Abi bija bezgala līksmi un sarunāja daudz asprātību sakarā ar savu jauno izdomu, tomēr Džons neuzvedās tik godīgi, kā no viņa varēja gaidīt, un, kad pats bija visādi sakūdījis Tomu Pinču, tad nodevīgā kārtā pārsviedās ienaidnieka pusē un pēkšņi sāka piekrist visam, ko vien apgalvoja Toma māsa. Tas gan notika pa jokam, kā Toms tovakar paskaidroja pirms došanās pie miera, jo Džons kopš zēna gadiem esot bijis pazīstams ar savu pieklājību pret dāmām. Ruta tikai noteica: — Ak tā! — un vairāk nerunāja ne vārda.

Brīnums, par ko gan cilvēki nerunā, kad sanāk trijatā! Viņi tērzēja bez pārtraukuma. Un ne tikai apmainījās jautriem jokiem; kad Toms pastāstīja, kā tam gadījies sastapties ar mistera Peksnifa meitām un kā pārvērtusies jaunākā, visi trīs kļuva pavisam nopietni.

Džonu Vestloku ārkārtīgi ieinteresēja Mersijas liktenis, un viņš ilgi iztaujāja Tomu par viņas apprecēšanos, apvaicājās arī, kas viņas vīrs, vai tas džentlmenis, ar ko viņi pusdienojuši Solsberijā, un, ja tie abi ir dažādas personas, tad kādās radniecīgās attieksmēs tie atrodas; vārdu sakot, viņš visai dzīvi piedalījās šā jautājuma apspriešanā. Tad Toms izstāstīja visu līdz pēdējiem sīkumiem. Viņš pastāstīja, ka Martins aizbraucis uz Ameriku un jau ilgi nesūta nekādas vēstis, ka Marks no «Puķa» kļuvis par Martina ceļabiedru, kā misters Peksnifs dabūjis savā varā nespēcīgo, prātu zaudējušo sirmgalvi un cik negodīgi cenšas pēc Merijas Grehernas •rokas. Taču ne vārda viņš neminēja par to, kas bija slēpts dziļi jo dziļi viņa mīlestības pilnajā, uzticamajā sirdī, kura allaž atsaucās uz visu cildeno un nesavtīgo. Neviena vārda!

Tom, Tom! Pienāks stunda, un cilvēks, kas vairāk par visu pasaulē pārliecināts par savu gudrību un asredzību, kas lepojas ar savu nicināšanu pret citiem un pierāda savu uzskatu pareizību, atsaukdamies uz iegūto zeitu un sudrabu, cītīgs gudrās mācības piekritējs, ka «ikviens par sevi, dievs par visiem» (nu, vai tā nav augsta gudrība — iedomāties, ka mūžīgais dzīvības avots debesīs atbalsta savtību un patmīlību!), — pienāks stunda, un šis cilvēks atzīs, ka visa viņa gudrība ir plānprātiņa iedomas, salīdzinot ar skaidru un vientiesīgu sirdi!

Jā, jā, Tom, arī tas ir vientiesīgi, lai gan no cita viedokļa, — tā ilgoties pēc teatra, kad Džons pēc tējas izsacījās, ka viņš tur esot kā savās mājās un varot ievest, ko gribot, pavisam par velti, un varbūt vēl vientiesīgāk— pat neiedomāties, ka Džons nopircis biļetes, kad iegājis vispirms viens! Arī tā ir vientiesība, mīļais Tom, tā smieties un raudāt no visas sirds, noskatoties nožēlojamās lugas bēdīgo izrādi; ir vientiesīgi tā līksmot un smieties, atgriežoties mājup kopā ar Rutu; ir vientiesīgi tā brīnīties par jocīgo dāvanu — pavāru . grāmatu, kas sagaida Rutu no rīta viesistabā, ar ieliektu un izsvītrotu lappusi, kur rakstīts par gaļas pudiņiem. Tā tas ir! Lai paliek šis ieraksts tavā dzīves gaitā! Tavas dvēseles galvenā īpašība ir vientiesība; pavisam nevērtīga īpašība, Tom Pinč!

XL NODAĻA. PINCI IEGŪST JAUNUS PAZIŅAS, UN VIŅIEM RODAS JAUNS IEMESLS NEIZPRATNEI UN PĀRSTEIGUMAM

Satraucošā noslēpumainība padarīja dīvaini valdzinošas neapdzīvotās istabas Templā un ikvienu sīkumu, kas saskārās ar Toma darbu. Ik rītu, aizverot durvis

Izlingtona un pieveršot seju Londonas dūmiem, Toms devās pretī neizskaidrojama vilinājuma atmosfērai, kas kopš šā brīža aizvien vairāk sabiezēja ap viņu, kamēr pienāca atkal laiks doties mājup, atstājot to aiz muguras kā nekustīgu padebesi.

Tomam vienmēr likās, ka viņš tuvojas šai spocīgajai miglai un ienirst tanī pamazām un nenojaušami, ejot no kāpiena uz kāpienu. Pāreja no ielu dārdiem un dunoņas uz Tempļa klusajiem pagalmiem bija pirmais pakāpiens. Katra viņa soļu atbalss, tā viņam šķita, izskanēja no vecajiem mūriem un bruģa plāksnēm, kas alka pēc valodas, lai izklāstītu šo krēslaino, drūmo telpu vēsturi, pavēstītu par nozaudētiem dokumentiem, kas dēd aizmirstos kaktos, cieši noslēgtos pagrabos, caur kuru aizrcžģotajiem logiem lauzās ārā tādas novadējušās nopūtas, kad viņš gāja garām; lai čukstētu par nomelnējušām dārga veca vīna mucām, kas iemūrētas noliktavās zem vecajiem Tempļa pamatiem; lai tikko dzirdami dvestu baigas leģendas par bruņiniekiem ar sakrustotām kājām, kuru marmora attēli atdusas baznīcās. Tikko Toms uzspēra kāju uz pirmā trepju pakāpiena ceļā uz savu putekļiem pilno mītni, šie noslēpumi sāka augt augumā un beidzot, uzkāpuši līdz ar Tomu augšā, uzplauka visā krāšņumā viņa dienas darbu vientulībā.

Katrs rīts nesa no jauna līdzi to pašu neizsmeļamo vielu pārdomām. Vai šodien ieradīsies viņa darba devējs? Kas tas par cilvēku? Toma iztēle nekādi nevarēja samierināties ar misteru Fipsu. Viņš pilnīgi noticēja misteram Fipsam, ka tas rīkojas cita uzdevumā, un minējumi, kas ir šis cits, ziedēja pilnā košumā Toma fantazijas dārzos, ziedēja, nepazīstot vītumu, nevienas rokas neskarti.

Kādu laiku viņš padevās iedomai, ka misters Peksnifs, nožēlodams savu negodīgo rīcību, izdomājis šādu paņēmienu, kā apgādāt Tomu ar darbu, izmantojot savu ietekmi uz kādu trešo personu. Šī iedoma Tomam likās tik nepanesama pēc visa tā, kas bija noticis starp viņu un šo krietno vīru, ka Toms to pašu dienu atklāja savu sirdi Džonam Vestlokam un paziņoja, ka drīzāk iešot par nastu nesēju nekā kritīšot tik zemu savās acīs, ka pie ņemšot kaut visniecīgāko labdarību no mistera Peksnifa rokām. Taču Džons Vestloks iegalvoja Tomam, ka tas vel neprotot pietiekami novērtēt misteru Peksnifu, ja domājot, ka šis džentlmenis esot spējīgs uz augstsirdīgu rīcību, un ka Toms varot būt pavisam mierīgs šai ziņā, iekams saule būšot kļuvusi zaļa un mēness melns un tai pašā laikā būšot iespējams ar neapbruņotu aci pilnīgi skaidri saredzēt divpadsmit visspožākās komētas joņojam trakā ātrumā ap šiem spīdekļiem. Jā, kad tādas varenas pārvērtības būšot notikušas un ne agrāk, tā Džons sacīja, tad varbūt nebūšot pilnīgs ārprāts turēt misteru Peksnifu aizdomās par šādu pārdabisku augstsirdību. Vārdu sakot, Džons nesaudzīgi izsmēja Toma iedomu, un Toms, atteicies no tās,, zaudēja pēdējos pamatus zem kājām un sāka atkal maldīties dažādos minējumos.

Tikmēr Toms ik dienas ieradās darbā un bija guvis jau diezgan lielus panākumus, jo grāmatas bija novietotas zināmā kārtībā un radīja vislabāko iespaidu, ja ar tām iepazinās kaligrafiski uzrakstītajā katalogā. Darba laikā Toms šad un tad atļāvās palasīt vienu otru grāmatu — citreiz tas taisni nepieciešams lietas labā — un, tā kā, saņēmis drosmi, sāka ņemt līdzi uz nakti pa kādam burvīgam sējumiņam (pie kam no rīta rūpīgi atlika to vietā, lai gadījumā, ja ierastos nepazīstamais darba devējs, tas nedomātu, ka grāmata nozudusi), tad viņa dzīve ritēja laimīgi, netraucēti un rosīgā darbā un pilnīgi viņam pa prātam.

Nekad vēl grāmatas Tomam nebija likušās tik interesantas un tik pilnas jaunu atklājumu, un tomēr tās nesaistīja viņa uzmanību tik lielā mērā, ka viņam būtu paslīdējusi garām pat vismazākā skaņa noslēpumainajā dzīvoklī. Ik solis, kas atbalsojās pagalmā, lika viņam satraukti ieklausīties, un, kad nu soļi iegriezās namā un skanēja aizvien tuvāk uz kāpnēm, viņš vienmēr domāja, sirdij skaļi sitot: «Beidzot es viņu redzēšu vaigu vaigā!» Taču nekādi soļi nenāca līdz pašai augšai, atskaitot viņa paša soļus.

Šī vientulība un noslēpumainība izraisīja Toma smadzenēs visādas fantazijas, un, kaut gan veselais saprāts viegli uzminēja, cik tās tālu no patiesības, taču nebija spējīgs tās izkliedēt, jo šādos gadījumos veselais saprāts līdzīgs vecajai franču policijai, kas prata visai ātri atklāt noziegumu, bet bija galīgi nespējīga to aizkavēt. Aplamas, nenoteiktas, neizskaidrojamas aizdomas, ka dibenistabā kāds noslēpies, ka staigā nedzirdamiem soļiem virs galvas, ka noskatās pa durvju spraugu, ka slepeni dara kaut ko tai vietā, kur Toma pašubrīd nav,— vajāja viņu vai simtiem reižu dienā, tā ka viņš ar prieku pacēla augšlogu un centās izklaidēties zvirbuļu sabiedrībā, kuri taisīja ligzdas zem jumta un ūdensnoteku līkumos un čiepstēja ap logiem augu dienu.

Viņš pastāvīgi strādāja, pametis ārdurvis līdz galam vaļā, lai dzirdētu gājējus, kas iegriežas namā un ieiet kādā no apakšējo stāvu dzīvokļiem. Ieraugot ļaudis ielās, viņu mocīja uzmācīgas domas, un dažkārt viņš sev sacīja, lūkodamies cilvēkā, kas bija piesaistījis viņa uzmanību ar kaut ko neparastu apģērbā vai izskatā: «Es nemaz nebrīnītos, ja tas būtu viņš!» Tomēr gaidītais nerādījās. Un, lai gan Toms patiešām griezās atpakaļ un sekoja svešajam, kās bija modinājis viņa ziņkāri, dīvainā pārliecībā, ka tas iet uz namu, ko Toms nupat pametis, taču viss beidzās vienādi: Toms lieku reizi pārliecinājās, ka alojies.

Misters Fipss Ostin-Fraiersā drīzāk sabiezināja, nekā izkliedēja šo tumsu, jo jau pirmo reizi, kad Toms bija pienācis saņemt algu par pagājušo nedēļu, aizrādīja:

—   Jā, starp citu, mister Pinč, jums nav nekādas vajadzības par to runāt, esiet tik laipns!

Toms nodomāja, ka misters Fipss nolēmis uzticēt viņam kādu noslēpumu, tāpēc sāka iegalvot, ka nekādā gadījumā neizrunāšoties un ka misters Fipss varot būt pilnīgi mierīgs. Bet, tā kā misters Fipss atbildēja vienīgi «ļoti labi» un vairāk neko, tad Toms apņēmās izspiest no viņa paskaidrojumu.

—   Nekādā gadījumā, — Toms piekrita.

—   Ļoti labi, — misters Fipss atkārtoja.

—   Jūs gribējāt teikt… — Toms aizrādīja.

—   Tad nē jel! — misters Fipss atsaucās. — Itin nekā negribēju.

Tomēr, ievērojis Toma apjukumu, viņš piemetināja:

—     Es tikai gribēju paskaidrot, ka jums nav nekādas vajadzības sniegt kādam sīkas ziņas, kur jūs strādājat. Labāk nerunājiet par to.

—  Man vēl nav bijis prieks redzēt savu darba devēju, — Toms atsāka, likdams naudu kabatā.

—  Ak nav bijis? — Fipss atkārtoja. — Laikam gan tiesa, redzējis jūs viņu neesat.

—  Man gribētos pateikties viņam un apvaicāties, vai viņš apmierināts ar to, ko esmu padarījis, — Toms nedroši turpināja.

—   Pilnīgi pareizi, — Fipss žāvādamies piekrita.

—   Visai teicami. Tā vajag.

Toms aši mēģināja pāriet uzbrukumā no citas puses.

—   Es drīz beigšu kārtot grāmatas, — viņš sacīja.

—   Ceru, ka ar to mans darbs nebeigsies, jeb vai tad manis vairs nevajadzēs?

—   Kur nu dieviņ! — Fipss atsaucās. — Darba daudz, darba mi-ilzum daudz! Ejiet uzmanīgāk, te ir diezgan tumšs.

Tas bija vienīgais, ko Toms prata panākt. Tumšs bija visādās nozīmēs, un, vai nu misters Fipss runāja tiešā vai pārnestā nozīmē, viņam bija pilnīgs pamats tā sacīt.

Bet tad pagadījās jauns notikums, un Toma domas novērsās pat no šā noslēpuma vai, pareizāk sakot, sadalījās starp to un jaunu gultni, kas jau pati par sevi bija vesela Nila.

Tas notika tā. Toms bija pieradis kopš seniem laikiem agri celties, un, tā kā ērģeļu nebija pie rokas, lai kavētu laiku ar iemīļoto nodarbošanos, tad viņš pirms iešanas uz Tempļu sāka doties tālās pastaigās, un, tā kā viņu, laucinieku, dabiski, pievilka tie pilsētas rajoni, kur pastāvīgi valdīja rosme un kustība, tad viņš kļuva pastāvīgs tirgu, krastmalu, tiltu un it īpaši' tvaikoņu piestātņu apmeklētājs; bija tik bezgala patīkami un ielīksminoši noskatīties ļaudīs, kas traucās darīšanās vai meklēja izklaidēšanos, un Tomu iepriecināja doma, ka pilsētas dzīves garlaicīgajā vienmuļībā var atrast tik daudz vaļības un dažādības.

Ruta parasti pavadīia viņu šais rīta pastaigās. Tā kā viņu namsaimnieks cēlās ļoti agri un aizgāja savās darīšanās (kādas tās bija, to, redzams, neviens nezināja), tad arī citu mājas iemītnieku parašas sakrita ar viņējām. Tādā kārta nereti jau ap septiņiem rītā viņi pabeidza brokastis un izgāja svaigā gaisā. Pēc divu stundu pastaigas viņi šķīrās kaut kur krustceļos, Toms aizsteidzās uz darbu, bet māsa mierīgā garā soļoja mājup.

Daudz daudz pa'tīkamu brīžu viņi pavadīja Koventgādenas tirgū, ieelpojot puķu un augļu aromatu, apbrīnojot ananasu un meloņu krāšņumu, iemetot aci sānieliņās, kur vecītes sēdēja rindās vien uz apgāztiem groziem un lobīja zirņus; tīksminoties par resno sparģeļu saišķiem, ar kuriem bruņojās dārzeņu kioski kā ar nocietinājumu režģi; pie ārstniecības augu veikalu durvīm ar baudu ievelkot nāsīs izgarojumus, kas atgādināja svaigi maltas teļa gaļas, kapersu, ietinamā papīra un sēklu iztvaikojumu jūkli; te manīja arī taukus gliemežus un šaudīgas, jaunas dēles. Daudz daudz patīkamu brīžu viņi pavadīja putnu tirgū, kur pāros sasietas vistas un pīles gulēja, izstiepušas nedabiski garus kaklus, jau pilnīgi sagatavotas cepšanai, kur blāvoja mūsainas olas ar sūnām izliktos grozos un baltas lauku desas, kas neiedvesa nekādas aizdomas vēl neiznīdētajiem kaķiem un suņiem, zirgiem un ēzeļiem; te bija visādu šķirņu sieri visādos apmēros, dzīvi putni krātiņos un grozos, kas likās nedabiski Meli, jo krātiņi bija pārāk šauri, un bezgala daudz trušu, gan dzīvu, gan nokautu. Daudz patīkamu brīžu viņi pavadīja starp atspirdzinoši dzestrajām, sudrabā zvīļojošajām zivju novietņu rindām, kur visas preces laistījās kā mēnesnīcā, izņemot mūžam sārtos omārus; daudz patīkamu brīžu viņi pavadīja starp smaržīga siena vezumiem, zem kuriem cietā miegā gulēja suņi un nogurušie vedēji, aizmirsuši pīrāgus un alu. Taču neviena pastaiga nebija ne pus tik brīnišķīga kā gājiens uz tvaikoņu piestātni dzidrā vasaras rītā.

Tvaikoņi stāvēja cits pie cita, it kā sakalti uz mūžu, tomēr ikviens grasījās laisties projām un acīm redzot nezaudēja cerības, ka tas izdosies, un, paļaujoties uz to, pasažieru barus un bagažas grēdas steigšus vien gādāja augšā uz klāja. Mazi tvaikonīši vienā laidā šaudījās šurp turp pa upi. Viena virkne burinieku aiz otras, veselas mastu birzis, takelažas labirinti, dīki nokārušās buras, plīkšķoši airi, naskas laivas, tūļīgas baržas, upes dibenā sadzīti pāļi, kuru apglumējušajās spraugās mitinās milzums ūdensžurku, baznīcu zvanu torņi, noliktavas, namu jumti, arkas, tilti, vīrieši, sievietes un bērni, mucas, celtņi, kastes, zirgi, karietes, dīkdieņi un melnstrādnieki — visu to varēja redzēt ik vasaras rītu tā samestu juku jukām, ka Tomam trūka spēka to visu aptvert.

Šai jūklī bez mitas gaudoja tvaikoņu svilpes, visā pilnībā izpaužot šās ainas saspīlēto satraukumu. Šķita, visi tvaikoņi lej sviedrus un nervozē tāpat kā pasažieri; tie bažījās un uztraucās savās aizsmakušajās balsīs, nemetot mieru ne uz mirkli, un vienā laidā uzbudināti klaigāja bez kādām pauzēm: — Skrieniet ātrāk pasteidzieties es uztraucos ātrāk ak tu mīļais dievs vēl nokavēsimies ko jūs tur ķēpājaties es dodos projām! — Pat uzvilkuši enkuru un laimīgi izkļuvuši straumes vidū, tie izmantoja pašu niecīgāko ieganstu, lai atsāktu savu brēku; gadās acumirklīga aptura aiz kāda sastrēguma uz upes, un pats drosmīgākais pasta kuģis tūliņ sāk tusnīt un vaimanāt: — Atkal aiztur kas nu noticis laidiet drīzāk tā jāsteidzas to jūs tīšām kas tas jums par niķi ak tu dievs tēvs vai laidīsiet beidzot! — un tā, satraukts vai līdz neprātam, tas devās atkal ceļā un ar pūlēm lauzās cauri miglai, ko vasaras saule krāsoja koši sārtu.

Taču Toma tvaikonis — pareizāk sakot, tas pasta kuģis, par kuru Toms un Ruta šobrīd bija ieinteresējušies visvairāk, nemaz vēl nedomāja atstāt krastu, un rosme uz tā bija pilnā sparā. Pasažieri spiedās virsū kā negaisa mākonis; abās pusēs tvaikonim stāvēja pa kuterim; laipas vai lūza no gājējiem; apmulsušās sievietes, acīm redzot rīkodamās braukt uz Greivsendu, neparko neļaudamās iestāstīt, ka tvaikoņa ceļamērķis ir Antverpene, stūrgalvīgi bāza grozus ar pārtiku zem soliem, aiz starpsienām un ūdens mucām, un vispār sajukums bija taisni neiedomājams.

Tas bija tik interesanti, ka Toms, turēdams Rutu pie rokas, aizrautīgi lūkojās uz tvaikoni, nemaz nemanot aiz muguras pusmūža lēdiju, kas, ieradusies piestātnē ar prāvu lietussargu rokā, nezināja, kur to likt. Šis baismīgais ierocis ar līko rokturi vispirms devās pazīstams, aizžņaudzot Tomam balssrīkli, nejauši aizķēries viņam aiz kakla. Atbrīvojies vēl samērā labā omā, viņš tūliņ sajuta lietussarga smailo galu iespiežamies mugurā, tad rokturis aizķēra viņu aiz kājas, pēc tam lietussargs izstaigājās pa viņa platmali, plīkšķinot spārnus kā liels putns, un beidzot tik skaudīgi iedūra viņam zem ribām, ka Toms jutās spiests atskatīties un izteikt diezgan lēnīgu pārmetumu.

Apgriezies viņš ieraudzīja lietussarga īpašnieci, kas bija izslējusies pirkstgalos, lai labāk saskatītu kuģi; spriežot pēc viņas nokaitinātās sejas, Toms nolēma, ka viņa uzbrukusi tam tīšām kā savam dabiskajam ienaidniekam, kurš atrodas pirmajā rindā.

—  Jums nu gan laikam ir neganta daba! — Toms sacīja.

—  Ku pulicija? — lēdija iespiedzās spalgā balsī un draudēja Tomam ar lietussargu, brēkdama, ka liktu viņu arestēt uz karstām pēdām, ja vien šitie zeļļi būtu uz vietas tad, kad pēc tiem tā lielākā vajadzība.

—   Mazāk smēreiši pamādi ūsās un vairāk apzinaiši, kas viņiem pienākums, nekā pavisam pa neko saņemt tādu bargu naudu, — viņa šķendējās, — ta cilvēkiem nevaidzētu jukt prātā šitādā bābelē!

Viņai patiešām bija grūti klājies, jo pat viņas galvasrota bija tā saspiesta, ka pārvērtusies trīsstūrenē. Viņa bija maza un resna, galīgi aizelsusies un iekarsusi. Tāpēc Toms izbeidza šo vārdu maiņu, pieklājīgi apvaicājoties, uz kādu kuģi viņai jātiek.

—  Nu kā ta! — lēdija atcirta.— Tā jau jums tik brīv stāvēt un skatīties, bet tiem citiem, tiem akurat jābrauc. Spoks no cilvēka!

—   Kuru tvaikoni jūs gribat redzēt? — Toms jautāja. — Mēs varam paiet sānis, ja vajadzīgs. Neesiet tik dusmīga!

—  Neviens no tiem godīgajiem sievišķiem, un cik tādu nav bijs, kam es i stāvejs klāt grūtā brīdī, — lēdija atbildēja, mazliet atmaigusi, — lai nu ko, bet šitādas lietas man nekad nav pārmetis, tāpēc ka daba man saticīga un rāma. Es allažīn teic: «Ja jums no tam paliek vieglāk, sakiet uz manis, ko gribat, cienīgā, jūs jau zin, ka Zara ne vārdiņa neteiks pretī, tā jau veca lieta. Bet, ka šodien es i nokreņkējies pāri pa mēru, tā ka sirds vais neņem pretī, to es negrib noliegt, lai dies man žēlīgs, un tas nav bez savu pamatu!

Tā runājot, misis Gempa (jo tā bija mūsu daudz pieredzējusī dziedniece) ar Toma palīdzību iespiedās šaurajā kaktiņā starp Rutu un margām, kur pēc neilgas smagas tusnīšanas, diezgan draudīgi iztēmējusies un izvīcinājusies ar lietussargu,, viņa beidzot iekārtojās itin ērti.

—   Un kurš ta no tiem briesmoņiem ies uz Anturpeni, es grib zināt? Šito kvēpu, dieviņ žēlīgais!

—   Kurš kuģis jums vajadzīgs? — Ruta jautāja.

—   Anturpenes, — misis Gempa atbildēja. — Vai nu es jūs mānīs, mīlīt, kāds man labums no tam?

—   Antverpenes kuģis ir tur vidū, — Ruta parādīja.

—   Kauc viņš labāk atradies Jonas vēderā! — misis Gempa izsaucās, acīm redzot sajaukdama pravieti ar valzivi, izpaužot šo gaužām dīvaino vēlēšanos.

Ruta neko neatbildēja, bet, tā kā misis Gempa, uzspiedusi zodu uz margu saltā čuguna, nenolaida acis no Antverpenes tvaikoņa un laiku pa laikam pusbalsī ievaidējās, tad viņa apvaicājās, vai šodien nebraucot uz ārzemēm kāds no lēdijas bērniem. — Vai varbūt vīrs? — tā viņa laipni piebilda.

—   Tas tik rāda, cik maz jūs vēl dzīvojs šai bēdu ielejā, manu mīļo jauno dvēselīt, — misis Gempa atbildēja, pārgriezdama acis. — Viena mana laba draudzene man dikti bieži mēdz sacīt, mīlīt, un viņu sauc Harisa, misis Harisa, pāri tirgus placim un pa trepēm augšā, akurat aiz tabakas bodes: «Ak Zara, Zara, maz gan mums zināms pa to, kas mums Iemīts!» — «Misis Harisa, cienīgā,» es teic, «tas i dieva tiesa, ka maz, takšu vairāk gan, nekā jūs domā. Mūs kalkulieris, cienīgā,» es teic, «cik kādam pāram būs bērnu, dažureiz sakrīt uz mata un stipri biežāk, nekā jums rādās.» — «Zara,» misis Harisa man teic pavisam notrūkusies, «cik ta īpaši man viņu būs?» — «Nu nē, misis Harisa,» es teic, «piedošanu, lūdzama! Man pašai,» es teic,

«bērni vēlušies ārā pa trešā stāva logu un slapjās sienas kritušas viņiem uz plaušfem, un viens tāpatās a smaidīgu vaidziņu nemanīts izlaidis garu gultiņā, un aiz tam, cienīgā, mums nebūs spiesties ko izdibināt vai kurnēt, bet būs pieņemt visu iekš padevības. Tas kungs devis, tas kungs ņēmis.» Man jau visi apmiruši, mīļo bērniņ, — misis Gempa turpināja, — bet pa vīru jāteic, ka viņam bij koka kāja, un tā nu ar pēdīgi tikuse pie atdusu, citādi pa alus pagrabiņiem vie, un nekādi ārā dabūt, ja nu vienīgi a varu, tā ka no šitās puses tā bij a tādām pašām vājībām kā dzīva miesa un asins, ja ne vēl trakāk.

Pec šās kapa runas misis Gempa atkal atspieda zodu pret salto čugunu un, blenzdama Antverpenes tvaikonī, nogrozīja galvu un novaidējās.

—   Es gan negrib būt pa vīrišķi un ņemties ko tādu uz savu sirdsapziņu, — viņa atkal ierunājās, — kauču jāteic, neviens godīgs vīrišķis līdz tam nenoies.

Toms saskatījās ar māsu, un Ruta pēc brītiņa ievaicājās misis Gempai, kas viņu tā uztraucot.

—   Manu dūdiņ, — tā savukārt iejautājās klusākā balsī, — jūs takšu vēl nav izdota pie vīra?

Ruta iesmējās, pietvīka un atbildēja:

—   Nē.

—   Jo sliktāk priekš visiem klātesošiem! — misis Gempa noteica. — Toties i tādas, kas precētas un atrodas precētu kārtā un būšanā, un vienam mīļam, jaunam sievišķīšam šorīt vaidzīgs braukt a šito pašu kuģi, ka viņai nemaz nenākas atrasties uz ūdens!

Viņa apklusa, lūkodamās uz minētā tvaikoņa klāju, uz kāpnēm, kas veda lejup, un uz laipām. Acīm redzot pārliecinājusies, ka viņas nožēlu priekšmets vēl nav ieradies, viņa pamazām pacēla acis līdz pašam dūmeņa galam un sašutumā uzrunāja kuģi:

—   Kauč tevi nelabais parāvs! — viņa nosirdījās, draudīgi pakratīdama lietussargu. — Vai tev piederas pārvadāt vārīgas un jauniņas mūs dzimuma radības? Tādam ērmam jau tik piestāv dārdināt un spļaudīties! Vai maz posta tu nodari mūs amatam a savu klabēšanu un rēkšanu, šņākšanu un kvēpšanu, viena kustoņa, vairāk nekas! Sitās nolādētās tvaika mašīnas, — viņa turpināja, lietussargu purinādama, — i mūs pamet bez ierasta darba, i ne mazums ķibeļu atgadās priekš laika, ka neviens to negaida (īpašīgi uz dzelzceļiem, tur tā kaukšana dikti nežēlīga). Es tiku dzirdējs no viena jauna cilvēka, konduktora, trīs gadi vie, kopš tas dzelzceļš uztaisīts — misis Harisa viņu labi pazīst, viņš tai pat rados caur māsu, ko aizprecēja pie zāģētavas meistara, — ta viņš līdz šim laikam paspējis izdarīt notēs krustības divdesmit sešām nevainīgām dvēselītēm, kas nākušas pasaulē negaidot un visas nosauktas to tvaika mašīnu vārdos, kuru dēļ tas priekš laika noticis. Fi! — misis Gempa nobeidza savu uzrunu, — uz vietas redzams, ka tu i cilvēka roku darbs, tāpēc ka tev nav itin nekāda žēluma pret mūs vājo dzimumu, bleķa gabals, vairāk nekas!

Būtu pilnīgi dabiski iedomāties, sevišķi, ievērojot misis Gempas gaudu sākumu, ka viņai pieder diližansu vai pasta zirgu kantoris. Viņa gan nepaspēja aptvert, kādu iespaidu radījuši viņas vārdi jauniņajā sarunu biedrenē, jo pēkšņi pārtrauca runu un iesaucās:

—  Are, ku nāk viņa pate! Nabadzīte, tik jauniņa un iet kā viens upura jērs uz savu galu! Nu, ja tur notiks kāda nelaime, ka kuģis būs izgajs jūrā, — viņa pravietīgi pavēstīja, — ta tā būs riktīga slepkavība un es ies pa liecinieci no apsūdzētāja puses.

Viņa to noteica tik uzsvērti, ka Toma māsa (tikpat maigas dabas kā viņš pats) jutās spiesta atsaukties kaut ar dažiem vārdiem:

—  Sakiet, lūdzama, kur ir tā lēdija, par ko jūs tā raizējaties!

—  Are, tur! — misis Gempa izvaidēja. — Re, ku viņa iet pāri pa to mazo koka tiltiņu. Paslīdēja uz apelsiņa mizu, — misis Gempa ieķērās ar nagiem lietussargā. — Man taisni visa dūša sagriezās!

—  Vai jūs runājat par to lēdiju, ko ved vīrietis, ietinies no galvas līdz kājām platā apmetnī, tā ka gandrīz visa seja aizsegta?

—    Lai tik sedzas vie labi krietni! — misis Gempa atbildēja. — Kauna viņam nav ne pa šitik! Vai re, ka viņš rau to aiz rokas?

—   Viņš patiešām ārkārtīgi steidzina lēdiju, tā rādās.

—   Un nu viņš grib stiept to lejā, iekš smacīgām telpām! — misis Gempa errojās. — Kāds dundurs tam vīram iekodis? Velis viņā iemeties, vai? Pa ko viņš nevar atstāt savu sievu te augšā, ku gaiss tiek klāt?

Lai kādi bija iemesli, viņš tomēr neatstāja sievu augšā, bet ātri noveda lejā un nozuda arī pats; viņš pat nepavēra apmetni un neuzkavējās ļaužu pieblīvētajā klājā ilgāk par to mirkli, kamēr izlauzās drūzmai cauri.

Toms nedzirdēja šo īso sarunu, jo viņa uzmanība tika negaidītā kārtā novērsta. Tieši tobrīd, kad misis Gempa beidza savu uzsaukumu tvaikmašīnai, kāda roka satvēra Tomu aiz elkoņa, piespiežot atskatīties, un pa labi — kreisajā pusē stāvēja Ruta — viņš ieraudzīja savu namsaimnieku un visai izbrīnījās.

Tomu ne tik daudz pārsteidza namsaimnieka klātbūtne kā. viņa neparasti izmanīgā, nedzirdamā pielavīšanās, jo vēl pirms mirkļa Tomam līdzās bija stāvējis pavisam cits cilvēks un viņš nebija manījis ne mazākās kustības vai spiešanās tai ļaužu pulciņā, kurā pats atradās. Viņi ar Rutu bija bieži pārrunājuši, cik klusu ierodas mājās un atkal nozūd viņu namsaimnieks, taču Toms nobrīnījās vēl jo vairāk, sastapdamies ar to vaigu vaigā piestātnē.

—   Lūdzu piedošanu, mister Pinč, — tas iečukstēja Tomam ausī. — Es esmu slims cilvēks, aizdusa moka mani nost, un acis arī vairs labi nerāda. Nav vairs tie gadi, ser. Vai jūs neredzat tur džentlmeni garā apmetnī ar lēdiju pie rokas — lēdija plīvurā, ar melnu šalli uz pleciem — redzat vai ne?

Ja viņš slikti redzēja, tad gan savādi, kā viņš bija varējis atrast visā pūlī nupat aprakstīto pāri. Viņa acis aši šaudījās no tiem uz Tomu, it kā viņš vēlētos ātrāk pievērst tiem Toma klejojošo skatienu.

—   Džentlmenis garā apmetnī un lēdija ar melnu šalli? — Toms atkārtoja. — Tūliņ apskatīšos.

—  Jā, jā! — namsaimnieks atsaucās redzamā nepacietībā.— Džentlmenis satinies, no galvas līdz kājām — vai nav ērmoti tīstīties tādā rītā, it kā būtu slims, un varbūt viņš pat seju aizsedz ar roku. Nē, nē, nē! Tur ne! — un viņš piebilda, sekojot Toma skatienam: — Otrā pusē, rau, tai virzienā!

Un nenocieties viņš norādīja ar pirkstu tieši uz turieni, kur pūlis pašlaik bija aizturējis pāri, kas viņu tā interesēja.

—   Tur tik daudz ļaužu, tāda drūzma un visādu mantu vai cik, — Toms taisnojās, — ka, manuprāt, diezgan grūti… nē, nudien, es neredzu džentlmeni garā apmetnī un melnā šallē satinušos lēdiju. Re, tur stāv lēdija ar sarkanu šalli!

—   Nē, nē, nē! — namsaimnieks iekarsis pārtrauca, atkal rādot kaut kur ar pirkstu. — Tur ne. Pavisam citā vietā, otrā pusē. Pie kāpnēm, kas ved uz kajitem. Pa kreisi. Viņiem jābūt pie tām kāpnēm. Un zvans jau arī skan! Vai jūs redzat kāpnes?

—   Pag! — Toms iesaucās. — Pareizi. Rau, kur viņi iet! Jūs taču runājat par to džentlmeni, kas patlaban iet lejup un apmetņa stērbeles velkas viņam pakaļ?

—   Par to pašu, kā tad! — sarunu biedrs atsaucās, kaut gan neskatījās turp, kurp viņam rādīja, bet Tomam acīs. — Vai jūs neparādītu man laipnību, ser, lielu laipnību? Vai jūs neiedotu viņam vēstuli tieši rokās? Tikai iedot, vairāk nekā, viņš to gaida. Man to uzdeva mani darba devēji, bet es nokavējos un, tā kā neesmu vairs nekāds jaunais, tad neparko nepaspēšu uzskriet uz klāja un laikā nonākt. Vai jūs nepiedotu manu pārdrošību un neizdarītu man šo lielo pakalpojumu?

Viņa rokas drebēja un seja pauda ārkārtīgu uzbudinājumu un satraukumu kā kārdinātājam vecā, drūmā kokgriezumā, kad viņš sniedza Tomam vēstuli.

Toma parašās nebija svārstīties, kad griezās pie viņa labsirdības vai līdzjūtības. Viņš paņēma vēstuli, iečukstēja Rutai ausī, ka tūliņ būs atpakaļ, lai pagaida vien, un noskrēja lejā pa kāpnēm, cik ātri vien jaudāja. Tik daudz cilvēku devās gan augšup, gan lejup, tik daudz smagu ķīpu pārnēsāja gan uz kuģi, gan atpakaļ, zvans tik skaļi šķindēja, tvaiks tik stipri šņāca un pūlis tā klaigāja, ka Tomam nenācās viegli izlauzt ceļu, un viņš gandrīz vai piemirsa, uz kāda tvaikoņa viņam jātiek. Tomēr viņš% sekmīgi sasniedza mērķi, nosteidzās leja, nezaudējot laiku, un ieraudzīja meklējamo džentlmeni salonā ar muguru pret durvīm, lasot kādu sludinājumu uz sienas. Kad Toms piegāja pasniegt vēstuli, tas, izdzirdējis soļus, nodrebēja un atskatījās.

Kāds gan bija Toma pārsteigums, kad viņš ieraudzīja cilvēku, ar kuru kādreiz bija saķīvējies tīrumā, — Džonasu, nabaga Mersijas vīru!

Cik Toms noprata, Džonass nomurmināja, kāda velna pēc šis te esot atkūlies; sadzirdēt nebija viegli, tik neskaidri viņš runāja.

—  Man pašam no jums nekā nevajag, — Toms atbildēja, — tikai man nupat palūdza nodot jums šo vēstuli. Man parādīja, kur jūs esat, bet es jūs nepazinu tādā apģērbā. Ņemiet jel!

Džonass paņēma vēstuli, atplēsa un izlasīja uzrakstīto. Saturs acīm redzot bija ļoti īss, ne vairāk par rindiņu, bet tas ķēra viņu kā lingas mests akmens. Izlasījis viņš atsprāga atpakaļ.

Džonasa uzbudinājums bija tik savāds un neredzēts, ka Toms neviļus palika stāvam. Lai cik īsa bija Džonasa svārstīšanās, taču zvans jau pārstāja skanēt, kamēr viņš tā neizšķīries stāvēja, un aizsmakusi balss augšā noprasīja, vai kāds ejot atpakaļ uz krastu.

—  Jā, — Džonass atsaucās, — jā, es iešu. Ļaujiet man tikt krastā! Kur tā sieviete? Ejam atpakaļ, tūliņ uz vietas]

Viņš atgrūda durvis uz kajiti un drīzāk izrāva, nekā izveda Mersiju. Tā bija bāla un nobijusies un ļoti izbrīnījās, ieraugot vecu paziņu, taču nepaspēja izteikt ne vārda, jo augšā sacēlās liels troksnis , un kņada un Džonass steigšus vilka viņu ārā uz klāja.

—   Kur mēs ejam? Kas noticis?

—  Mēs ejam atpakaļ, — Džonass atbildēja. — Es esmu pārdomājis. Es nevaru braukt. Neprasi man nekā, citādi tas beigsies slikti priekš tevis vai kāda cita. Pagaidiet taču, pagaidiet! Mums jātiek krastā, vai dzirdat? Krastāl

Par spīti visai neprātīgajai steigai viņš atrada laiku atskatīties un, nikni saviebies, padraudēja Tomam ar dūri. Nebūs daudz seju, kas spējīgas izpaust tādu naidu, ar kādu viņš pavadīja šo kustību!

Viņš vilka Mersiju augšup, un Toms viņiem sekoja. Džonass nesaudzīgi rāva sievu pāri klājam, pāri bortam, pa līganajām laipām un pa kāpnēm augšā, neuzmezdams viņai ne acu un tikai meklēdams kādu ar skatienu ostā stāvošajā pūlī. Pēkšņi viņš atskatījās un, izgrūzdams drausmīgu lāstu, uzbrēca Tomam:

—   Kur viņš ir?

Iekams Toms sašutis un pārsteigts paspēja ko atbildēt uz nesaprotamo jautājumu, kāds pienāca no muguras un uzrunāja Džonasu Čezlvitu, nosaukdams to vārdā. Pienācējs izskatījās pēc ārzemnieka, ar melnām ūsām un vaigubārdu; viņa pieklājīgā savaldība bija dīvainā pretstatā ar Džonasa uzbudinājumu un izmisumu.

—   Čezlvit, mans mīļais, — džentlmenis sacīja, pacēlis platmali par uzmanības zīmi pret misis Čezlvitu, — lūdzu jūsu piedošanu divdesmit tūkstošu reižu. Man bija augstākā mērā nepatīkami pārtraukt šāda veida ģimenes izbraukumu (es zinu, cik tas atspirdzinoši un jauki iedarbojas, lai gan man nav laimes būt ģimenes cilvēkam, kas ir manas eksistences lielākā traģēdija), taču darīšanas, dārgais draugs, darīšanas… Vai jūs neiepazīstināsiet mani?

—   Tas ir misters Montegjū, — Džonass izrjināja tā, it kā vārdi sprūstu viņam rīklē.

—   Pats nelaimīgākais no visiem mirstīgajiem, misis Čezlvita, — Montegjū uzķēra sarunu, — kuru vairāk par visiem kremt tas. ka šim mazajam izbraukumam nebija lemts notikt, bet, kā jau sacīju savam draugam, — darīšanas, mūsu kopīgās darīšanas… Jūs, kā redzu, bijāt nodomājis doties mazā ceļojumā uz kontinentu?

Džonass stūrgalvīgi klusēja.

—   Dariet, ko zināt, — Montegjū izsaucās, — bet es esmu satriekts! Goda vārds, satriekts! Vainīgas tikai tās nolādētās darīšanas, mūsu bišu spiets Sitijā! Kad jāievāc medus, taci visam pārejām nav vairs nozīmes, un tas ir mans vienīgais attaisnojums. Te pa labi no manis visu laiku kniksē tāda ērmota persona, — Montegjū pārtrauca savu runu un paskatījās uz misis Gempu, — kas man gluži sveša. Vai kāds viņu pazīst?

—   Tā nu vēl trūka, lai viņi mani nepazītu, — misis Gempa beidzot tika pie vārda. — Lai dies viņus apsvētī, it īpašīgi jūs jautro sieviņu, ser, un lai dies do viņai jo ilgi tādu prātu! Lai jūs visi (to viņa izsacīja kā tostu vai apsveikumu) tāpatās ziedētu veselībā un līksmotos iekš savām sirdīm, kā man viens mazs putniņš to pačukstēja pa kādu džentlmeni jūs vidū, ko es negrib vārdā nosaukt, lai citiem neuzkrīt skaudība! Mana dārgā ledij, — nu viņa vairs nesmaidīja, kaut gan līdz šim bija izlikusies ārkārtīgi labā omā, — jūs nu gan i pa traku bāla!

—   Un jūs arī tepat, ko neteiksi! — Džonass nomurmināja. — Nudie, jūsu te tā kā par daudz!

—   Man domāt, ser, — misis Gempa sašutusi pakniksēja, — ka tas nevienam kaulus nelauž, ka mēs a misis Harisu pastaigā pa publisku vietu. Viņa man vēl akurat tā teica a šiem pašiem vārdiem (lai tie i beidzamie, ko man lemts dzirdēt, ja tā nav): «Zara,» viņa teic, «krastmala taču i publiska vieta?» — x&lt;Misis Harisa,» es teic, «kas te pa šaubīšanos? Jūs mani pazīst tepatās divdesmit astoņi gadi, cienīgā, ta ka jūs i redzejs, ka es grib iet vai ka es iet tur, ku man nav brīv, sakat pate!» — «Nē, Zara,» misis Harisa teic, «pavisam otrādi.» Un kā lai viņa to nezin! Es i trūcīgs cilvēks, ser, bet pēc manīm sitas vai nost, ticat vai neticat! Caurām naktīm klauvē pie durvīm, stundīgi vie; cik reizas namsaimnieki jau brīdinajši, tāpēc ka kaimiņi šķendējas, domā, ka ugunsgrēks. Tiesa, man mana maize nāk a sviedriem vaigā, bet es nav atkarīgs ne no vienu, un a jūs laipnu atļauju es domā tā nodzīvot līdz savu pēdīgu stundiņu. Man i mīksta sirds, ser, es pats i bijs māte, bet pamēģina! aiztikt kauč māla podu, ja tas i mans, vai aizķert mani a vienu vienīgu vārdu pa ēšanu vai dzeršanu, tad lai tā būtu pate mīļākā kalpone mājā, šitāda jauna spindzele, tur žēlastības nav — vai nu es aizies, vai viņa.

Pelnīt es nopelnu maz, ser, bet sev pa,galvu dancot es nevienam nejaus. Saglabāt bērnu un izglābt māti — tā i mana divīze, un es turklāt ņemos to pārdrošību piemetināt: neaprunajt slimokopēju, viņa to necietīs!

Noslēgumā misis Gempa ar abām rokām cieši savilka šalli ap pleciem un, kā parasts, atsaucās uz misis Harisu, apliecinot savu vārdu patiesību. Galva viņai drebēja, kas šādas karstas dabas lēdijām norāda uz jauna negaisa tuvošanos, bet Džonass aizsteidzās tam priekšā, iejaukdamies īstajā laikā:

—   Kad nu jūs te esat, — viņš sacīja, — tad pievāciet manu sievu un aizvediet uz mājām! Man citas darīšanas. — Viņš vairāk neko neteica, tikai uzmeta skatienu Montegjū, likdams saprast, ka gatavs to pavadīt.

—  Man ļoti žēl vest jūs līdzi… — Montegjū iesāka.

Džonass pievērsa viņam drūmu skatienu, kas Tomam dziļi iespiedās atmiņā un ko viņš vēlāk bieži atcerējās.

—  Ļoti žēl, to es apzvēru, — Montegjū turpināja. — Kāpēc jūs piespiedāt mani tā rīkoties?

Tikpat drūmi uzlūkojot viņu, Džonass, mirkli klusējis, atbildēja:

—   Neviens jūs nav spiedis, tas viss ir jūsu roku darbs.

Vairāk viņš neko nesacīja. Pat to viņš pateica kā pret savu gribu, it kā atrazdamies cita varā, bet nespēdams pretoties notrenkātajam un nīgrajam velnam savā iekšienē. Pat ar savu gaitu, soļojot līdzās Montegjū, viņš atgādināja važās iekaltu cilvēku, kamēr savilktās dūres, sarauktās uzacis un sakniebtās lūpas liecināja, ka viņā joprojām mājo tas pats velns, kas alkst izlauzties brīvībā.

Viņi iesēdās skaistā kabrioletā, kas tos gaidīja, un aizbrauca.

Visa šī neparastā aina noritēja tik ātri un nemanāmi apkārtējā kņadā, ka Tomam tā šķītās līdzīga sapnim, kaut gan viņš bija viena no galvenajām personām. Tomēr neviens Tomu vairs neievēroja, kad viņi bija nonākuši no kuģa. Viņš stāvēja aiz Džonasa un tik tuvu, ka gribot negribot dzirdēja ikvienu sarunas vārdu. Viņš stāvēja, turēdams māsu pie rokas, un gaidīja izdevīgu brīdi, lai paskaidrotu savu dīvaino lomu šai vēl dīvainākajā gadījumā. Tomēr Džonass ne reizi nepacēla acis augšup, bet pārējie pat nepameta skatiena uz Toma pusi, un visi izklīda, iekams viņš bija izšķīries, ko darīt.

Toms palūkojās visapkārt pēc sava namsaimnieka, kuru jau ilgāku laiku bija meklējis ar acīm, bet veltīgi. Velaizvien pūlēdamies saskatīt to ļaužu barā, Toms pamanīja, ka viņam kāds māj ar roku no keba, un, pieskrējis klāt, ieraudzīja Mersiju. Viņa aši ierunājās, izliekušies pa logu, lai nedzirdētu viņas pavadone misis Gempa:

—   Kas noticis? Dievs debesīs, kas noticis? Kāpēc viņš lika man nakti sagatavoties ilgam ceļojumam, un kāpēc jūs atsaucāt mūs atpakaļ kā noziedzniekus? Dārgais mister Pinč, — viņa izmisumā lauzīja rokas, — apžēlojieties par mums! Lai kāds būtu šis briesmīgais noslēpums — apžēlojieties par mums, un dievs jūs svētīs!

—  Ja tas būtu manos spēkos, — Toms attrauca, — tad, ticiet man, jūs nelūgtu veltīgi. Bet man zināms daudz mazāk nekā jums, un izdarīt es varu vēl mazāk nekā jūs.

Viņa nozuda karietē un uz mirkli vēl parādījās viņas roka, mājot ardievas, bet, vai šis mājiens pauda pārmetumu, neuzticēšanos, bēdas, sāpes vai atvadu skumjas, to viņš šai steigā nespēja izprast. Viņa aizbrauca, un Tomam ar Rutu atlika tikai doties projām vēl lielākā neizpratnē.

Vai misters Nedžets nebija šorīt noteicis sastapšanos uz Londonas tilta kādam cilvēkam, kas nekad neturēja vārdu? Neapšaubāmi, tas bija Nedžets, kas šobrīd vērās pāri margām uz tvaikoņa piestātni. Tas nevarēja notikt izpriecas labad; Nedžets nekad nedzinās pēc izpriecām. Nē, jādomā, viņam katrā ziņā bija te kādas darīšanas.

XLI NODAĻA MISTERS DŽONASS UN VIŅA DRAUGS PEC ABPUSĒJAS VIENOŠANĀS ĶERAS PIE JAUNA PASĀKUMA.

Tā kā Angļu-bengaļu bezpeļņas aizdevumu un dzīvības apdrošināšanas akciju sabiedrības kantoris neatradās tālu no tvaikoņu piestātnes un misters Montegjū veda Džonasu tieši uz turieni, tad brauciens nevilkās ilgi. Taču tas būtu varējis ilgt vairākas stundas tai pašā mēmajā klusumā, jo bija skaidrs, ka Džonass nav noskaņots uz runāšanu un viņa mīļais draugs pagaidām nedomā censties ievilkt to sarunā.

Džonass, kam nebija vairs vajadzības slēpties, nosvieda savu apmetni un, turēdams saburzīto apģērba gabalu uz ceļiem, sēdēja, atvirzījies no ceļabiedra, cik to atļāva šaurā ekipāžā. Viņa stājā bija notikusi krasa, uzkrītoša pārmaiņa, salīdzinot ar izturēšanos vēl pirms dažiem mirkļiem, kad Toms sastapa viņu uz tvaikoņa vai kad viņš tik drausmīgi pārvērtās mistera Montegjū guļamistabā. Viņš joprojām bija cilvēks, kas atmaskots un piespiests pie sienas, izsists no sliedēm, vajāts un notverts, bet nu viņa sejā aizvien redzamāk sāka izpaus ties apņēmība, kas piešķīra viņam pavisam citādu izskatu. Viņa nīgrā, aizdomu pilnā, īgnā, aiz bezspēcīgām dusmām un pazemojuma nobālusī seja aizvien vēl bija tikpat zemiska, nožēlojama, gļēva un pretīga, bet, lai kā beigtos šī iekšējā cīņa, stingra apņemšanās apvaldīja ikvienu viņa dvēseles kustību un nomāca visas, tiklīdz tās radās.

Viņa izskats nebija pievilcīgs pat pašos labākajos laikos, tāpēc viegli iedomāties, cik atbaidošs viņš izskatījās patlaban. Apakšlūpā bija palikušas dziļi iespiedušos zobu pēdas, un šīs nesen pārdzīvotā uztraukuma zīmes rotāja viņu tikpat maz kā grumbām izvagotā piere, taču tagad viņš bija mierīgs, nedabiski mierīgs, kas gadās arī mazdūšīgiem cilvēkiem, kad tie novesti līdz galējai robežai; tikko ekipāžā apstājās, Džonass, negaidījis uzaicinājumu, braši izlēca ārā un metās augšup pa kāpnēm.

Akciju sabiedrības priekšsēdētājs sekoja viņam un, tiklīdz abi ienāca aizslēdza apspriežu zāles durvis un atmetās uz dīvana. Džonass palika stāvam pie loga un lūkojās ārā, atspiedies uz palodzes un atbalstījis galvu rokās.

—   Tas ir neglīti, Čezlvit, — Montegjū beidzot ierunājās, — neglīti. Zvēru pie sava goda!

—   Ko tad jūs no manis gribējāt? — tas strauji apcirtās. — Ko jūs gaidījāt?

—   Uzticēšanos, mans mīļais, pašu parastāko uzti cēšanos! — Montegjū atbildēja aizvainotā balsī.

—   Nudie! Briesmīgi gan jūs man uzticaties! — Džonass atsaucās.

—   Un vai tad ne? — viņa kompanjons pacēla galvu un uzlūkoja viņu, bet Džonass atkal novērsās. — Vai tad ne? Vai es jums neatklāju izdevīgu kombināciju, ko biju izdomājis mūsu visu labā, — ievērojiet, mūsu, nevis manā labā vien, — un ar ko jūs man atmaksājat? Ar mēģinājumu aizšmaukt!

—   Kā jūs to zināt? Kas jums teica, ka es grasos šmaukt prom?

—   Kas teica? Ko par to vairs runāt! Ārzemju tvaikonis, agra rīta stunda, pats notinies tā, ka ne pazīt! Kas teica? Ja jūs nebūtu gribējis mani apkrāpt, kā tad jūs tur gadījāties? Ja jūs nebūtu gribējis mani apkrāpt, par ko tad jūs griezāties atpakaļ?

—   Es atgriezos, lai izbēgtu no trača.

—   Tas bija gudri darīts, — noteica viņa draugs.

Džonass nesacīja ne vārda; viņš vēl tāpat lūkojās

ārā, atbalstījis galvu rokās.

—   Nu, tad tā, Čezlvit, — Montegjū atkal ierunājās, — par spīti visam, kas noticis, es būšu vaļsirdīgs pret jums. Vai jūs klausāties? Es redzu tikai jūsu muguru.

—   Klausos. Tālāk!

—   Es saku: par spīti visam, kas noticis, es runāšu ar jums vaļsirdīgi.

—   To jūs jau teicāt. Un es atbildēju, ka esmu dzirdējis. Tālāk!

—   Jūs esat mazliet sapīcis, bet es to uzskatu par attaisnojamu parādību; pats es par laimi esmu ļoti labā noskaņojumā. Nu, tad apskatīsim, kāds ir mūsu pašreizējais stāvoklis. Pirms dažām dienām es jums liku manīt, dārgais draugs, ka man izdevies kaut kas līdzīgs atklājumam …

—  Vai turēsiet muti! — Džonass nikni uzbrēca, apsviezdamies un pamezdams skatienu uz durvīm.

—  Tā, tā! — Montegjū noteica. — Prātīgi darits! Pilnīgi pareizi! Ja mans atklājums kļūs visiem zināms, ar to notiks tas pats, kas ar daudziem atklājumiem šai godīgajā pasaulē; man no tā vairs nebūs nekāda labuma. Jūs redzat, Čezlvit, cik vaļsirdīgi un godīgi es jums norādu uz savas pozicijas vājāko vietu. Vēlreiz atkārtoju: manās rokās ir, tā es domāju, zināms atklājums, ko es pirmajā izdevīgajā brīdī esmu darījis jums zināmu zem četrām acīm, tai savstarpējās uzticības garā, ko arī jūs atbalstāt un kas, tā es no sirds ticēju, valda mūsu vidū. Varbūt šis atklājums ir ko vērts, varbūt arī ne. Man šai jautājumā ir savi uzskati, jums savi. Par to nav ko strīdēties. Bet jūs, mīļais draugs, padevāties vājībai; es tieši to gribu aizrādīt, ka jūs padevāties vājībai. Iespējams, ka es gribu izmantot šo nenozīmīgo starpgadījumu savā labā (to es patiešām gribu un nedomāju to noliegt), tomēr man tas var atnest labumu arī tad, ja nesāku to izmeklēt un vērst pret jums.

—   Ko tas nozīmē — vērst pret mani? — Džonass jautāja, aizvien vēl stāvēdams tai pašā pozā.

—   Nu, to mēs neiztirzāsim, — Montegjū pasmaidīja.

—  Jūs gribat padarīt mani par ubagu? Tā taču jūs domājat?

—  Nē.

—   Kā tad ne? — Džonass izgrūda caur zobiem. — Citādi jau jums nekāda labuma nebūs. Pirmīt jūs teicāt patiesību.

—  Es, zināms, gribētu, lai jūs vēl maķenīt riskētu kopā ar mums (riska tur tikpat kā nav) un neceltu traci, — Montegjū atbildēja. — Jūs tikāt to apsolījis, un solījums jāpilda. Es saku bez aplinkiem, Čezlvit: jāpilda. Spriediet pats! Ja jūs neturēsiet vārdu, mans noslēpums kļūs man nevērtīgs; lai tas tādā gadījumā kļūst par vispārības īpašumu — tas pat labāk, jo tāda noslēpuma celšana dienas gaismā sagādās man zināmu godu. Bet es gribētu, lai vienā gadījumā, par ko jau runājām, jūs tēlotu ievilinātāja lomu. Es zinu, ka jums tas bijis nebijis. Gar to cilvēku jums nav nekādas daļas (jums vispār ne gar vienu nav daļas, jo jūs esat ļoti gudrs — ceru, ka es neesmu dumjāks), un jūs pārcietīsiet cita zaudējumus nesatricināmā dieva bijāšanā. Ha, ha, ha! Bet jūs sākat ar mēģinājumu aizšmaukt. Ticiet man, aizšmaukt jums neizdosies. To es jums jau šodien pierādīju. Jūs zināt, ka es neesmu pārāk klīrīgs morāles jautājumos. Mani nemaz neuztrauc tas, ko jūs esat izstrādājis, kādu mazu neuzmanību pieļāvis, bet es vēlos to izmantot savā labā, ja tas iespējams, un'atklāti atzīstu to tik gudram vīram kā jūs. Neba nu es vienīgais grēcinieks pasaulē! Katrs izmanto sava tuvākā kļūdas un vairāk par visiem citiem — cilvēki ar vislabāko reputāciju. Kāpēc tad jūs sagādājat man liekas nepatikšanas? Ir tikai divas izejas — draudzīga vienošanās vai pilnīga sakaru saraušana. Citādi nemaz nevar būt. Pirmajā gadījumā jūs cietīsiet loti maz. Otrajā — nu, jums pašam labāk jāzina, kas tad var notikt.

Džonass pameta vietu pie loga un pienāca Montegjū pavisam klāt. Viņš neraudzījās tam sejā, tā nebija viņa paraša, viņš tikai pavērsa acis uz Montegjū pusi un, lūkodamies kaut kur uz tā krūtīm, sāka runāt piespiezdamies, gausi, apstādamies ik pēc vārda gluži kā ieskurbis vīrs, kam mēle lāgā neklausa.

—  Kāda jēga melot! — viņš sacīja. — Tiesa, es gribēju šorīt aizbraukt un vienoties ar jums no turienes ar labākiem noteikumiem.

—  Nu, protams! Protams! — Montegjū atsaucās. — Nekas nevar būt dabiskāk. Es to paredzēju un nodrošinājos pret to. Bet, man šķiet, es jūs pārtraucu.

—   Bet kāda velna dēļ, — Džonass turpināja ar vēl lielāku piepūli, — jums iekārojās izvēlēties taisni tādu sūtni? Es neprasu, kur jūs viņu izmakšķerējāt, bet tā nav pirmā reize, kad viņš man aizliek kāju priekšā. Ja jums patiesi nav ne gar vienu daļas, kā nupat apgalvojāt, tad jums būs vienalga, kas notiks ar šo plušķaino kranci, un jūs ļausiet man norēķināties ar viņu pēc sava prāta.

Ja Džonass tobrīd būtu pacēlis acis uz savu kompanjonu, tad būtu lasījis Montegjū sejā pilnīgu neizpratni. Bet, tā kā viņš stāvēja Montegjū priekšā, vairīdamies palūkoties uz to, un apstājās tikai tāpēc, lai aplaizītu sakaltušās lūpas, tad nekā neredzēja. Uzmanīgs novērotājs būtu manījis, ka arī Džonasa stīvais un nekustīgais skatiens liecina par notikušām pārmaiņām. Viņa acis bija kā pienaglotas pie zināma punkta, kamēr domas klīda tālu; tā cirka mākslinieks, virzīdamies pa virvi vai stiepli uz savu mērķi, stīvi raugās uz kādu noteiktu priekšmetu un nenolaiž no tā acis, lai saglabatu līdzsvaru un nepaslīdētu kāja.

Montegjū aši attapās un uz labu laimi atbildēja, ka šai jautājumā starp viņu un tā draugu neesot nekādu domstarpību, itin nekādu.

—  Jūsu lielais atklājums, — Džonass turpināja, nevarēdams novaldīt neglītu smīnu, — varbūt ir pareizs, bet varbūt ne. Lai nu kā, bet es gan teikšu, ka sliktāks par citiem neesmu.

—   Ne drusciņas, — Tigs piekrita, — ne drusciņas. Visi mēs esam vienādi vai apmēram vienādi.

—   Es gribu tikai to vēl zināt, — Džonass runāja tālāk, — vai šis atklājums ir jūsu. Nebrīnieties, ka es tā jautāju!

—  Mans, — Montegjū apstiprināja.

—   Tā? — Džonass skarbi noteica. — Bet vai tas zināms vēl kādam citam? Atbildiet taču, tur nav ko vilcināties!

—  Nē! — Montegjū atbildēja bez vismazākās svārstīšanās. — Kā jūs domājat, cik tas būtu vērts, ja es neglabātu to pie sevis?

Te Džonass pirmo reizi paskatījās viņā. Mirkli klusējis, viņš sniedza Montegjū roku un iesmējās.

—   Lai notiek! Nepievelciet laužņus pārāk stipri, un es būšu jūsējais. Nezinu, varbūt šitā man būs izdevīgāk nekā tad, ja šorīt būtu aizbraucis. Un, ja reiz esmu palicis, tad lieta darīta, to varu vai apzvērēt!

Balss viņam neklausīja, viņš atkāsējās un tad piemetināja dabiskākā tonī:

—  Vai lai braucu pie Peksnifa? Kad? Sakiet, kad!

—   Bez kavēšanas! — Montegjū izsaucās. — Viņš jāiesaista, cik drīz vien var!

—   Nudie! — Džonass sāka smieties ļaunā priekā.

—   Tas gan būs brangs joks — notvert šo veco liekuli! Es nevaru viņu ciest. Varbūt man jāizbrauc šovakar?

—   Noteikti! Lūk, ta kārto darīšanas! — Montegjū sajūsmināts iesaucās. — Nu mēs atkal saprotamies! Šovakar, mīļais draugs, katrā ziņā!

—   Brauksim abi! — Džonass ierosināja. — Viņu vajag apžilbināt: ierasties karietē, pievākt līdzi visādus dokumentus; viņš nav ar pliku roku ņemams un uz katras ēsmas neuzķersies. Es viņu pazīstu. Jūsu dzīvokli un jūsu pusdienas es uz turieni aizvest nevaru, tāpēc es vedīšu jūs pašu. Vai varat braukt šovakar?

Viņa draugs vilcinājās; priekšlikums acīm redzot bija negaidīts un nesagādāja nekādu prieku.

—   Plānu mēs apspriedīsim ceļā, — Džonass turpināja. — Brauksim nevis taisni pie viņa, bet no kādas citas vietas, it kā pa ceļam iegriezušies viņu apciemot. Varbūt man nemaz nevajadzēs jūs abus iepazīstināt, bet pie rokas jums jābūt. Es jums saku, es zinu, kā ar viņu jārīkojas.

—   Bet ja nu viņš mani pazīst? — Montegjū uzrāva

plecus.

—   Pazīst! — Džonass attrauca. — Vai tad jūs te neriskējat ar to reižu piecdesmit dienā? Vai jūsu miesīgs tēvs jūs pazītu? Vai es jūs pazinu? Sakiet ko sacīdams, jūs izskatījāties pavisam citāds, kad es jūs pirmo reizi ieraudzīju. Ha. ha, ha! Kā šobrīd vēl redzu tos caurumus un ielāpus! Ne krāsotas vaigubārdas, ne parūkas! Tais laikos jūs bijāt pavisam cits putns! Jā, jā! Jūs pat runājāt citādi. Kopš tā laika jūs esat tik cītīgi tēlojis džentlmeni, ka pats sev noticējis. Un, ja pat viņš jūs atceras, kas tur par nelaimi? Tāda pārvēršanās tikai apliecinās jūsu panākumus. To jūs pats labi zināt, citādi jūs nebūtu devies man pazīstams. Tad braucam?

—   Mīļais draugs, — Montegjū aizvien vēl šaubījās,

—  es paļaujos uz jums vienu pašu.

—   Paļaujaties! Nudie, tagad jūs ari varat paļauties, cik patīk! Es vairs nekur nebēgšu — it nekur! — Viņš apklusa un pēc brītiņa mierīgāk piemetināja: — Bez jums man nekas neiznāks. Brauksiet?

Un viņi apstiprināja to ar rokas spiedienu.

Slimīgais uzbudinājums, kas bija pārņēmis Džonasu sarunas beigu daļā un palielinājies gandrīz ar katru izteikto vārdu, it īpaši pēc tam, kad viņš bija ieskatījies acīs savam godātajam draugam, neatstāja viņu vairs ne uz mirkli. Pilnīgi svešs viņam un ikdienas dzīvē pilnīgi neatbilstošs ne viņa ierašām, ne dabāi un pavisam nedabisks cilvēkam viņa stāvoklī, tas neatstāja viņu ne uz mirkli. Tas nebija līdzīgs vīna vai kāda cita reibinoša dzēriena iedarbībai, jo Džonass runāja gluži sakarīgi. Šis uzbudinājums pat padarīja viņu nejūtīgu pret alkohola parasto iespaidu, un, lai gan todien viņš dzēra daudz, aizmirsis mērenību un piesardzību, tas nebūt neizpaudās viņa omā, un viņš palika, kāds bijis.

Pēc nelielas pārspriešanas nolēmuši izbraukt naktī, lai netraucētu darba dienas gaitu, viņi sāka apsvērt, kā labāk braukt. Tā kā misters Montegjū turējās pie ieskatiem, ka ieteicams braukt četrjūgā, vismaz līdz pirmajam zirgu maiņas punktam, tad viņi arī pasūtīja uz pulksten deviņiem karieti ar četriem zirgiem, lai varētu kaisīt ļaudīm smiltis acīs ir tiešā, ir pārnestā nozīmē. Džonass negāja uz mājām, izsacīdamies, ka tāda steidzīga izbraukšana darīšanās būšot labs izskaidrojums, kāpēc viņam šorīt vajadzējis tik negaidot atgriezties. Viņš uzrakstīja zīmīti, lai atsūta čemodānu, un izsūtāmais drīzumā atnāca ar mantām un zīmīti no otra kustamā īpašuma — viņa sievas, kura lūdza atļauju ierasties, lai satiktu viņu uz brītiņu. Uz šo lūgumu viņš atbildēja: — Lai tik pamēģina! — un, tā kā šis lakoniskais novēlējums pauda noliegumu par spīti visiem gramatikas likumiem, -tad sieva neiedrošinājās rādīties.

Misters Montegjū bija nodarbināts visu dienu, tāpēc Džonass aplaimoja ar savu sabiedrību doktoru, ieturēdams brokastis šās amata personas kabinetā. Sastapis kantorī misteru Nedžetu, Džonass pazobojās par to, ka šis piesardzīgais džentlmenis it kā vienmēr cenšoties izvairīties no viņa, un apvaicājās, vai tam gadījumā neesot no viņa bail. Misters Nedžets atturīgi atbildēja, ka ne

esot vis, bet tas laikam būšot tāds ieradums — viņam daudzi esot to jau agrāk pārmetuši.

Misters Montegjū noklausījās vai, smalkak izsakoties, dzirdēja šo sarunu. Tiklīdz Džonass izgāja, viņš pamaja ar spalvaskātu, lai Nedžets pienāk tuvāk, un iečukstēja tam ausi:

—   Kas viņam šorīt nodeva vēstuli?

—   Mans īrnieks, ser, — Nedžets atbildēja, aizlicis plaukstu mutei priekšā.

—   Kā tas tā gadījās?

—   Es satiku viņu piestātnē, ser. Kaut kas bija ātrumā jādara, un, tā kā jūs vēl nebijāt ieradies, tad kavēties nedrīkstēja. Man par laimi ienāca prātā, ka no manis turpmāk nebūs nekāda labuma, ja es vēstuli nodošu pats. Ar to es būtu sevi atklājis.

—   Mister Nedžet, jūs pat ar zeltu neesat atsverams, — Montegjū sacīja, uzsitot viņam uz muguras. — Kā sauc jūsu īrnieku?

—   Pinčs, ser. Tomass Pinčs.

Montegjū mirkli kavējās pārdomās un tad jautāja:

—   Vai viņš nav no provinces?

—   No Viltširas, ser. To viņš man pats sacīja.

Viņi izšķīrās, neteikuši vairs ne vārda. Redzot, kā misters Nedžets zemu palokās, sastapis pēc brīža misteru Montegjū, un kā Montegjū atņem sveicienu, ikviens varētu apzvērēt, ka šie cilvēki savu mūžu nav runājuši zem četrām acīm.

Tikmēr misters Džonass un doktors bija visai ērti iekārtojušies augšstāvā pie pudeles vecas madeiras un sendvičiem, jo doktors, kas bija uzaicināts sešos lejā uz pusdienām, nolēma launaga vietā mazliet iekost. Tas viņam šķitās ieteicami divējādā ziņā, tā viņš paskaidroja: vispirms, tas pats par sevi veselīgi, otrkārt, lieliski sagatavo pusdienām.

—   Bet jums, mister Čezlvit, mans dārgais ser, it sevišķi jārūpējas par savu gremošanu mūsu visu labad, — doktors sacīja, izdzēris glāzi vīna un nošmakstinājis ar lūpām, — ticiet, par to ir vērts rūpēties. Gremošanai jābūt nevainojamā stāvoklī, ser, tai jāstrādā kā chronometram, citādi jūsu garastāvoklis nebūs nekāds

priekšzīmīgais. «Tavs gara pavēlnieks sēž līksmi savā tronī», mister Čezlvit, kā sacīja kādā lugā tas[20] … nu, kā viņu sauc … Es gan, starp citu, būtu vēlējies, lai tā luga izturas cik necik taisnīgāk pret mūsu profesiju. Tanī darbojas aptiekars, bet tas tak ir zems sižets, vulgārs sižets, ser, kas nemaz nav tipisks medicinai!

Misters Džoblings sakārtoja savu plisēto smalka audekla krūtežu, it kā gribēdams sacīt: «Lūk, ko es saucu par tipisku parādību medicinā!» — un uzmeta Džonasam skatienu, gaidīdams atbildi.

Džonass nebija noskaņots turpināt sarunu par šo tematu, tāpēc paņēma no galda kastīti ar skalpeļiem un attaisīja to.

—  Ā! — doktors pamāja, atlaidies pret krēsla atzveltni. — Es tos pastāvīgi izņemu no kabatas pirms ēšanas. Kabatas man diezgan šauras. Ha, ha, ha!

Džonass satvēra pirkstos vienu no mazajiem, spožajiem instrumentiem un sāka blenzt tajā ar vizošajam asmenim līdzīgu, saltu un skaudru skatienu.

—   Labs tērauds, doktor, labs tērauds. Jā?

—  M-jā, — doktors atbildēja īpašnieka pieklājīgajā atturībā. — Ar to var itin viegli uzgriezt venu, mister Čezlvit.

—  Jādomā, tas savā laikā uzgriezis daudz venu, — Džonass sacīja, aplūkodams skalpeli ar pieaugošu interesi.

—   Ne mazumu, godātais, ne mazumu. Tas ir lietots … jāsaka, diezgan daudz lietots praksē, — doktors atbildēja nokāsēdamies, laikam tāpēc, ka sarunas viela bija pārāk sausa un speciālā. — Diezgan daudz lietots praksē, — viņš atkārtoja, celdams pie lūpām otro glāzi vīna.

—   Bet vai cilvēkam var pārgriezt rīkli ar šitādu nieku? — Džonass ievaicājās.

—  Protams, var, ja trāpa pareizā vietā, — doktors atbildēja. — No tā viss atkarīgs.

—  Tur, kur patlaban jūsu roka, jā? — Džonass pieliecās, lai labāk redzētu.

—  Jā, — doktors sacīja, — tā ir rīkles vena.

Džonass savā kustīgumā negaidot atvēzēja roku tik

tuvu doktora rīkles vēnai, ka tam visas asinis saskrēja sējā. Pēc tam Džonass, tikpat nedabiski šaudīgs, sāka smiet skaļus, nepatīkamus smieklus.

—  Nu nē, — doktors sacīja, purinot galvu, — tā ir rotaļa ar uguni; ar asiem priekšmetiem nav nekādi joki. Pie reizes — man ienāca prātā kāds ļoti meistarisks asu priekšmetu pielietošanas piemērs. Kāds slepkavības gadījums. Man pat liekas, ka šo slepkavību izdarījis kāds mūsu profesijas pārstāvis, tik meistariski tā bija paveikta.

—  Nu? — Džonass mudināja. — Kā tad tas bija nostrādāts?

—  To, ser, var izstāstīt divos vārdos, — doktors atbildēja. — Kādu džentlmeni agrā rītā bija uzgājuši klusā ielā guļam uz sliekšņa, — drīzāk gan būtu jāsaka: sēžam uz sliekšņa, tātad atbalstāmies pret durvīm. Uz viņa vestes bijusi redzama viena vienīga asins lāsīte. Viņš bijis miris un jau sastindzis; acīm redzot nogalināts, ser.

—  Tikai viena lāse asins! — Džonass nobrīnījās.

—Šis cilvēks, ser, — doktors paskaidroja, — bija nogalināts ar dūrienu sirdī. Viņam bija iedurts sirdī tik meistariski, ser, ka nāve iestājusies acumirklī reizē ar iekšējo asins izplūdumu. Tika spriests, ka viņam pazīstams mediķis (uz kuru krita aizdomas) atradis kādu interesantu ieganstu sarunai, saņēmis viņu aiz pogas, kā tas bieži gadās tērzējot, ar otru roku nemanot pārbaudījis pacientu, notēmējis uz pareizo vietu, piemērotā mirklī izvilcis instrumentu …

—   Un izstrādājis to joku, — Džonass papildināja.

—   Pilnīgi pareizi, — doktors apstiprināja. — Tā zināmā mērā uzskatāma kā operācijā, pie tam priekšzīmīgi veikta. Pazīstamais mediķis palika kā ūdenī iekritis, un, kā jau sacīju, šo darbu piedēvēja viņam. Vai viņš bija vainīgs vai ne, to es jums nevaru pateikt. Bet, tā kā mani pagodināja ar uzaicinājumu izdarīt līķa sekciju kopā ar diviem trim manas profesijas pārstāvjiem un mēs izmeklējām brūci, cik vien rūpīgi iespē

jams, tad bez šaubīšanās teikšu, ka tāda operācijā būtu darījusi godu jebkuram chirurgam; bet, ja darītājs bijis profans, tad tā uzskatāma par augstu mākslas darbu vai neparasti laimīgu un labvēlīgu apstākļu sagadīšanās sekām.

Viņa klausītāju tā ieinteresēja šis gadījums, ka doktors padziļināja paskaidrojumu, vilkdams ar īkšķi un rādītāja pirkstu pa savu vesti un, izpildot Džonasa lūgumu, pat aiziedams istabas dibenā un attēlodams vispirms noslepkavoto, tad slepkavu, kas viņam izdevās ar lieliem panākumiem. Kad vīns bija izdzerts un notikums izstāstīts, Džonass vēl aizvien bija tikpat pacilātā un uzbudinātā garastāvoklī, kā sēžoties pie galda. Ja tam par iemeslu bija laba gremošana, kā izsacījās Džoblings, tad viņš šai ziņā, redzams, nepalika nopakaļ strausam.

Arī pie pusdienu galda Džonasa noskaņojums nemainījās un pēc pusdienām tāpat, kaut gan vīns tika dzerts bagātīgi un ēsti visādi vircoti gaļas ēdieni. Arī pulksten deviņos vakarā šis noskaņojums bija tāds pats. Karietē dega lukturis, un Džonass, nozvērējies, ka nebrauks bez kārtīm un pudeles vīna, noglabāja abas minētās mantas zem apmetņa un devās uz durvīm.

—   Griez ceļu, īkšķīt, un liecies gulēt!

Ar šādu sveicienu viņš pagodināja misteru Beiliju, kas, tāpat ievilcies zābakos un ietinies apmetnī, stāvēja pie karietes kāpšļa, lai palīdzētu braucējiem iesēsties.

—   Gulēt, ser? Es taču arī braucu, — Beilijs atbildēja.

Džonass aši izlēca ārā un, sagrābis misteru Beiliju aiz apkakles, ievilka viņu priekšnamā, kur Montegjū patlaban aizsmēķēja cigāru.

—   Jūs taču nedomājat ņemt šito pērtiķi līdzi?

—   Domāju gan, — Montegjū atteica.

Džonass sapurināja zēnu un rupji atgrūda viņu. Šī kustība vairāk atgādināja agrāko Džonasu nekā visa viņa rīcība šodien; tomēr viņš tūliņ iesmējās un, iebadījis doktoram ar pirkstu krūtīs, atdarinot doktora nesen attēloto mediķi, atkal izgāja ārā un iesēdās karietē.

Viņa ceļabiedrs nekavējoties sekoja. Misters Beilijs uzuzrāpās uz sēdekļa karietes aizmugurē.

— Nakts būs vētraina! — doktors izsaucās, kad kariete sāka kustēties.

XLII NODAĻA. TURPINĀS STĀSTS PAR MISTERA DZONASA UN VIŅA DRAUGA PASAKUMU.

Doktora meteoroloģiskais pareģojums attaisnojās visā drīzumā. Kaut gan laiks nebija viņa pacients un neviena trešā persona nebija viņu lūgusi uzstādīt diagnozi, tomēr doktora vārdu ātrā apstiprināšanās neapšaubāmi apliecināja viņa profesionālo taktu; ja negaisa draudi nebūtu bijuši tik skaidri un neapstrīdami, misters Džoblings būtu atturējies izsacīt kādus uzskatus šai jautājumā, lai nebojātu savu reputāciju. Viņš bija par daudz sekmīgi lietojis šo principu medicinā, lai aizmirstu to parastajos ikdienas notikumos.

Bija kāda no tām tveicīgajām, klusajām naktīm, kad cilvēki sēž pie jogiem, bažīgi klausīdamies, vai nupat neatskanēs pērkona dārdi; kad tiem ataust atmiņā baigi nostāsti par viesuļvētrām un zemestrīcēm, par vientuļiem ceļiniekiem klajumā, par vientuļiem kuģiem jūrā, kurus ķēris zibens. Arī jau tagad zibeņi laistījās un trīsēja melnajā apvārsnī, un dobja dunoņa atšalca no turienes reizē ar vēju, it kā tas nāktu no tās vietas, kur grauj pērkons, un būtu piesātināts ar izkliedētajām grāvienu atbalsīm. Tomēr negaiss, kaut gan ātri virzījās uz priekšu, vēl nebija klāt, un gaisos klīstošā tuvīnās vētras un pērkona nojauta šķitās padarām apkārtējo klusumu vēl svinīgāku.

Bija ļoti tumšs, bet mākoņu blāķi melnpelēkajās debesīs baigi blāzmoja kā milzu grēdas ēzē nokaitēta vara, kas nu pamazām sāk atdzist. Visu laiku virzījušies augšup nemitīgi un gausi, tagad tie likās gandrīz pavisam nekustīgi. Kad kariete grandot apripoja ap ielu stūriem, braucēji visur redzēja cilvēkus, kas kailām galvām bija izskrējuši ārā paskatīties uz to debess pusi, no kuras tuvojās negaiss. Sāka jau krist pirmās retās lietus lāses, un tālumā ieducinājās pērkons.

Džonass sēdēja karietes stūrī ar pudeli uz ceļiem, tik cieši sažņaudzis saujā tās kaklu, it kā gribētu samalt to miltos. Nakts ainas neviļus savaldzināts, viņš atlika kārtis blakus uz spilvena; Montegjū, tās pašas instinktivās tieksmes mudināts, kuru viņa ceļabiedrs saprata ari bez vārdiem, nodzēsa lukturi. Karietes priekšējie logi bija aizdarīti, un abi sēdēja klusēdami un vērdamies drūmajā ainā.

Viņi atradās jau ārpus Londonas, cik daudz tas sakāms par ceļiniekiem, kas brauc pa rietumu ceļu un nokļuvuši vienas zirgu pieturas atstatumā no šās lielās pilsētas. Šad tad viņiem pagadījās pretī kājnieks, kas steidzās meklēt pajumti tuvākajās mājās, vai tūļīga ore, kas smagos rikšos traucās uz to pašu mērķi. Pie katras ceļmalas viesnīcas zirgu staļļiem un slitām stāvēja jau vairākas ores, kamēr kučieri lūkojās negaisā pa logiem vai no sliekšņa vai iekoda virtuvē. Visur cilvēki tiecās cits pēc cita, meklēja sabiedrību, lai tikai nebūtu jāpaliek vientulībā, un gandrīz vai no katras mājas, kurai viņi brauca garām, daudz acu likās noskatāmies naktī un viņos.

Var šķisties savādi, ka tas padarīja Džonasu nervozu un nedeva viņam mieru, bet tā tas bija. Viņš kaut ko bubināja vienā laidā un vairākkārt mainīja pozu, bet tad aizrāva savā pusē aizkaru un īgni uzgrieza logam plecu. Viņš neskatījās uz savu ceļabiedru un ne ar vienu vārdu netraucēja klusumu, kas abus spieda kā zārka vāks.

Pērkons grāva, zibeņi šaudījās, lietus gāza straumēm, kā debesu dusmības sūtīts. Braucēji traucās uz priekšu, te nepanesami spilgtas gaismas apspīdēti, te piķa melnas tumsas ietīti. Pat ieradušies stacijā, viņi nedomāja pārlaist negaisu, bet nekavējoties pasūtīja citus zirgus un nebūt ne tāpēc, ka īsais klusuma brīdis vēstītu negaisa rimšanos. Viņi turpināja ceļu, it kā vētras plosīšanās dzītu un trenktu arī viņus. Kaut gan abi nebija apmainījuši ne pusduci vārdu un būtu varējuši tīri labi uzkavēties, kaut kas tomēr spieda viņus steigties, it kā starp viņiem pastāvētu kāda slepena noruna.

Dobjie grāvieni tapa aizvien jo skaļāki, it kā atbalsodamies neaptverami plašā debess tempļa neskaitāma jās telpās; zibeņi laistījās aizvien jo skaudrāk un spožāk; lietus gāzes aizvien vēl pieņēmās spēkā. Zirgi (tagad viņi brauca tikai pārjūgā) ikreiz salēcās un pasitās sānis, kad dzīvas uguns strūklas nolocījās to priekšā, bet abi vīri traucās tik tālāk, it kā viņus rautu neredzams spēks.

Acis, pielāgojušās gaismas plaiksnu ātrumam, katrā uzliesmojuma mirklī paguva uztvert tādu milzumu priekšmetu, ko gaišā dienas laikā nesaskatītu ir piecdesmit reižu ilgākā laikā. Zvani baznīcu torņos ar visu virvi un ratu, kas tos grieza; izspurušas putnu ligzdas paspārnēs un zem pažobelēm; apmulsušas sejas zem pretī auļojošo oru paceltajiem jumiem; pārbiedēti zirgi, kuru baiļu pilnos zviedzienus nomāc pērkona dārdi; tīrumu vidū pamesti arkli un ecēšas; jūdzēm izplētušies, ar dzīvžogiem sadalīti līdzenumi ar birztaliņu tālumā, kas saredzama tikpat skaidri kā putnubiedēklis tepat blakus pupās — viss tapa redzams kā uz delnas vienā vienīgā žilbinošā, trīsuļojošā uzliesmojuma mirklī; tad sarkanā gaisma pāriet dzeltenā, pēc tam zilā, tad kļūst tik nepanesami spilgta, ka, izņemot spožumu, nekas nav saskatāms, un tam seko necaurredzama, blīva tumsa.

Varbūt tie bija zibeņu žilbie un teiksmainie atplaiksnījumi, kas radīja vai vismaz pastiprināja dīvaino optisko iluziju, kura pēkšņi nozibēja pārsteigtā Montegjū acu priekšā un tikpat zibenīgi nozuda. Viņam likās, ka viņš ierauga Džonasu ar paceltu roku, kurā sažņaugta pudele kā sitamais, kas tūliņ nolaidīsies uz Montegjū galvas. Montegjū paspēja pamanīt (vai viņam tā izlikās) Džonasa sejas izteiksmi — nedabisko uzbudinājumu, kas viņu neatstāja visu dienu, kopā ar mežonīgu naidu un bailēm; pat vilks būtu šķities patīkamāks ceļabiedrs.

Montegjū neviļus iekliedzās un uzsauca kučierim, kas tūliņ apturēja zirgus.

Diezin vai tas tā varēja būt, kā viņam bija licies, jo viņš taču nebija no Džonasa acu nolaidis un nebija redzējis to izkustamies no tā stāvokļa, kādā tas sēdēja, atlaidies karietes stūrī.

—   Kas ir? — Džonass noprasīja. — Vai jūs vienmēr tā trūkstaties augšā no miega?

—   Es varētu apzvērēt, — Montegjū atbildēja, — ka neesmu aizvēris ne aci.

—   Kad nu tas ir apzvērēts, tad varam braukt tālāk, — Džonass dzestri noteica, — ja jūs tikai tādēļ apturējāt zirgus.

Viņš izrāva ar zobiem pudeles aizbāzni un, pacēlis tās kaklu pie lūpām, ievilka krietnu malku.

—   Labāk būtu palikuši mājās. Šī nav piemērota nakts braucienam, — Montegjū neviļus atvirzījās tālāk, nespēdams apslēpt uztraukumu.

—    Nudie, šoreiz jums taisnība, — Džonass atbildēja, — un mēs jau sen būtu zem jumta, ja jūs nebūtu visu dienu noķēpājies. Kas mums nekaitētu tagad atrasties Solsberijā un gulēt mīkstās gultās? Kāpēc mēs te apstājāmies?

Viņa ceļabiedrs, izbāzis uz mirkli galvu ārā pa logu, ieminējās (it kā tas būtu viņa nemiera iemesls), ka zēns esot izmircis līdz ādai.

—   To viņam vajag! — Džonass atcirta. — Par to es varu tikai priecāties. Tad kāda velna pēc mēs te stāvam? Vai jūs taisāties izkārt to puiku žāvēšanai?

—   Man gandrīz gribētos ņemt viņu karietē, — Montegjū sacīja ne visai apņēmīgi.

—   Nu, paldies! — Džonass atsaucās. — Te mums nekādi slapji puikas nav vajadzīgi, it īpaši tāds zibeņzellis kā šis. Lai paliek vien savā vietā! No tā nieka pērkona un zibeņiem viņam nekas vis nenotiks, nav jau kā dažs labs cits. Brauc, kučier! Diezin vai to arī nevajadzēs uzņemt karietē kopā ar visiem zirgiem? — Džonass iesmiedamies norūca.

—     Nesteidzieties, — Montegjū uzsauca kučierim, — un brauciet uzmanīgāk! Jūs bijāt uz pašas grāvja malas, kad es jūs apturēju.

Tas nebija tiesa, un Džonass to arī bez aplinkiem pateica, kad kariete atkal sāka kustēties. Montegjū likās nedzirdam viņa vārdus, tikai atkārtoja, ka tādā naktī neesot labi būt ceļā; likās, viņš bija neparastu baiļu pārņemts un nevarēja nomierināties.

Kopš šā brīža Džonass atkal atguva agrāko bezbēdīgoomu.ja tā var nosaukt noskaņojumu, kādā viņš bija izbraucis no pilsētas. Viņš bieži ievilka pa malkam no pudeles, dziedāja pantus no dažādām dziesmām, nebūt nerūpēdamies ne par melodiju, ne par ritmu, ka tikai troksnis lielāks, un mudināja līksmoties arī savu nerunīgo draugu.

—   Jūs esat pats labākais sarunu biedrs pasaulē, mans mīļais, — Montegjū ar redzamu piespiešanos atbildēja, — jūs, vispār runājot, esat neatsverams, bet tādā naktī… jūs taču dzirdat?

—   Nudie, es ij redzu, ij dzirdu! — Džonass iesaucās, uz mirkli piemiedzis acis, jo zibens neatplaiksnījās vienā virzienā, bet visos uzreiz. — Un kas tad ir? No tā necietīsim ne mēs, ne mūsu darīšanas. Dziediet līdzi, dziediet līdzi!

Lai kauc vētra, cik prot,

Tārpus nost dzenājot,

Lai tie neaiztiek pakārtā miesu;

Bet, kam nosistam būt,

Tam par līķi būs kļūt.

Saņemt likteņa pielemto tiesu!

—   Tai gan jābūt krietni vecai dziesmai, — viņš, izgrūdis lāstu, noteica un apklusa uz mirkli, it kā brīnīdamies pats par sevi. — Neesmu to dzirdējis kopš puikas gadiem, un, kā man tā pašureiz iesitās prātā, to es gan nezinu, ja nu vienīgi zibens tur vainīgs. «Bet kam nosistam būt!» Nē, nē! «Tam par līķi būs kļūt!» Nē, nē! Nē! Ha, ha, lia!

Viņa līksmība bija tik mežonīga un neprātīga, tā reizē dīvaini iederējās naktī un savukārt tik rupji lauzās iekšā tās šausmās, ka Džonasa ceļabiedrs, kas nekad nebija varējis lepoties ar drošsirdību, tagad atrāvās no viņa nopietnās bailēs. Kaut gan Džonasain vajadzēja būt paklausīgam ierocim Montegjū rokās, patlaban abi likās apmainījusies ar lomām. Taču tas nebija bez iemesla, tā Montegjū centās sev iestāstīt: dabiski, ka izciestais pazemojums iedveš šādam raksturam alkas skaļi pastāvēt uz savu neatkarību un patvaļības lēkmē aizmirst patieso stāvokli. Būdams diezgan attapīgs tādu jautājumu atrisināšanā, Montegjū drīz vien atzina šādu izskaidrojumu par pieņemamu un apmierinājās ar to. Tomēr viņš nespēja atbrīvoties no neskaidrām bažām un nejutās labi.

Viņš skaidri apzinājās, ka nebija ielaidies miegā, bet acis jau varēja arī vilt, jo tagad, vērodams Džonasu, tumsai iestājoties, viņš spēja iedomāties šo stāvu jebkurā stāvoklī, kādu tam diktētu acumirklīgais noskaņojums. No otras puses, viņš pārāk labi zināja, ka Džonasam nav nekāda iemesla viņu mīlēt, bet, pat ja tā pantomima, ko viņš ar tādām šausmām bija ieraudzījis, būtu īstenība, nevis iedomu auglis, tad būtu sakāms tikai viens, proti, ka tā pilnīgi saskan ar Džonasa velnišķīgo līksmību un reizē ir viņa naida bezspēcīga izpausme. «Ja ar vēlēšanos vien varētu nogalināt,» blēdis domāja, «tad manis vairs nebūtu starp dzīvajiem.»

Viņš nolēma, ka tad, kad Džonasa palīdzība vairs nebūs vajadzīga, padarīs šo vīru melnu un maziņu, bet pagaidām jāļauj tam brīvi rīkoties un līksmoties pēc paša patikas, kaut ari diezgan neparastā veidā. Izturēt kādu laiciņu tādus niķus nav nekas briesmīgs. «Kad būšu pievācis, cik varēšu,» Montegjū domāja, «tad laidīšos pāri jūrai un tur pasmiešos par viņu — ar pilnām kabatām.»

Tā viņš domāja, stundām ejot, atrazdamies tai garastāvoklī, kad vienas un tās pašas domas uzmācīgi atgriežas, nogurdinoši atkārtojoties, bet Džonass tikmēr kavēja sev laiku kā iepriekš, redzams, atmetis visas pārdomas. Viņi nolēma nobraukt šonakt līdz Solsberijai un apmeklēt misteru Peksnifu rīt, un, grasīdamies apkrāpt šo krietno džentlmeni, viņa mīļotais znots kļuva aizvien nevaldāmāks savā jautrības izpausmē.

Nakts tuvojās beigām, pērkons kļuva rāmāks, lai gan joprojām tālumā baigi un drūmi dārdināja. Zibeņi, kaut vairs nebija bistami, tāpat zibsnīja bieži un spilgti. Lietus šļāca stāvām šaltīm kā agrāk.

Viņiem par nelaimi uz rīta pusi pēdējā zirgu apmaiņas vietā pagadījās tramīgi zirgi. Tie jau stallī bija stipri sabijušies no negaisa, bet, izvesti ārā tai drūmajā laika sprīdi starp nakti un rītu, kad ausma vēl nespēja apslāpēt zibeņu spožumu un visi priekšmeti ceļā likās lielāki un bezveidīgāki nekā naktī, vairs negribēja klausīt un, pēkšņi satrūkušies no nezin kā ceļmalā, drāzās trakos auļos lejup pa stāvo nogāzi, nosvieda kučieri no bukas, pierāva karieti pie grāvja un, sizdamies uz priekšu, apgāza to uz pašas grāvja malas.

Braucēji atgrūda karietes durtiņas un izlēca vai, pareizāk sakot, izkrita no tās ārā. Džonass grīļodamies piecēlās kājās pirmais. Viņam kļuva nelabi, trūka spēka un stipri reiba galva; šā tā nokļuvis līdz žogam, viņš pieķērās pie tā un uzslējās stāvus, truli lūkodamies apkārt un juzdams, ka visi tuvākie priekšmeti šūpojas. Tomēr pamazām viņš atžilba un drīz vien pamanīja, ka Montegju guļ nesamaņā ceļa vidū netālu no zirgiem.

Vienā mirklī, it kā viņa bezspēcīgajā ķermenī būtu iemājojis kāds dēmons, Džonass pieskrēja pie zirgiem un sāka raustīt tos aiz pavadām tādā sparā, ka tie saslējās pakaļkājās un spārdījās kā traki, draudēdami ar katru kustību samīt cilvēku uz ceļa — vēl mirklis, un viņa galvaskauss būtu drupās.

Džonass tik vilka un raustīja zirgus kā nelabā apsēsts, aizvien vairāk satracinot tos ar kliedzieniem.

—  Hei! — viņš sauca. — Hei! Nu, kas ir, vēlreiz! Vēl drusku, vēl drusku! Ek jūs velni! Nū!

Izdzirdējis, ka kučieris, kas bija paspējis tikt kājās un skrēja šurp, lūdz viņu rimties, Džonass likās pavisam pazaudējis galvu.

—  Nū! Nū! — viņš skubināja.

—   Dieva dēļ! — kučieris kliedza. — Džentlmenis uz ceļa — viņi to samīs!

Atbildes vietā Džonass tikai skubināja un raustīja zirgus. Bet kučieris, riskēdams ar savu dzīvību, metās zirgiem priekšā un izglāba Montegjū, aizraudams to šļūkus caur dubļiem un peļķēm uz otru ceļa malu, kur briesmas vairs nedraudēja. Tad viņš piesteidzās Džonasam palīgā; ar nazi sagriezuši iejūgu, viņi atbrīvoja zirgus no sadauzītās karietes, un tie, vairākās vietās ievainoti un asinīm noplūduši, atkal tika uz kājām. Nu tikai kučierim un Džonasam atlika laiks paskatīties vienam uz otru.

—   Skaidru prātu, skaidru prātu, nezaudējiet galvu! — Džonass klaigāja, nesavaldīgi plātīdamies ar rokām. — Ko jūs būtu iesācis bez manis?

—   Otram džentlmenim būtu nogājis greizi bez manis, — kučieris atbildēja, kratīdams galvu. — Jums vajadzēja vispirms atvilkt viņu pie malas. Es jau domāju, ka viņam gals klāt.

—  Skaidru prātu, skaidru prātu, nav ko ķērkt! — Džonass uzsauca, skarbi un griezīgi iesmiedamies.

—   Kā jūs domājat, vai viņš nav nosities?

Abi apgriezās un paskatījās uz Montegjū. Džonass kaut ko klusu noburkšķēja, ieraudzījis, ka Montegjū sēž pie dzīvžoga un stulbi blisina acis.

—  Kas noticis? — Montegjū uzprasīja. — Vai kāds ievainots?

—  Nudie, liekas, ka nav, — Džonass atbildēja.

—   Vismaz kauli veseli.

Viņi palīdzēja Montegjū piecelties, un tas pamēģināja staigāt. Viņš bija krietni vien sadauzījies un stipri drebēja, bet, atskaitot dažus nobrāzumus un zilumus, nekādu citu miesas bojājumu nebija.

—   Nobrāzumi un zilumi, jā? — Džonass sacīja.

—   Kam no mums tādu nav? Tikai nobrāzumi un zilumi, ko?

—  Vēl piecas sekundes, un es par šā džentlmeņa galvu nebūtu devis ne seši pensi, bet nu viņš tiek cauri ar nobrāzumiem un zilumiem vien, •— kučieris piezīmēja. — Ja jums vēl kādreiz gadās būt tādā jezgā, ser, — ceru, ka tā vairs nenotiks, — nekad neraujiet pakritušu zirgu aiz iemauktiem, ja uz ceļa guļ cilvēks. Otrreiz tas tik gludi nebeigsies, un bez līķa jūs cauri netiksiet; šoreiz būtu iznācis tas pats, ja es nebūtu laikā pieskrējis, tas ir kā likts.

Džonass atbildēja ar lāstu un pavēli turēt muti, kā arī pasūtīja kučieri uz turieni, kur tas pats ar labu gribu vis nedotos. Bet Montegjū, kas bija saspringti ieklausījies ik vārdā, pēkšņi pārtrauca sarunu, iesaukdamies:

—   Bet kur tad zēns?

—  Nudie, tas pērtiķis man pavisam bija piemirsies, — Džonass sacīja. — Kur viņš ielīdis?

Neilga meklēšana deva atbildi uz šo jautājumu. Nelaimīgais misters Beilijs bija pārsviests pāri dzīvžogam vai vārtiņiem un gulēja tepat tuvumā uz lauka, pēc visām pazīmēm spriežot, miris.

—   Kad es vakarā teicu, ka labāk būtu paliki mājās, — Montegjū iesaucās, — tad es paredzēju, ka šis brauciens labi nebeigsies. Paskatieties nu vien uz to puiku!

—  Tik vien tās nelaimes? — Džonass noņurdēja. — Ja nu jums rādās, ka tā ir slikta zīme …

—  Kā tā, kāpēc slikta zīme? — Montegjū aši uzprasīja. — Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Gribu teikt to, — Džonass atbildēja, noliecies pie zēna, — ka viņa tēvs jūs neesat, cik man zināms, un jums nav nekādu sevišķu iemeslu daudz raizēties par viņu. Ei tu! Celies augšā!

Zēns tomēr nevarēja piecelties, un tikai vāji un nevienādi sirdspuksti liecināja, ka viņš vēl pie dzīvības. Pēc īsas apspriešanās kučieris uzsēdās mugurā zirgam, kas bija mazāk cietis, un paņēma zēnu uz rokām, kamēr Montegjū un Džonass, nesdami par abiem čemodānu un vezdami pie pavadas otru zirgu, sāka soļot viņam blakus Solsberijas virzienā.

—   Pastapuisis varētu aizaulekšot līdz Solsberijai piecās minūtēs un atsūtīt kādu mums palīgā, ja pieliktu soli, — Džonass aizrādīja. — Kas ir, salaiž rikšiem!

—  Nē, nē! — Montegjū iesaucās. — Turēsimies visi kopā!

—  Nudie, īsta slapja vista! — Džonass nosmīnēja. — Vai baidāties, ka jūs aplaupīs, vai?

—  Es ne no kā nebaidos, — Montegjū atbildēja, kaut visa viņa rīcība un izskats liecināja pretējo, — bet mēs turēsimies kopā.

—  Vēl pirms brīža jūs trakoti raizējāties par to zeņķi, — Džonass aizrādīja. — Zināt, es domāju, ka viņš var tikmēr nolikt karoti.

—  Jā, jā. es zinu. Bet mēs turēsimies visi kopā.

Bija skaidrs, ka viņš neatkāpsies no savas apņemšanās, tāpēc Džonass meta mieru, pauzdams savu neapmierinātību vienīgi ar skābu ģīmi, un visi devās ceļā. Viņiem bija jānosoļo kārtīgas trīs četras jūdzes, kas nenācās viegli piekusušiem un sadauzītiem cilvēkiem pa lietus izmiekšķētu ceļu ar smagu nastu. Pēc diezgan ilga un nogurdinoša gājiena viņi sasniedza viesnīcu un, uzmodinājuši kalpotājus (bija vēl agrs rīts), aizsūtīja cilvēkus parūpēties par karieti un bagažu un uzcēla no gultas ārstu, kas sniedza cietušajiem palīdzību. Visu darāmo dziednieks izdarīja ātri un veicīgi, tomēr izsacīja pārliecību, ka zēnam esot smags smadzeņu satricinājums un ka mistera Beilija šās zemes gaitas tuvojoties noslēgumam.-

Ja Montegjū dziļo uztraukumu varētu uzskatīt par kaut cik nesavtīgu, tad tas liecinātu, ka viņa raksturam piemīt arī zināms cildenums. Taču nebija grūti noprast, ka aiz kāda noslēpumaina, viņam vien zināma iemesla viņš piešķīra šā zēna, gandrīz vēl bērna, klātbūtnei neparasti lielu nozīmi. Rīts jau ausa, un Montegjū, kam ārsts arī bija sniedzis nepieciešamo palīdzību, devās uz ierādīto guļamistabu, tomēr viņa domas vēl vienmēr kavējās pie nesenā notikuma.

—   Labāk es būtu zaudējis tūkstoš mārciņu, — viņš runāja savā nodabā, — nekā šo zēnu tādā brīdī. Bet uz mājām es braukšu viens. Tas ir izlemts. Čezlvits var braukt pirmais, un es braukšu vēlāk, kad man iegribēsies. Tas ilgāk nav izturams, — viņš piemetināja, noslaukot norasojušo pieri. — Vēl viena tāda nakts — un es dabūšu sirmus matus!

Aplūkojis neparasti vērīgi savu istabu, ieskatījies ir skapjos, ir pagultē, pat aiz priekškariem, kaut gan jau bija gaiša diena, viņš divreiz apgrieza atslēgu tais durvīs, pa kurām bija ienācis, un nolikās atpūsties. Otras durvis bija aizslēgtas no ārpuses, un viņš nezināja, uz kurieni tās veda.

Vai nu tās bija bailes, vai netīra sirdsapziņa, taču šīs durvis nemitīgi vajāja viņu miegā. Viņš sapņoja, ka ar tām saistīts kāds briesmīgs noslēpums — noslēpums, kuru viņš ir zina, ir nezina; jo, lai gan viņam bija skaidrs, ka viņš ir līdzdalībnieks un atbildīgs par to, taču pat sapni viņu mocīja neziņa, ko gan īsti šis noslēpums nozīmē. Ar šo sapni nesakarīgi vijās cits: viņam likās, ka aiz durvīm slēpjas ienaidnieks, rēgs, spoks un viņa, Montegjū, vienīgais mērķis ir noturēt šo radījumu viņpus durvīm un neļaut ielauzties istabā. Nedžets, viņš un vēl kāds svešinieks ar asiņainu traipu uz pieres (svešais sacīja, ka esot viņa bērnības draugs, un nosauca sen aizmirsta skolas biedra vārdu) sāka aizkraut durvis ar čuguna plāksnēm un sist tanīs naglas. Bet, lai kā viņi mocījās, viss bija veltīgi: naglas salūza rokās vai pārvērtās lokanos zariņos vai, vēl ļaunāk,— tārpos; durvis plaisāja un drupa, tā ka naglas neturējās kokā, bet čuguna plāksnes sačervelējās kā tāsis ugunī. Tikmēr šis radījums otrpus durvīm (cilvēka vai zvēra izskatā, to viņš nezināja un negribēja zināt) sāka gūt virsroku. Bet vēl lielākas šausmas pārņēma Montegjū, kad cilvēks ar asiņaino plankumu uz pieres jautāja, vai Montegjū zinot, kā saucot šo nezvēru, un solījās tūliņ iečukstēt ausī tā vārdu. Tad gulētājam šķitās, ka viņš aizspiež ausis un nokrīt uz ceļiem un visas viņa asinis sastingst neizsakāmās šausmās. Bet, raugoties uz runātāja lūpām, viņš noprata, ka tās veido «Dž» skaņu, un tad, skaļi brēkdams, ka noslēpums atklāts un viņi visi pazuduši, Montegjū pamodās.

Pamodās, lai ieraudzītu Džonasu pie savas gultas un tās pašas durvis līdz galam vaļā!

Tikko viņu acis sastapās, Džonass atkāpās dažus soļus, bet Montegjū izlēca no gultas.

—   Oho! — Džonass noteica. — Šodien jūs esat spirgts un vesels!

—   Vesels! — Montegjū tikko varēja izrunāt un rāva visā spēkā zvana auklu. — Kā jūs te ietikāt?

—   Zināms, tā ir jūsu istaba, — Džonass atbildēja, — bet man arī gribētos zināt, kā jūs te ietikāt. Mana istaba ir tepat aiz tām durvīm. Man nevjens netika sacījis, ka durvis nedrīkst slēgt vaļā. Es domāju, ka tās ved uz gaiteni, un gribēju iziet pasūtīt brokastis. Manā istabā … manā istabā nav zvana.

Tikmēr bija ienācis apkalpotājs, nesdams karstu ūdeni un zābakus; izdzirdējis Džonasa vārdus, viņš aizrādīja, ka zvans esot arī blakus istabā un, iegājis tur, parādīja zvanu pie gultas galvgaļa.

—   Nu, tad es to neesmu pamanījis, — Užonass atteica. — Kas tur nu liels! Vai pasūtīsim brokastis?

Montegjū atbildēja apstiprinoši. Tikko Džonass svilpodams izgāja caur savu istabu, viņš atvēra durvis, kas savienoja abas istabas, lai izņemtu atslēgu un aizslēgtu tās no iekšpuses, bet atslēgas vairs nebija. Montegjū aizbīdīja durvīm priekšā galdu un apsēdās, lai sakārtotu domas, it kā viņa gars vēl nebūtu atbrīvojies no sapņa varas.

—   Nelaimīgs brauciens, — viņš vairākkārt nomurmināja, — nelaimīgs brauciens. Bet atpakaļ es braukšu viens. To es neizturēšu!

Tomēr nojauta "vai māņticīgās bažas, ka brauciens labi nebeigsies, nebūt netraucēja viņu darīt to ļaunumu, kālabad šis brauciens bija noticis. Paturēdams prātā savu mērķi, viņš apģērbās jo rūpīgi, lai misteram Peksnifam rastos labvēlīgāks iespaids, un, savas ārienes, jaukā rīta, aiz loga plīvojošo mitro zaru un spožās saules gaismas nomierināts, drīz vien atguva tik labu omu, ka varēja pamatīgi nolādēties un nodungot kādas dziesmiņas noslēgumu.

Taču laiku pa laikam viņš vēl vienmēr murmināja:

—   Atpakaļ es braukšu viens!

XLIII NODAĻA IZŠĶIROŠI IETEKME VAIRĀKU CILVĒKU LIKTEŅUS. MISTERS PEKSNIFS PARĀDĀS VISĀ VARAS PILNĪBĀ UN IZLIETO SO VARU AR VIŅAM PIEMĪTOŠO RAKSTURA STINGRĪBU UN GARA DIŽENUMU.

Tonakt, kad plosījās negaiss, misis Lupina, «Zilā pūķa» saimniece, sēdēja viena mazajā bārā. Vientulība vai sliktais laiks jeb vai varbūt abi kopā noskaņoja viņu uz pārdomām, ja negribam teikt — uz skumjām. Atbalstījusi zodu plaukstā un lūkodamās zemajā sīkrūšu logā, kas bija tumšs pat visgaišākajā saules dienā, tā to aizēnoja vīnāju lapas, misis Lupina bieži jo bieži grozīja galvu un atkārtoja:

—   Ak dievs, ak mīļais dievs!

Tā bija bēdīga nakts, bēdīga pat «Pūķa» omulīgajā bārā. Krāšņais klajš ar druvām, ganībām, zaļām nokalnēm un viļņotām pļavām, dzirkstošiem strautiņiem, dzīvžogiem un cekulainu koku saliņām tagad bija noplacis skumīgs un melns no pat sīkrūšu loga vizošajiem stikliem līdz tālajam apvārsnim, kur pērkons, likās, dārdinot vēlās pāri pakalniem. Stiprais lietus bija notriecis zemē maigās vīnstīgas un jasminu zarus un, šķita, mīdīja tos savās dusmās; zibens gaismā varēja redzēt, kā raudošās lapas trīc un spiežas pie loga, neatlaidīgi klaudzinādamas, it kā lūgdamas pajumti baigajā naktī.

Aiz bijības pret zibeni misis Lupina pārvietoja 'sveci no palodzes uz kamina dzegu. Groziņš ar šuvekli aizmirsts spiedās pie viņas elkoņa; vakariņas uz apaļā galdiņa tepat blakus palika neskartas, un naži bija aizvākti tālāk, lai nepievilktu zibeni. Misis Lupina ilgi sēdēja, atbalstījusi zodu plaukstā, un laiku pa laikam atkārtoja:

—   Ak dievs, ak mīļais dievs!

Viņa tikko gribēja izteikt to vēlreiz, kad lietus dēļ aizdarīto ārdurvju izdilušais rokturis noklabēja un ienāca ceļavīrs, kas, aizvēris durvis, pienāca taisnā ceļā pie letes un teica, kārtīgi aizsmacis:

—   Pintu krietni norūguša alus, paša labākā!

Aizsmakumam bija dibināts iemesls, jo, pat nosēžot veselu dienu zem ūdenskrituma, ceļavīrs nebūtu varējis vairāk izmirkt. Viņš bija līdz acīm satinies, rupjā, zilā matrožu apmetnī, un lietus ūdens strūklām vien tecēja no viņa vaskadrānas cepures platajām malām uz krūtīm, muguras un pleciem. Spriežot pēc viņa zoda — viesis bija tik dziļi uzbāzis platmali un tik augsti sacēlis apkakli, lai aizsargātos no negaisa, ka varēja redzēt tikai zodu, un to pašu viņš aizsedza ar apspurušo svārku slapjo piedurkni, tiklīdz misis Lupina paskatījās uz viņu, — spriežot pēc viņa zoda, «Pūķa» saimniece nolēma, ka tas ir labsirdīgs cilvēks.

—   Slikta nakts! — viņa laipni piezīmēja.

Ceļavīrs noskurinājās kā putnusuns un atbildēja, ka nakts tiešām esot nelādzīga.

—   Virtuvē kuras uguns, — misis Lupina sacīja, — un salasījusies jautra kompānijā. Vai nebūtu labāk, ja jūs ietu tur apžāvēties?

—  Nē, paldies, — viesis atbildēja, pamezdams acis uz virtuves pusi. Redzams, ceļš uz turieni nebija viņam svešs.

—  Tā jau vēl var kapā ieiet aiz saaukstēšanās, — saimniece piezīmēja.

— Mani nav tik viegli iedabūt kapā, citādi tas jau sen būtu noticis, — viesis sacīja. — Uz jūsu veselību, cienīgā!

Misis Lupina pateicās, bet ceļavīrs, pacēlis krūzi pie lūpām, kā redzams, pārdomāja un atlika to atpakaļ uz galda. Izslējies visā augumā, viņš pārlaida istabai skatienu, kas nemaz nebija tik viegli izdarāms, ja cilvēks ievīstījies līdz acīm un uzvilcis platmali līdz degunam, un ievaicājās:

—   Kā jums saucas šī māja? Vai tik tas nav «Pūķis»?

Misis Lupina laipni atbildēja, ka tas esot gan «Pūķis».

—  Tad pie jums vajag būt kādam manam radagabalam, cienīgā, — ceļavīrs sacīja, — jaunam puisim, Teplijam vārdā. Ko, Mark, drauģeli, — viņš uzrunāja' sienu, — vai esmu gan tevi sadzinis rokā, vecais puika?

Tas aizskāra misis Lupinu vārīgā vietā. Viņa atkāpās pie kamina noņemt svecei apdegušo dakti un atsacīja, pievērsusi ceļavīram muguru:

—   Mēs nevienu neuzņemtu «Pūķī» ar lielāku prieku kā to cilvēku, kas atnestu vēsti no Marka. Nu jau daudz (daudz garu dienu un mēnešu pagājuši, kopš viņš pameta šo māju un Angliju. Un, vai viņš, nabadziņš, dzīvs vai miris, to zina tikai dievs debesīs!

Viņa nošūpoja galvu, un viņas balss iedrebējās; laikam drebēja arī roka, jo gar sveci viņa darbojās gaužām ilgi.

—   Uz kurieni tad viņš aizbrauca, cienīgā? — ceļavīrs jautāja mazliet atmaigušā balsī.

—   Viņš aizceļoja uz Ameriku, — misis Lupina vēl skumjāk atbildēja. — Sirds viņam allaž bija mīksta un atsaucīga: varbūt viņš tagad sēž cietumā un gaida nāvessodu par to vien, ka pažēlojis kādu nabaga melnādaino vai palīdzējis nelaimīgam bēglim. Par ko gan viņam vajadzēja braukt uz Ameriku! Par ko viņš nevarēja doties uz kādu citu zemi, kur mežoņi godīgi ēd cits citu un kur visiem vienādas tiesības!

Galīgi zaudējusi savaldīšanos, misis Lupina iešņukstējās un grasījās jau. atlaisties atzveltnī, lai ļautu vaļu savām bēdām, kad ceļavīrs saķēra viņu savos apkampienos un viņa priekā iekliedzās, pazinusi to.

—   Jā, jā, tikai tā! — Marks sauca. — Vēlreiz, vēl vienu un vēl divdesmit reižu! Tad jūs mani nepazināt tai apmetnī un platmalē? Un es domāju, jūs mani pazīsiet, lai kā es būšu ģērbies! Vēl desmit!

—   Es būtu pazinusi, ja būtu redzējusi, bet redzams nekas nebija, un runāt jūs arī runājāt pavisam strupi. To es gan nedomāju, Mark, ka jūs tik strupi runāsiet ar mani, tikko pārnācis mājās!

—   Vēl piecpadsmit! — misters Teplijs izsaucās. — Kas jūs par skaistuli, un kur jauna jūs izskatāties! Vēl sešus! Tas pusducis neskaitās, jāsāk no gala. Ak kungs, kāds prieks man jūs redzēt! Vēl vienu reizīti! Nudien, tik labā omā savu mūžu neesmu bijis! Vēl pārīti, vai nu tas kas sevišķs!

Misters Teplijs pārtrauca šos aritmētiskos vingrinājumus ne tāpēc, ka piekusa, bet tāpēc, ka ievajadzējās atvilkt elpu. Pārtraukums atsauca viņam atmiņā citus pienākumus.

—  Misters Martins Čezlvits gaida pagalmā, — viņš sacīja. — Es viņu atstāju pajūgu nojumē un ienācu paskatīties, vai te nav sveši. Mēs pašlaik negribam nevienam rādīties, iekams jus nepastāstīsiet mums visas jaunās vēstis, un mēs tad izšķirsimies, kā rīkoties.

—  Visā namā nav ne dvēseles, izņemot to kompāniju virtuvē, — saimniece atbildēja. — Ja viņi uzzinātu, ka jūs esat atgriezies, Mark, tad sakurtu sārtu ielas vidū, lai cik vēls.

—   Šovakar viņiem tas nav jāzina, manu mīļo sirsniņ, — Marks sacīja, — tātad taisiet tik durvis ciet un sakuriet labu uguni virtuvē, un, kad viss būs kārtībā, nolieciet sveci uz palodzes, tad mēs zināsim nākt iekšā! Vēl vienu! Gribas paklausīties par veciem draugiem. Jūs man pastāstīsiet par viņiem, vai ne? Par misteru Pinču un par miesnieka suni uz stūra, un par terjeru otrpus ielas, un par riteņu liecēju un visiem pārējiem. Kad es pirmīt ieraudzīju baznīcu, tad nodomāju, ka gals klāt, tornis viens pats izsitīs mani no eņģēm. Vēl vienu! Ko, jūs nevēlaties? Nu, kauc pašu mazītiņāko — kā pēdējo!

—  Vai jums vēl nepietiek! — saimniece atvēcinājās. — Ejiet nu ar savām ārzemju manierēm!

—   Kas par ārzemju, dievs, stāvi klāt! — Marks, izsaucās. — Tikpat angliskas kā austeres, kad es jums saku! Vēl vienu, tas taču mūsu, angļu! Aiz cieņas pret zemi, kurā mēs dzīvojam! Tas neattiecas uz mums, to jūs pati saprotat, — misters Teplijs runāja. — Es tagad neskūpstu jūs, ņemiet vērā. Es esmu dzīvojis starp patriotiem. Es skūpstu savu dzimteni.

Nebija ne mazākā iemesla apšaubīt patriotisma izpausmi, kas sekoja šim paskaidrojumam, un domāt, ka tā bija salta vai vienaldzīga. Izpaudis visā pilnībā savas naeionalās jūtas, Marks izsteidzās pie Martina, kamēr misis Lupina lielā satraukumā un rosība sāka gatavoties viņus uzņemt.

Apmeklētāju bars drīz vien izstreipuļoja pa durvīm, apgalvojot cits citam, ka «Pūķa» pulkstenis aizsteidzies par pusstundu uz priekšu un laikam pērkons to iespaidojis. Lai kā Martinam un Markam bija apnicis gaidīt, lai kā viņi bija izmirkuši un noguruši, tomēr viņi priecājās ieraudzīt sen pazīstamās sejas, un abi aizkustināti noskatījās, kā viesi nāk ārā un paiet pavisam tuvu garām.

—  Skat, kur vecais drēbnieks, Mark! — Martins čukstēja.

—  Jā, tur viņš čāpo, ser! Kājas viņam vēl līkākas, ser, vai ne? Tik līkas, man šķiet, ka starp tām varētu izvelt prāvu mucu, bet tolaik, kad mēs viņu pazinām, labi, ja pusmučeli. Re, kur Sems steberē, ser!

—  Jā, pareizi! — Martins atsaucās. — Sems, zirgupuisis. Diezin vai tas Peksnifa zirgs vēl pie dzīvības?

—  Tur nav pat ko šaubīties, ser, — Marks apgalvoja. — Tas ir tādas sugas lops, kas vēl ilgi dauzīsies pa pasauli kā īsts kaulukambaris un beigās nonāks avīzēs ar virsrakstu «Neparasti ilga mūža piemērs četrkājaino vidū». It kā tas kleperis vispār kādreiz būtu bijis tik dzīvs, ka to vērts pieminēt! Ahā, re, kur kantorists, ser, — pilnā kā jau vienmēr.

—   Redzu! — Martins smiedamies atbildēja. — Bet jūs gan esat izmircis, Mark, goda vārds!

—   Es izmircis? Un ko tad jūs teiksiet par sevi, ser?

—  Vismaz uz pusi sausāks, — ceļabiedrs noraizējies atteica. — Es taču jums teicu, Mark, lai jūs neturaties vēja pusē un biežāk maināt vietu ar mani. Kopš lietus sākās, tā visu laiku lija jums virsū.

—  Jūs nezināt, cik man tas patīkami, ser, — Marks pēc brītiņa ieteicās, — neuzskatiet to par pārdrošību no manas puses — cik patīkami dzirdēt, ka jūs runājat ar tik neparastu gādību un laipnību; zināms, es nebūt netaisos jums paklausīt, bet, jāsaka, jūs esat pavisam pārvērties, kopš mani piemeklēja, slimība Ēdenē.

—  Ak Mark! — Martins nopūtās. — Jo mazāk par to runāsim, jo labāk. Vai tā nav svece tur logā?

—    Kā tad, ka svece! — Marks izsaucās. — Ir gan viņa veicīga, lai dievs viņu svētī! Iesim, ser! Neatšķaidīts vīns, mīkstas gultas un pats labākais uzturs cilvēkiem un kustoņiem.

Spoža uguns rūca vien virtuvē, galds bija klāts, tējas katliņš burbuļoja, tupeles gaidīja, zābaku velkamais tāpat; šķēlēs sagriezts šķiņķis cepās uz iesma, pusducis olu čurkstēja pannā; lielvēderaina ķiršu liķiera pudele stāvēja kaimiņos putojoša alus krūzei; visādi gardumi karājās pie sijām, tā ka likās, — jāpaver tikai mute un tūliņ kaut kas izcili sulīgs un garšīgs ar prieku izmantos iespēju ielēkt tanī. Misis Lupina, kas viņu dēļ bija aizsūtījusi sazin kur pat virēju, šā tempļa virspriesteriem, gatavoja viņiem vakariņas pati ar savām meistarīgajām rokām.

Nebija iespējams novaldīties — pat bezmiesīgs gars, arī tas būtu viņu apskāvis. Un, tā kā cilvēki šai ziņā izturas vienādi tiklab pie Atlantijas okeana, kā pie Sarkanās jūras, tad Martins apskāva viņu bez mazākās vilcināšanās. Misters Teplijs visai solidi sekoja viņa piemēram (it kā tas būtu kas pilnīgi jauns, kas viņam pašam nekad neienāktu prātā!).

—  To nu es gan nedomāju! — misis Lupina sacīja, kārtodama savu galvassegu un smiedamās no visas sirds un tai pašā laikā mulsumā sarkdama. — Kaut gan es bieži esmu teikusi, ka mistera Peksnifa jaunie džentlmeņi — tie ir «Pūķa» sirds un dvēsele un ka bez viņiem te būtu "viena vienīga garlaicība, bet to nu gan ne.kad nedomāju, ka viens no tiem uzvedīsies tik pārdroši kā jūs, mister Martin! Un vēl mazāk, ka es nemaz nesadusmošos, bet, gluži otrādi, priecāšos, ka pirmā apkampju viņu dzimtenē pēc atgriešanās no Amerikas kopā ar Marku Tepīiju kā …

—   Kā viņa draugu, misis Lupina, — Martins iejaucās.

—   Kā viņa draugu, — saimniece atkārtoja, redzami apmierināta ar šādu apzīmējumu, tomēr mādama ar dakšiņu misteram Teplijam, lai tas paliek pieklājīgā atstatumā. — To es gan nekad nebūtu domājusi! Un vēl mazāk, ka man būs jums jāstāsta par tādām pārmaiņām, par kādām jūs dzirdēsiet pēc vakariņām!

—   Dievs debesis! — Martins nobālēja. — Par kādām pārmaiņām?

—   Viņa, — saimniece atbildēja, — ir sveika un vesela un dzīvo mistera Peksnifa namā. Par viņu jums nepavisam nav ko bažīties. Labāku meiteni jūs neuziesiet visā pasaulē. Kāds labums no visādiem aplinkiem un izlikšanās? — misis Lupina piemetināja. — Vai nav tiesa? Es visu zinu, kā redzat.

—   Jūs krietnā sirds, — Martins sacīja, — tieši jūs esat tas cilvēks, kam pienākas visu zināt. Man ir Joti patīkami domāt, ka jūs visu zināt. Bet par kādām pārmaiņām jūs runājāt? Vai kāds miris?

—   Nē, nē! — saimniece attrauca. — Nekā tamlīdzīga. Bet vairāk jūs no manis neizvilksiet, kamēr nebūsiet paēduši. Varat jautāt kaut simt reižu, es neatbildēšu ne pušplēsta vārda.

Viņa runāja tik apņēmīgi, ka draugiem neatlika nekas cits kā tikai paēst vakariņas, cik vien ātri var, un, tā kā viņi bija nostaigājuši daudz jūdžu un gavējuši kopš pusdienas, tad nekādas piespiešanās nevajadzēja, lai viss ēdamais taptu iznīcināts. Vakariņas aizņēma daudz vairāk laika, nekā varēja paredzēt, jo ikreiz, kad viņi domāja, ka viss jau galā, misis Lupina triumfējot pierādīja tādu uzskatu maldīgumu. Taču beidzot ir laiks, ir daba piespieda viņus padoties. Izstiepuši pavarda priekšā tupelēs ieautās kājas (kas bija brīnum patīkami šai dzestrajā un slapjajā naktī) un neviļus jūsmodami par bedrītēm ziedošās, mundrās saimnieces vaigos un par to, kā uguns mirgo viņas acīs un blāzmo piķa melnajos matos, draugi apklusa un sāka klausīties viņas stāstā.

Ne vienreiz vien izbrīna saucieni pārtrauca stāstu par to, kā misters Peksnifs ticis vaļā no savām meitām un kā šis goda vīrs šķīries no mistera Pinča. Taču tas viss bija nieks, salīdzinot ar Martina sašutumu, kad misis Lupina pastāstīja to, kas sen jau bija iekļuvis visas apkaimes iedzīvotāju valodās, proti, kā misters Peksnifs pilnīgi pakļāvis sev vecā mistera Čezlvita miesu un dvēseli un kādu augstu godu viņš paredzējis Merijai. Dzirdot šos vārdus, tupeles mirklī nokrita no

Martina kājām un viņš sāka stīvēt augšā slapjo zābaku, jo viņu bija pārņēmusi tā neapzinātā tieksme kaut kur nekavējoties skriet un kaut ko darīt, kas ir pirmais tvaika novadītājs ātras dabas cilvēkiem.

—  Peksnifs! — Martins izsaucās. — Šis glumais nelietis! Peksnifs! Padodiet man otru zābaku, Mark!

—   Uz kurieni jūs domājat doties, ser? — apvaicājās misters Teplijs, žāvēdams zābaka pazoli pie uguns un raudzīdamies uz to nesatricināmā mierā kā uz grauzdētas maizes riku.

—  Uz kurieni! — Martins atkārtoja. — Jūs laikam domājat, ka es palikšu te sēžot, jā!

Aukstasinīgais Marks atzinās, ka tieši tā esot domājis.

—  Ak tā! — Martins pikti atcirta. — Pateicos no visas sirds. Par ko jūs mani turat?

—  Par to, kas jūs esat, ser, — Marks atbildēja, — un tāpēc pilnīgi ticu, ka viss, ko vien jūs darīsiet, būs saprātīgi un pareizi darīts. Jūsu zābaks, ser!

Martins uzmeta Markam nepacietīgu skatienu un vairākas reizes pārstaigāja virtuvi, vienā kājā uzvilcis zābaku, otrā tikai zeķi. Tomēr, atcerēdamies Ēdenē pieņemto lēmumu, viņš bija guvis ne mazumu uzvaru pār sevi, kad jautājums skāra Marku, un tāpēc arī šoreiz apņēmās savaldīties. Viņš novilka zābaku, apāva tupeles un atkal atsēdās pie uguns, tomēr nevarēja noturēties, nesabāzis rokas dziji jo dziji kabatās un laiku pa laikam neizgrūdis caur zobiem: — Peksnifa jau tikai vēl trūka! Neģēlis tāds! Goda vārds! Nudien! Kas vēl nebūs! — un tā tālāk; tāpat viņš nespēja novaldīt dūres un draudēja kaminam ar visbargāko seju. Taču tas nevilkās ilgi, un viņš noklausījās misis Lupinās stāstu līdz galam ja ne mierīgi, tad vismaz klusēdams.

—   Par misteru Peksnifu es gan nezinu, ko sacīt, — saimniece nobeidza stāstu, abām rokām gludinādama svārku krokas un šūpodama galvu. — Vai nu viņu apbūruši, vai kāda ļauna acs noskaudusi. Nevaru iedomāties, kā nu džentlmenis, kas māk tik skaisti runāt, var piepeši ņemt un izdarīt kaut ko tik neglītu!

Māk skaisti runāt! Cik daudz ir pasaulē cilvēku, kas aiz šā iemesla aizstāvēs savus Peksnifus līdz galam mi novērsīsies no godīga cilvēka, ja Peksnifi būs paskatījušies uz to greizi!

—   Bet par misteru Pinču man jāsaka, — saimniece turpināja, — ja ir pasaulē piemīlīgs, krietns, patīkams un cienījams cilvēks, tad to sauc par misteru Pinču un nekā citādi. Bet ko mēs varam zināt, varbūt vecais misters Čezlvits salaidis viņus naidā ar Peksnifu! Neviens, izņemot viņus pašus, nevar to pateikt, tāpēc ka misters Pinčs ir lepns, lai arī klusas dabas; kad viņš brauca no mums projām un no sirds nožēloja, ka viņam jābrauc, tad neatklāja aizbraukšanas iemeslu nevienam, pat man ne.

—  Nabaga Toms! — Martins noteica, un viņa balsī skanēja nožēla.

—  Tā ir liela laime, — saimniece turpināja, — ka viņš dzīvo kopā ar māsu un ka viņam klājas labi. Nupat vēl vakar viņš man atsūtīja pa pastu, — te viņas vaigos iesitās sārtums, — tādu sīku sumiņu, ko es iedrošinājos uzspiest viņam prombraucot; viņš Joti pateicas un raksta, ka dabūjis labu vietu un izticis bez šās naudas. Vēstulē patiesi bija tā pati naudas zīme — viņš nebija to izmainījis. To nu gan nekad nedomāju, ka būšu tik apbēdināta, kad man atdos manu naudu, bet es noskumu no visas tiesas.

—   Godīga valoda, kas nāk no pašas sirds! — Martins piezīmēja. — Vai ne, Mark?

—   Tāpat kā viss, ko viņa saka, — misters Teplijs atbildēja. — Bez šādām īpašībām «Pūķis» tāpat nevarētu iztikt kā bez patenta. Bet nu, kad esam nomierinājušies un atspirdzinājušies, atgriezīsimies pie tā paša jautājuma, ser: ko lai darām? Ja lepnums jūs nekavēs rīkoties tā, kā to runājām ceļā, tad vajadzētu tā arī darīt. Ja jūs neesat pratis sadzīvot ar vectēvu (un pratis laikam neesat — piedodiet, ka tik vaļsirdīgi izsakos), tad ejiet, ser, un pasakiet viņam to, griezieties pie viņa jūtām. Piekāpieties, ser! Viņš ir krietni vecāks par jums, un, ja viņš rīkojies neapdomāti, tad jūs esat darījis tāpat. Piekāpieties, ser, piekāpieties!

Mistera Teplija daiļrunība zināmā mērā ietekmēja

Martinu, taču viņš vēl svārstījās un izsacīja savas šaubas tā:

—   Tas viss ir ļoti pareizi un pilnīgi taisnīgi, Mark; ja galvenais būtu mana pazemība, tad es daudz nedomātu. Bet vai jūs nesaprotat, ka vectēvs pilnīgi nonācis tā liekuļa varā, ka viņam nav ne pašam savu uzskatu, ne gribas (ja tas ir patiesība, ko mēs dzirdējām), un tad man nebūs jākrīt vis pie viņa kājām, bet pie mistera Peksnifa kājām! Un, ja mani noraidīs un atstums, — Martins tumši piesarka, to iedomājoties, — tad to darīs nevis mana paša asins, kas nostājusies pret mani, bet Peksnifs, Peksnifs, Mark!

—   Labi, bet mēs taču zinām jau iepriekš, ka Peksnifs ir krāpnieks, neģēlis un nelietis, — misters Teplijs aizrādīja kā īsts politiķis.

—   Pats nekrietnākais nelietis, — Martins papildināja.

—   Pats nekrietnākais nelietis. Mēs to zinām jau iepriekš, ser, un tāpēc mums nebūt nav jākaunas, ja Peksnifs mūs sakaus. Ratā ar šo Peksnifu! — misters Teplijs izsaucās daiļrunības uzliesmojumā. — Kas viņš tāds ir? Peksnifs neliks mums kaunēties — varbūt vienīgi tad, ja viņš mums piekrīt vai izdara kādu pakalpojumu; bet, ja arī viņš būtu tik nekaunīgs, tad, ceru, mēs pratīsim pateikt viņam skaidrā angļu valodā, ko mēs par viņu domājam. Peksnifs! — misters Teplijs atkārtoja ar neizsakāmu nicināšanu. — Kas tas par Peksnifu, kas ir šis Peksnifs, kur ir šis Peksnifs, ka ar viņu tā jārēķinās? Mēs nepūlamies savā labā, — pēdējos vārdus .viņš sevišķi uzsvēra un ieskatījās Martinam cieši sejā, — mēs pūlamies jaunās lēdijas labā, viņai arī nav viegla dzīve, un, lai cik mums maz cerību, tomēr domāju, ka Peksnifs mums ceļu neaizkrustos. Neesmu dzirdējis, ka šis Peksnifs būtu iesniedzis parlamentā kādu likumprojektu vai citādi iemantojis slavu. Peksnifs! Es viņu negribu acīs redzēt, to vīru, — es negribu par viņu ne ko dzirdēt, ne zināt. Varbūt es vēl varētu noslaucīt pazoles kājslauķi pie lieveņa un nosaukt to par Peksnifu, bet vairāk nekā no manis negaidiet, lūdzu piedošanu!

Misis Lupina ne mazumu nobrīnījās par šādu jūtu izvirdumu un, jāsaka, pats misters Teplijs tāpat. Bet Martins, mirkli domīgi vēries ugunī, sacīja:

—   Jums taisnība, Mark. Pareizi vai nepareizi, bet jādara tā ir. Un es to izdarīšu.

—   Vēl vienu vārdu, ser, — Marks piebilda. — Rīkojieties tikai tā, lai Peksnifam nebūtu iemesla jums piesieties! Nedariet neko slepenībā, lai viņš nekā nevarētu satenkot, kad jūs ieradīsieties. Jums pat rīt nevajag tikties ar mis Meriju, lai labāk šis te mūsu dārgais draugs, — viņš apveltīja ar smaidu misis Lupinu. — sagatavo viņu uz to, kas gaidāms, un nodod mazu vēstulīti, ja iespējams. Viņa to pratīs. Tiesa? — Misis Lupina iesmējās un palocīja galvu. — Tad jūs ieiesiet brīvi un droši, kā džentlmenim klājas. «Es nekā neesmu darījis aiz muguras,» jūs teiksiet, «es neesmu glūnējis gar stūriem, te es esmu, piedodiet man, es jūs lūdzu, un dievs jūs svētīs!»

Martins pasmaidīja, tomēr, apzinādamies, ka padoms labs, nolēma tam sekot. Kad misis Lupina pastāstīja, ka misters Peksnifs jau atgriezies no svinīgās ceremonijas, kurā viņi bija to redzējuši slavas apstarotu, abi norunāja, kā rīkosies, un devās pie miera, domās kavēdamies rītdienā.

Otrā rītā pēc brokastīm misters Teplijs ieradās pie mistera Čezlvita ar vēstuli no Martina, kurā pēdējais lūdza atļauju ierasties; atlicis sarunas ar neskaitāmajiem ceļā sastaptajiem draugiem līdz izdevīgākam brīdim, viņš drīz vien sasniedza mistera Peksnifa namu. Viņš nevilcinoties pieklauvēja pie šā džentlmeņa durvīm, un viņa seja bija tik noslēgta, ka pašam asredzīgākajam fizionomistam būtu gandrīz neiespējami pateikt, par ko viņš domā un vai vispār par kaut ko domā.

Tik vērīgs cilvēks kā misters Teplijs nevarēja ilgi palikt nejūtīgs pret to, ka misters Peksnifs saspiež degunu gandrīz plakanu pret loga rūti, cenzdamies saskatīt, kas gan tur klaudzina pie ieejas durvīm. Misters Teplijs atbildēja uz šo. ienaidnieka manevru, uzkāpdams uz lieveņa augstākā pakāpiena, tā ka no viesistabas varēja saredzēt tikai viņa platmales dibenu. Bet misters Peksnifs laikam bija viņu saskatījis, jo drīz vien atskanēja viņa zābaku čīkstoņa un cienījamais džentlmenis pats atvēra durvis.

Misters Peksnifs bija jautrā omā kā vienmēr un nākdams dungoja dziesmiņu.

—   Kā klājas, ser?

—   O! — izsaucās misters Peksnifs. — Teplijs, tā rādās! Pazudušais dēls atgriezies. Alus mums nevajag, mans draugs.

—   Paldies, ser, — Marks atbildēja. — Es tik un tā nevarētu jums to apgādāt, pat ja vajadzētu. Vēstule, ser. Man jāgaida atbilde.

—   Man? — misters Peksnifs izsaucās. — Un atbilde arī jādod?

—   Rādās gan, ka jums tā nebūs, — Marks sacīja, norādot ar pirkstu uz adresi. — Uzvārds ir Čezlvits, man tā liekas.

—   Ak tā! Pateicos! Jā. No kā tā vēstule ir, mans mīļais jaunekli?

—   Džentlmenis, kas to sūta, parakstīja savu uzvārdu, ser, — Marks ārkārtīgi pieklājīgi paskaidroja. — Es redzēju, kamēr gaidīju, ka viņš parakstījās vēstules beigās.

—   Un viņš sacīja, ka gaidīšot atbildi, jā? — misters Peksnifs pieglaudīgi apvaicājās.

Marks atbildēja apstiprinoši.

—   Bez atbildes viņš nepaliks, — misters Peksnifs apgalvoja, saplosīdams vēstuli sīkos gabaliņos.un rādīdams tik laipnu seju, it kā tā būtu visglaimojošākā uzmanība, kādu varētu gaidīt rakstītājs. — Esiet tik laipns, nododiet viņam to ar sveicienu no manis, lūdzams! Visu labu! — Ar šiem vārdiem viņš pasniedza Markam papīra gabaliņus, iegāja iekšā un aizslēdza durvis.

Marks uzskatīja par prātīgāku neizrādīt savas personīgās jūtas un gāja atpakaļ pie Martina uz «Pūķi». Viņi jau bija sagatavojušies uz tamlīdzīgu uzņemšanu un nogaidīja kādu stundu, iekams stājās pie nākamā mēģinājuma. Kad šis laiks bija garām, abi devās uz mistera Peksnifa namu. Šoreiz pieklauvēja Martins, bet

Marks dzīrās iegrūst kāju un plecu pavērtajās durvīs, lai nodrošinātu iekšā tikšanu ar spēku. Tomēr šī piesardzība izrādījās lieka, jo jaunā kalpone tūlīt atvēra durvis līdz galam. Martins, kam uz pēdām sekoja uzticamais sabiedrotais, aši pasteidzies viņai garām, kā jau iepriekš bija norunāts, atvēra viesistabas durvis; te viņš cerēja visdrīzāk sastapt misteru Čezlvitu un, iegājis tur, pavisam negaidot parādījās vectēva priekšā.

Misters Peksnifs un Merija arī atradās tepat. īsajā mirklī, kamēr viņi pazina viens otru un apmainījās skatieniem, Martins ieraudzīja, ka vecais vīrs noliec sirmo galvu un paslēpj seju rokās.

Tas ķēra Martinu pašā sirdī. Pat tolaik, kad viņš vēl bija bezrūpīgs patmīlis, būtu pieticis ar šādu biklu kādreizējās sirmgalvja mīlas atplaiksnīšanos (mīlas, kas reiz bija slējusies lepna un stalta kā tornis un nu gulēja pīšļos), lai Martinam iesāpētos sirds. Bet nu, kad viņš bija pārvērties uz labo pusi un uzskatīja ar citām acīm bijušo draugu, savas bērnības sargu, salauztu un saliektu, tad viss viņa sašutums, dusmas, pašpārliecība un lepnums kā gaistin izgaisa, ieraugot pirmās asaru lāses ritam pār novītušajiem vaigiem. Viņš nespēja panest tās. Viņš nespēja panest domu, ka tās līst viņa dēļ. Viņš nespēja panest neatsaucamās pagātnes pārmetumus, kas slēpās šajās asarās.

Viņš steidzās sirmgalvim klāt, lai satvertu tā roku savējās, bet misters Peksnifs knaši metās starpā.

—   Nē, jaunais cilvēk! — misters Peksnifs iesaucās, sizdams sev pa krūtīm un izstiepdams otru roku uz sava viesa pusi, it kā aizsargādams to ar spārniem. — Nē, ser, to vien ne. Brūciet man virsū, ser, brūciet! Raidiet savas bultas pret mani, ser, esiet tik laipns, bet viņu aiztikt nedomājiet!

—   Vectēt! — Martins sauca. — Uzklausiet mani! Es jūs lūdzu, ļaujiet man runāt!

—   Ak tā, ser? Ak tā? — misters Peksnifs šaudījās te uz vienu, te otru pusi, lai pastāvīgi atrastos starp vectēvu un mazdēlu. — Vai jums nepietika ar to, ser, ka esat ielauzies manā namā kā zaglis naktī vai, pareizāk sakot, kā zaglis gaišā dienas laikā (patiesība nekad nevar būt pārmērīgi preciza) un atvedis līdzi savus paklīdušos kompanjonus, lai tie iezveltos manas viesistabas durvīs un neļautu staigāt pa tām maniem mājiniekiem (Marks stāvēja šai pozicijā un nebija no tās izkustināms). Vai jums nepietiek ar to, un jūs gribat vērst savu triecienu pret pašu cienījamo Tikumību? Jā? Tad ziniet, ka tā nav bez aizstāvja! Es būšu tās vairogs, jaunais cilvēk! Te ir mana krūts! Nu, ser! Cērtiet!

—   Peksnif! — vecais vīrs ierunājās vārgā balsī.

—   Nomierinieties! Neuztraucieties!

—   Es nevaru neuztraukties, — misters Peksnifs atsaucās, — un nekādi nevaru nomierināties. Mans labdari un mans draugs! Vai pat manā pajumtē jums nav lemts mierīgi nolaist savu sirmo galvu uz spilvena?

—   Paejiet sānis, — vecais vīrs pastiepa roku,

—   ļaujiet man paskatīties uz to, kuru kādreiz tik karsti mīlēju.

—  Jā, tas ir pats pareizākais, paskatieties uz viņu, mans draugs! — misters Peksnifs piekrita. — Pats labākais būs, ja jūs viņu apskatīsiet, cēlsirdīgais ser. Ir loti vēlams, lai jūs viņu ieraudzītu tā īstenajā izskatā. Skatieties! Te viņš ir, ser! Te viņš ir!

Martins, būdams vienkāršs mirstīgais, nevarēja novaldīties, neizpaudis savā sejā tās dusmas un sašutumu, ko viņam iedvesa misters Peksnifs. Tomēr, atskaitot to, viņš nekā citādi neizrādīja, ka apzinās mistera Peksnifa klātbūtni vai vispār viņa eksistenci. Tiesa, vienu reizi — tas bija pašā sākumā — viņš neviļus ar vislielāko nicināšanu uzmeta acis šim goda vīram,, bet turpmāk vairs nelikās to redzot, it kā tā vietā būtu tukša telpa.

Kad misters Peksnifs pavirzījās sānis saskaņā ar nupat izsacīto vēlēšanos (un izdarīja to, izteikdams nule minētās piezīmes), vecais Martins, kas bija saņēmis Meriju Grehemu aiz rokas un kaut ko mīļi iečukstējis tai, it kā iegalvojot, ka nav iemesla uztraukties, maigi aizbīdīja viņu aiz sava atzveltnes krēsla un cieši ielūkojās mazdēlā.

—  Un tas ir viņš, — vecais vīrs noteica. — Jā, tas ir viņšTeic, kas tev sakāms, bet tuvāk nenāc!

—   Šis cilvēks apveltīts ar tik izsmalcinātu patiesības izjūtu, — misters Peksnifs piezīmēja, — ka uzklausīs pat viņu, lai gan zina jau iepriekš, ka tur nekas labs nav gaidāms. Kāds izcils prāts! — Misters Peksnifs runāja savā nodabā, nevērsdamies ne pie viena tieši; viņš šķitās uzņēmies kora lomu sengrieķu traģēdijā un izsacīja savus uzskatus kā komentārus tam, kas notika apkārtnē.

—   Vectēt! — Martins dziļi izjusti iesāka. — Pēc ceļa grūtībām, pēc slimības, pēc posta un bēdām, sāpēm un vilšanās, ko man sagādāja dzīve svešumā, zaudējis cerību un izmisis, es esmu atgriezies pie jums.

—   Šādi klaidoņi, — mistefs Peksnifs turpināja, uzticīgs savai lomai, — parasti atgriežas tēva mājās, kad noprot, ka viņu sirojumi nedos cerētos panākumus.

—   Ja nebūtu šā uzticamā cilvēka, — Martins turpināja, norādot uz Marku, — ar kuru es šeit iepazinos un kurš labprātīgi devās man līdzi kā kalpotājs, lai gan no sākuma līdz beigām palika man krietns un pašaizliedzīgs draugs, — ja nebūtu viņa, es būtu nomiris svešumā, tālu no dzimtenes, bez palīdzības un iepriecinājuma, pat bez cerības, ka mans nelaimīgais liktenis kļūs zināms kādam, kurš vēlētos par to dzirdēt… ak, ja jūs man atļautu sacīt, zināms jums!

Vecais vīrs paskatījās uz misteru Peksnifu, misters Peksnifs paskatījās uz viņu.

—   Vai jūs ko saēījāt, augsti godātais ser? — misters Peksnifs smaidot apjautājās. Sirmgalvis pakratīja galvu. — Es zinu, ko jūs nupat nodomājāt, — misters Peksnifs vēlreiz pasmaidīja. — Lai viņš runā vien, mans draugs! Patmīlības izpausmes cilvēkā vienmēr interesanti vērot. Lai runā vien, mans draugs!

—   Turpini! — sirmgalvis sacīja, šķietami automātiski paklausot mistera Peksnifa vārdiem.

—   Es biju tik satriekts un tādā nabadzībā, — Martins runāja tālāk, — ka man vajadzēja griezties svešā zemē pie sveša cilvēka žēlsirdības, lai varētu atgriezties. Es zinu, ka viss tas noskaņos jūs pret mani. Es dodu jums iemeslu domāt, ka vienīgi trūkums atdzinis mani uz šejieni un ka mani nav vadījusi ne mīlestība, ne nožēlas. Kad es šķīros no jums, vectēt, tad šādām aizdomām bija pamats, bet tagad ne, tagad ne!

Koris aizlika roku aiz vestes un pasmaidīja.

—   Lai viņš runā vien, augsti godātais ser! Es zinu, ko jūs domājat, bet to nevajag teikt pirms laika.

Vecais Martins pacēla acis uz misteru Peksnifu un, acīm redzot joprojām vadīdamies no viņa vārdiem un skatieniem, atkārtoja:

—   Turpini!

—   Man daudz vairs nav sakāms, — Martins atsāka. — Un, tā kā es runāju, ne uz ko vairs necerēdams, lai kā man cerība smaidīja, kad spēru kāju pār šās istabas slieksni, tad lūdzu tikai vienu: ticiet, ka tā ir patiesība, ticiet tikai to, ka tā ir patiesība!

—   Cildenā patiesība! — iebrēcās koris, pasizdams skatienu augšup. — Kā netikumu kalpi apgāna šais laikos tavu vārdu! Tu nemīti vairs akā, svētais princip, bet uz melīgās cilvēces lūpām. Grūti samierināties ar cilvēci, dārgais ser, — viņš uzrunāja vecāko misteru Čezlvitu, — bet mēs papūlēsimies panest arī to ar lēnprātību. Tas ir mūsu pienākums. Paliksim to nedaudzo skaitā, kas pilda savu pienākumu. Bet, ja nu, kā saka mūsu dzejnieks, — koris izdvesa, garā paceldamies aizmūžības kalngalos, — Anglija cer, ka ikviens izpildīs savu pienākumu, tad Anglija ir pati vieglprātīgākā zeme pasaulē un to gaida pastāvīga vilšanās.

—   Ja turpretī minam to iemeslu, — Martins turpināja, mierīgi uzlūkodams sirmgalvi un tikai uz mirkli uzmezdams skatienu Merijai, kas bija aizsegusi seju un noliekusi galvu uz krēsla atzveltnes, — ja minam to iemeslu, kas radīja nesaskaņas mūsu starpā, tad šai ziņā mana sirds un prāts nav spējīgi mainīties. Lai kas ar mani notika pēc šās nelaimīgās šķiršanās, taču viss tikai stiprinājis manas jūtas, nevis vājinājis tās. Es nevaru ne nožēlot tās, ne kaunēties no tām, ne svārstīties. Un jūs arī pats to nevēlētos, es zinu. Bet, ka es būtu varējis arī tolaik paļauties uz jūsu mīlestību, ja būtu droši uzticējies tai; ka es būtu bez pūlēm jūs piedabūjis savā pusē, ja būtu bijis piekāpīgāks un nesavtīgāks; ka būtu atstājis par sevi labākas atmiņas,

ja būtu aizmirsis sevi un atcerējies jūs, — to visu man mācīja atzīt pārdomas, vientulība un nedienas. Es ierados ar apņemšanos pateikt to un lūgt piedošanu, ne tik daudz cerot uz nākotni, kā nožēlojot pagātni; un nu es lūdzu tikai vienu: sniedziet man palīdzīgu roku! Palīdziet man atrast darbu, un es godīgi strādāšu. Mans stāvoklis parāda mani neizdevīgā gaismā: var likties, ka es domāju tikai par sevi, bet pārbaudiet, vai tas tā ir vai nav. Pārbaudiet, vai esmu tikpat stūrgalvīgs, patvaļīgs un augstprātīgs jeb vai mani izlabojusi bargā dzīves skola. Lai dabas un draudzīgas pieķeršanās balss spriež tiesu par mani, vectēt; neatstumiet mani galīgi viena vienīga pārkāpuma dēļ, lai cik tas nepiedodams šķistos!

Kad viņš apklusa, vecā vīra sirmā galva no jauna noliecās un pirksti aizklaja seju.

—  Mans dārgais ser, — misters Peksnifs gādīgi noliecās pie viņa, — jums neklājas tā padoties bēdām. Jūsu jūtas ir visai dabiskas un visai teicamas, bet jūs nedrīkstat pieļaut, ka jūs tā saviļņo šā cilvēka nekaunīgā uzvešanās, no kura jūs sen esat atteicies. Saņemieties! Padomajiet, — misters Peksnifs sacīja, — padomājiet par mani, mans draugs!

—   Es padomāšu, — vecais Martins atbildēja, pacēlis galvu un ieskatīdamies viņam sejā. — Jūs palīdzējāt man atjēgties. Es padomāšu.

—  Kā, kas tad nu noticis? — misters Peksnifs turpināja, atsēzdamies krēslā, ko pievilka tuvāk, un rotaļīgi plikšķinādams vecajam Čezlvitam pa plecu. — Kas noticis ar manu nelokāmo draugu, ja man atļauts griezties pie viņa ar šādu mīlestības pilnu uzrunu? Vai man vajadzēs pelt savu domu biedru vai mēģināt kaut ko ieskaidrot tik spēcīgam garam? Domāju, ka ne.

—  Nē, nē, pēc tā nav vajadzības, — vecais vīrs attrauca. — Acumirklīga vājība. Vairāk nekas.

—  Sašutums, — misters Peksnifs turpināja, — izspiež degošas asaras no godīga cilvēka acīm, to es zinu, — un viņš rūpīgi izberzēja savējās. — Bet mums pildāmi svarīgāki pienākumi par šo. Saņemieties, mister Čezlvit! Vai lai es izpaužu vārdos jūsu domas, mans draugs?

—  Jā, — vecais Martins atbildēja, atlaizdamies pret atzveltni un lūkodamies Peksnifā pa pusei aizmirsies, pa pusei apbrīnā kā apmāts. — Runājiet manā vietā, Peksnif! Pateicos jums. Jūs esat palicis man uzticīgs. Pateicos jums.

—  Nesamulsiniet mani, ser, — misters Peksnifs sacīja, sparīgi kratīdams roku, — citādi man pietrūks spēka pildīt savu pienākumu. Manam jūtām nav patīkami, godātais ser, ka man jāuzrunā šis cilvēks mūsu priekšā, tāpēc ka es sarāvu ar.vigu saites uz visiem laikiem, izdzīdams viņu no sava nama, kad no jūsu mutes biju dzirdējis par viņa pretdabisko uzvešanos. Bet jūs tā vēlaties, un ar to man gana. Jaunais cilvēk! Durvis atrodas tieši aiz tā muguras, kas dalās ar jums jūsu negodā. Sarkstiet, ja varat, bet, ja tas nav jums pa spēkam, — izejiet nesarkdams!

Martins vērās vectēvā tik cieši, it kā istabā visu laiku būtu valdījis nāves klusums. Vecais vīrs ne mazāk cieši vērās misterā Peksnifā.

—   Pēc tam kad pavēlēju jums atstāt savu namu un jūs tikāt izdzīts no šejienes ar kaunu un negodu, —' misters Peksnifs turpināja, — pēc tam kad jūsu nekrietnā izturēšanās pret šo izcili cēlsirdīgo cilvēku bija aizvainojusi un uztraukuši mani līdz galējai robežai, es izsaucos: «Prom no šejienes!» — un sacīju, ka leju asaras par jūsu samaitāto dabu. Taču nedomājiet, ka tā asara, kas nupat dreb manās acīs, tiks lieta jūsu dēļ. Nē, tikai viņa dēļ, ser. Tikai viņa dēļ.

Te misters Peksnifs, nejauši uzlējis minēto asaru uz mistera Čezlvita plikā pakauša, noslaucīja šo vietu ar kabatas lakatu un atvainojās.

—  Tā ir izlieta viņa dēļ, ser, viņa, kuru jūs gribat padarīt par savu intrigu upuri, — misters Peksnifs runāja tālāk, — kuru jūs gribat aplaupīt, apkrāpt un maldināt. Tā izlieta aiz līdzjūtības pret viņu, aiz apbrina. nevis aiz žēluma; jo par laimi viņš zina, kas jūs esat. Jūs vairs nevarat nodarīt viņam, ļaunu, nekādā ziņā nevarat, kamēr vien es esmu dzīvs, — misters Peksnifs runāja, aizrāvies pats savā daiļrunībā. — Jūs varat mīdīt kājām manu nejūtīgo ķermeni, ser. Tas ir pilnīgi iespējams. Varu iedomāties, ka cilvēkam ar jūsu tieksmēm tas var sagādāt lielu gandarījumu. Bet, kamēr es skaitos starp dzīvajiem, jūs varat tikt pie viņa, tikai uzveicot mani. Jā, mans jaunais ser, — misters Peksnifs izsaucās, sašutuma uzplūdos mādams ar galvu uz Martina pusi, — un tādā gadījumā jūs atradīsiet manī bīstamu pretinieku!

Tomēr Martins joprojām lēnprātīgi un neatlaidīgi lūkojās vectēvā.

—  Vai patiešām jūs man neatbildēsiet neviena vārda? — viņš beidzot ierunājās.

—  Tu dzirdēji, kas tika sacīts, — vecais vīrs noteica, nenovērsdams acis no mistera Peksnifa, kas apstiprinot pamāja.

—  Es neesmu dzirdējis jūsu balsi, es nezinu jūsu domas, — Martins iebilda.

—  Pasakiet viņam vēlreiz, — sirmgalvis teica, joprojām raudzīdamies mistera Peksnifa sejā.

—   Es dzirdu tikai to, — Martins atkārtoja nelokāmā stūrgalvībā, kas aizvien pieņēmās, kad viņš juta, ka viņa nicināšana spiež Peksnifu locīties un rauties čokurā, — es dzirdu tikai to, ko jūs man sakāt, vectēt.

Jāsaka, misteram Peksnifam laimējās, ka viņa cienījamais draugs bija tik pilnīgi nogrimis viņa, mistera Peksnifa, fizionomijas vērošanā, jo šim draugam vajadzēja tikai pavērst acis sānis un salīdzināt sava mazdēla stāju ar sava dedzīgā aizstāvja stāju — un tad diezin vai šis nesavtīgais džentlmenis būtu parādījies viņam izdevīgākā apgaismojumā nekā tai neaizmirstamajā dienā, kad tas saņēma pēdējo kvīti no Tomasa Pinča. Patiešām bija jādomā, ka mistera Peksnifa garīgās īpašības — laikam viņa šķīstība un tikumība — izstaroja kaut ko tādu, kas izcēla un izdaiļoja viņa ienaidniekus, tā ka tie blakus viņam likās vai tīrais kriet nības un vīrestības iemiesojums.

—   Neviena vārda? — Martins atkārtoja.

—  Es atcerējos gan, ka man jāsaka viens vārds, Peksnif, — vecais džentlmenis piezīmēja, — tikai viens vārds. Tu teici, ka esi daudz pateicības parādā kādam žēlsirdīgam svešiniekam, kas palīdzējis jums abiem atgriezties Anglijā. Kas viņš ir? Un kādu palīdzību naudā viņš jums sniedza?

Jautādams to Martinam, misters Čezlvits neraudzījās mazdēlā, bet joprojām nenolaida acu no mistera Peksnifa. Likās, tas viņam bija jau kļuvis par paradumu — tiklab tiešā, kā pārnestā nozīmē — redzēt vienīgi misteru Peksnifu.

Martins izvilka zīmuli, izplēsa lapu no piezīmju grāmatiņas un steidzīgi uzrakstīja sumu, ko bija parādā misteram Bīvenam. Sirmgalvis pastiepa roku un paņēma zīmīti, aizvien vēl lūkodamies mistera Peksnifa sejā.

—  Tas būtu lepnums nevietā un liekuļota pazemība, — Martins sacīja klusinātā balsī, — teikt, ka es nevēlos, lai šis parāds tiktu nomaksāts, vai ka man ir kaut niecīga cerība, ka spēšu nomaksāt to pats, taču nekad neesmu izjutis savu nabadzību tik dziļi kā pašreiz.

—   Izlasiet man to, Peksnif! — vecais vīrs lūdza.

Misters Peksnifs paklausīja, bet stājās pie zīmītes

lasīšanas ar tādu izskatu, it kā turētu pirkstos slepkavas pašrocīgi rakstītu atzīšanos.

—   Es domāju, Peksnif, — vecais Martins noteica, — ka labāk būs, ja es samaksāšu šo parādu. Man negribētos likt ciest aizdevējam, kas atrodas ārzemēs, nevarēja ievākt ziņas un izdarīja (kā viņam likās) labu darbu.

—   Cienījamas jūtas, mans dārgais ser. Tās dara jums godu. Bet tas ir bīstams precedents — atļaujiet, ka to piemetinu.

—  Tas nebūs precedents, — vecais džentlmenis atbildēja. — Viņš nevar vairs cerēt ne uz ko citu. Bet mēs vēl parunāsim par to. Jūs man neliegsiet savu padomu. Vai tas ir viss?

—  Vairāk itin nekā, — misters Peksnifs žirgti attrauca, — jums tikai jāattopas no šā iebrukuma, no šās gļēvās un ne ar ko neattaisnojamās jūsu jūtu aizskaršanas, — jāattopas, cik drīz vien iespējams, un atkal jāsmaida.

—  Vai jums vairāk nekas nav sakāms? — sirmgalvis atkārtoja neparastā nopietnībā, uzlikdams roku uz Peksnifa piedurknes.

Taču misters Peksnifs nevēlējās izsacīt to, kas viņam dega uz mēles, jo pārmetumi, kā viņš aizrādīja, nenesot nekāda labuma.

—   Un jums patiešām nav nekā ko prasīt? Vai jūs esat skaidrībā par to? Ja kas ir, runājiet bez kautrēšanās. Prasiet, ko gribat, es jums nekā neatteikšu, — vecais Martins uzsvēra.

Šāds sirmgalvja neierobežotas uzticības pierādījums sarietināja tik bagātīgas asaras mistera Peksnifa acīs, ka viņš bija spiests krampjaini tvarstīt savu degunu, lai kaut cik nomierinātos. Kad viņam atkal atgriezās runas spējas, viņš dziļi izjusti paziņoja, ka cerot dzīvot tik ilgi, līdz tapšot tādas uzticības cienīgs, un piemetināja, ka citu piezīmju viņam neesot.

Kādu mirkli sirmgalvis sēdēja, pievērsis viņam tik neizteiksmīgu un nekustīgu seju, kāda nereti redzama stipri veciem cilvēkiem, kad to garīgās spējas sāk vājināties. Tomēr viņš piecēlās diezgan stingri un gāja uz durvīm, kur Marks atkāpās un deva viņam ceļu.

Misters Peksnifs iztapīgi piedāvāja atbalstam savu roku, un vecais vīrs to pieņēma. Uz sliekšņa viņš pamāja Martinam, it kā raidot to projām, un noteica:

—  Tu dzirdēji, ko viņš sacīja. Ej projām! Visam beigas. Ej!

Misters Peksnifs sazin ko murkšķēja, izsakot savu atzinību un līdzjūtību, bet Martins, atjēdzies pēc šās satricinošās atvadu ainas, pasteidzās izmantot viņu aiziešanu, lai apskautu visu šo pārpratumu nevainīgo cēloni un spiestu to pie krūtīm.

—  Mīļā meitenīti — Martins čukstēja. — Tevi gan viņa ietekme nav skārusi. Šis nožēlojamais blēdis ir pārāk nespēcīgs un nekaitīgs.

—  Cik cildeni tu izturējies! Cik daudz tu esi pārcietis!

—    Cildeni! — Martins jautri atsaucās. — Tu visu laiku uzturējies viņa tuvumā un neesi nemaz pārvērtusies, un es to zināju. Ko lai es vairāk vēlētos? Šim sunim bija tik nepanesami redzēt mani te un ciest manu klātbūtni, ka man tas sagādāja prieku. Bet saki man, dārgā, — jāsteidz izmantot tas īsais brītiņš, kas mums lemts, — vai tiesa, ko esmu dzirdējis? Vai tiesa, ka šis nekrietnelis vajājis tevi ar savām laipnībām?

—  Jā, dārgais Martin, un zināmā mērā tas turpinās arī tagad, bet galvenais manu bēdu iemesls bija bažas par jums. Kāpēc jūs pamētāt mūs tādā šausmīgā neziņā?

—  Slimība, atstatums, bailes atklāt mūsu patieso stāvokli un nespēja noslēpt patiesību citādi kā vienīgi klusējot; pārliecība, ka šī patiesība apbēdinās jūs nesalīdzināmi vairāk nekā neziņa un šaubas, — Martins steigā atbildēja, jo viss šais īsajos mirkļos tika runāts un darīts steigā, — viss tas bija par iemeslu, kāpēc atrakstīju tikai vienu reizi. Bet Peksnifs? Runā droši, tu taču redzēji, ka es stāvēju viņam blakus, klausījos viņa vārdos un nesagrābu viņu aiz rīkles. Kas tās par valodām, ka viņš tevi vajājot? Vai vectēvs to zina?

—  Jā.

—   Un nostājās viņa puse?

—   Nē, — meitene dedzīgi atsaucās.

—  Paldies dievam, — Martins noteica, — ka vismaz šai ziņā viņa prāts nav aptumšojies.

—  Nedomāju gan, ka tavs vectēvs būtu izpratis Peksnifa nolūkus pašā sākumā, — Merija sacīja. — Kad šis cilvēks bija viņu pietiekami sagatavojis, tad atklāja visu pakāpeniski. Man tā liekas, bet tā ir tikai mana nojauta, neviens man nekā nav stāstījis. Un tad viņš runāja ar mani vienatnē.

—  Vectēvs?

—  Jā. Runāja ar mani vienatnē un pateica …

—   Ko tas nelietis sacījis, — Martins pārtrauca. — Neatkārto to!

—  Un aizrādīja, ka man zināmas Peksnifa labās īpašības: Peksnifs esot pietiekami bagāts, ar labu slavu un izpelnījies viņa vislielāko labvēlību un uzticību. Taču, redzēdams manu izmisumu, misters Čezlvits sacīja, ka nedomājot mani spiest ar varu vai ietekmēt manas jūtas, pietiekot ar to, ka viņš darījis man visu zināmu. Viņš nevēloties sāpināt mani, turpinādams šo sarunu vai vēl kādreiz atgriezdamies pie tās. Un kopš tās dienas viņš ne reizi nav šo sarunu atsācis, viņš godīgi tur savu vārdu.

—   Bet tas cilvēks pats? — Martins jautāja.

—   Tam gandrīz nav bijis iespēju turpināt savu uzmākšanos. Es nekad neeju viena staigāt un nepalieku ar viņu divatā. Dārgais Martin, man tev jāsaka, — viņa turpināja, — ka tava vectēva laipnība pret mani nav mazinājusies. Mēs tāpat vēl esam nešķirami. Šķiet, viņa agrākajai cieņai pievienojies neaprakstāms maigums un līdzjūtība, un, ja es būtu viņa vienīgais bērns, tad arī man nevarētu būt sirsnīgāks tēvs. Vai tam pamatos kāda iedoma vai vecais paradums, pēc tam kad viņa sirds atsala pret tevi, tas ir noslēpums, ko vēl neesmu uzminējusi, bet man tā bija un vēl tagad ir laime, ka esmu palikusi viņam uzticīga un ka tad, kad viņš atjēgsies no saviem maldiem, kaut vai kapa malā, es būšu turpat, mīļais, lai atgādinātu viņam par tevi.

Martins sajūsmā vērās viņas pietvīkušajā sejā un cieši noskūpstīja viņas lūpas.

—   Es dažkārl esmu dzirdējusi un lasījusi, — viņa turpināja, — ka tie, kuru spēks sen jau izgaisis un kuri dzīvo kā sapņos, bieži vien atjēdzas pirms nāves un apjautājas par kādreiz tuviem un dārgiem cilvēkiem, sen jau aizmirstiem un atstumtiem vai pat ienīstiem. Padomā, kas notiktu, ja viņš pēkšņi atmostos tāds pats kā agrāk, ar saviem agrākajiem uzskatiem par šo cilvēku un ieraudzītu tanī savu vienīgo draugu!

—   Es neuzstāšos, lai tu pamet vectēvu, visudārgā, — Martins sacīja, — kaut mums vēl ilgus gadus būtu jādzīvo šķirtiem. Bet es baidos, ka šā cilvēka iespaids uz viņu aizvien pieaug.

Viņai bija jāpiekrīt, ka tā tas esot. Šis iespaids augot nemitīgi, nemanāmi un neapšaubāmi un nupat sasniedzis savu visaugstāko punktu un kļuvis visspēcīgs. Merijai neesot vairs nekāda iespaida, taču misters Čezlvits esot laipnāks pret viņu nekā jebkad. Martins nosprieda, ka šada nekonsekvence esot vecuma nespēka un vārguma sekas.

—   Vai tiešām Peksnifs viņu iebiedējis? •— Martins prātoja. — Vai tiešām viņš bīstas izsacīt savas domas sava favorita klātbūtnē? Man nupat tā likās.

—   Man arī tā šķitis ne vienreiz vien. Bieži, kad sēžam divatā tāpat kā senāk un es lasu viņa iemīļoto grāmatu vai mierīgi sarunājamies, es redzu, ka, Peksnit'am ienākot, viņš pilnīgi pārvēršas. Viņš kļūst pavisam cits cilvēks — tāds, kādu tu redzēji šodien. Kad mēs tikko bijām te apmetušies, viņam vēl šad tad uznāca ātru dusmu lēkmes, un pat misteram Peksnifam ar visu tā iztapību bija grūti viņu nomierināt. Tagad tas vairs nenotiek. Viņš visur paļaujas uz misteru Peksnifu, un viņam nav citu uzskatu kā tie, kurus tam uzspiež šis nodevīgais cilvēks.

Tādas bija ziņas, ko Martins saņēma par sava vectēva sabrukumu un tikumīgā arehitekta celšanos godā, — ziņas, sniegtas čukstot un steigā un ir tad vēl daudzkārt pārtrauktas aiz bailēm, ka tikai neuznāk misters Peksnifs. Martins dabūja zināt par Tomu Pinču, kā arī par Džonasu un ne mazumu par sevi pašu, jo, lai gan starp mīlētājiem daudz kas paliek neizteikts un tāpēc tiem rodas vēlēšanās tikties atkal un izskaidroties līdz galam, tomēr viņiem piemīt arī apbrīnojamas spējas izsacīties īsi, un viņi spēj īsā brīdī pateikt daudz vairāk un pie tam daudz daiļrunīgāk nekā visi seši simti piecdesmit astoņi apakšpalatas locekļi apvienotās Lielbritānijas un Īrijas karalistes parlamentā, kuri, bez šaubām, arī karsti mīl, bet vienīgi savu dzimteni, un tur meklējama visa atšķirība, jo tāda veida kaislībai (kas nebūt nav abpusēja) piemīt tieksme izpausties iespējami daudzos vārdos, kas neizsaka itin nekā.

Mistera Teplija signāls; steidzīga apmaiņa ar atvadu vārdiem un vēl ar kaut ko, kas nevienam nav jāzina; misteram Teplijam pasniedz baltu rociņu, ko viņš skūpsta apkārtceļojoša bruņinieka godbijībā; atkal atvadas, atkal kaut kas vēl; beigās Martins solās atrakstīt no Londonas, kur viņš cer veikt ko lielu (dievs vien zina, ko, bet Martins par to svēti pārliecināts), un tad viņi ar Marku atrodas uz ielas Peksnifa pils priekšā.

—  Tā gan bija īsa sastapšanās pēc tik ilgas neredzēšanās! — Martins sagrauzts nopūtās. — Taču labi, ka mēs laikā tikām ārā no tā nama. Ja mēs vēl drusku būtu pakavējušies, Mark, tad būtu nonākuši neērtā stāvoklī.

—   Par mums es nezinu, ser, — Marks atbildēja, — bet dažs labs cits gan būtu nonācis neērtā stāvoklī, ja būtu nejauši atgriezies, kamēr mēs bijām tur. Durvis es turēju kaujas gatavībā, ser. Ja Peksnifs būtu pabāzis galvu vai tikai nostājies aizdurvē, lai noklausītos, es būtu viņu pārspiedis kā riekstu. Viņš pieder pie tādiem cilvēkiem, — misters Teplijs padomājis piemetināja, — kas pārplīst bez trokšņa, to es zinu.

Tobrīd viņiem pagāja garām kāds svešinieks, kas acīm redzot steidzās apmeklet misteru Peksnifu. Izdzirdējis pieminam architektu, tas pacēla acis un, paspēris dažus soļus, apstājās un atskatījās uz viņiem. Misters Teplijs arī atskatījās, un to pašu darīja Martins, jo svešais, garām ejot, bija ļoti vērīgi aplūkojis viņus.

—  Interesanti, kas tas tāds varētu būt, — Martins ieminējās. — Seja šķiet redzēta, bet pazīt es šo cilvēku nepazīstu.

—  Viņam laikam gribējās, lai mēs labi iegaumējam viņa ģīmi, — misters Teplijs nosprieda, — jo viņš trakoti blenza uz mums Labāk būtu pietaupījis savu skaistumu, tik daudz tās mantas viņam nemaz nav.

Tuvojoties «Pūķim», viņi ieraudzīja pie durvīm pasta karieti.

—   Solsberijas kariete, ko jūs teiksiet! — misters Teplijs nogrozīja galvu. — Tanī viņš ir atbraucis, ticiet droši! Diezin ko vējš atpūtis? Varbūt kāds jauns skolnieks. Bet varbūt kāds grib pasūtīt jaunu elementarskolu pēc tā paša plāna kā toreiz!

Viņi nepaspēja ieiet pa durvīm, kad misis Lupina izskrēja pretim un, ar galvas mājienu pieaicinājusi viņus pie karietes, parādīja čemodānu ar uzrakstu «Čezlvits».

—    Tas ir mis Peksnifas vīrs, — krietnā sieviete sacīja Martinam. — Es nezinu, kādās attieksmēs jūs esat, tāpēc biju pavisam nobažījusies par jums.

—  Mēs ne reizi neesam pat vārdu pārmainījuši, — Martins atbildēja, — un, tā kā es neilgojos ar viņu tuvāk iepazīties, tad pacentīšos izvairīties no sastapšanās. Droši vien tas bija viņš, ko mēs satikām ceļā. Man prieks, ka mēs tik izdevīgi pārmijāmies. Goda vārds! Mis Peksnifas vīrs ceļo ar lielām ērtībām.

—  Viņam ir līdzi kāds ļoti izskatīgs džentlmenis, kas apmetās mūsu labākajā istabā, — nočukstēja misis Lupina, šķielēdama uz minētās istabas logu, kad viņi gāja iekšā. — Viņš pasūtīja pusdienām visu, kas vien pie mums dabūjams, un viņam ir tādas ūsas un vaigubārda, kas laistās kā zīds.

—   Patiešām? — Martins izsaucās. — Nu, tad pacentīsimies izvairīties arī no viņa. Ceru, ka mums pietiks spēku nest tādu upuri. Tas taču tikai uz dažām stundām, — Martins piebilda, gurdi atlaizdamies krēslā aiz bāra mazā aizsega. — Mūsu apciemojums palika bez panākumiem, mana dārgā misis Lupina, un man jābrauc uz Londonu.

—   Ak dievs, ak dievs! — saimniece ievaimanājās.

—  Jā. Auksts vējš vēl nenes ziemu, tāpat kā viena bezdelīga vēl nenes pavasari. Pamēģināšu vēlreiz. To mam Pinčam ir laimējies. Varbūt ar viņa padomiem laimēsies arī man. Kādreiz es solījos gādāt par viņu, lai dievs man to piedod, — Martins skumji pasmaidīja, — un dzīros nodibināt viņa dzīves laimi. Varbūt Toms tagad uzņemsies mana aizgādņa lomu un iemācīs man pelnīt maizi.

XLIV NODAĻA TURPINA STĀSTU PAR MISTERA DžONASA UN VIŅA DRAUGA PASĀKUMU.

Starp daudzajām brīnišķīgajām īpašībām, kas piemita misteram Peksnifam, bija arī viena, kas izpaudās tā: jo vairāk viņu atmaskoja, jo vairāk viņš liekuļoja.Ja viņš cieta sakāvi vienā novadā, tad sasprindzināja spēkus un atmaksāja sev, pārnesdams kara darbību uz citu novadu. Ja viņa blēdības un trikus atklāja kāds A, tad jo vairāk iemeslu bija praktizēties pie B, kaut vai tikai tāpēc, lai nezaudētu iespēju vingrināt roku. Nekad viņš nebija izstarojis tādu dievbijību un sniedzis apkārtējiem tādu pamācošu paraugu kā toreiz, kad viņam norāva masku misters Pinčs. Diezin vai kādreiz viņš bija parādījies tik cildeni cilvēcīgs un tik dievišķīgi tikumīgs kā tobrīd, kad jaunā Martina nicināšana svilināja viņu kā ugunīs.

No šo cēlo un augstvērtīgo jūtu pārpilnības vajadzēja nekavējoties atbrīvoties, nerēķinoties ne ar kādiem upuriem, un misters Peksnifs, izdzirdējis par znota ierašanos, tūliņ ieraudzīja tā personā ko līdzīgu pasūtītājam vairumā vai pircējam, kam uz vietas jāizsniedz prece. Teciņiem vien noskrējis viesistabā un satvēris jauno cilvēku apkampienos, viņš izsaucās, vaibstīdamies un acis bolīdams, kam bija jāizpauž liels garīgs saviļņojums:

—  Džonas! Mans bērns! Vai viņa vesela? Vai nekas nav noticis?

—  Kā, jūs atkal ar veciem niķiem! — znots atbildēja. — Pat ar mani? Metiet nu tos pie malas, ziniet!

—  Sakiet taču man, ka viņa ir vesela! — misters Peksnifs nelikās mierā. — Sakiet, ka viņa ir vesela, manu zēn!

—  Slima viņa nav, — Džonass atteica, raisīdamies vaļā no apkampieniem. — Noticis arī viņai nekas nav.

—  Nekas nav noticis! — misters Peksnifs izsaucās, atslīgdams uz tuvākā krēsla un uztraukumā bužinādams matus. — Man kauns par savu vājību. Nekādi nevaru novaldīties, Džonas. Pateicos jums. Nu man labāk. Un kā klājas manai otrai meitai, manai Ceriveričigai? — apvaicājās misters Peksnifs, ātrumā izgudrodams šo rotaļīgo apzīmējumu, jo viņam patiešām atkal tapa viegli ap sirdi.

—  Tāpat vien kā agrāk, — Džonass atteica. — Kāds etiķis viņa bija, tāda ir. To jūs laikam zināt, ka viņa iegādājusies sev pielūdzēju?

—    Esmu dzirdējis no pirmavotiem, — misters Peksnifs atbildēja, — proti, no viņas pašas. Negribu noliegt, — tas man lika domāt, ka drīzumā pazaudēšu arī pēdējo meitu, Džonas. Diemžēl, jāatzīstas, ka mēs, vecāki, esam patmīļi, diemžēl… bet mans mūža uzdevums bija sagatavot viņas ģimenes pavardam, un tā ir tāda sfēra, kuru Čeritija ir spējīga izdaiļot.

—  Viņai derētu gan izdaiļot kādu sfēru, — znots piezīmēja, — jo pati par sevi viņa nekāds daiļums vis nav.

—  Nu manas meitenes ir nodrošinātas, — misters Peksnifs nopriecājās. — Jā, par laimi viņas ir nodrošinātas, un manas pūles nav bijušas veltīgas.

Misters Peksnifs būtu sacījis pilnīgi to pašu, ja viena viņa meita būtu laimējusi trīsdesmit tūkstošu mārciņu loterijā, bet otra pacēlusi uz ielas maku ar zeltu, kura īpašnieks nebūtu zināms. Tiklab vienā, kā otrā gadījumā viņš būtu visai svinīgi piesaucis savu tēva svētību pār laimīgās galvu un ieskaitījis šo gadījumu savos nopelnos, it kā būtu to paredzējis, bērniem vēl guļot šūpulī.

—  Vai dažādības labad neparunāsim par ko citu? — Džonass dzestri ieteicās. — Esat ar mieru?

—   Pilnīgi, — misters Peksnifs sacīja. — Ak jūs nebēdnieks, ak jūs jokupēteris! Jūs smejaties par nabaga veco, mīlošo tēti. Nu, nekas, to viņš pelnījis. Un viņš neko neņem ļaunā, jo atrod atmaksu pats savās jūtās. Vai jūs paciemosieties pie mums, Džonas?

—  Nē. Es atbraucu kopā ar draugu, — Džonass atbildēja.

—  Vediet draugu arī šurp! — misters Peksnifs viesmīlības uzplūdos izsaucās. — Vediet visus draugus, cik vien jums ir!

—  Tas vis nav tik vienkārši atvedams, — Džonass nicīgi pavīpsnāja. — Jocīgi gan būtu noskatīties, kā es viņu vestu. Paldies par ielūgumu, bet viņš ir pārāk augsta persona, lai es te ko izdarītu, Peksnif.

Tikumīgais vīrs sāka ausīties, viņa ziņkāre pamodās. Augsta persona — tas, pēc mistera Peksnifa domām, bija dižs, krietns, dievbijīgs, gudrs, apdāvināts cilvēks vai, pareizāk sakot, bija atbrīvots no nepieciešamības iegūt tādas īpašības un pats par sevi atradās nesalīdzināmi augstāk pār tām. Ja kādam bagātība bija devusi tiesības lūkoties Peksnifā no augšas uz leju, tad Peksnifs nevarēja uz to lūkoties citādi kā no apakšas uz augšu, pie tam pazemības pārpilnībā godbijīgi sameties kūkumā. Tā tas parasti notiek ar tādiem lieliem gariem.

—   Es jums pateikšu, ko jūs varat izdarīt, ja gribat, — Džonass sacīja, — jūs varat paēst pusdienas kopā ar mums «Pūķī». Mēs vakar atbraucām uz Solsberiju darīšanās, un šorīt es piedabūju viņu atvest mani savā karietē uz šejieni, tas ir, ne savā, — tā naktī salūza, bet pasta karietē, — nu, tas ir viens pīpis. Tikai pieraugiet, esiet uzmanīgs! Viņš nav paradis saieties ar šādiem tādiem, viņš mēdz grozīties pašā smalkākā sabiedrībā.

—   Kāds jauns augstmanis, kas aizņemas no jums naudu pret augstiem procentiem, ko? — misters Peksnifs vaicāja, rotaļīgi draudot znotam ar pirkstu.

Man būs liels prieks iepazīties ar tādu zaļu uzdzīvotāju.

—   Aizņemas! — Džonass iesmējās. — Kā tad! Ja jums būtu kaut divdesmitā dala no viņa kapitaliem, tad jūs varētu slēgt savu bodīti ciet! Mēs būtu bagātnieki, ja par abiem kopā varētu nopirkt viņa mēbeles, galda sudrabu un gleznas. Tāds cilvēks kā misters Montegjū tev gan aizņemsies naudu! Jāsaka, kopš tā laika, kad man palaimējās (un pie reizes jāsaka, pietika prāta) iegādāties dažas pajas apdrošināšanas biedrībā, kur viņš ir priekšsēdētājs, es iedzīvojos … nu, tas nav svarīgi, kādā sumā, — Džonass pārtrauca pats sevi, it kā atcerējies parasto piesardzību.—Jūs mani labi pazīstat, par tādām lietām es nemēdzu palaist muti. Bet šis tas man kabatā iekrita, nudie.

—   Patiešām, mans dārgais Džonas, — misters Peksnifs visai dedzīgi iesaucās, — tāds džentlmenis ir pelnījis, ka tam parāda uzmanību. Varbūt viņš gribētu apskatīt baznīcu? Jeb vai varbūt viņam tieksme uz daiļajām mākslām — par ko nemaz nešaubos, spriežot pēc tā, ko jūs par viņu stāstījāt, — tad es varētu aizsūtīt viņam dažus vākus ar rasējumiem. Solsberijas katedrale, mans dārgais Džonas, — sakarā ar pieminētajiem rasējumiem, kā arī cenzdamies parādīt sevi no labākās puses, misters Peksnifs pārgāja uz tādos gadījumos ierasto pacilāto runas veidu, — ir templis, kuru dara mums svētu gadsimtu tradicijas un kurš modina aplūkotājos viscildenākās jūtas. Te mēs vērojam mūžībā iegrimušo gadagājumu darbu. Te mēs klausāmies ērģeļu bazūnēs, klejojot zem dunošajām velvēm. Šī slavenā celtne mums rasēta no ziemeļiem un dienvidiem, no austrumiem un rietumiem, no dienvidaustrumiem, no ziemeļrietumiem …

Šīs liriskās izplūsmes un visas sarunas laikā Džonass šūpojās atzveltnī, sabāzis rokas kabatās un blēdīgi piešķiebis galvu. Viņš lūkojās savā sievastēvā ar tik izzobojošu skatienu, ka misters Peksnifs apstājās pusvārdā un apvaicājās, ko znots gribot sacīt.

—  Nudie, Peksnif, — tas atbildēja, — ja es skaidri zinātu, kam jūs domājat atstāt savus kapitalus, tad es palīdzētu jums. tos divkāršot visīsākā laikā. Nebūtu slikti vienas ģimenes locekļiem izmantot tādu iespēju. Bet jūs jau esat rūdīts blēdis!

—   Džonas! — misters Peksnifs, dziļi aizkustināts, izsaucās. — Es neesmu diplomāts, mana sirds ir kā uz delnas. Lielākā daļa no tiem sīkajiem ietaupījumiem, kādus man laimējies uzkrāt manā mūžā, ko esmu nodzīvojis — tā vismaz drīkstu cerēt — ar godu un lietderīgi, ir jau atdota, nodota un novēlēta (pārlabojiet manus vārdus, dārgais Džonas, man šī terminoloģija sveša) ar visiem uzticības apliecinājumiem, kurus te neizpaudīšu, tādās vērtslietās, ko nav vajadzīgs pieminēt, un tādai personai, kuras vārdu es nevaru, negribu un uzskatu par lieku šobrīd nosaukt. — Te viņš karsti spieda znotam roku, it kā sacīdams: «Lai dievs jums palīdz, glabājiet šos dārgumus labi uzmanīgi, kad dabūsiet rokā!»

Misters Džonass tikai nogrozīja galvu un nosmējās, un, šķietami pārmainījis savu nodomu, noteica, lai jau Peksnifs labāk paturot to kā noslēpumu. Bet, kad viņš paziņoja, ka iešot pastaigāties, misters Peksnifs ar varītēm gribēja iet viņu pavadīt, aizrādot, ka pa ceļam iesūtīšot misteram Montegjū savu vizitkarti, kura tad pie satikšanās izpildīšot ieteikuma vietu. Tā viņš arī izdarīja.

Pastaigas laikā misters Džonass turējās pie tās stingrās savaldības, kas nesen bija viņu spiedusi laikā pārtraukt sarunu. Viņš nepavisam nemēģināja izdabāt Peksnifam, bet, gluži otrādi, bija īsti rupjš un neaptēsts, tāpēc misters Peksnifs, kam par Džonasa nodomiem nebija ne jausmas, tīšuprāt līda cilpā. Zaglis allaž noskaņots domāt, ka otram zaglim ir tāds pats atmūķēšanas rīku komplekts kā viņam; misters Peksnifs, zinādams, kā pats būtu rīkojies līdzīgā gadījumā, domāja: «Ja šim jaunajam cilvēkam kaut ko no manis vajadzētu, tad viņš izturētos pieklājīgāk un godbijīgāk.»

Jo izmanīgāk Džonass vairījās no viņa mājieniem un tincinājumiem, jo vairāk misters Peksnifs centās iespiesties šajos nesamaksājamajos noslēpumos, kas viņam bija negaidot pagadījušies ceļā. Kāpēc radinieku starpā jāvalda tādām saltām un oficiālām attieksmēm? Kas tā par dzīvi bez uzticības? Ja viņa meitas izvēlētais — cilvēks, kam viņš atdevis to ar tādu lepnumu un cerību, ar tādu sajūsmīgu, neaptumšotu prieku, — ja tas nav oāze dzīves neauglīgajā tuksnesī, kur tad šādu oāzi meklēt?

Misterarri Peksnifam nebija ne mazākās noģiedas, kādā akacī viņu ievilinās nodevīgā pastaiga. Apgalvodams, ka «viss šai pasaulē ir nieki un dzīšanās pēc vēja», viņš nebūt neparedzēja, ka drīz jo drīz visi viņa kapitali izputēs vējā!

Soli pa solim, ar to pašu īgno kurnētāja seju, jo cerība trāpīt misteru Peksnifu vājajā vietā — kabatā, kas bija tik stipri cietusi pašam Džonasam, spieda mīļo znotu ar sevišķi ļaunu prieku taisīt visus šos trikus, — soli pa solim, jāsaka, collu pa collai, Džonass drīzāk negribīgi pavēra Angļu-bengaļu akciju sabiedrības spožās perspektivas, nekā apžilbināja ar tām alkatīgo klausītāju. Un, turpinot sarunu kā zvērināts sīkstulis, viņš atļāva misteram Peksnifam secināt, ja tas vēlas (un tas, protams, vēlējās), ka viņš, Džonass, kuru daba nav apveltījusi ar daiļrunību un pievilcību, nolēmis, lai aizpildītu šo robu, palepoties ar to, ka var iepazīstināt misteru Alontegjū ar šai zinā bagātīgi apveltītu cilvēku. Citādi, tā viņš nīgri norūca, viņš būtu pasūtījis savu mīļoto sievastēvu vienu māju tālāk, nevis te noņēmies ar viņu.

Tik veikli apstrādāts, misters Pekšnifs ieradās pusdienās, sasniedzot ar savu pieklājību, labvēlību, jautrību, labajām manierēm un sirsnību tādus kalngalus, kādos viņam vēl nebija gadījies uzrāpties. Provinces džentlmeņa vaļsirdība, mākslinieka izsmalcinātība, labāko aprindu cilvēka laipnā piekāpība, filantropija, iecietība, dievbijība, panesība — tas viss atspoguļojās mistera Peksnifa sejā, kad viņš spieda lielā projektu meistara un kapitalista roku.

—  Esiet sirsnīgi sveicināts mūsu pieticīgajā ciematā, godātais ser! — misters Peksnifs viņu uzrunāja. — Mēs esam nomales iemītnieki, vientiesīgi laucinieki, mister Montegjū, bet mēs augsti cienām godu, ko jūs parādāt ar savu apmeklējumu, kā to var apliecināt mans dārgais znots. Ļoti ļoti savādi, — misters Peksnifs piebilda, spiezdams augstās personas roku gandrīz vai svētā bijībā, — bet man šķiet, ka es jūs pazīstu. Šī augstā piere, mans dārgais Džonas, — misters Peksnifs piebilda, pavērsies sānis, — šīs bagātīgās, krāšņās sprogas .. . jādomā, godātais ser, ka esmu jūs redzējis pašā izmeklētākā sabiedrībā.

Viņi vienojās, ka tas būs pats ticamākais.

—   Es vēlētos, kaut man būtu gods iepazīstināt jūs ar cienījamu patriarchu, kas dzīvo manā namā, — ar mūsu drauga tēvoci. Misters Čezlvits, ser, augsti vērtētu godu spiest jums roku.

—  Vai tas džentlmenis uzturas šeit? — Montegjū, tumši pietvīcis, iejautājās.

—  Jā, tepat, — misters Peksnifs atbildēja.

—  Jūs man par to nekā neteicāt, Čezlvit.

—  Nedomāju, ka tas varētu jūs interesēt, — Džonass atrūca. — No tādas pazīšanās jums nekāda prieka nebūs.

—  Džonas! Mans dārgais Džonas! — misters Peksnifs protestēja. — Ko jūs runājat!

—    Nuja, jums tagad izdevīgi stāvēt un krist par

viņu, — Džonass atcirta. — Viņš ir jūsu nagos.Viņa naudiņa tikpat jau ka jūsu kabatā.

—   Oho! Tad no turienes vējš pūš? — Montegjū iesaucās. — Ha, ha, lia! — Un visi sāka skaļi smieties, bet misters Peksnifs it sevišķi.

—   Nē, nē! — misters Peksnifs sacīja, rotaļīgi paplikšķinot znotam pa plecu. — Visam, ko runā mans jaunais radinieks, ticēt neklājas, mister Montegjū. Viņam var ticēt oficiālās lietās, uz viņu var paļauties oficiālās lietās, bet nevajag pievērst uzmanību viņa fantazijas lidojumiem.

—   Zvēru pie savas dzīvības, mister Peksnif, — Montegjū piezīmēja, — es virta pēdējiem vārdiem veltīju vislielāko uzmanību. Domāju un ceru, ka tajos slēpjas patiesība. Parastā ceļā nauda pietiekami ātri neapgrozās, mister Peksnif. Cits nekas neatliek kā celt mūsu labklājību uz cilvēku dzimuma vājībām.

—   Fui, fui! Kā nu nav' kauna! — misters Peksnifs iesaucās. Taču visi atkal sāka smieties, un misters Peksnifs smējās skaļāk par citiem.

—   Dodu jums goda vārdu, ka mās tā darām, — Montegjū sacīja.

—   Fui, fui! — misters Peksnifs izsaucās. — Jūs esat ļoti asprātīgs. Bet to es gan neticu, ka jūs tā rīkotos, to es neticu. Vai tad tā var,'saprotat?

Atkal visi sāka smieties kā vienā mutē, un atkal misters Peksnifs smējās skaļāk par citiem.

Tas patiešām bija ļoti patīkami. Tik daudz omulības, vaļsirdības, uzticības, un reizē ar to nekas netraucēja misteru Peksnifu tēlot pamācītāja lomu šai sabiedrībā. Labākie pavāru mākslas ražojumi, ar kādiem «Pūķis» varēja lepoties, atradās uz galda; paši vecākie un cildenākie vīni no «Pūķa» pagraba bija ieraudzījuši dienas gaismu šim gadījumam par godu; tūkstošiem burbulīšu, kas norādīja uz mistera Montegjū bagātību un iespaidu sarežģītajās veikalu darīšanās, ik mirkli pacēlās virs sarunas dzīlēm; visi trīs līksmojās no visas sirds, kā tas goda vīriem piederas. Misters Peksnifs izsacīja nožēlu, ka misters Montegjū tik nicīgi izturoties pret cilvēci un tās vājībām. Misteram Peksnifam tas sagādāja lielas bažas, šīs domas nedeva viņam mieru; viņš pastāvīgi pieminēja šo tematu; viņš vēl cerot atgriezt misteru Montegjū, tā viņš sacīja. Un, tiklīdz misters Montegjū atkārtoja savu izteicienu par labklājības dibināšanu uz cilvēku vājībām, vaļsirdīgi piemetinot: — Tā mēs arī darām! — tā misters Peksnifs neizbēgami atsaucās: — Fui, fui, kā nu nav kauna! To es gan neticu, ka jūs tā darāt. Vai tad tā var, saprotat? — sevišķi uzsverot pēdējos vārdus.

Šā rotaļīgā jautājuma biežā atkārtošanās piespieda arī misteru Montegjū atbildēt tai pašā rotaļīgajā tonī; taču, laiciņu pajokojies, misters Peksnifs atkal kļuva nopietns un gandrīz vai apraudājās, lūgdams misteram Montegjū atļauju uzdzert uz sava jaunā radinieka mistera Džonasa veselību; viņš no visas sirds apsveicot to ar jaunas, augstvērtīgas un izcilas draudzības nodibināšanu un tai pašā laikā (tā viņš atzīstoties) apskaužot par tā iespēju darboties cilvēces labā. Jo, cik viņš noprotot (pavisam pavirši iepazīdamies), tad tās sabiedrības uzdevumi, kurā misters Džonass gluži nesen — un ļoti izdevīgi — iestājies, esot darīt cilvēcei labu; un, ja viņš, misters Peksnifs, arī varētu šos mērķus veicināt, tad' ik vakaru guldītu savu galvu uz spilvena tai ciešajā pārliecībā, ka viņa miegu nekas netraucēs.

No šās nejaušās piezīmes (tā bija pavisam nejauša un izspruka misteram Peksnifam aiz viņa lielās vaļsirdības) bija viegli pāriet pie lietišķas jautājuma apspriešanas. Drīz vien viņu priekšā parādījās grāmatas, papīri, pārskati, tabeles, dažāda veida aprēķini, un, tā kā tam visam bija viens nolūks, tad nav brīnums, ka viss tika tēmēts vienā punktā. Bet, tiklīdz misters Montegjū sāka izrunāties par sabiedrības peļņu, apgalvojot, ka sabiedrība plaukšot, kamēr vien pasaulē būšot sastopami nelgas, tā misters Peksnifs lēnīgi apsauca viņu: — Fui, fui, kā nu nav kauna! — un būtu pat uzsācis strīdu, ja nebūtu pārliecināts, ka Montegjū joko. Misters Peksnifs par to nemaz nešaubījās, tā viņš pats sacīja.

Tik izdevīgs moments prāvākas sumas ieguldīšanai (jo prāvāka suma, jo lielāka peļņa) sen nebija bijis un

vairs neatkārtosies. Vienīgi toreiz, kad Džonass iestājās sabiedrībā, bija apmēram līdzīgs stāvoklis, tāpēc šis skaudības mocītais virs mēģināja saskatīt te šur, te tur visādas vājas vietas un trūkumus un īgni ieteica misteram Peksnifam vēl kārtīgi apdomāties. Suma, kas bija nepieciešama, lai kļūtu par pajas īpašnieku šai vilinošajā sabiedrībā, sastādīja gandrīz visu Peksnifa īpašumu, neskaitot misteru Čezlvitu, uz kuru Peksnifs jau raudzījās kā uz bankā noguldītu kapitalu, un šādas papildu mantas apzināšanās vēl vairāk kārdināja misteru Peksnifu upurēt sava paša salaciņu, lai noķertu mistera Montegjū iztēloto valzivi. Ienākumi radās gandrīz vai tūliņ pat un bija kolosāli. Viss beidzās ar to, ka misters Peksnifs apņēmās kļūt par pēdējo Angļu-bengaļu akciju sabiedrības kompanjonu un paju īpašnieku, kā arī norunāja parīt ieturēt pusdienas kopā ar misteru Montegjū Solsberijā un tur noformēt darījumu.

Lai novestu sarunas līdz šim punktam, vajadzēja krietni daudz laika, tāpēc viņi šķīrās tepat vai pusnaktī. Nonācis lejā, misters Peksnifs sadūrās ar misis Lupinu, kas stāvēja durvīs, lūkodamās debesīs.

—  Ak mans labais draugs! — viņš uzrunāja to.

—  Jūs vēl neguļat? Vai jūsmojat par zvaigznēm, misis Lupina?

—  Jauki zvaigžņota nakts, ser.

—   Jauki zvaigžņota nakts, — misters Peksnifs atkārtoja, paceldams acis augšup. — Verieties planētās, kā tās mirdz! Verieties … Ceru, ka tās divas personas, kuras te šorīt bija, atstājušas jūsu māju, misis Lupina?

—  Jā, ser, viņi aizbrauca.

—  Man prieks to dzirdēt, — misters Peksnifs sacīja.

—  Verieties debesu velves brīnumos, misis Lupina! Kas par krāšņu ainu! Kad es skatu šos starojošos spīdekļus, tad man liekas, ka tie met cits citam ar acīm, norādot uz ļaužu nodomu nīcību. Ak jūs mani līdzcilvēki! — misters Peksnifs izsaucās, nožēlā šūpojot galvu. — Jūs ļoti maldāties, mani nožēlojamie ciltsbrāļi, jūs rūgti viļaties! Zvaigznes ir pilnīgi apmierinātas (tā man šķiet) katra ar savu sfēru. Kāpēc jūs neesat apmierināti? Ak, necīnieties un nedzenieties pēc bagātības, nekārojiet pārspēt cits citu, mani maldu ceļos noklīdušie draugi, bet verieties augšup kopā ar mani!

Misis Lupina nogrozīja galvu un smagi nepūtās. Tas bija ļoti aizkustinoši.

—  Verieties augšup kopā ar mani! — misters Peksnifs atkārtoja, pastiepis roku. — Kopā ar mani, vienkāršu mirstīgo, kas ir tāds pats zemes pīslis un puteklis kā jūs. Vai sudrabs, zelts un dārgi akmeņi var tā laistīties kā šie zvaigznāji? Domāju, ka ne. Tāpēc nekārojiet sudrabu, zeltu un dārgus akmeņus, bet verieties augšup kopā ar mani!

Ar šiem vārdiem goda vīrspaplikšķināja misis Lupinās roku, it kā sacīdams: «Padomājiet par to, krietnā sieviete!» — un devās projām tepat vai ekstāzei līdzīgā aizgrābtībā, turēdams platmali padusē.

Džonass sēdēja nekustēdamies — tāpat, kā misters Peksnifs bija viņu pametis — un drūmi skatījās savā draugā, kas, apkrāvies ar papīru blāķiem, kaut ko rakstīja uz iegarenas loksnes.

—  Jūs tātad gribat palikt Solsberijā līdz parītam? — Džonass prasīja.

—  Jūs dzirdējāt mūsu sarunu, — Montegjū, acis nepaceldams, atbildēja. — Katrā gadījumā man jāpaliek, lai parūpētos par zēnu.

Šķita, ka abi atkal pārmainījušies ar lomām: Montegjū bija lieliskā omā, bet Džonass — drūms un nomākts.

—  Manis jums laikam vairs nevajag? — Džonass apjautājās.

—  Man vajag, lai jūs te parakstītos, — Montegjū atbildēja, smaidot palūkodamies uz Džonasu, — līdzko es izpildīšu zīmogpapīru. Bez tam man varbūt ievajadzēsies .jūsu paraksta šim papildkapitalam. Tas ir viss, kas rnan vajadzīgs. Ja gribat braukt uz mājām, tad es arī viens tikšu galā ar misteru Peksnifu. Mūsu starpā valda vislabākā saprašanās.

Džonass, pieri saraucis, skatījās viņā, kamēr viņš rakstīja. Pabeidzis un uzspiedis dzēšpapīru no savas ceļa mapes, Montegjū pacēla galvu un pasvieda Džonasam spalvu.

—   Kā, jūs man nedāvājat nekādu uzticību, neļaujat atlikt parakstīšanu ne uz vienu dienu? — Džonass nikni jautāja. — Pēc visām manām šā vakara pūlēm?

—  Šā vakara darbs ietilpa mūsu līgumā, — Montegjū aizrādīja, — un tāpat šis arī.

—  Jums ir bargas prasības, — Džonass sacīja, pienākdams pie galda. — Nu, jums tas labāk jāzina. Dodiet šurp!

Montegjū pasniedza viņam papīru. Mazliet pavilcinājies, it kā nevarēdams saņemties, Džonass steigšus iemērca spalvu tuvākajā tintnīcā un dzīrās rakstīt. Bet, līdzko spalva pieskārās papīram, viņš šausmās sarāvās.

—   Kas tā par velna būšanu? — viņš iesaucās. — Tās tak asinis!

Izrādījās, ka Džonass iemērcis spalvu sarkanajā tintē un nezin kāpēc piešķīra šai kļūdai ārkārtīgi svarīgu nozīmi. Viņš sīki iztaujāja, kā tinte gadījusies te, kas to ienesis, kāpēc ienesis, un uzmeta skatienu Montegjū, it kā pieļaujot domu, ka tas gribējis viņu izjokot. Pat paņēmis citu spalvu un citu tinti, Džonass vispirms uzvilka dažas švīkas uz papīra, lai pārliecinātos, vai tās nebūs sarkanas.

—   Šoreiz ir pietiekami melns, — viņš sacīja, pasniegdams papīru Montegjū. — Ardievu!

—  Jūs jau ejat projām? Kā jūs domājat tikt uz Londonu?

—   Rīt agri no rīta, kamēr jūs vēl gulēsiet, es aiziešu līdz lielceļam un iesēdīšos dienas diližansā. Ardievu!

—  Jūs steidzaties?

—  Man ir darīšanas, — Džonass atbildēja. — Ardievu!

Viņš izgāja, un viņa draugs ilgi lūkojās tam nopakaļ, sākumā pārsteigts, tad ar prieku un atvieglojuma sajūtu.

—  Nu, tas vēl jo labāk. To vien es gribēju. Atpakaļ es braukšu viens.

XLV NODAĻA, KURĀ TOMS PINCS AR MASU ATĻAUJAS SEV MAZU IZPRIECU, BET MĀJAS APSTĀKĻOS UN PAVISAM BEZ CEREMONIJĀM.

Pēc lasītājam zināmā notikuma piestātnē Tomam Pinčam ar māsu vajadzēja šķirties tūliņ, tiklīdz izklīda pārējās šai skatulugā nodarbinātās personas; abi steidzās darīšanās, un viņiem nemaz neizdevās aprunāties. Tomēr tiklab Toms savā vientuļajā darba vietā, kā Ruta trīsstūrainajā viesistabā augu dienu kavējās domās pie notikušā; un, kad tuvojās viņu satikšanās brīdis pēcpusdienā, abi alka jo drīzāk izkratīt savas sirdis.

Viņu starpā pastāvēja maza noruna, ka Tomam vienmēr jānāk no Tempļa mājās pa vienu un to pašu ceļu, proti, gar strūklaku. Nākot caur Fauntenkortu, Tomam vajadzēja paskatīties uz kāpnēm, kas veda dārzā, vai pakavēties ar skatieniem to tuvumā; ja Ruta nāca pretī, viņš tūliņ varēja to ieraudzīt, — saprotiet, viņa nepastaigājās, lai nesaistītu dažādu kantoristu uzmanību, bet straujā gaitā nāca brālim pretī ar pašu jaukāko un dzirkstpšāko smaidu uz lūpām, kurš sacentās ar strūklaku rotaļībā un pat pilnīgi pārspēja to. Deviņdesmit deviņos gadījumos no simta Toms lūkojās pavisam citā virzienā un bija jau zaudējis cerību uz satikšanos, bet viņa kopš paša sākuma nāca pretī brālim, džinkstinot somiņu ar visām slēdzenēm, lai pievērstu viņa izklaidīgo uzmanību.

Vai Fauntenkortas nīkulīgajos apstādījumos ritēja pietiekami daudz dzīvības sulas, lai kvēpiem klātie krūmi varētu sajust, ka starp tiem soļo pati spriganākā un daiļsirdīgākā meitene pasaulē, tas jāvaicā dārzniekiem un tiem, kas pētī mīlu stādu valstī. Bet šim bruģētajam pagalmam bija prieks, ka pa tā akmens plāksnēm spurdz tāda gracioza, maza būtne, ka tā kā smaids apstaro uz mirkli vienmuļos, vecos namus un nodeldētās bruģa plāksnes, kas, meitenei aizejot, iegrima vēl dziļākā tumsā, īgnumā un apnicībā, — par to nevarēja būt nekādu šaubu. Likās, Tempļa strūklaka gatava uzšauties vai divdesmit pēdu augstumā, apsveicot dzīvo jaunības avotu, kas dzirkstot bija izlauzies sausajā un putekļu pilnajā Likuma gultnē; pat nemitīgi čiepstošie zvirbuļi, kas mājoja Tempļa mūros, likās, tūliņ metīs mieru, klausoties savā iztēlē cīruļu gaviles, kad aizsoļo garām tik spirgta, jauna būtne; apputējušie zari, sen zaudējuši agrāko lokanību, šķitās gatavi noliekties tikpat graciozi kā viņa, svētījot viņas piemīlīgo galviņu; vecas mīlestības vēstules, ieslēgtas tuvīno kantoru dzelzs lādēs, noklīdušas dažādos ģimenes dokumentos, ar kuriem tās bija nejauši sajauktas un noslīdējušas uz vienas pakāpes, dzīrās iečaukstēties un sakustēties, uz mirkli saviļņotas atmiņās par seniem maiguma brīžiem, kad Ruta vieglā gaitā paslīdēja garām. Vārdu sakot, Rutas dēļ daudz kas varēja notikt tāds, kas nekad nav bijis un nebūs.

Kaut kas arī notika tai pašā pēcpusdienā, par ko vēstī mūsu stāsts. Ne jau tīšām Rutas dēļ. Nē jel! Pavisam netīšām, bez jebkāda sakara ar viņu.

Vai nu viņa bija atnākusi mazliet agrāk, vai Toms mazliet nosebojies — vispār gan viņa mēdza aprēķināt laiku uz pusminuti, — bet Toms vēl nerādījās. Nekas! Bet vai te bija kāds cits, ka viņa tik tumši pietvīka un, pametusi skatienu visapkārt, tādā neparastā steigā noskrēja pa kāpnēm?

Jā, tobrīd misters Vestloks gāja cauri pagalmam. Tempļa pagalmi ir caurstaigājami; varbūt uz vārtiem rakstīts pretējais, bet, kamēr vārti nav aizslēgti, pagalmam tik un tā var tikt cauri, un misteram Vestlokam bija tādas pašas tiesības atrasties te kā jebkuram citam. Bet kāpēc tad viņa aizbēga? Ne jau tāpēc, ka būtu nevīžīgi ģērbusies — viņa vienmēr mēdza ģērbties glīti. Bet kāpēc tad tomēr viņa aizbēga? Brūnās cirtas lauzās ārā no cepurītes, un kāds pārdrošs mākslīgs zieds glaudās tām klāt, ķircinādams visus vīriešus ar savu pārgalvību, bet ne jau tāpēc viņa bēga projām, tas taču izskatījās burvīgi. Ak trīsošā, biklā nelgas sirds, kāpēc tad viņa aizbēga?

Jautri čaloja strūklaka, un jautri laistījās virma saules apspīdētajā līmenī. Džons Vestloks steidzās Rutai pakaļ. Maigi šalkoja liegi ritošais ūdens, šķelmīgi mirgoja virma, kamēr viņš steidzās pa Rutas pēdām.

Ak trīsošā, biklā nelgas sirds, kāpēc tad viņa izlikās nemanām Džona tuvošanos? Kāpēc viņai iegribējās atrasties tālu tālu, ja viņa tepat jutās tik satraukti laimīga?

—   Es jau zināju, ka tā esat jūs, — Džons iesaucās, panācis viņu Gadenkortas [21] svētnīcā. — Es biju pārliecināts, ka neesmu kļūdījies.

Viņa bija ļoti pārsteigta.

—   Jūs gaidāt savu brāli, — Džons sacīja. — Ļaujiet man arī palikt pie jums!

Tik viegls bija mazās rociņas kautrais pieskāriens, ka viņš dzīrās paraudzīties lejup, neticēdams, ka tā atrodas uz viņa piedurknes. Bet viņa skatiens, iegremdējies uz mirkli meitenes dzidrajās acis, aizmirsa iepriekšējo nodomu un netika vairs tālāk. f

Viņi pastaigājās šurp turp reizes trīs četras, runājot ' par Tomu un tā noslēpumaino darbu. Protams, gluži dabiska un nevainīga sarunu viela. Bet kāpēc tad Ruta, tikko pacēlusi acis, tūliņ nolaida tās, meklēdama ar skatieniem nejūtīgo bruģi? Tās taču nebija tā'das acis, kam jābīstas no gaismas, tās nebija acis, kas jāslēpj, lai padarītu tās vērtīgākas. Tās bija pārāk vaļsirdīgas un paļāvīgas acis, kam sveši tādi niķi. Varbūt kāds centās ielūkoties tanīs?

Tomu viņi ieraudzīja diezgan drīz. Šīs acis pamanīja viņu jau iztālēm, tiklīdz viņš parādījās dārzā. Kā parasts, Toms skatījās uz visām pusēm, tikai ne tur, kur vajadzēja, un tik stūrgalvīgi vairījās palūkoties uz viņu pusi, it kā darītu to tīšām. Bija skaidrs, ka, pamests savā ziņā, viņš aizies uz mājām, tāpēc Džons aizskrēja, lai viņu apturētu.

Nabaga mazajai Rutai bija ārkārtīgi neērti tuvoties vienai. Pie tam vēl Toms pauda tik pārmērīgu izbrīnu (Toms dažos gadījumos mēdza būt briesmīgi neattapīgs), un Džons mēģināja izlikties, ka tāda sastapšanās ir gluži dabiska, taču sniedza visādus liekus paskaidrojumus, un abi skatījās uz Rutu, bet viņa tuvojās, apzinādamās, ka nežēlīgi sarkst, un centās iespējami bezbēdīgi pacelt uzacis un uzmest sārtās lūpas, it kā būtu pati aukstasinīgākā un nesatricināmākā meitene pasaulē.

Strūklaka jautri čaloja un šļakstēja, kamēr virmas zvīņas savienojās viena kopīgā smaidā, kas izplūda pāri visam baseinam.

—   Cik neparasta satikšanās! — Toms brīnījās. — Man ne sapnī nerādījās, ka sastapšu jūs abus kopā.

—   Pavisam nejauši, — Džons tikko dzirdami nošļupstēja.

—   Nuja, — Toms iesaucās, — to es taisni gribēju teikt. Ja tā nebūtu nejauša satikšanās, tad tas nebūtu nekas sevišķs.

—   Protams, — Džons atteica.

—   Un vajadzēja arī jums sastapties tik neiedomājamā vietā! — Toms nebeidza vien jūsmot. — Jums tas nemaz nav pa ceļam, Džon!

Tam Džons nepiekrita. Taisni otrādi, viņš uzskatīja, ka tas viņam ir pa ceļam. Viņš vienmēr nākot te caur dārzu. Viņš nebrīnītos, ja viņi vēl kādreiz te sastaptos. Viņš brīnoties tikai par to, ka tas neesot jau sen noticis.

Tikmēr Ruta bija paspējusi pienākt pie brāļa un paņemt viņu zem rokas no otras puses. Tagad viņa viegli paspieda šo roku, it kā vaicājot: «Vai tu domā stāvēt te visu dienu, vecais, mīļais aizmārša Tom?»

Toms atbildēja uz šo rokas spiedienu tā, it kā tā būtu bijusi vesela runa.

—   Džon, — viņš sacīja, — ņemiet manu māsu zem rokas, lai viņa būtu mums vidū, un iesim tālāk! Man jums jāpastāsta interesants gadījums. Mēs sastapāmies īstā reizē.

Strūklaka jautri svaidīja šļakatas un dejoja, smejošā virma jautri meta ar acīm, kamēr, izplūstot plašos lokos, atsitās pret baseina malu un izgaisa.

—   Tom, — ierunājās viņa draugs, tiklīdz visi iegriezās trokšņainajā ielā, — man ir priekšlikums. Kā būtu, ja jūs ar māsu — varbūt viņa būs ar mieru pagodināt nabaga vecpuiša dzīvokli — iepriecinātu mani un paēstu pie manis pusdienas?

—   Kā? Šodien? — Toms iesaucās.

—  Jā, šodien. Tas ir pavisam tuvu, jūs jau zināt. Lūdzu, mis Pinča, palīdziet viņu pierunāt! Tā būs vistīrākā pašuzupurēšanās, jo man nav nekā, ar ko jūs mielot.

—  Netici tam, Ruta! — Toms brīdināja. — Starp vecpuišiem viņš ir pats lieliskākais namatēvs, kāds vien man zināms. Viņam vajadzētu būt lordmēram. Nu, ko tu teiksi? Iesim?

—  Ja tu tā gribi, Tom, — atbildēja paklausīgā māsiņa.

—  Es gribu teikt, — Toms piebilda, lūkodamies viņā ar jūsmīgu smaidu, — ka varbūt tev vēl vajag kaut ko uzvilkt bez tā, kas tev mugurā. Par tādiem jautājumiem man nav nekādas jēgas, Džon. Varbūt viņa pat nevar ņemt nost cepuri, kā es to lai zinu!

Par to visi smējās, un Džons Vestloks sarunāja bezgala daudz komplimentu, — tas ir, nevis komplimentu, tā vismaz viņš pats apgalvoja (un viņam bija taisnība), bet gluži neapstrīdamu, vienkāršu, acīm redzamu patiesību, ko neviens nevarētu noliegt. Ruta iesmējās, bet neko neiebilda; tā noruna palika spēkā.

—  Ja es būtu zinājis par to mazliet agrāk, — Džons sacīja, -tad es būtu pasūtījis pudiņu, — ne jau aiz sacensības, bet lai godam pieminētu to slaveno pudiņu. Zināms, es arī nebūtu to cepis ar nieru taukiem.

—   Kāpēc tad ne? — Toms apjautājās.

—  Nieru taukus jau tikai pavāru grāmata ieteic, — Džons paskaidroja, — bet mūsu pudiņš bija no olām un miltiem.

—   Lai dievs žēlīgs! — Toms sāka smieties. — Mūsējais no olām un miltiem, ko? Ha, ha, ha! Gaļas pudiņš no olām un miltiem! Nu, vai tam kāds var ticēt? Pat es tam neticētu! Ha, ha, ha!

Nav vajadzības pieminēt, ka Toms bija noskatījies pudiņa gatavošanu visos sīkumos un bijis tā pārliecināts piekritējs kopš paša sakuma. Taču Tomam patika pajokot par savu rosīgo māšeli, un viņu pārņēma tāda jautrība, ka viņam nācās apstāties Templbara vidū, lai izsmietos pēc sirds patikas; neapmierināto gājēju bāršanās un dunkas neietekmēja viņu vairāk kā luktura stabu, un viņš tikai daudzināja lielā omulībā: — No miltiem un olām! Gaļas pudiņš no miltiem un olām! — kamēr Džons Vestloks un Ruta laidās bēgt, pametot viņu vienu. Izsmējies pēc sirds patikas, viņš metās teciņiem tiem pakaļ pa ļaužu pilno ielu, un viņa seja mirdzēja tik lēnprātīgā maigumā (viņš taču jokoja tik labsirdīgi, šis vecais Toms), ka viņa izskats vien būtu iztīrījis gaisu, ja Templbara sienas vēl šobaltdien rotātu rindās saliktas, trūdošas cilvēku galvas kā vecos labos laikos.

Fernivels-Innā ir ērti dzīvoklīši vecpuišiem, kur tādi vientulības nomākti ļaudis, kādi viņi izliekas, dzīvo tīri jauki. Džons ceļā bija visai izjusti attēlojis savu bēdīgo dzīvi un tos nožēlojamos pielāgojumus un izdomājumus, kas viņam palīdz šo dzīvi izturēt, taču īstenībā izrādījās, ka viņš iekārtojies ar lielām ērtībām. Katrā ziņā tīrības un mājīguma ziņā viņa dzīvoklis bija pati pilnība, un, ja Džons tur nejutās omulīgi, tad ne aiz dzīvokļa vainas.

Tikko paspējis ievest Tomu un Rutu viesistabā (kur uz galda atradās vāze ar svaigiem ziediem Rutai — taisni it kā Džons viņu būtu gaidījis, tā Toms piemetināja), viņš, paķēris platmali, pārlieku enerģiski aizsteidzās sazin kur un drīz atgriezās, kā tas bija redzams pa pusviru durvīm, sarkanvaidzīgas matronas pavadīts, kuras stīvinātās galvassegas lentes zemu nokarājās pār muguru, un abi nekavējoties stājās pie galda klāšanas, pie kam Džons pašrocīgi pārslaucīja vīna glāzes, spodrināja ar piedurkni piparnīcas sudraba vāciņu, taisīja vaļā pudeles un pildīja karafes vienkārši apžilbinošā veiklībā un ātrumā. Un, slaukot un spodrinot visu, kas atradās uz galda, viņš laikam reizē paberza burvju spuldzi vai maģisko gredzenu, kam paklausa vismaz divdesmit tūkstošu garu, jo viņu priekšā pēkšņi parādījās būtne baltā vestē ar salveti padusē un aiz tās otra būtne, kas turēja uz galvas iegarenu kasti, no kurienes tika izcelti un nolikti uz galda kā no uguns noņemti ēdieni.

Lasis, jēra gaļa, zirnīši, nevainīgi, jauni kartupeļi, svaigi salati, ripiņās sagriezti gurķi, maiga, jauna pīlīte un torte — tas viss tur bija iekšā. Viss tas parādījās cits pēc cita. No kurienes tas radās — nav zināms, tikai iegarenā kaste šaudījās šurp turp, atgādinot savu ierašanos cilvēkam baltajā vestē ar kautru klaudzienu pie durvīm, jo pašu kasti nevienam vairāk neizdevās redzēt. Cilvēks ar balto vesti bija nesatricināms; viņš, likās, nemaz nebrīnījās par neparastajām mantām, kuras atrada kastē, bet ņēma tikai ārā aukstasinīgi un enerģiski un lika uz galda. Tas bija laipns cilvēks ar patīkamām manierēm, kurš izrādīja visai lielu interesi par to, ko viņi ēd un dzer. Tas bija izglītots cilvēks, jo zināja no galvas visas mērces, kādas atradās Džona Vestloka mājās, un aprakstīja to īpašības pusbalsī un izjusti, sniegdams vienu pudelīti pēc otras. Viņš bija nopietns cilvēks un ļoti kluss turklāt; pasniedzis pusdienas un uzlicis galdā vīnu un augļus, viņš nozuda ar visu kasti, it kā nemaz nebūtu bijis.

—   Nu, vai es neteicu, ka viņš prot lieliski vadīt saimniecību? — Toms izsaucās. — Ak kungs, tas taisni apbrīnojami!

—   Ak mis Pinča, — Džons sacīja, — šādi gadījumi padara gaišāku mūsu vienmuļo dzīvi. Mēs to vienkārši nevarētu izciest, ja šad tad nepaspīdētu kāds gaismas stars kā šodien.

—  Netici nevienam viņa vārdam! — Toms brīdināja. — Viņš te dzīvo kā karalis un nemainītu savu dzīves veidu neparko. Viņš tikai izliekas nemierā.

Nē, Džons patiešām nedomāja izlikties, jo visā nopietnībā sāka pierādīt, ka viņa dzīve tik garlaicīga, vientuļa un bēdīga, kāda vien var būt pašam nelaimīgākajam jauneklim pasaulē. Tā esot nelāga dzīve, viņš sacīja, pavisam nožēlojama dzīve. Viņš gribot atbrīvoties no sava dzīvokļa, cik drīz vien iespējams, un jau tuvākajās dienās izlikšot logos sludinājumus.

—    Nu, — Toms Pinčč nosmīnēja, — es gan nezinu, kur jūs varētu apmesties, Džon, lai jums būtu vēl ērtāk, — tas ir viss, ko varu sacīt. Ko tu teiksi, Ruta?

Ruta, rotaļādamās ar ķiršogām uz sava šķīvja, atbildēja, ka, pēc viņas domām, misteram Vestlokam vajagot justies pavisam laimīgam un tā tas, bez šaubām, arī esot.

Ak trīsošā, nobiedētā nelgas sirsniņa, cik bikli viņa to nošļupstēja!

—  Bet tu gribēji kaut ko pastāstīt… par to, kas šorīt notika, — viņa tūliņ pat piezīmēja.

—  Ak jā, pavisam biju piemirsis, — Toms atbildēja. — Mēs tik daudz runājām par visu citu, ka man nebija laika to pat atcerēties. Es jums to tūliņ pastāstīšu, Džon, kamēr neesmu aizmirsis pavisam.

Kad Toms izstāstīja, kas noticis ostā, viņa draugs bija ļoti pārsteigts un izrādīja Tomam gluži nesaprotamu interesi par šo notikumu. Izrādījās, ka viņš pazīst veco lēdiju, ar ko viņi iepazinušies ostā; spriežot pēc apraksta, tā saucoties Gempa. Taču, kāda rakstura paziņojumu Tomam nācies nodot tik negaidītā kārtā, kāpēc taisni viņam nācies to nodot, kā visas ieinteresētās personas sagadījušās kopā un kāds noslēpums te glabājas, tas viss Džonam bija mīkla. Toms zināja, ka stāsts viņa draugu ieinteresēs, tomēr negaidīja, ka tik stipri. Pat tad, kad Ruta bija izgājusi ārā no istabas, Džons vēlreiz iztaujāja Tomu par visu notikušo, un varēja redzēt, ka viņam tā nav vienkārša tērzēšana, bet kas daudz svarīgāks.

—  Es, protams, parunāšu ar savu saimnieku, — Toms sacīja, — kaut gan tas ir visai dīvains, noslēdzies vīrs, un diezin vai es ko izdabūšu no viņa, pat ja viņš zinātu vēstules saturu.

—  Varu apzvērēt, ka zina, — Džons pārtrauca.

—  Vai jūs tā domājat?

—   Esmu pārliecināts par to.

—  Labi, — Toms noteica, — es apvaicāšos, kad sastapšu viņu (viņš mēdz tā nemanot pārnākt un aiziet, bet rīt es pacentīšos dabūt viņu rokā), par ko man uzspieda tik nepatīkamu uzdevumu. Un es domāju, Džon, ja es rītdien iegriezīšos pie tās misis… kā vigu sauca … Todžersas, tad droši vien sastapšu tur nabaga Mersiju Peksnifu un varēšu viņai paskaidrot, kā es tiku iepiņķēts tai lietā.

— Jums taisnība, Tom, — draugs piekrita, brītiņu padomājis. — Tas būs pats labākais. Man pilnīgi skaidrs; lai tur nezin kas slēpjas, nekas lādzīgs tas nav, un, tā kā būtu vēlams izgaisināt aizdomas, ka esat labprātīgi piedalījies šai notikumā, tad es pat ieteiktu jums mēģināt satikt viņas vīru un vaļsirdīgi izstāstīt tam visu. Man ir aizdomas, ka tur notiek kaut kas tumšs. Kāpēc man tā liekas, to pateikšu citreiz, kad pats zināšu vairāk.

Toma Pinča ausīm tas skanēja varen noslēpumaini. Tomēr, zinādams, ka uz draugu var paļauties, Toms apņēmās sekot viņa padomam.

Ak, cik patīkami būtu uzlikt burvju cepuri un tapt neredzamam, lai noskatītos uz mazo Rutu, kad tā bija palikusi viena, kamēr brālis ar Džonu apspriedās pie pudeles vīna! Ar kādu smalkjūtību viņa centās ierosināt uz sarunu ar stīvināto galvassegu rotāto sarkanvaidzi matronu, īstu ugunīgu mēnesi, kura bija mēģinājusi par varītēm uzposties, uzvilkdama noplukušu, dzeltenu tērpu ar tādas pašas krāsas puķēm, kas atgādināja no sviesta pikām saliktu mozaiku. Tas izskatījās varen jauki. Un ar kādu negantu, īstam pūķim piemītošu nelokāmību šis Ugunīgais mēness stīvinātajā galvassegā noraidīja valdzinošo laipnību, ar kādu tai tuvojās bīstamais sieviešu kārtas ienaidnieks, kuram te nebija ko meklēt, varbūt vienīgi atsist godīgai sievietei klientus un uzvedināt tos uz pārdomām, kur gan aiziet tik daudz tējas, cukura un citu sīkumu. To bija vērts noskatīties! Ar kādu kautru, apburošu, piemīlīgu ziņkāri Ruta pēc Ugunīgā mēness aiziešanas aplūkoja grāmatas un dažādus nieciņus, sevišķi ieinteresēdamās par glīti sagrieztām papīra strēmelēm kamina aizkuršanai un prātodama, kas tās sagriezis. To bija sevišķi vērts noskatīties! Tāpat to, kā viņa trīcošiem pirkstiem sasēja puķes pušķītī, kaunīgi tīksminādamās ap savu attēlu spogulī, piesprauda tās pie krūtīm un, noliekusi galvu, te apņēmās atlikt tās vecaja vietā, te atstāt piespraustas. Tas bija vienkārši apburoši!

Kā redzams, arī Džons bija tādās domās, jo, ienācis kopā ar Tomu dzert tēju, apsēdās viņai blakus kā pieburts. Bet, kad novāca tējas traukus un Toms, piesēdies pie klavierēm, pilnīgi aizmirsās savās vecajās ērģeļu melodijās, Džons un Ruta apsēdās pie vaļējā loga un lūkojās krēslā.

Fernivels-Innā īstenībā nav nekā uz ko skatīties. Tas ir kluss, ēnains stūrītis, kas atbalso reto gājēju soļus, kuri te iegriežas tikai darīšanās, — diezgan garlaicīga un sērīga vieta vasaras vakaros. Ko viņi te atrada tik valdzinošu, ka palika sēžam, nemanot laiku skrienam, tāpat kā sapņotājs Toms, atkal nokļuvis mūzikas valstībā, kur tik daudzkārt bija veldzējis savu dvēseli senās dienās? Kāds spēks piešķīra dziestošajai gaismai, tumstošajam vakaram, šur un tur atmirdzošajām zvaigznēm, rēnajam gaisam, iztālēm jaušamajai pilsētas dunoņai un kņadai, veco baznīcu zvanu dungošanai tādu varenu burvību, ka paši krāšņākie stūrīši zemes virsū, pēkšņi iznirdami viņu acu griekšā, nebūtu varējuši piesaistīt viņu uzmanību ar ciešākām saitēm?

Ēnas biezēja un biezēja, un istaba satumsa pavisam. Bet Toma pirksti joprojām klejoja pa taustiņiem, un pāris pie loga necēlās augšā.

Beidzot Toms attapās, sajutis māsas roku uz pleca un viņas elpu uz savas pieres.

—   Ak dievs! — viņš izsaucās. — Es gan laikam biju pavisam neuzmanīgs un nepieklājīgs!

Viņam prātā nenāca, cik pieklājīgi un uzmanīgi viņš bija izturējies!

—   Uzdziedi mums kaut ko, mīļā! — Toms uzrunāja māsu. — Ļauj mums paklausīties tavā balsī!

Džons Vestloks pievienojās Toma lūgumam ar tādu neatlaidību, ka tikai akmens sirds varētu palikt nelokāma. Rutai nebija akmens sirds. Nebūt nel Ne uz to pusi!

Un tā viņa piesēdās pie klavierēm un patīkamā balsī sāka dziedāt balades, ko Toms tā mīlēja. Skanīgas senlaiku teiksmas ar šur tur iespraustām pauzēm, lai vecos laikos dziedātājs būtu varējis uzsist dažus vienkāršus akordus uz arfas, meklējot atmiņā pusaizmirsto tekstu; senu dzejnieku vārdus, saliktus tādā pantmērā, ka melodija šķitās paša dziedātāja elpa, kas ietērpj savu domu vārdos un skaņās; brīžiem dziesma plūda līksmi un bezbēdīgi, un nevienam nevarēja nākt prāta, ka dziedone spējīga skumt, kamēr viņa atkal (nepastāvīgā šķelme!) nesajuta vēlēšanos sāpināt klausītāju sirdis. Ar šādiem vienkāršiem paņēmieniem viņa kavēja tiem laiku. Un, ka šiem vienkāršajiem paņēmieniem bija panākumi un dziedātāja patiešām sagādāja klausītājiem prieku, par to lai liecina tumšā istaba, kuru sen vajadzēja apgaismot.

Beidzot ienesa sveces, un laiks bija doties mājup. Vēl maza aizkavēšanās, jo vajadzēja glīti nogriezt papīru, kurā ietīt Rutas puķes, taču drīz arī tas bija padarīts, un Ruta varēja iet.

—  Ar labu nakti! — Toms sacīja. — Tas bija jauks, neaizmirstams vakars, Džon. Ar labu nakti!

Džons gribēja viņus pavadīt.

—  Nē, nē. Nevajag, — Toms pretojās. — Kas par niekiem! Mēs gluži labi tiksim mājās arī vieni. Man nemaz negribas vilkt jūs ārā no istabas.

Bet Džons sacīja, ka viņam griboties pastaigāties.

—  Vai jums nopietni gribas? — Toms noprasīja. — Baidos, ka jūs runājat tā vienīgi aiz pieklājības.

Džons gan neļāva apšaubīt savu gribu un sniedza Rutai roku. Sarkanvaidze, kas atkal bija ieradusies sniegt savus pakalpojumus, atvadījās no Rutas ar tik nevērīgu kniksi, ka to tikko varēja manīt, bet Tomam nepakniksēja nemaz.

Viesmīlīgais namatēvs neklausījās Toma atrunās un pavadīja viņus līdz pat mājām. Laimīgais laiks, laimīgais gājiens, laimīgā šķiršanās, laimīgie sapņi! Ak, bet ir arī tādi brīnišķi sapņi, sapņi nomodā, kuru priekšā nobāl nakts parādības.

Strūklaka Templā čaloja mēnesnīcā bez mitas, kamēr Ruta gulēja, nolikusi puķes līdzās, bet Džons Vestloks skicēja pēc atmiņas ģīmetni — vai jūs zināt, kā ģīmetne tā bija?

XLVI NODAĻA, KURA MIS PEKSNIFA NODARBOJAS AR MĪLESTĪBU, MISTERS DZONASS AR DUSMOSANOS, MISIS GEMPA AR TĒJAS LIEŠANU, BET MISTERS CAFUS AR PRĀTĪGU RUNĀŠANU.

Otrā dienā, izpildījis savus oficiālos pienākumus, Toms, nekavējot laiku, atsteidzās mājās un pēc pusdienām un neilgas atpūtas izgāja kopā ar Rutu, lai dotos apciemot misis Todžersu. Toms paņēma Rutu līdzi ne vien tāpēc, ka tās sabiedrība viņam pašam arvien sagādāja prieku, bet arī tāpēc, lai tā apmīļotu un iepriecinātu nabaga Mersiju; Ruta, noklausījusies Toma attēlojumā jaunās sievas bēdīgo dzīves stāstu, no sirds vēlējās to darīt.

—   Viņa tā nopriecājās par manu ierašanos, — Toms sacīja, — ka nesalīdzināmi vairāk priecāsies par tevi. Tava līdzjūtība viņai liksies daudz patīkamāka un tuvāka par manējo.

—   Man gan nemaz negribas tam ticēt, Tom, — māsa atbildēja, — jo tu, nudien, esi netaisns pret sevi. Nudien! Bet es ceru viņai iepatikties, Tom.

—   Zināms, ka tu viņai iepatiksies! — Toms pārliecināts noteica.

—   Cik daudz draugu man būtu, ja visi domātu kā tu! Vai ne, mīļais Tom? — un māšele ieknieba viņam vaigā.

Toms iesmējās un sacīja, ka šai gadījumā Mersija noteikti būšot vienis prātis ar viņu,' par to viņš nešauboties.

—   Tāpēc ka jūs, sievietes, — viņš paskaidroja, — jūs, sievietes, mana mīļā, esat tik labsirdīgas un savā labsirdībā visu tik neparasti smalki uztverat; jūs tik neuzkrītoši protat parādīt savu mīlestību un gādību bez vismazākās uzmācības; jūsu smalkjūtība ir tik liega, ka ļauj jums tikpat nemanāmi skart dvēseles vainas, cik maigi jūsu roka skar miesas vainas. Jūs esat tādas …

—   Ak dievs, Tom! — māsa pārtrauca. — Tev nekavējoties jāiemīlas!

Toms labsirdīgi atvairījās no šārs piezīmes, tomēr tapa manāmi nopietnāks, bet drīz vien abi sāka žirgti apspriest citu jautājumu.

Kādā Sitijas ielā, netālu no misis Todžersas rezidences, Ruta apturēja Tomu kāda liela mēbeļu un tapešu veikala logu priekšā, lai pievērstu viņa uzmanību kaut kam krāšņam un visai sarežģītam, kas bija izstādīts sajūsminātās publikas kārdināšanai. Toms aizrāvās visaplamākos un trakākos minējumos par šā priekšmeta cenu un smējās no sirds kopā ar māsu par savu kļūdīšanos, kad pēkšņi, saspiedis viņai roku,pamāja uz pārīti tepat blakus, kuri raudzījās tajā pašā skatlogā, sevišķi interesēdamies par kumodēm un galdiem.

—  Kuš! — Toms nočukstēja. — Tā ir mis Peksnifa un tas jaunais cilvēks, kas taisās viņu precēt.

—   Kāpēc tad viņam tāds izskats, it kā viņš taisītos gulties zārkā? — māšele jautāja.

—  Man šķiet, viņš no dabas tāds drūms jauneklis, — Toms paskaidroja, — toties ļoti pieklājīgs un lēnīgs.

—  Viņi laikam gādā mēbeles savam dzīvoklim, — čukstēja Ruta.

—  Tā gan būs, — Toms atbildēja. — Labāk neuzrunāsim viņus!

Tomēr viņi nevarēja novērst acis no jaunā pāra, jo kaut kur tuvumā bija radies kāds kustības sastrēgums un tāpēc viņiem vajadzēja gribot negribot uzkavēties. Mis Peksnifa izskatījās kā iekarotāja, kas sagūstījusi nelaimīgo Modlu un atvilkusi pie mēbeļu veikala kā upura jēru pie altara. Viņš nepretojās, gluži otrādi, bija pavisam padevīgs un rāms, bet viņa nokārtā galva un visa izmisīgā stāja pauda dziļu grūtsirdību, un, kaut gan logā lepojās divvietīga gulta ar baldachinu, laimīgā līgavaiņa acīs drebēja tik prāvas asaras, ka viņš to diezin vai varēja saskatīt.

—    Ogastes, manu dārgumiņ, — mis Peksnifa sa

cīja, — pajautājiet, cik maksā tie astoņi rožkoka krēsli un lombra galdiņš!

—  Varbūt tie jau pasūtīti, — Ogastess atbildēja. — Varbūt tie pieder citam. '

—  Ja jau tos kāds pasūtījis, tad mēs arī varam pasūtīt, — mis Peksnifa aizrādīja.

—   Nē, nē, nevar! — Modls iesaucās. — Tas nav iespējams.

Likās, viņu bija galīgi nomākušas un apstulbinājušas tuvās laimes izredzes, tomēr viņš saņēmās un iegāja veikalā. Nekavējoties atgriezies, viņš paziņoja pilnīgā izmisumā:

—   Divdesmit četras mārciņas desmit šiliņi!

Mis Peksnifa, atskatīdamās, lai noklausītos ziņojumu, pamanīja, ka Toms Pinčs ar māsu viņu novēro.

—  Vai manu dieniņ! — izsaucās mis Peksnifa, mezdama skatienus apkārt, it kā meklējot vietu, kur visātrāk iegrimt zemē. — Goda vārds, es… nu, neparko … iedomājieties tikai, kā tas tā … Misters Ogastess Modls, mis Pinča.

Mis Peksnifa bija ļoti vēlīga pret mis Pinču_ šai uzvaras prieka pilnaja iepazīstināšanas mirklī, ārkārtīgi vēlīga. Pat vēl vairāk — viņa bija laipna un sirsnīga. Vai nu atmiņas par kādreizējo pakalpojumu, ko viņai bija parādījis Toms, iezveldams Džonasam pa galvu, noskaņoja viņu mūsu draugiem par labu; vai šķiršanās no mīļotā tēva bija viņu samierinājusi ar cilvēci vai vismaz to arvien pieaugošo cilvēces daļu, kura nebija draugos ar misteru Peksnifu; vai prieks par jaunas paziņas iegūšanu, kurai varēs pastāstīt par interesanto nākotni, pārspēja visus citus apsvērumus, — lai nu kā, bet mis Peksnifa bija laipna un sirsnīga. Un divreiz noskūpstīja mis Pinču uz vaiga.

—   Ogastes, tas ir misters Pinčs, jūs jau zināt. Manu mīļo meitēn, — mis Peksnifa iečukstēja Rutai ausī, — nekad savā mūžā es neesmu tik neērti jutusies.

Ruta lūdza nepievērst tam nekādu uzmanību.

—   No jūsu brāļa man nav tāds kauns kā no citiem, — mis Peksnifa klīrējās. — Bet tā tomēr neklājas: iziet tādās darīšanās un piepeši sastapt pazīstamu džentlmeni! Ogastes, manu zēn, vai jūs pajautājāt? .. .

Un mis Peksnifa sāka čukstēt tam ausī. Cietējs Modls atkārtoja:

—   Divdesmit četras mārciņas desmit šiliņi!

—  Muļķīt, es taču nedomāju par to, — mis Peksnifa sacīja. — Es prasīju par …

Viņa atkal iečukstēja kaut ko misteram Modlam ausī.

—  Ja aizkars tāpat izrakstīts kā skatlogā, tad trīsdesmit divas mārciņas divpadsmit šiliņi seši pensi, — nopūzdamies atbildēja misters Modls, — tas ir ļoti dārgi.

Bet mis Peksnifa kaunīgā apmulsumā aizspieda viņam muti ar roku, neļaudama ielaisties tālākos paskaidrojumos. Tad viņa apvaicājās Tomam Pinčam, uz kurieni šie gājuši.

—   Es gāju pie jūsu māsas, — Toms atbildēja,

—   man nepieciešams pasacīt viņai dažus vārdus. Mēs gribējām iegriezties pie misis Todžersas, kur man pagājušo reizi bija prieks viņu sastapt.

—  Tad jums nav vērts iet tālāk, — mis Peksnifa piezīmēja, — jo mēs nupat kā nākam no turienes un es zinu, ka viņas tur nav. Bet, ja gribat, es jūs varu aizvest uz māsas mājām. Mēs ar Ogastesu, tas ir, ar misteru Modlu, ejam pie viņas uz tēju. Par viņu esiet bez bažām, — viņa piemetināja, pamanījusi Toma svārstīšanos, — viņa nav mājās.

—  Vai jūs to skaidri zināt? — Toms jautāja.

—  Pavisam skaidri. Es vairs nevēlos nekādas atriebības, — mis Peksnifa izteiksmīgi pavēstīja. — Bet, nudien, es jūs abus palūgšu iet pa priekšu, un mēs ar mis Pinču jums sekosim. Mana mīļā, nekad manā mūžā mani nav tā pārsteiguši!

Ievērojot šo šķīsto kārtību, misters Modls sniedza roku Tomam, bet mis Peksnifa paķēra zem rokas Rutu.

—  Protams, manu mīlulīt, — mis Peksnifa sacīja,

—   pēc tā, ko jūs redzējāt, būtu veltīgi slēpt, ka es drīz tapšu sieva tam džentlmenim, kas soļo blakus jūsu brālim. Būtu aplami to slēpt. Ko jūs par viņu domājat? Lūdzama, pasakiet man atklāti savas domas!

Ruta lika saprast, ka viņai tā šķietot visai izdevīga partija.

—   Man gribētos zināt, — mis Peksnifa turpinaja pļāpīgā vaļsirdībā, — vai jums nelikās, pareizāk sakot, vai jūs nenomanījāt šajā īsajā laiciņā, ka viņš ir diezgan grūtsirdīga rakstura?

—  Tik īsā laikā! — Ruta iesaucās.

—   Nekas, nekas, tas neko nenozīmē, — mis Peksnifa neatlaidās. — Mani ļoti interesē jūsu atbilde.

Ruta atzinās, ka pirmajā acu uzmetienā džentlmenis liekoties «tā kā nobēdājies».

—   Ko, vai no tiesas? — mis Peksnifa noprasīja. — Zināt, tas ir taisni pārsteidzoši! Visi saka to pašu. Misis Todžersa saka to pašu, un Ogastess stāsta, ka visi pansijas džentlmeņi to vien daudzinot. Nudien, ja es viņam nebūtu stingri jo stingri noliegusi, tad jau nez cik reižu būtu tikuši lietoti uguns ieroči. Kā jūs domājat, kāpēc viņš izskatās tāds nospiests?

Ruta pārcilāja prātā vairākus iemeslus: viņa gremošana, viņa drēbnieks, viņa māte un tamlīdzīgi. Tomēr, nespēdama izšķirties ne par vienu no šiem minējumiem, viņa tā arī neizteica savas domas.

—   Mana dārgā, — mis Peksnifa sacīja, — man gan negribētos, lai tas kļūtu zināms plašākām aprindām, bet jums es varu to atklāt, jo tik daudz gadu esmu pazīstama ar jūsu brāli… Es trīs reizes noraidīju Ogastesa bildinājumu. Tas ir tik maigs un jūtīgs raksturs — viņš vienmēr gatavs liet asaras, ja vien paskatās uz viņu, tas ir taisni burvīgi! Un mana nežēlīgā izturēšanās ir viņu smagi iedragājusi. Tas bija ļoti nežēlīgi, — mis Peksnifa runāja tādā eņģeļa cēlsirdībā, kas darītu godu pat viņas pašas tētim. — Tur nav ko šaubīties. Man vienkārši jāsarkst, atceroties savu uzvešanos. Man viņš vienmēr ir paticis. Es jutu, ka viņš man nozīmē pavisam ko citu nekā viss tas bars pielūdzēju, kas arī uzmācās ar saviem bildinājumiem. Kādas tad man bija tiesības noraidīt viņu trīs reizes?

—   Tas, bez šaubām, bija smags pārbaudījums viņa uzticībai, — Ruta piebilda.

—    Mana dārgā, tas bija netaisni, — mis Peksnifa turpināja. — Bet tādi untumi un vieglprātība jau piemīt mūsu dzimumam. Lai tas noder jums par brīdinājumu. Nemēģiniet pārbaudīt to, kas lūgs jūsu roku, tā, kā es pārbaudīju Ogastesu! Ja vien jūs jutīsiet pret šo cilvēku to pašu, ko es jutu pret Ogastesu tolaik, kad novedu viņu līdz izmisumam, tad neslēpiet savas jūtas, kad viņš metīsies pie jūsu kājām, kā Ogastess Modls metās pie manām kājām. Padomājiet, ko man būtu nācies pārdzīvot, ja viņš būtu izdarījis pašnāvību un par to rakstītu avīzēs!

Ruta piezīmēja, ka mis Peksnifu, zināms, būtu mocījuši sirdsapziņas pārmetumi.

—   Sirdsapziņas pārmetumi! — mis Peksnifa izsaucās, ar baudu iejūtoties nožēlotājas grēcinieces lomā. — Es nemaz nevaru jums izteikt, kā sirdsapziņa moka mani vēl šobrīd, pēc tam kad esmu izpirkuši savu vainu, pieņemdama viņa bildinājumu! Atceroties tagad savu gaisīgumu, kad esmu nākusi pie prāta un tapusi apdomīgāka, atrazdamās ceļā uz laulību, • es bieži atskatos uz savu pagātni un nodrebu, vienkārši nodrebu. Kādas ir manas uzvešanās sekas? Kamēr Ogastess nav saņēmis manu jāvārdu altara priekšā, viņš nav drošs par mani. Es esmu tā sadragājusi un saplosījusi viņa sļrdi, ka viņš vairs nespēj man ticēt. Es redzu, kā no tā viņa dvēsele gurst un viņa dzīvības spēki dziest. Ak, kā sirdsapziņa man pārmet, kad redzu, ciktāl esmu novedusi mīļoto cilvēku!

Ruta mēģināja izsacīt savu pateicību par tādu neierobežotu un glaimojošu uzticību, kā arī aizrādīja, ka nu jau drīz būšot kāzas.

—  Jā, ļoti drīz, — mis Peksnifa atbildēja, — tiklīdz būsim iekārtojuši dzīvokli. Mēs pašreiz steidzam iepirkties mēbeles.

Un vaļsirdības uzplūdos mis Peksnifa uzskaitīja pa kārtai visu, kas jau nopirkts un kas vēl pērkams; minēja, kādā tērpā viņa domā laulāties un kur notiks šī ceremonija; vārdu sakot, paziņoja mis Pinčai īsumā (kā pati izteicās) visu interesantāko un svarīgāko, kas saistīts ar tādu notikumu.

Kamēr šādas sarunas ritēja aizmugurē, Toms ar misteru Modlu soļoja avangardā mēmā klusumā, kuru Toms beidzot pārtrauca, ilgi lauzījis galvu, ko varētu sacīt, nebīstoties traucēt mistera Modla dvēseles mieru.

—   Brīnos, — Toms piezīmēja, — kā šais ļaužu pārpilnajās ielās tik maz sabrauktu.

Misters Modls, uzmezdams viņam drūmu skatienu, atbildēja:

—   Kučieri negrib to darīt.

—   Jūs tā domājat? — Toms iesāka.

—   Ir tādi cilvēki, — Modls, rūgti iesmiedamies, viņu pārtrauca, — kam nekad neizdodas tikt sabrauktiem. Ores ar oglēm met viņiem līkumu, un pat kebi atsakās braukt viņiem virsū. Jā! — Ogastess apgalvoja, pamanījis Toma izbrīnu. — Tādi cilvēki ir. Viens no tādiem ir mans draugs.

«Goda vārds,» Toms nodomāja, «šā jaunā cilvēka veselības stāvoklis patiešām modina bažas!» Metis pie malas visus mēģinājumus ievadīt sarunu, Toms vairs neiedrošinājās bilst ne vārda un tikai centās turēt Ogastesu ciešāk pie rokas, lai tas neiedomātos mesties zem zirgu pakaviem un nest — varbūt šoreiz veiksmīgāk — mazu upuri Džagernautam saderinātās acu priekšā. Toma bailes no šādas ašas rīcības bija tik lielas, ka viņam novēlās kā slogs no sirds, kad viņi laimīgi sasniedza mistera Džonasa Čezlvita nama durvis.

—   Lūdzu, nāciet iekšā, mister Pinč! — mis Peksnifa aicināja, redzot, ka Toms paliek stāvam pie durvīm

—   Šaubos, vai kādam būs prieks mani redzēt, — Toms atbildēja, — pareizāk sakot, par to man šaubu nav. Es labāk uzsūtīšu zīmīti.

—   Nu, kas tie par niekiem! — mis Peksnifa iesaucās, pavilkuši Tomu sānis. — Viņa nav mājās, par to es esmu droša, es zinu, ka nav, bet Merrijai nav ne jausmas, ka jūs …

—   Protams, ka nav, — Toms pārtrauca, — un es nemaz negribētu, lai viņa to zina. Varat ticēt, ka es nemaz tā nelepojos ar šo sadursmi.

—   Nu, jūsu kautrība jau pazīstama, — mis Peksnifa smaidot atbildēja. — Bet nāciet taču iekšā, es jūs lūdzu! Ja jūs negribat, lai viņa to zinātu, un gribat ar viņu parunāt, tad, lūdzu, nāciet iekšā! Lūdzu, nāciet, mis Pinča, nestāviet te!

Toms vēl vilcinājās, juzdams, ka iekļuvis neveiklā stāvoklī, bet Čeritija enerģiski pagāja viņam garām un uzveda viņa māsu pa kāpnēm augšā, un, tā kā parādes durvis tūliņ vērās ciet, tad Toms sekoja abām sievietēm, pats nezinādams, vai rīkojas pareizi vai nepareizi.

—  Merrij, mīlulīt! — sacīja daiļā mis Peksnifa, atvērdama durvis uz . pazīstamo viesistabu. — Misters Pinčs ar savu māsu ieradies tevi apciemot. Es jau tā domāju, ka jūs arī te būsiet, misrs Todžersa! Kā klājas, misis Gempa? Un kā ar jūsu veselību, mister Čafij, kaut gan es labi zinu, ka nav nozīmes jums ko jautāt.

Aplaimojusi ikvienu uzrunāto ar skābu smaidu, mis Ceritija iepazīstināja visus ar misteru Modlu.

—  Jūs gan esat viņu redzējuši jau agrāk, — viņa laipni piezīmēja. — Ogastes, manu mīļo zēn, pasniedziet man krēslu!

Mīļais zēns izdarīja, ko tam lika, un jau dzīrās iespiesties kādā kaktiņā, lai klusībā nodotos savām bēdām, kad mis Ceritija, nosaukusi viņu diezgan skaļā čukstā par «pincīti», atļāva tam pienākt tuvāk un apsēsties viņai līdzās. Visas cilvēces interesēs jācer, ka tik grūtsirdīgs pincītis kā misters Modls, kad tas paklausīja pavēlei, nekur nav redzēts. Viņš bija tā nomākts, ka nekādi neizrādīja līksmās trīsas, kad mis Peksnifa ielika savu lilijziedu rociņu viņa plaukstā un pārmeta šalles stūri pāri, lai kāds rupjš skatiens neredzētu šo viņas labvēlības zīmi. Patiešām, izskats viņam bija nožēlojamāks nekā jebkad, un, sēdēdams stīvi izslējies uz krēsla, viņš vērās klātesošos ar asarainām acīm, kas šķita runājam bez vārdiem: «Ak žēlīgais dievs! Paskatieties taču uz mani! Vai tad neviena kristīga dvēsele negrib man palīdzēt?»

Toties misis Gempas aizgrābtības pietiktu vai divdesmit iemīlējušos vajadzībām, un it īpaši viņu iejūsmināja Toma Pinča un tā māsas klātbūtne. Misis Gempa piederēja pie tām lēdijām, kuru laimīgais raksturs ļauj tām pacelties jūsmu padebešos bez jebkādiem citiem iemesliem, izņemot vēlēšanos apgādāties ar plašu un ienesīgu klienturu. Viņa ik dienas mēdza pievienot pa vairākām bultām savam lokam, pārvēršot šo ieroci par īstu arfu, un uz šā instrumenta viņa nu cēla priekšā improvizētu koncertu.

—  Ak tu manu dieniņ, misis Čezlvita! — viņa izsaucās. — Kas to būt domajs, ka es ieraudzīs iekš šo pašu svētīto namu, — es jau zin, mis Peksnifa, manu mīļo jauno ledij, ka tādu namu nav daudz, tur jau i tā nelaime, kauc gribētos, lai tādu būt pārpārēm, ta mums, mister Cafij, šī bēdu un asaru ieleja būt viens riktīgs paradizes dārzs, — kas to būt domajs, ka es ieraudzīs apakš šito pašu jumtu jūs, mister Pinč (neņem nu ļaunā, ka es jūs uzrunā, kur es nav a jums pazīstama), kā ar, es ņemos to pārdrošību apgalvot, pašu smaidīgāko un patīkamāko ģīmiti uz pasaules, izņemot jūs, misis Čezlvita, manu mīļo, labo ledij, un jūs košās iecerētās ģīmīti tāpatās, mister Modi, ser, ja man brīv skaidri un gaiši pateikt to, kas jau tā visiem redzams, vai nav tiesa, misis Todžersa, tāpēc ka nemaz nevaig skatīties iekš kārtīm, lai ieraudzītu to, kas cilvēkam rakstīts uz pieres. A to es nevienam nenodar pāri, lēdijas un džentlmeņi, un es cer, ka neviens to ar tā nav uzņēmis. Ta kas to būt varejs domāt, ka es te dabūs redzēt to pašu jauko ģīmīti, ko mēs a vienu manu draudzeni bij ievērojs pie Londonas tilta, pavisam nepiedienīgā vietā, — ta nu gan i brīnums!

Izmanījusies tik veiksmīgi apveltīt katru klausītāju ar līdzīgu daļu uzmanības un pamodināt viņos personīgu interesi par saviem vārdiem, misis Gempa vairākkārt pakniksēja Rutai un, smaidīgi grozīdama galvu, risināja tālāk sarunas pavedienu:

—  Mums gan šobrītiņ sapulcējies daudz skaistuļu šai priecīgā dieniņā, tas nu man jāteic! Es pazīst kādu lēdiju, Harisa i viņas uzvārds, es jau jūs nemānīs, misis Čezlvita, viņai vēl vīrabrālis tādā augumā, seši pēdi trīs colli, un uz kreiso roku viņam dzimumzīme — traks bullis garos zābakos, tāpēc ka viņa mīļo mammiņu bullis bij ietriecs apavu bodī, kad viņa staigāja gaidībās, un laimīgs gan i tas, kam pamilija vairojas, cik reizas es to teic uz savu vīru, ka viņš kurnēja pa izdevumiem un sagāja lielajā; un tā es bieži teic uz misis Harisu: «Ak misis Harisa, cienīgā, jums nu gan tas ģīmīts kā eņģeļam!» Būt jau ar, ja nebūt tās pinnes. «Nē, Zara Gempa,» viņa teic, «jūs jau i krietns sievišķis, i strādīgs, i mudīgs, otrs tāds nav sadzenams ne a uguni, jūs rokas nav samaksājamas, un nekad tās nesaņem, cik nākas, bet e tfģe ļa ģīmis man gan nav. Hariss priekš kāzām lika uztaisīt manu bildi pa desmit šiliņi seši pensi un uzticīgi nēsāja pie sirds, kamēt visas krāsas nopluka, bet naudu vis apakaļ nedabūja, dari ko darīdams, takšu viņš a nekad neteica, ka tas ģīmis būt eņģeļa, Zara, lai nu ko domāja.» Bet, ka nu misis Harisas vīrs būt te, — misis Gempa sacīja, pārlaizdama visiem skatienu un ķiķinot pakniksēdama visiem uzreiz, — ta viņš bez vizēšanās pateiktu, ko domā, un viņa mīļā sieviņa to nekad ļaunā neņemtu. Jo, ka i pasaulē sievišķis, kam sirdī nav ne šitik skaudības, ja kāds labāk izskatās, un tāda vīra paspārnē a skaudību nav jākrāmējas, ta misis Harisa i tas vienīgs izņēmums!

Ar šiem vārdiem cienījamā sieviete, kas izturējās tā, it kā būtu iegriezusies uz tasīti tējas, lai parādītu laipnību saimniekiem, bet nevis kā algota persona, piegāja pie mistera Čafija, kurš sēdēja kaktiņā kā vienmēr, un sapurināja to aiz pleca.

—  Mostaties takšu augšā, verat acis vaļā! — misis Gempa uzsauca. — Mums i ciemiņi.

—   Ko lai dara! — vecais vīrs atsaucās, pazemīgi palūkodamies visapkārt. — Es jau zinu, ka maisos jums pa kājām. Piedodiet, bet man nav kur palikt. Kur ir viņa?

Merrija pienāca pie sirmgalvja.

—  A, te viņa ir! — vecais vīrs iesaucās, glāstīdams viņas vaigu. — Te viņa ir! Viņa nekad nedara pāri nabaga vecajam Čafijam. Nabaga vecais Čafijs!

Nosēdusies uz zema krēsla blakus sirmgalvim, lai tas varētu aizsniegt viņu ar roku, Merrija uzmeta Tomam skatienu. Tas bija skumjš skatiens, lai gan viņas sejā trīcēja vārgs smaids. Tas bija daiļrunīgs skatiens; un Toms saprata tā valodu: «Jūs redzat, ka bēdas mani pārvērtušas. Nu es māku just līdzi atkarīgam cilvēkam un protu cienīt viņa pieķeršanos.»

—  Jā, jā! — Cafijs mierinot izsaucās. — Jā, jā, jā! Neliecieties par viņu zinot! Grūti ir ciest, bet nekas. Vienā jaukā dienā viņš nomirs. Gadā ir trīs simti sešdesmit piecas dienas, garajā gadā trīs simti sešdesmit sešas dienas, un viņš var nomirt kurā katrā no šīm dienām.

—  Jūs i viens apnicīgs vecis, un tā i svēta patiesība, — misis Gempa iejaucās un apveltīja viņu ar ne visai žēlīgu skatienu, kamēr viņš joprojām murmināja savā nodabā. — Ka jūs pats saprastu, ko jūs var sarunāt, ta jums pašam pirmām tas apniktu līdz nāvei, un mēs visi, kas jūs pazīstam, tiktum laimīgi no jums vaļa.

—  Viņa dēls, — sirmgalvis murmināja, paceldams roku pret debesīm, — viņa miesīgs dēls!

—  Nu kā ta! — misis Gempa apskaitās. — Jūs akai maļ savu maļamo, mister Cafij! Trakoti iepaticies, ser, vai ne? Bet es gan to negalvos un ne plika pensa pa to nedos, ko jūs tik riktīgi nosakat. Sasodīts vecs ērms, ko viņš vēl nedomās iestāstīt! Pulka gan jums jēgas pa dēliem vai pa meitām! Kazi, jūs pa dvīņiem a ko pateiks, ser? Laiž tik vaļā, kas tur tik daudz!

Rūgtā un sašutuma pilnā ironija, kas slēpās misis Gempas vārdos, pagāja nabaga Cafijam garām nemanīta; šķita, viņš tikpat maz nojauta, kam domāti šie dzēlieni, kā to, ka aizvainojis misis Gempu. Bet šo cildeno sievieti, kas allaž modri apsargāja savas profesionālās tiesības, nebija vis tik viegli nomierināt, jo viņa bija iedomājusies, ka misters Čafijs pareģojis Mersijai dēla dzimšanu, kaut gan visiem tamlīdzīgiem pareģojumiem vajadzēja nākt vienīgi no viņas kā likumīgās autoritātes vai vismaz saņemt viņas piekrišanu un atzinību. Viņa joprojām nikni šķielēja uz misteru Cafiju un visādi centās izaicināt viņu uz kauju, apbērdama ar neskaitāmām dzēlīgām piezīmēm, izsacītām šņācošā balsī, kas liecina par apvaldītu sašutumu, kamēr viņas uzmanību nenovērsa tējas paplātes parādīšanās un misis Čezlvitas lūgums pāriet pie blakus galdiņa un pamielot negaidīti sapulcējušos viesus ar tēju. Tad misis Gempa atkal atplauka smaidos un sāka palīdzēt namamātei ar to īpašo pieklājību, kas piemita vienīgi mūsu iecienītajai slimokopējai.

— I jau ar kam liet tēju: vesela pamilija! — misis Gempa piezīmēja. — Vai nav a viens prieks to darīt? Manu mīļo sievišķīt, — viņa uzrunāja kalponi, — varbūtās kādam iegribas apēst vienu otru svaigu oliņu, tik ne pa daudz cieti novārītu. Tāpatās nav pa sliktu apgrauzdēt maizi sviestā, garoziņu, to gan labāk nogriezt, nav jau tie zobi vais nekādi stiprie un to pašu maz palicis; nelaiķis Gemps vienā reizā, būdams īsti pillā, a vienu sitienu izsita veselus četrus, misis Čezlvita, divus priekšējos un divus dzerokļus; misis Harisa ta paņēma tos pa piemiņu un vēl šodien nēsā kabatā turpatās, ku tie divi skriemeļu kauliņi, ingvera gabaliņš un rīvīte bērna zābaciņa izskatā, tur papēdītī ieliek muskata riekstus; cik reizas es pats i rīvejs a to riekstus priekš karstvīnu, kamēt kādu mēnesi viņu kopu.

Misis Gempa pildīja viņai uzticētos pienākumus neparastā labsirdībā un laipnībā, jo vieta pie tējas galdiņa, neskaitot nelielās priekšrocības sēdēt tuvāk pie grauzdētās maizes un izdzert pa divām tasēm, kamēr citi izdzer vienu, un vēl pašā kritiskākā mirklī — tas ir, pirms tam, kad tējkannu piepilda no jauna ar ūdeni un jauj tam laiciņu ievilkties, — deva vēl iespēju aptvert skatieniem visu sabiedrību un uzrunāt to tikpat kā no katedras. Dažreiz, turēdama apakštasīti izplestajos pirkstos un atbalstījusi elkoni uz galda, viņa atvilka elpu starp diviem malkiem un aplaimoja sapulcējušos ar smaidu, acu pamirkšķināšanu, galvas mājienu vai citu uzmanības zīmi; tādos mirkļos viņas seja tapa tik žirgta un izteiksmīga, ka nebija saprotams, kam to piedēvēt — varbūt vienīgi vārītā ūdens labdabīgajai iedarbībai.

Ja nebūtu misis Gempas, viesu pulciņš būtu dīvaini nerunīgs. Mis Peksnifa runāja tikai ar savu Ogastesu un tad arī čukstot. Ogastess nerunāja ne ar vienu, tikai nopūtās par visiem un laiku pa laikam tik skaļi iesita sev pa pieri, ka misis Todžersa, būdama visai nervoza; salēcās vien uz krēsla un neviļus ievaidējās. Pati misis

Todžersa bija nodevusies adīšanai un klusēšanai. Nabaga Merrija turēja aiz rokas mazo, jautro Rutu un redzamā priekā klausījās, ko tā stāstīja, bet retumis bilda vārdu un te pasmaidīja, te noskūpstīja Rutu uz vaiga, te novērsās, lai noslēptu acīs saskrējušās asaras. Tomu šī pārmaiņa tā pārsteidza un viņš tā priecājās, redzot, cik mīļi Ruta ar viņu sarunājas un cik labi Merrija to saprot un atbild, ka viņam nebija dūšas celties un iet projām, kaut gan viņš sen bija pateicis visu, kas sakāms.

Kamēr mazā sabiedrība tā kavēja laiku, vecais kantorists bija iegrimis parastajā nejūtībā un klusēja, nodevies saviem sapņiem, lai nu kādi tie bija, kuri tikko skāra viņa snaudošās apziņas līmeni. Šie mulsie sapņi, mēmie tējas dzērēji un miglainās atmiņas par kādām citām dzīrēm, kuru liecinieks viņš bija nesen bijis, uzvedināja viņu uz dīvainām domām. Bažīgi lūkodamies apkārt, viņš pēkšņi ievaicājās:

—   Kas tur augšstāvā guļ miris?

—  Neviens, — Merrija atbildēja, pagriezdamās uz viņa pusi. — Ko jūs tā jautājat? Mēs visi esam te.

—  Visi te! — vecais iesaucās. — Visi te! Bet kur tad mans vecais saimnieks, kam bija viens vienīgs dēls? Kur viņš ir?

—  Mierā, mierā! — Mersija pūlējās viņu mīļi pierunāt. — Tas jau noticis tik sen. Vai tad jūs neatceraties?

—  Neatceros! — sirmgalvis sāpīgiievaidējās. — It kā es to varētu aizmirst! It kā es to kādreiz varētu aizmirst!

Viņš uz mirkli aizsedza seju ar rokām un tad atkārtoja, atkal mezdams apkārt bažīgus skatienus:

—   Kas tur augšstāvā guļ miris?

—   Neviens! — Merrija atbildēja.

Sākumā Čafijs pikti paskatījās uz viņu kā uz svešu cilvēku, kas grib vecu vīru apkrāpt, bet, ielūkojies Merrijas sejā un pazinis viņu, nogrozīja galvu sāpīgā līdzjūtībā:

—  Jūs sakāt, neviens? Viņi jums tik nesaka nekā. Jā, jā, nabadzīt, viņi jums nekā nesaka. Kas viņi tādi ir un kāpēc viņi te dzīro, ja neviens nav miris? Tumša iieta! Ejiet paskatīties, kas tur guļ!

Viņa ar žestu lika citiem saprast, ka ar Čafiju nevajag runāt (taisnību sakot, nevienam nebija vēlēšanās to darīt), un apklusa ari pati. Viņš arī apklusa, taču ne uz ilgu laiku, un drīz vien atkal atkārtoja šo jautājumu ar tādu neatlaidību, kas visos sacēla bailes.

—  Te ir kāds miris vai mirst, — viņš sacīja, — un es gribu zināt, kas tas ir. Ejiet paskatīties, ejiet taču! Kur ir Džonass?

—  Viņš izbraucis uz laukiem, — Mersija atbildēja.

Vecais vīrs paskatījās uz viņu, it kā labi nesadzirdējis vai apšaubot viņas vārdus, tad piecēlies vilkās pāri istabai uz kāpnēm, ejot čukstēdams: — Tumša lieta! — Drīz vien viņa soļi atskanēja viesiem virs galvām, tuvojoties tam istabas kaktam, kur atradās gulta (tanī bija nomiris nelaiķis Entonijs), un tūliņ pēc tam varēja noprast, ka Čafijs nāk lejā. Viņa iztēle nebija tik spilgta un neapvaldīta, ka varētu parādīt to, kā tukšajā guļamistabā nebija; viņš nonāca atpakaļ daudz mierīgāks un šķietami atbrīvojies no bažām.

—  Viņi jums nekā nesaka, — viņš atkārtoja trīcošā balsī, apsēdies blakus Merrijai un glāstīdams viņai galvu. — Man tāpat nekā nesaka, bet es uzmanu, vienmēr uzmanu. Viņi nedrīkstēs jūs aiztikt, nebaidieties! Kad jūs esat nomodā, es tāpat. Es neguļu un uzmanu. Jā, jā, uzmanu! — viņš vārgi izdvesa, savilkdams dūrē nespēcīgo, grumbaino roku. — Es esmu modrs ik nakti!

Viņš izrunāja to aizelsdamies, krampjaini tvarstīdams gaisu, bet, cītīgi sargādams savu noslēpumu, pieliecies tik tuvu Merrijas ausij, ka viesi tikpat kā nekā nesaprata. Tomēr redzētais un dzirdētais bija viņus pietiekami uztraucis, un visi, uztrūkušies kājās, pulcējās ap veco vīru, sniegdami tādā kārtā misis Gempai, kuras profesionālā aukstasinība nebija vis tik viegli satricināma, lielisku iespēju koncentrēt visus sava raženā organisma spēkus, lai uzbruktu olām, grauzdētajai maizei ar sviestu un tējai. Misis Gempa iznīcināja šīs uzturvielas ar tādu sparu, ka viņas seja zvēroja kā ugunī, kad viņa beidzot turēja par vajadzīgu iejaukties (jo nekā ēdama vai dzerama uz galda vairs nebija):

—   Kas šitā pa būšanu, ser? Ta tā jūs māk uzvesties? Jums tik vaidzē uzgāzt vienu krūzi auksta ūdens, ta jūs tūlīt nāktu pie prāta; bijs nu te Betsija Priga, tā ar tā būt izdarijs, to jūs var man ticēt, mister Čafij. Likt tik ragus — citādīgi jums to dullumu laukā nedabūs, un, kas jums gribēs no tiesas labu, tas jums uzliks ragus uz pakauša un sinepju plāksteri uz muguras. Kas miris, ko tu nedomā! Nemaz nebūt nelaime, ja kāds ņemtu un nomirtu ar, tā es domā!

—  Viņš jau norimies, misis Gempa, — Merrija sacīja, — neaiztieciet vairs viņu!

—  Ak, saņemt tik viņu grožos, šito veco muldoņu, misis Čezlvita, — enerģiskā lēdija atbildēja, — citādīgi jau sāk zust pacietība. Jūs viņu i pa daudz izlaidis. Šitāds uzmāklis no veča, tīrā apnicība!

Droši vien tāpēc, lai pārietu no vārdiem pie darbiem un «saņemtu grožos» apnicīgo veci, misis Gempa sagrāba viņu aiz svārku apkakles un kārtīgi sapurināja reizes desmit; tādu vingrinājumu Betsijas Prigas stila kopējas (un tādu nav mazums starp šās profesijas pārstāvēm) uzskatīja par ārkārtīgi nomierinošu un izcili derīgu nervu sistēmas stiprināšanai. Nupat minētajā gadījumā pacientam viss sāka griezties acu priekšā un galva tapa tik dulna, ka viņš nespēja izrunāt ne vārda, ko misis Gempa uzskatīja par lielu savas mākslas sasniegumu.

—   Are nu! — viņa noteica un tūliņ atraisīja pacienta kaklautu, pamanījusi, ka viņš kļuvis pavisam zils sejā aiz tik prasmīgas apiešanās. — Tagadiņ, man domāt, jūs būs rāms. Bet, ka jums uznāks ģībiens, ta mēs jūs uzreiz pataisīs žirgtu un lunkanu, to es jums galvo, ser. Ka šitādam ģībējam iekož īkšķī vai palauž apakaļ mazo pirkstiņu, — misis Gempa turpināja, smaidot apziņā, ka pakavē klausītājiem laiku un reizē pamāca tos, — ta viņš tūlītās kājās kā sprukstiņš, lai dies pasarg!

Tā kā šai izcilajai sievietei savā laikā bija uzdots gādāt par misteru Cafiju, tad ne misis Čezlvita, ne pārējie neiedrošinājās kritizēt viņas slimo kopšanas metodi, lai gan visi klātesošie (un Toms ar māsu it sevišķi) likās esam citos uzskatos; profani jau parasti mēdz būt tik bezkaunīgi, ka nereti karo par dažādiem abstraktiem principiem, kā humānismu, tuvāko mīlestību vai "citu kādu aplamību, stūrgalvīgi nerēķinoties ar pastāvošiem noteikumiem vai parašām, un pat dažkārt iedrīkstas aizstāvēt sav.u viedokli pret tām personām, kas radījušas šos noteikumus un nodibinājušas parašas un tāpēc uzskatāmas par labākajiem un objektivākajiem tiesnešiem šai jautājumā.

—  Ak mister Pinč, — mis Peksnifa ierunājās, — visa vaina meklējama tais nelaimīgajās laulībās. Ja mana māsa nebūtu tā steigusies un savienojusi savu dzīvi ar to nelieti, tad nekāds misters Cafijs nemaisītos pa kājām.

—   Klusāk! — Toms viņu apsauca. — Viņa izdzirdēs.

—  Man būs ļoti žēl, ja viņa izdzirdēs, mister Pinč, — mis Peksnifa atbildēja, mazliet paceldama balsi, — tāpēc ka nav manā dabā sagādāt nepatikšanas tādam, ko liktenis jau tā nosodījis, un vēl mazāk pašas māsai. Es zinu, kāds ir māsas pienākums, mister Pinč, un ceru, ka esmu to pierādījusi darbos. Ogastes, manu mīļo zēn, pameklējiet manu kabatas lakatiņu un atnesiet man!

Ogastess paklausīja un tad paaicināja misis Todžersu sānis, lai izlietu savas ciešanas pie viņas draudzīgās krūts.

—  Pēc manām domām, mister Pinč, — Ceritija sacīja, nolūkodamās pakaļ savam saderētajam un tad uzmezdama skatienu māsai, — man jāpateicas dievam par visu to, ar ko viņš mani apsvētījis un apsvētīs nākotnē. Kad es salīdzinu Ogastesu, — te viņa nolaida acis un samulsa, — šo lēnprātības, maiguma un uzticības paraugu — jums es to varu teikt nekautrēdamās — ar to pretīgo cilvēku, pie kā izgāja mana māsa, un kad es iedomājos, ka pie cilvēku likteņa izlemšanas debesīs man tiklab labi varēja krist šāda daļa, tad man, nudien, ir par ko būt pateicīgai, par ko būt pazemīgai un apmierinātai ar to, kas man piešķirts.

Apmierināta viņa varbūt bija, bet pazemības gan

viņā nemanīja. Viņas sejas izteiksme un visa izturēšanās bija tik tālu no pazemības, ka Toms pilnīgi izprata viņas zemiskos nolūkus un neviļus juta nicināšanu pret viņu. Novērsies viņš sacīja Rutai, ka laiks iet uz mājām.

—   Es atrakstīšu jūsu vīram, — Toms sacīja Merrijai, — un paskaidrošu, tāpat kā būtu to darījis, sastapdams viņu šeit, ka, nododot viņam vēstuli, esmu vainīgs sagādātajās nepatikšanās tikpat daudz kā pastnieks, kas atnes sliktas vēstis.

—  Pateicos, — Merrija atbildēja. — Varbūt tas nāks par labu.

Viņa mīļi atvadījās no Rutas, un tā ar brāli jau dzīrās iet ārā, kad lejā kāds atslēdza durvis un aši nāca iekšā pa gaiteni. Toms apstājās un paskatījās uz Merriju.

—  Tas ir Džonass, — viņa bikli teica.

—  Varbūt būs labāk, ja mēs nesastapsimies uz kāpnēm, — Toms sacīja, saņemdams māsu aiz rokas un panākdams dažus soļus atpakaļ. — Es pagaidīšu viņu tepat.

Viņš nepaspēja pabeigt teikumu, kad durvis atvērās un ienāca Džonass. Sieva steidzās viņam pretī, bet viņš atstūma to un īgni norūca:

—   Es nemaz nezināju, ka tev ciemiņi.

Tīši vai netīši, bet viņš pameta pie tam skatienu uz mis Peksnifu, un, tā kā mis Peksnifai sagādāja lielu prieku uzsākt ķildu, tad viņa mirklī aizsvilās:

—   Ak dievs! — viņa izsaucās uzceldamās. — Lūdzu, lūdzu, mēs nepavisam nevēlamies traucēt jūsu ģimenes laimi. Būtu ļoti žēl to darīt. Mēs te dzērām teju jūsu prombūtnē, bet, ja jūs būsiet tik laipns un atsūtīsiet mums rēķinu par izdevumiem ar savu parakstu, mēs labprāt visu samaksāsim. Ogastes, manu dārgumiņ, iesim, lūdzams! Misis Todžersa, ja jūs negribat palikt te, mēs ar prieku pavadīsim jūs uz mājām. Nudien, būtu gaužām žēl aptumšot to laimi, ko šā džentlmeņa klātbūtne spēj sagādāt, it sevišķi viņa paša mājās.

—  Čeritij! Ceritij! — māsa pārmeta tik izjusti, it kā lūgdama parādīt to kristīgo tikumu, kā vārdā šī lēdija nosaukta.

—  Merrij, mana dārgā, esmu ļoti pateicīga par padomu, — mis Peksnifa augstmanīgā nicībā attrauca (pie reizes jāsaka, — nekādi padomi viņai netika doti), — bet es neesmu viņa verdzene…

—  Un nekļūtu arī, ja pat varētu, — Džonass iejaucās. — Tas mums sen zināms.

—  Ko jūs teicāt, ser? — mis Peksnifa spalgi iebrēcās.

—  Vai tad jūs nedzirdējāt? — Džonass brīnījās, atgāzies atzveltnī. — Atkārtot es nedomāju. Ja gribat, palieciet, ja ne — varat iet. Bet, ja paliekat, tad uzvedieties pieklājīgi.

—  Kustonis! — mis Peksnifa nobrēca, pašaudamās viņam garām. — Ogastes! Viņš nav jūsu uzmanības vērts! — Ogastess bija mēģinājis izrādīt vārgu un nožēlojamu protestu, pakratīdams dūri. — Nāciet, manu zēn, — mis Peksnifa iespiedzās, — es jums pavēlu!

Spiedzienam par iemeslu bija Ogastesa grasīšanās griezties atpakaļ un sākt kautiņu ar Džonasu. Taču, mis Peksnifas vilkts un misis Todžersas stumts, dedzīgais jauneklis izsteberēja no istabas kopā ar abām lēdijām, mis Peksnifas spalgo pārmetumu pavadīts.

Līdz šim Džonass nebija pamanījis Tomu un Rutu, jo tie palika gandrīz vai aizdurvē, kad viņš atvēra durvis, un, ķīvējoties ar mis Peksnifu, Džonass bija tīšām nosēdies ar muguru pret to un raudzījies pa logu ārā, lai ar savu šķietamo nevērību vēl vairāk kaitinātu aizvainoto jaunavu. Tagad viņa sieva stomīdamās paziņoja, ka Toms viņu gaidot, un Toms paspēra soli uz priekšu.

Ieraudzījis viņu, Džonass pietrūkās kājās un, izgrūzdams niknu lāstu, pacēla krēslu pār galvu, it kā gribēdams satriekt ar to savu pretinieku, ko viņš, bez šaubām, būtu arī izdarījis, ja nebūtu apjucis aiz pārsteiguma un dusmām un tādā kārtā pielaidis pie vārda Tomu, kas bija saglabājis aukstasinību.

—   Nav vajadzīgs lietot varu, ser, — Toms sacīja.

—   Kaut gan tas, ko gribu teikt, attiecas uz jūsu darīšanām, taču es par tām nekā nezinu un negribu zināt.

Džonass bija tā pārskaities, ka nevarēja parunāt. Viņš atrāva durvis līdz galam un, piesperdams kāju, norādīja Tomam uz izeju.

—  Jūs, zināms, nedomāsiet, — Toms turpināja,

—  ka esmu ieradies savas patikas labad vai līgt ar jums mieru, tāpēc man gluži vienalga, kā jūs mani uzņemat un kā mēs šķirsimies. Uzklausiet, ko gribu jums pateikt, ja neesat galīgi traks! Es nesen nodevu jums vēstuli, kad jūs dzīrāties braukt uz ārzemēm.

—   Nodevi, zagļa dzimums! — Džonass atbrēca.

—   Par to tu kādu dienu saņemsi atmaksu un par veciem rēķiniem tāpat. Nebaidies, parādā nepalikšu!

—   Miers, miers, — Toms apsauca, — nav ko šķiest tukšus vārdus un draudus. Es gribu, lai jums ir pavisam skaidrs — tieši tāpēc, ka esmu nolēmis turēties jo tālāk no jums un visa, kam ar jums sakars, bet nebūt ne tāpēc, ka man būtu kādas bailes no jums, tā būtu gļēvulība nevietā — es gribu, lai jūs saprastu, ka man ar to vēstuli nav nekā kopīga. Es nekā par to nezinu, es pat nezināju, ka tā jānodod jums, bet man to iedeva …

—  Dieva vārds! — Džonass uzkliedza, dusmās tverdams krēslu. — Ja tu teiksi vēl vienu vārdu, tev galva būs pušu!

Toms tomēr stūrgalvīgi turējās pie sava nodoma un pavēra muti, lai sāktu runāt, bet Džonass metās viņam virsū kā mežonis, un slikti būtu klājies nabaga Tomam, tāpēc ka viņš bija neapbruņots un nevarēja aizstāvēties, jo pārbijusies māsa bija ieķērusies viņam rokā, ja Merrija nebūtu metusies starpā, lūgdama Tomu dieva dēļ iet projām. Šās nabadzītes ciešanas, Rutas bailes, nespēja piespiest sevi uzklausīt un misis Gempas svars, kura uzvēlās Tomam virsū kā pēlis un tik sparīgi izgrūda viņu pa durvīm, ka viņš notenterēja pa kāpnēm atmuguriski — tas viss kopā bija liels pārspēks. Tā Toms nokratīja šā nama pīšļus no savām kājām un aizgāja, nenosaucis Nedžeta vārdu.

Ja šis vārds būtu ticis nosaukts; ja Džonass ar savu bezkaunību un zemiskumu nebūtu kādreiz izaicinājis

Tomu uz vīrišķīgu pretsparu, par ko to ienīda ar savai dabai piemītošo niknumu (bet nebūt ne par pēdējo notikumu); ja Džonass būtu uzzinājis no Toma (un todien viņš varēja to uzzināt), kāds neparedzēts novērotājs viņam seko, tad viņš būtu glābts no tās ļaundarības, kas jau tuvojās savam tumšajam atrisinājumam. Bet šis liktenīgais atrisinājums bija viņa paša roku darbs; viņš pats bija izracis sev bedri; baigā tumsa, kas biezēja ap viņu, bija ēna, ko meta viņa paša dzīve.

Viņa sieva aizdarīja durvis un turpat pie sliekšņa metās ceļos vīra priekšā. Viņa izstiepa rokas, lūgdamās žēlastības, jo iejaukusies tikai aiz bailēm no asins izliešanas.

—   Tā, tā! — Džonass izrunāja, ar pūlēm vilkdams elpu un lūkodamies viņā no augšas uz leju. — Tad ar tādiem tu draudzējies, kad manis nav mājās? Jūs visi esat sazvērējušies pret mani, jā?

—   Nudien, nē! Es nekā nezinu par tiem noslēpumiem, nekā nezinu, ko viss tas nozīmē. Kopš esmu aizbraukusi no mājas, es tikai vienu reizi bez šās — nē, divas — esmu satikusi misteru Pinču.

—   Ak tā! — Džonass iešņācās, pieķerdamies pie šās pārteikšanās. — Vienreiz vai divreiz, kā tad ir? Kas ir taisnība? Varbūt divas reizes un vēl viena reize? Pavisam trīs reizes? Un cikreiz vēl, nekrietnā melkule?

Viņš nikni pameta ar roku, un sieva bailīgi atrāvās; pārāk saprotama kustība, kas pauda nežēlīgu patiesību!

—   Cik reižu vēl? — viņš atkārtoja.

—   Nevienas. Torīt un šodien, un vēl vienu reizi.

Viņš jau grasījās atbildēt, kad pulkstenis sāka sist.

Džonass nodrebēja, palika stāvam un ieklausījās, laikam atcerējies kādas darīšanas vai slepenu nodomu, kas glabājās dziļi viņa sirdī un ko nu pamodināja atgādinājums par gaistošām stundām.

—   Nevārties te! Celies augšā!

Viņš palīdzēja sievai piecelties, uzraudams viņu aiz rokas, un turpināja:

—   Uzklausiet mani, jaunā ledij, un nečinkstiet bez iemesla, citādi var gadīties, ka pagādāju to. Ja es vēlreiz satikšu viņu savās mājās vai dabūšu zināt, ka tu esi ar viņu kur redzējusies, tad tu to rūgti nožēlosi. Ja tu nebūsi kurla un mēma pret visu, kas attiecas uz manām darīšanām, iekams es tev neesmu atļāvis klausīties un runāt, tad tu to rūgti nožēlosi. Ja tu neizpildīsi visu, ko es tev pavēlu, tad tu to rūgti nožēlosi. Tagad uzklausies! Cik pulkstenis?

—   Nupat kā nosita astoņi.

Viņš cieši ielūkojās sievai acīs un sacīja, rūpīgi un skaidri izrunājot vārdus, it kā būtu tos iemācījies no

galvas:

—  Es biju ceļā dienu un nakti un esmu noguris. Es pazaudēju naudu, un tas man nekāda prieka nesagādā. Ienes man vakariņas kambarītī lejā un uzklāj tur saliekamo gultu! Es tur izgulēšos šovakar un varbūt rītvakar arī; ja es noguļu visu rītdienu, tas ir jo labāk; man jāmēģina tas viss izgulēt un aizmirst, ja vien varēšu. Lai mājā būtu klusums, un netraucē mani! Saproti? Nemodini mani! Un lai neviens mani nemodina! Ļaujiet man atpūsties! a

Viņa atbildēja, ka izdarīšot visu, kas tai likts. Vai tas esot viss?

—   Kā? Tev atkal jābāžas virsū un jāprašņā? — viņš nikni atbrēca. — Kas tev vēl jāzina?

—   Es nekā negribu zināt, Džonas, tikai to, ko tu pats man saki. Es sen esmu zaudējusi katru cerību, ka tu būsi vaļsirdīgs pret mani.

—   Nudie, es domāju gan! — viņš norūca.

—   Bet, ja tu teiksi man, ko tu vēlies, es darīšu visu tev pa prātam. Es neuzskatu to par kādu nopelnu. Ne tēvs, ne māsa nav man draugi, es esmu viena pati pasaulē. Es esmu pazemīga un padevīga. Tu teici, ka salauzīsi manu gribu, un tu esi to izdarījis. Tikai nesalauz arī manu sirdi!

Runājot šos vārdus, Merrija iedrošinājās uzlikt vīram roku uz pleca. Viņš to atļāva uzvaras priekā, un ar viņa ļaunajām acīm vērās nabaga sievietē visa šā cilvēka zemiskā, nicināmā, savtīgā un nožēlojamā dvēsele.

Tikai uz mirkli, jo, atkal atcerējies kādas savas darīšanas, viņš sirdīgi pavēlēja sievai paklausīt un nekavējoties izpildīt visu, ko nupat bija licis. Kad Merrija izgāja, Džonass vairākkārt pārstaigāja pāri istabai, sažņaudzis labo roku dūrē, it kā ko turēdams tanī, kaut sauja bija tukša. Kad tas viņam apnika, viņš atkrita atzveltnī un atrotīja labo piedurkni, acīm redzot prātodams, vai labajai rokai, kas vēl vienmēr bija savilkta dūrē, pietiks spēka. Viņš sēdēja, domās iegrimis un lūkodamies grīdā, kad misis Gempa ieradās paziņot, ka mazais kambarītis sakārtots. Nebūdama pilnīgi droša par to, kā pret viņu izturēsies pēc iejaukšanās ķildā, misis Gempa bija nolēmusi pielabināties savam maizestēvam, izrādot aizkustinošu līdzjūtību misteram Cafijam.

—   Kā viņam tagadiņ tā dūša, ser? — viņa apvaicājās.

—   Kam? — Džonass iesaucās, pacēlis galvu un blenzdams runātājā.

—   Nu kā ta! I gan man tā galva! — cienījamā dāma atbildēja smaidot un kniksējot. — Jūs takšu nebij te, ser, ka iņam uznāca tas trakums. Nekad savu mūžu es nav redzejs, ka viņus, nabadziņus, piemeklē tāda lēkme, tik kā to vienu reižu kādam slimniekam tais pašos gados, kuru es kopu: viņš kalpoja muitā un pēc uzvārda bij miesīgs tēvs misis Harisai, un tik smuki dziedāja, mister Čezlvit, ka jums diezi vai būs gadījies dzirdēt, un balss akurat kā mutes ermoņikas, kad laiž vaļā basi; seši vīri viņu tais reizās nevarēja novaldīt, putas vie juka!

—   Cafijs, vai? — Džonass vienaldzīgi noteica, redzēdams, ka viņa pieiet pie vecā vīra un skatās uz to. Hm!

—   Galva tam nabadziņam svilst vie, skaidri pletizeri var uzkarsēt. Un jāteic, kas tur pa brīnumu pēc visa tā, ko viņš te sarunāja!

—   Sarunāja? — Džonass atsaucās. — Ko tad viņš runāja?

Misis Gempa piespieda roku pie sirds, lai apvaldītu tās straujos pukstus, un, pavērsusi acis augšup, vājā balsī atbildēja:

—   Tās trakākās lietas, mister Čezlvit, kādas vie es i dzirdejs! Misis Harisas tēvs, tas tev neteica ne vārda, ka viņam uzkrita, — cits runā, cits ne, — vienīgi ka nāca pie saprašanas, ta dažkārt ieprasījās: «Ku Zara Gempa?» Bet varat iedomāties, ser, kā ta i, ka misters Čafijs uzreiz sāk prasīt, kas tas pa mironi, kas guļ augšā…

—  Mironis guļ augšā! — Džonass iesaucās, šausmās uzlēkdams kājās.

Misis Gempa pamāja, likās norijām kaut ko un tad turpināja:

—  Jā, kas pa mironi guļ augšā, akurat tā viņš teic kā no bībeles, un ku palicis misters Čezlvits, kam bijs viens vienīgs dēls; un ta viņš pats uziet augšā, izskata visas gultas, izmeklē visas istabas un, lejā nonācis, tik bubina zem deguna, ka tā i tumša padarīšana un visādus tādus vārdus; tas man tā apšķebināja dūšu, i nedomāju to noliegt, mister Čezlvit, ka laime pa to mazo lāsīti ruma, ko es gandrīz ka pie mutes neliek, takšu allažīn labāk, ka zin, ku tas stāv, vai nu maz kāda kaite var piesisties, šai pasaulē takšu ne uz ko nav iespējams paļauties.

—  Viņš ir ķerts, tas vecais stulbenis! — Džonass izsaucās, stipri satraukts.

—  Akurat to pašu es a teic, — misis Gempa piebalsoja, — vai nu es jūs mānīs, ser. Man tā domāt, ka misters Cafijs cieti jāuzrauga, ser (es ņemos pārdrošību to aizrādīt), savā vaļā tāds nav pametams, lai liek mieru jūs mīļajai sieviņai un nemācas virsū kā nupatās.

—   Kas nu uz viņu klausās! — Džonass atvairījās.

—   Klausās vai neklausās, takšu smuki tas nav, ka viņš nedo citiem miera, — misis Gempa aizrādīja.

—  Nudie, jums būs taisnība, — Džonass ar aizdomām pavērās viņu sarunas priekšmetā. — Kazi, vai nevajadzēs viņu turēt aiz atslēgas.

Misis Gempa pasmaidīja, saberzējot rokas, un izteiksmīgi ierāva gaisu nāsīs, paredzēdama, ka te izdosies iedzīvoties.

—  Vai jūs… vai jūs uzņemtos uzraudzīt tādu plānprātiņu, ja viņu novietotu kādā no brīvajām augšas istabām? — Džonass jautāja.

—    Es a savu draudzeni, viena dienu, otra nakti, varēs viņu pieskatīt, mister Čezlvit, — slimokopēja atbildēja. — Mēs nav no tierrr lielas maksas prasītājiem, laistu jau vēl zemāk, ka būtu pa spēkam, nu, bet pazīstamu starpā var a lētāk. Mēs a Betsiju Prigu neprasīs dārgi pa misteru Čafiju, — misis Gempa sacīja, piešķiebusi galvu un vērodama misteru Čafiju kā preču ķīpu, par ko viņa kaulējas, — un a kopšanu jūs būs pillā mierā. Betsija Priga, tā jau veselu lēveni trako izdziedejs, visi viņu niķi tai galvā, un, ka tik šiem uznāk dullums, tā piebāž tik tuvāk pie uguns, ta visi untumi laukā.

Kamēr misis Gempa tā sprieda, Džonass atkal sāka staigāt pa istabu, šad tad slepus pašķielēdams uz veco kantoristu. Pēkšņi viņš apstājās un sacīja:

—   Skaidrs, ka viņš jāpieskata, citādi vēl notiks kāda ķeza. Kā jūs domājat?

—   Uz to pusi jau taisās! — misis Gempa apstiprināja. — Cik iekš manu praksi nav bijs tādu gadījumu, ser, kas tos var saskaitīt!

—   Nu, tad tagad uzmaniet viņu un pēc tam — pag, pag! — pēc kādām trim dienām atvediet to otro sievieti, varbūt varam sarunāt. Teiksim, vakarā, pulksten deviņos vai desmitos. Un pagaidām nenolaidiet no viņa acu un pievaldiet mēli! Viņš jau pavisam traks, drīz sāks klupt cilvēkiem klāt!

—   Kā ta! — misis Gempa piebalsoja. — Traks kas traks!

—   Nu, tad ziniet: pieraugiet, lai viņš ko neievāra, un iegaumējiet, ko teicu!

Atļāvis misis Gempai vēlreiz atkārtot visu, ko tā jau bija sacījusi, un minēt par pierādījumu savai uzticamībai un labajai atmiņai neskaitāmas uzslavas, smeltas no daudzinātās misis Harisas gudrāko izteicienu krājuma, Džonass nogāja sakārtotajā istabiņā un, novilcis virsdrēbes un zābakus, izmeta tos aiz durvīm un aizslēdza tās. Atslēgu viņš pagrieza tā, lai ziņkāra acs nekā nesaskatītu pa slēdzenes caurumu, un, spēris šos aizsardzības soļus, sēdās pie vakariņām.

—   Nu, mister Caf, — viņš nomurmināja, — ar jums es viegli tikšu galā. Nav nekādas jēgas palikt pusceļā, un, kamēr es te esmu, es par jums parūpēšos. Kad manis te nebūs, varat runāt, ko gribat. Bet tas gan ir velnišķīgi savādi, — viņš piemetināja, atbīdījis neaiztikto šķīvi un sākdams atkal drūmi staigāt no viena kakta uz otru, — ka tieši tagad viņa muldēšana iegriežas tādās sliedēs.

Vairākkārt pārstaigājis istabu, viņš apsēdās uz otra krēsla.

— Es gan saku «tagad», bet kā lai zinu, varbūt viņš jau sen ko tādu gvelž. Vecais suns! Cilpu tik tādam ap kaklu!

Viņš atkal skraidīja pa istabu tikpat nemierīgi un satraukti, tad apsēdās gultā, atbalstījis zodu plaukstā, un sāka lūkoties uz galdu. Viņš lūkojās ilgi, kamēr atcerējās vakariņas, un, no jauna piesēdies pie galda, sāka rijīgi ēst, tomēr ne kā izsalcis, bet it kā nolēmis, ka tas nepieciešams. Arī dzert viņš dzēra pamatīgi, kaut dažkārt, apstājies malka vidū, te pietrūkās kājās un sāka staigāt, te pārsēdās uz otra krēsla un atkal cēlās augšā, te no jauna piesteidzās pie galda un rija lieliem kumosiem.

Sāka jau tumst. Jo dziļāka kļuva vakara krēsla, sabiezēdama naktī, jo vairāk cita ēna, kas slēpās viņā pašā, mācās virsū viņa sejai un pārvērta to — ne uzreiz, bet pamazām, pamazām. Seja kļuva aizvien jo tumšāka, aizvien skarbākiem vilcieniem; ēna iegulās tajā aizvien vairāk, kamēr iestājās melna tumsa ir viņā, ir ārpus viņa.

Istaba, kurā viņš bija ieslēdzies, atradās apakšstāvā, nama sētas pusē. Gaisma tanī ieplūda pa netīru lūku griestos, un durvis sienā veda uz segtu eju vai strupceļu, ko pēc pieciem sešiem vakarā reti kāds apmeklēja, un arī dienas laikā te bija maz gājēju. Tomēr no šejienes bija izeja uz blakus ielu.

Gruntsgabals, uz kura atradās piebūve, kādreiz bija noderējis par pagalmu, bet tad ticis apbūvēts un piebūvē ierīkots kantoris. Tomēr vajadzība pēc tā bija izbeigusies reizē ar cēlēja nāvi; atskaitot tās reizes, kad to izmantoja kā guļamistabu viesiem, vai to laiku, kad te bija dzīvojis vecais kantorists (sen sen, pirms daudziem gadiem) kā savos apartamentos, firma «Entonijs Čezlvits un dēls» to lietoja maz. Nu tā izskatījās pagrabam līdzīga, sašķiebusies telpa plankumainām sienām, pelējumu pilna; tai cauri stiepās ūdensvada caurules, kuras naktīs daudzkārt sāka negaidīti gulgt un krākt kā aizrīdamās.

Durvis uz tumšo izeju sen jau nebija vērtas vaļā, bet atslēga vienmēr karājās zināmā vietā pie stenderes, un tur tā bija arī tagad. Džonass jau bija domājis, ka tā būs sarūsējusi, tāpēc paņēmis līdzi kabatā spalvu un pudelīti ar eļļu, ar ko rūpīgi ieeļļoja slēdzeni un atslēgu. Viņš bija novilcis svārkus un staigāja zeķēs. Pēc brītiņa viņš tāpat neizģērbies klusām iegulās gultā un, grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem, galīgi saburzīja veļu un spilvenu. Tādā satrauktā noskaņojumā tas bija viegli izdarāms.

Uzcēlies no gultas, viņš izņēma no čemodānā, ko bija tūliņ pēc atbraukšanas licis atnest te, smagas kurpes un uzvilka kājās; tām virsū viņš apāva augstas ādas kamašas, ar siksniņām piestiprināmas pie jostas, kā tās mēdz nēsāt uz laukiem. To visu viņš darīja nesteigdamies. Beidzot viņš izņēma tumšu rupja auduma kokvilnas blūzi, ko uzģērba tieši uz veļas, un filca platmali — savējo viņš tīšām bija atstājis augšā. Tad viņš apsēdās pie durvīm ar atslēgu rokā un sāka gaidīt.

Sveci viņš neaizdedzināja; laiks vilkās gausi un vienmuļi līdz apnikumam. Tuvējā zvanu tornī zvaniķi vingrinājās savā mākslā, un zvani kļankstēja, padarot viņu vai traku. Nolādētā bingāšana! Likās, zvani zināja, ka viņš sēž pie durvīm un klausās, un gribēja neskaitāmās balsīs izzvanīt to pa visu pilsētu. Vai tiešām tie nekad nerimsies?

Beidzot tie mitējās, un iestājies klusums likās tik negaidīts un baigs, ka šķitās ievads kādam šausmīgam troksnim. Soļi pagalmā! Divi gājēji. Džonass uz pirkstgaliem atkāpās no durvīm, it kā tie varētu viņu saredzēt caur koka apšuvumu.

Tie pagāja garām, runādami (viņš visu skaidri dzirdēja) par kādu skeletu, ko vakar atrakuši sazin kādos zemes darbos tepat tuvumā un kas laikam esot kāda noslepkavotā skelets. — Tātad redzat, ka slepkavība vienmēr vis netiek atklāta, — viens sacīja otram, kad abi pagriezās gar stūri.

Ts-s!

Viņš ielika atslēgu slēdzene un pagrieza to. Durvis negribēja uzreiz klausīt, tad tomēr atvērās, un viņš sajuta izkaltušajā mutē rūsas, putekļu, zemes un satrunējuša koka garšu. Viņš paskatījās ārā, izgāja un aizslēdza durvis.

Ceļš bija brīvs un viss klusu, kad viņš zagšus pameta māju.

XLVII NODAĻA. MISTERA DžONASA UN VIŅA DRAUGA PASĀKUMA GALS.

Vai patiešām cilvēki, kas soļoja pa tumšajām ielām, nenodrebēja neapzinīgi, kad viņš tiem tuvojās? Kad viņš lavījās garām, vai neviens guļošs bērns miegā nejuta, ka ļaundara ēna, krītot uz viņa gultiņas, traucē viņa atdusu? Vai suns negaudoja un neraustīja žvadzošo ķēdi, kārodams saplosīt viņu? Un vai žurka negrabinājās zem grīdas, nojautusi viņa nodomu un alkdama izgrauzt ātrāk eju līdz turienei, kur varētu kāri uzkrist sagatavotajam mielastam? Un vai viņš pats nemeta skatienus atpakaļ pār plecu, gribēdams pārliecināties, vai viņa trauksmīgie soļi nepamet pēdas uz putekļu klātā bruģa un vai tur jau tagad nav redzami mitri un lipīgi sarkanas sulas plankumi, ar kuru bija notrieptas Kaina kailās kājas?

Viņš nogriezās uz lielceļu, kas veda uz rietumiem, un drīz sasniedza to, nobraucis gabalu ceļa; tad viņš izkāpa un gāja kājām. Krietnu tiesu viņš nobrauca uz ceļā panākta diližansa augšas; kad diližanss nogriezās uz citu pusi, viņš samaksāja atpakaļbraucošas pasta karietes kučierim, lai tas viņu paņemtu līdzi; pēc tam devās taisni pāri klajumam un, ietaupījis jūdzes divas, atkal iznāca uz lielceļa. Beidzot viņš panāca, kā to bija paredzējis, smago un gauso nakts diližansu, kas mēdza piestāt visur un patlaban stāvēja pie kroga, kur kučieris un konduktors bija iegājuši atspirdzināties.

Viņš samaksāja par brīvo ārējo sēdvietu un ieņēma to. Un nepameta to visu nakti, kamēr tikai dažas jūdzes šķīra viņu no ceļojuma mērķa.

Visu nakti! Parasti domā, ka daba naktī atdusoties. Aplamas domas, jo kas to varētu zināt labāk par viņu?

Varbūt zivis snauda saltajos, dzidrajos, dzirkstošajos strautos un upītēs, putni bija apklusuši koku zaros, ganāmpulki aprimuši ganībās un laidaros, cilvēki iemiguši. Bet ko tas līdz, ja baigā nakts bija sardzē, ja tā neaizdarīja acis, ja tumsa tāpat uzmanīja viņu kā gaisma! Staltie koki, mēnesnīca un mirdzošās zvaigznes, klusu šalcošā vēsma, ēnu klātā taka, plašie, klajie tīrumi — visi bija nomodā! Nebija neviena zāles stiebra vai vārpiņas, kas nevērotu viņu, un, jo klusāk tie stāvēja, jo modrāk un vērīgāk uzmanīja viņu.

Un tomēr viņš iegrima snaudā. Braucot garām šiem dieva sūtītiem sargiem, viņš gulēja un nedomāja mainīt sava brauciena mērķi. Tiklīdz viņš aizmirsās nemierīgā miegā, tā atmiņas par šo mērķi atsauca viņu atkal īstenībā. Bet viņa sirdsapziņa nepamodās un nepiespieda viņu pamest nodomāto.

Kādu brīdi viņš sapņoja, ka guļ mierīgi savā gultā un domā par mēnešainu nakti un riteņu čīkstoņu, kad pēkšņi vecais kantorists pabāž galvu pa durvīm un pamāj. Paklausot šim mājienam, viņš aši uztrūkstas kājās, ģērbies tajās pašās drēbēs, kas viņam šobrīd mugurā, un seko vecajam vīram pa kādu svešu pilsētu, kur ielu nosaukumi uzrakstīti uz sienām ar nepazīstamiem burtiem, bet tas viņu nepārsteidz un neuztrauc, jo viņš atceras te kādreiz bijis. Kaut gan ielas stāvas un, lai tiktu no citas citā, jāiet no liela augstuma lejā pa pārāk īsām kāpnēm un pa virvēm, kuras kustina dobjus zvanus un šūpojas un trīc, kad pie tām ķeras, tomēr pēc pirmajiem nevilšajiem šermuļiem briesmas viņu vairs nebiedē: viņš noraizējies vienīgi par drēbēm, kas nemaz nav piemērotas svētkiem, kuriem drīz jāsākas un kuros viņam jāpiedalās. Lieli pūļi sāk jau pildīt ielas, milzums ļaužu plūst no visām pusēm, kaisot puķes un pašķirot ceļu jātniekiem baltos zirgos, te no pūļa izlaužas briesmīgs tēls, kliedzot, ka pienākusi pastardiena. Kliedziens noskan vispāri, visi mežonīgā trauksmē steidzas uz pastaro tiesu, un sākas tāda spiešanās, ka Džonass ar savu pavadoni (kas pastāvīgi mainās un labi ja minūti no vietas ir viens un tas pats, kaut gan Džonass nemana, kad nozūd viens un parādās cits) noslēpjas pievārtē, bailēs vērojot pūli, kurā tik daudz pazīstamu un daudz svešu, kurus viņš sapnī domājas pazīstam; un pēkšņi, ar mokām izlauzusies, pār pūli paceļas galva, līķa bāla un atbaidoša, bet tomēr tāda pati, kādu viņš to pazinis, un pārmet Džonasam, ka aiz viņa vainas pienākusi šī baismīgā diena. Viņi metas viens uz otru. Pūlēdamies atbrīvot roku, kurā viņš žņaudz rungu, lai dotu tik daudz reižu iztēloto triecienu, Džonass pamodās, lai ieraudzītu saules lēktu un atcerētos savu nodomu nomodā.

Par sauli viņš nopriecājās. Dzīvība, kustība, pamodusies pasaule — tas viss novirzīja dienas uzmanību. Par visu vairāk viņš bijās nakts acu, modrās, nomodā esošās, mēmās un skadrās nakts acu, kurai bija tik daudz brīva laika noklausīties viņa noziedzīgās domas. Naktī nekas neapžilbina acis. Pat slavas oreols naktī dziest līķiem klātajā kaujas laukā. Kāda gan tad parādās slavas asinsradiniece — ārlaulības bērns slepkavība?

Jā! Viņš devās tieši uz mērķi un neslēpās pats no sevis. Slepkavība! Viņš bija nodomājis izdarīt slepkavību.

—   Ļaujiet man te izkāpt! — viņš sacīja.

—   Lingas sviedienā no pilsētas? — brīnījās kučieris.

—   Es taču varu izkāpt, kur man patīk, vai ne?

—  Jūs iekāpāt, kur jums patika, un varat izkāpt, kur jums patīk. Mūsu sirdis nelūzīs Šķiroties un nebūtu lūzušas arī tad, ja jūs nebūtu patrāpījies ceļā. Kāpiet žiglāk lejā, tas ir viss.

Konduktors jau bija nokāpis un gaidīja viņu uz ceļa, lai saņemtu braukšanas maksu. Džonasam viņa neuztičībā un aizdomībā likās, ka konduktors noraugās viņā pētījoši.

—   Ko jūs tā blenžat uz mani? — viņš noprasīja.

—   Ne jau jāšu smukuma pēc, — tas atcirta. — Un, ja gribat zināt savu likteni, es jums pazīlēšu: noslīkšana jums nedraud. Lai tas jūs iepriecina!

Viņš nepaspēja ne atbildēt, ne novērsties, kad kučieris izbeidza sarunu, uzcirzdams viņam ar pātagu un-novēlēdams vākties pie visiem velniem. Tai pašā mirklī konduktors uzlēca atpakaļ savā vietā, un viņi aizauļoja, skali smiedamies, pamezdami viņu ceļa vidū kratām dūres. Apdomājies viņš bija tīri apmierināts, ka to noturējuši par rupju, neaptēstu lauki, un pat novēlēja sev laimes, ka pratis tik veiksmīgi pārģērbties.

Iegriezies birztaliņā pie ceļa — ne tai vietā, bet dažas jūdzes atstatu — viņš izlauza no kāda žoga resnu, stipru, zarainu rungu un, apsēdies pie siena kaudzes, īsināja laiku, drāzdams to, notīrīdams mizu un nolīdzinādams ar nazi tās grumbuļaino resgali.

Diena pagāja. Rīts, pusdiena, vakars. Saules riets.

Šai skaidrajā un rāmajā laikā no pilsētas pa nomaļo ceļu izbrauca divriči. Bija tā pati diena, kurā misters Peksnifs bija nosolījies ieturēt pusdienas kopā ar Montegjū. Viņš bija turējis savu vārdu un tagad brauca uz mājām. Viesis pavadīja viņu kādu gabaliņu, nodomājis atgriezties atpakaļ pa taisnu un ērtu ceļu pāri laukiem, ko Peksnife piedāvājās viņam parādīt. Džonass šo plānu zināja. Viņš bija slaistījies pa viesnīcas pagalmu, kamēr viņi ēda pusdienas, un noklausījies viņu rīkojumus.

Abi braucēji sarunājās skaļi un jautri, un viņu balsis bija tālu dzirdamas par spīti pakavu klaboņai un ratu grabēšanai. Divriči pieripoja pie mūra apžogojuma, kur sākās taciņa un kur abiem vajadzēja šķirties.

—  Cik drīz, cik neticami drīz, — misters Peksnifs sacīja, — bet te ir tā vieta, dārgais ser. Turieties pie taciņas un, kad nonāksiet pie mežiņa, tad ejiet vien taisni cauri! Taciņa tur gan šaurāka, bet nomaldīties jūs nevarat. Kad mēs atkal sastapsimies? Ceru, ka drīz?

—   Ceru gan, — Montegjū atbildēja.

—   Arlabvakar!

— Arlabvakar! Patīkamu braucienu!

Kamēr misters Peksnifs vēl bija saredzams un laiku pa laikam atskatījās un vicināja platmali, Montegjū palika ceļa vidū un smaidīdams māja ar roku. Bet, līdzko jaunais kompanjons nozuda ceļa līkumā un ārišķībai vairs nebija nozīmes, Montegjū apsēdās uz mūra ar tik pārmainījušos seju, it kā piepeši būtu novecojis par desmit gadiem.

Kaut gan pietvīcis no izdzertā vīna, viņš tomēr nebija jautrā omā. Viņa plāns bija izdevies, taču nemanīja, ka viņš līksmotu par uzvaru. Varbūt viņu bija nokausējusi nepieciešamība tēlot grūto lomu, lai apmānītu pretinieku; varbūt vakars kaut ko čukstēja viņa sirdsapziņai, bet varbūt (un tā tas arī bija) tumsas plīvurs ietina viņu, apdzēšot visas domas, atstājot vienīgi neskaidras priekšnojautas un neizbēgamā likteņa noģiedas.

Ja pastāv fluidi — un mēs zinām, ka tā ir, — kuri pirms vētras, lietus vai sala savelkas un mēģina noslēpties savās stikla artērijās, tad kāpēc gan daudz sarežģītākais asiņu šķidrums, pateicoties savām īpašībām, nevarētu nojaust, ka jau pacelta roka, kas to izlies un izšķiedīs, kāpēc lai tas nestingtu un gausāk neritētu pa dzīslām, kā tas notika ar viņa asinīm šai stundā?

Viņam sala, kaut gaiss bija silts; asinis ritēja tik gausi, ka viņš piecēlās drebēdams un steidzīgi posās ceļā. Bet viņš tikpat strauji apstājās, nezinādams, vai iet pa vientuļo, nomaļo taciņu vai atgriezties uz lielceļa.

Viņš izraudzījās taciņu.

Rieta saules stari sitās viņam sejā. Putnu gaviles skanēja ausīs. Smaržīgās meža puķes ziedēja visapkārt. Nabadzīgo laukstrādnieku mājiņu salmu jumti rēgojās tālumā, un veca, pelēka torņa smaile ar krustu galā slējās starp viņu un uzbrūkošo nakti.

Viņš nekad nebija izpratis mācību, ko šādas lietas sniedz; viņš vienmēr mēdza vienaldzīgi novērsties un pasmīnēt par visu to, taču šobrīd, pirms iegriešanās ieplakā, viņš ar skumjām atskatījās uz plašo vakara ainavu. Tad viņš kāpa aizvien dziļāk, dziļāk un dziļāk gravā.

Tā viņu noveda pie meža, kupla, bieza, ēnaina meža, pa kuru līču loču vijās celiņš, pamazām pārvērzdamies šaurā, aitu iemītā taciņā. Viņš brītiņu pakavējās mežmalā, jc meža klusums viņu gandrīz vai biedēja.

Saules pēdējie stari, slīpi guldamies zelta svītrā starp stumbriem un zariem, apspīdēja viņu un turpat viņa acu priekšā dzisa, piekāpīgi dodot vietu mijkrēslim. Mežā valdīja tāds klusums, ka mīkstā sūna uz veco koku stumbriem, kura apslāpēja skaņas, likās izaugam no šā klusuma un esam tā turpinājums. Tie koki, kuri ziemas laikā bija padevušies vēja varai un nošķiebušies, bet nebija nogāzušies, nu, piekļāvušies saviem kaimiņiem, atdusējās nokaltuši un kaili to krāšņās lapotnes apskāvienos, it kā nevēlēdamies traucēt meža mieru ar kritiena troksni. Klusas lāmiņas iesniedzās meža biezumos, pašos slēptākajos dziļumos, sākumā atgādinot te velvi, te kolonādi, te pamestas drupas bez jumta; drīz vien tās nozuda zaļajā, noslēpumainas čaboņas un čaukstoņas pilnajā biežņā, kur gleznainā juceklī jaucās ķēmīgi, kropli celmi, līki zarĻ apiņu apvīti stumbri, trīcoša lapotne un vētras izgāzti "koki ar atlupušu mizu, izstiepušies visā garumā uz zemes.

Līdzko apdzisa saules gaisma un vakars nolaidās • pār mežu, gājējs sadūšojās doties biezoknī. Pašķirdams te vienā, te otrā vietā kazenājus vai nokārušos zarus, kas stiepās pāri takai, viņš aizvien dziļāk iegāja mežā un drīz vien nozuda acīm. Vēl šad tad kādā klajumiņā pavīdēja viņa stāvs vai smalks zariņš, spalgi lūstot, atzīmēja viņa ceļu, un pēc tam viņu neviens vairs netika redzējis.

Neviena mirstīga acs, neviena mirstīga auss viņu vairs netika manījusi, izņemot vienu vīru. Tas, pašķirdams ar rokām lapotni un zarus, drīz vien iznira otrā meža malā, netālu no tās vietas, kur taciņa atkal iznāca uz lielceļa.

Ko viņš bija pametis mežā, ja izspruka no tā lēkšus kā no elles?

Nogalināta cilvēka ķermeni. Tas gulēja nomaļā vietā

biezoknī uz pērnajām ozolu un skābaržu lapām, gulēja tā, kā bija pēkšņi pakritis. Samērcējot un nokrāsojot lapas noslepkavotā pagalvī, iesūcoties purvainajā zemē, it kā cenšoties noslēpties ļaužu acīm, strūkliņām laužoties starp sačokurotajām lapām, it kā pat viņas, kaut nedzīvas, atrautos no tā, noraidītu to un sadrebētu šausmās, — aizvien plašāks izplūda tumšsarkans plankums, pieliedams ar sarkanu kvēli visu vasaras nakti no zemes līdz debesīm.

Tas, kas bija to padarījis, izskrēja no meža tik strauji, ka ap viņu kā krusa apbira skrējienā nolauztie zaļie zariņi, un visā sparā nokrita zālē. Tomēr drīz vien viņš pietrūkās kājās un, turēdamies tuvāk iežogojumam, metās skriet uz ceļa pusi, saliecies deviņos līkumos. Sasniedzis lielceļu, viņš pārgāja uz ašiem soļiem un devās uz Londonu.

Viņš nenožēloja padarīto. Viņu māca bailes, kad viņš par to domāja — un kad viņš par to nedomāja! — bet žēl viņam nebija nekā. Viņu māca šausmas un bailes no meža, kamēr viņš tur atradās, bet, iznākot no meža pēc pastrādātā nozieguma, dīvainā kārtā visas bailes pārsviedās uz tumšo istabu, kas mājās bija palikusi aizslēgta. Tagad atceļā tā likās nesalīdzināmi drūmāka un baigāka par mežu. Tanī bija ieslēgts baismīgs noslēpums, un tur viņu gaidīja visas iespējamās šausmas; viņam šķita, ka taisni tur, nevis mežā.

Viņš nogāja kādas desmit jūdzes un tad apstājās ceļmalas krodziņā, lai sagaidītu diližansu, kam drīz vajadzēja braukt garām uz Londonu; viņš zināja, ka tas nav tas diližanss, ar ko viņš bija atbraucis, jo nāca no citurienes. Viņš apsēdās uz sola durvju priekšā blakus vīram, kas smēķēja pīpi. Pasūtījis alu un iedzēris no krūzes, viņš piedāvāja dzērienu kaimiņam, kas pateicās un pieņēma piedāvājumu. Džonasam neviļus ienāca prātā, ka šis vīrs diezin vai dzertu ar tādu patiku no vienas krūzes ar viņu, ja zinātu visu notikušo.

—   Smuks vakars, saimniek! — ceļavīrs sacīja. — Un saule tā norietēja kā reti kad.

—  Es nekā neredzēju, — Džonass pasteidzās atbildēt.

—   Neredzējāt? — tas nobrīnījās.

—   Velns lai parauj, kā tad es varēju redzēt, ja gulēju?

—   Gulējāt! Jā, jā. — Vīru acīm redzot bija pārsteigušas tik negaidītas dusmas, tāpēc viņš vairs neko nerunāja, tikai klusēdams pakšķināja pīpi. Tā viņi sēdēja kādu laiciņu, kad namā kaut kas pēkšņi noklaudzēja.

—   Kas tur? — Džonass iesaucās.

—  Nudien, nevaru pateikt, — vīrs atbildēja.

Džonass vairs neko neteica, jo arī šis jautājums bija viņam pasprucis nevilšus. Tobrīd viņš bija domājis par aizslēgto istabu, par to, ka varbūt kāds patlaban pieklauvē pie tās, neparedzēta gadījuma spiests; ka mājinieki uztraucas, nesaņēmuši atbildi; ka viņi uzlauž durvis, atrod istabu tukšu un aizslēdz durvis uz pagalmu; viņam nebūs vairs iespējams iekļūt namā, vajadzēs parādīties šais drēbēs; tas radīs tenkas, tenkas novedīs pie atklāšanas, atklāšana — pie nāves. Un taisni tobrīd kā tīšām aiz kādas dīvainas apstākļu sagadīšanās atskanēja klaudziens.

Klaudzieni nerimās it kā viņa paša radītās baismīgās īstenības brīdinošā atbalss. Viņš nespēja ilgāk sēdēt un klausīties, samaksāja par alu un no jauna soļoja tālāk. Un tāpēc, ka viņš visu dienu bija slapstījies svešā vietā, gājis visu nakti pa vientuļu ceļu neparastā apģērbā, un tāpēc, ka galvā viņam viss juka un sākās kaut kas līdzīgs murgiem, viņš vairākkārt apstājās un meta apkārt skatienus cerībā, ka redz visu to sapnī.

Un tomēr viņš neko nenožēloja. Nē. Viņš bija par daudz ienīdis šo cilvēku un pārāk ilgi un izmisīgi alcis no tā atbrīvoties. Ja visu vajadzētu atkārtot vēlreiz, viņš būtu to otrreiz nogalinājis. Viņa niknumu un atriebības kāri nebija tik viegli apslāpēt. Viņš neizjūta vairāk nožēlu vai sirdsapziņas pārmetumu kā tolaik, kad prātoja par slepkavību.

Šausmas un bailes uzbruka viņam tik stipri, kā viņš to nebija gaidījis, un nu viņš vairs netika ar tām galā. Viņš baidījās līdz ārprātam no tās nolādētās istabas. Baidījās ne tikai sevis labad, bet arī no sevis — neganti, drūmi, neprātīgi, jo pats šķitās neatdalāms no istabas, jo pašam vajadzēja tani atrasties un viņa tomēr tur nebija. Tā viņš gremdējās noslēpumainās baismās un, iztēlojoties šo atbaidīgo, mānīgi kluso istabu šajās abu pēdējo nakšu melnajās stundās ar sagulēto gultu, kur viņa nebija, kaut visi domāja viņu tur esam, viņš pats it kā kļuva par savu dubultnieku un rēgu, reizē par vajātāju un vajāto.

Kad pienāca diližanss, kas notika diezgan drīz, viņš apsēdās ārpusē un naigi traucās tālāk, tuvāk mājām. Seit, nokļuvis starp pasažieriem, lielāko tiesu vietējiem lauciniekiem, viņš vispirms pārbīlī iedomājās, ka tie jau dzirdējuši par slepkavību un sāks stāstīt, ka līķis atrasts, kaut gan viņš labi zināja, ka tas vēl nevar būt, ievērojot, kur un kad slepkavība izdarīta. Bet, kaut gan viņš to zināja un saprata, ka tā tam dabiski jābūt, tomēr apkārtējo neziņa viņu uzmundrināja. Uzmundrināja pat tiktāl, ka viņš noticēja, it kā līķi nekad neuziešot, un sāka jau apsvērt šādu iespēju. Paļaudamies uz to un mērodams laiku ar savu noziedzīgo domu žiglo lidojumu, ar notikumu gaitu pirms asins izliešanas, ar nesakarīgo un juceklīgo ainu drudžaino mainīšanos, kurām viņš bija kļuvis par laupījumu, viņš uz rīta pusi sāka uzlūkot slepkavību kā tālas pagātnes notikumu un jau justies samērā drošs, reiz tā vēl nav atklāta. Vēl nav! Vēl nav, kad šī pati saule, kas nule ieskatījās mežā un apzeltīja ar savu lēkta staru noslepkavotā seju, bija vēl vakar vakarā rietot redzējusi šo vīru dzīvu un mēģinājusi modināt viņā domas par debesīm!

Londonas ielas jau klāt. Ts-s!

Pulkstenis bija tikai pieci. Viņam atlika pietiekami daudz laika nepamanītam nokļūt līdz mājām, iekams ielās sāks rādīties gājēji, ja vien šai laikā nebūs noticis kaut kas tāds, kas draudētu visu atklāt. Viņš izlēca no diližansa, netraucējot kučieri ar lūgumu apturēt zirgus, žigli pārskrēja pār ceju un, ieniris te vienā, te otrā šķērsieliņā un visu laiku izraudzīdamies aplinku ceļu, beidzot nokļuva sava nama tuvumā. Te viņš tapa sevišķi acīgs: ik pa mirklim piestājās un iemeta skatienu nākamajā ielā, tad veicīgi pārmetās tai pāri, atkal apstājās, lai ieskatītos turpmākajā, un tā tālāk.

Tumšā eja bija tukša, kad tanī ielūkojās slepkava. Viņš piezagās uz pirkstgaliem pie durvīm, it kā baidīdamies iztraucēt pats savu iedomāto atdusu.

Viņš ieklausījās. Nevienas skaņas. Tikko viņš ar drebošu roku pagrieza atslēgu un vieglītēm pagrūda durvis ar ceļgalu, viņam uzbruka neprātīgas bailes.

Ja nu viņš ierauga savā priekšā nogalināto!

Viņš pārlaida istabai bailīgu skatienu. Nē, te nekas nebija mainījies.

Viņš iegāja, aizslēdza durvis, ilgi vārtīja atslēgu pavarda savilgušajos pelnos un tad pakāra vecajā vietā. Viņš novilka savu maskēšanās tērpu, sasēja sainī, lai vēl novakarā iznestu ārā no mājas un iemestu upē, un ieslēdza to skapī. Pēc šiem piesardzības soļiem viņš izģērbās un likās gulēt.

Viņu mocīja slāpes, viņu svilināja uguns liesmas; kad viņš uzvilka segu pāri galvai, viņam nedeva miera bailes no istabas, kuras vēl pieņēmās, kad viņš apsedzies nevarēja to redzēt; necilvēcīgais sasprindzinājums, ar kādu viņš ieklausījās katrā skaņā, bīdamies, ka ikviens, pat sīkākais troksnītis ir vēstnesis tam klaudzienam, kas atklās noslēpumu; šermuļi, kas spieda viņu izlēkt no gultas un skriet pie spoguļa, iedomājoties, ka noziegums gaiši lasāms viņa sejā, tad atkal mesties atpakaļ un ierakties segās, klausoties, kā paša sirds dobji sit: slepkava, slepkava, slepkava! — nav vārdu, ar kādiem attēlot šīs šausmas!

Tuvojās rīts. Namā atskanēja soļi. Viņš dzirdēja, kā uzvelk aizkarus un atdara aizvirtņus, kā vairākas reizes kāds zagšus pienāk pie durvīm. Viņš mēģināja ierunāties, bet mute likās izkaltusi tik sausa, it kā pilna ar smiltīm. Beidzot viņš pacēlās gultā sēdus un uzsauca:

—   Kas tur ir?

Tā bija viņa sieva.

Viņš apjautājās, cik pulkstenis. Deviņi.

—  Vai neviens… neviens vakar neklauvēja pie durvīm? — viņš stostījās. — Man likās, es dzirdēju kādu klauvējam, bet no mani« jau atbildi nebūtu dabūjuši, vienīgi, ja uzlauztu durvis.

—  Nē, neviens, — viņa atbildēja. Tas bija labi. Viņš bija gaidījis atbildi, aizturēdams elpu. Atbilde sniedza atvieglojumu, ja vispār tāds bija iespējams.

—  Misters Nedžets gribēja tevi satikt, — viņa turpināja, — bet es sacīju, ka tu esi piekusis un piekodināji, lai tevi nemodina. Viņš atbildēja, ka tas neesot tik svarīgi, un aizgāja. Un šorīt, pavisam agri, kad es atvēru logu, lai izvēdinātu istabu, es ieraudzīju viņu uz ielas, bet pie mums viņš vairs nav iegriezies.

Redzējusi Nedžetu šorīt uz ielas! Ļoti agri! Džonass nodrebēja, iedomājoties; ka viņš pats būtu varējis uzskriet virsū Nedžetam — tam Nedžetam, kas pastāvīgi vairījās no cilvēkiem un centās paslīdēt garām nepamanīts, lai neatklātu savu noslēpumu, tam Nedžetam, kas allaž likās neviena neredzam.

Viņš pieteica sievai pagatavot brokastis un dzīrās iet augšā un pārģērbties tajās drēbēs, kuras bija novilcis, ienākot šai istabā, un kuras visu laiku bija karājušās ārpus durvīm. Ik reizi, iedomājoties par sastapšanos ar mājiniekiem pēc visa padarītā, viņu pārņēma slepenas bailes, un viņš kavējās pie durvīm aiz dažādiem ieganstiem, lai mājinieki pagūtu viņu apskatīt, neielūkojoties sejā; ģērbdamies viņš pameta durvis pusviru un te izrīkoja viņus atvērt līdz galam logus, te aplaistīt ietvi, mēģinot pieradināt pie savas balss. Taču lai kā viņš centās novilcināt laiku un paspēt visus redzēt un ar visiem aprunāties, viņš tomēr ilgi nevarēja saņemt drosmi un iziet ārā, bet joprojām stāvēja pie durvīm, ieklausīdamies attālajās sarunās.

Tomēr mūžīgi jau nevarēja te palikt, un beidzot viņš iznāca ārā. Pametis pēdējo skatienu spogulī, viņš noprata, ka seja viņu nodos, bet tas varēja būt arī tāpēc, ka viņš lūkojās spogulī ar tādām bažām. Viņš neuzdrošinājās ne uz vienu paskatīties, lai redzētu, vai tie viņu vēro, tomēr viņam šķita, ka šodien visi pārāk nerunīgi.

Un, lai kā viņš valdījās, taču pastāvīgi ausījās un nevarēja noslēpt, ka to dara. Vai viņš ieklausījās citu valodās, vai pūlējās novirzīt domas, vai runāja pats, vai klusēja, vai apņēmīgi skaitīja aizsmakušā pulksteņa dobjos tikšķus aiz muguras, — viņš pēkšņi piemirsa visu un sāka ieklausīties kā apmāts. Jo viņš zināja, ka tam jānāk; un šobrīd viņa sods un mokas, un izmisums bija tas, ka viņam bija jāklausās un jāgaida, kad tas nāks.

Ts-s-s!

XLVIII NODAĻA SATUR ZIŅAS PAR MARTINU UN MARKU, KA ARI PAR KADU LASĪTAJAM JAU PAZĪSTAMU TREŠO PERSONU, PARADA DELA MĪLESTĪBU ĻOTI NEPIEVILCĪGA IZSKATA UN MET APSAUBAMU GAISMAS STARIŅU UZ VISAI TUMSU VIETU.

Toms Pinčs un Ruta ieturēja agras brokastis pie vaļēja loga, kura palodzi rotāja rinda podiņu ar Rutas audzētiem puķu stādiem; viņa bija iespraudusi ģerānijās ziedu Tomam pogcaurumā, lai padarītu viņa tualeti vasarīgu un svaigu (ziediņš bija jāpiestiprina, citādi lāga Toms būtu to noteikti nozaudējis); pa ielām klaiņāja puķu pārdevēji, skaļi piedāvājot savu preci; iemaldījusies bite sitās starplogos gar rūtīm, pūlēdamās izlauzties brīvībā un iedomādamās, ka ir apburta, jo ārā netiek; rīts bija tik dzidrs, kāds reti gadās; smaržu pilnais gaiss skūpstīja Rutu un kā vēsma laidelējās ap Tomu, it kā vaicājot: «Kā klājas, mani dārgie? Es atsteidzos tik tālu ceļu, lai apsveiktu jūs.» Vārdu sakot, tā bija kāda no tām brīnišķīgajām dienām, kad mums rodas vēlēšanās (vai tai vajadzētu rasties), lai zemes virsū visi būtu laimīgi un, tverot vasaras atspulgus sirdī, baudītu vasaras rīta daili dabā.

Lai gan brokastis vienmēr bija patīkamas, šoreiz tās pat bija patīkamākas nekā parasti. Mazā Ruta tagad nodarbojās ar divām skolniecēm, ar katru pa divām stundām trīs reizes nedēļā; bez tam viņa bija izgleznojusi vairākus ekrānus un vizitkaršu mapes un, Tomam nezinot (vai tas nav jauki!), iegājusi kādā veikalā, kur tirgojās ar tādām mantām, iepriekš vairākkārt ieskatījusies pa logu, un, saņēmusi drosmi, piedāvājusi īpašniecei savu darbu. Tā bija ne tikai kā nopirkusi atnesto, bet pasūtījusi vēl. Un šodien Ruta bija atzinusies brālim, kur radusies nauda tīšuprāt šim nolūkam noadītajā maciņā, kuru viņa tam pasniedza. Abi viņi bija aizkustināti un varbūt pat apraudājušies aiz prieka (vismaz vēsture to nenoliedz), bet nu tas viss bija garām, un mirdzošā saule, kopš šorīt cēlusies, nebija vēl redzējusi tik mirdzošas sejas kā Tomam vai Rutai.

—  Manu mīļo meitēn, — Toms sacīja, tik negaidot pāriedams uz jaunu tematu, ka pat nepaguva nogriezt maizes riecienu un nazis iesprūda klaipā, — kas par savādu cilvēku mūsu saimnieks! Manuprāt, viņš ne reizi nav pārnācis mājās kopš tā rīta, kad iepina mani tai ķibelē. Man jau uzmācas domas, ka viņš nemaz vairs neatgriezīsies mājās. Kāds mīklains dzīves veids, nudien!

—   Pavisam dīvains, Tom, vai ne?

—  Man patiešām gribētos cerēt, — Toms atbildēja, — ka tas ir tikai dīvains. Gribas cerēt, ka tanī nav nekā slikta. Dažreiz es sāku par to šaubīties. Man vajadzēs ar viņu parunāt, — Toms turpināja, palocīdams galvu, it kā tie būtu paši nopietnākie draudi, — kad izdosies viņu notvert!

Divi īsi piesitieni pie durvīm aizdzina draudīgo izteiksmi no Toma sejas, un tās vietā atplauka izbrīns.

—   Nu tu joks! — Toms izsaucās. — Ciemiņiem gan tā kā par agru! Tas droši vien ir Džons.

—  Man … man šķiet, viņš tā neklauvē, — mazā māšele piezīmēja.

—   Ne? — Toms pārjautāja. — Bet mans darba devējs tas arī nevarētu būt; neticami, ka viņš būtu negaidot ieradies pilsētā, ka misters Fipss būtu atsūtījis viņu uz šejieni un viņš būtu atnācis pēc dzīvokļa atslēgas. Kāds prasa pēc manis, vai dzirdi? Lūdzu, ienāciet!

Bet, tiklīdz apmeklētājs ienāca, Toms Pinčs nesacīja: «Vai jūs vēlējāties ar mani runāt, ser?» — vai: «Mani sauc Pinču, atļaujiet jautāt, kas jums vajadzīgs!» — vispār nepagodināja viņu ar tamlīdzīgiem atturīgiem ziņkāres izpaudumiem, bet iesaucās: — Žēlīgais dievs! — un satvēra tam abas rokas vislielākajā pārsteigumā un priekā.

Viesis bija aizkustināts ne mazāk par Tomu, un abi bez gala spieda viens otram rokas, pie kam ne viens, ne otrs nerunāja vairs ne vārda.

Toms attapās pirmais.

—   Un Marks Teplijs arī! — viņš iesaucās, pieskricdams pie sliekšņa un spiezdams vēl kādam roku. — Dārgais Mark, nāciet iekšā! Kā klājas, Mark? Viņš tāds pats kā «Pūķī», nemaz nav vecāks kļuvis. Tad kā jums klājas, Mark?

—   Varen jautri, ser, paldies, — Marks atbildēja smaidot un klanoties. — Un kā ar jūsu veselību, ser?

—   Augstais dievs! — Toms izsaucās, mīļi sizdams viņam uz muguras. — Kāds prieks atkal dzirdēt viņa balsi! Dārgais Martin, sēdieties! Mana māsa, Martin. Misters Čezlvits, sirsniņ. Marks Teplijs no «Pūķa», mīļa. Lai dievs žēlīgs, tas tik ir pārsteigums! Sēdieties! Dievs, stāvi klāt!

Toms bija tā uztraucies, ka nevarēja rimties ne uz mirkli, bet skraidīja no Marka pie Martina un atpakaļ, spiezdams roku te vienam, te otram un atkal no jauna iepazīstinādams ar tiem māsu.

—   To dienu, kad mēs šķīrāmies, Martin, es atceros tikpat labi kā vakardienu, — viņš sacīja. — Kas tā bija par dienu! Un cik iekarsis jūs bijāt! Bet vai atceraties, Mark, kā es jūs panācu ceļā, kad braucu ar divričiem pēc viņa uz Solsberiju, bet jūs gājāt vietu meklēt? Bet vai jūs, Martin, atminaties, kā mēs visi kopā ar Džonu Vestloku ēdām Solsberijā pusdienas? Žēlīgais dievs! Ruta, dārgā, misters Čezlvits. Marks Teplijs, sirsniņ, no «Pūķa». Atnes, lūdzama, vēl tases un apakštasītes! Dieva vārds, kas tā par laimi redzēt jūs abus!

Un tad viņš (kā savā laikā Džons Vestloks, viņam ierodoties) steidzās griezt maizi un apziest sviestmaizes viesiem, bet, lāgā neapziedis ne kumosa, atcerējās kaut ko un pieskrēja atkal pie viņiem to izstāstīt, tad sāka atkal spiest tiem rokas, pēc tam no jauna iepazīstināja savu māsu ar tiem, tad atkārtoja vēlreiz visu no gala, bet, lai ko viņš darīja vai runāja, tas viss nespēja izpaust ne pusi no viņa prieka par draugu laimīgo atgriešanos.

Misters Teplijs pirmais atguva savaldīšanos. īsā laika sprīdī noskaidrojās, ka viņš pavisam nemanot bija iecēlis sevi par viesmīli vai apteksni visiem klātesošiem, ko pārējie atklāja tad, kad viņš bija aizskrējis uz virtuvi un. žigli atnesis katliņu ar verdošu ūdeni, ar ko piepildīja tējkannu tik nesatricināmā mierā, kā tikai viņš to prata darīt.

—  Sēdieties un paēdiet brokastis, Mark! — Toms sacīja. — Martin, lieciet viņam apsēsties un paēst!

—  Es jau sen esmu atmetis viņam ar roku, viņš nav labojams, — Martins atsmēja. — Viņš visu dara pēc sava prāta, Tom. Jūs viņu atvainotu, mis Pinča, ja zinātu, ko viņš vērts.

—  Viņa to zina, dieva vārds! — Toms iesaucās.

—   Es viņai izstāstīju par Marku Tepliju itin visu. Vai ne, Ruta?

—  Jā, Tom.

—   Nē, visu ne, — Martins atbildēja klusākā balsī.

—   Pats labākais par Marku Tepliju zināms tikai vienam cilvēkam, un, ja nebūtu Marka, tad diezin vai šis cilvēks būtu dzīvs un varētu pastāstīt par to.

—  Mark! — Toms Pinčs uzstājīgi noteica. — Ja jūs tūliņ neapsēdīsieties, es ar jums saķildošos!

—  Tad jau būs jāklausa, — misters Teplijs atteica,

—   ko nu ļaus jums skaisties! Kad cilvēku tik laipni uzņem, tad tā ir vienkārši viņa labās omas apdraudēšana, taču darbības vārds ir tāda valodas daļa, kas izteic pastāvēšanu, darbību vai ciešanu (tas ir viss, ko esmu mācījies no gramatikas), un, ja pasaulē ir dzīvs darbības vārds, tad tas esmu es, — tāpēc, ka es vienmēr pastāvu, šad tad darbojos un pastāvīgi ciešu.

—   Kur tad labā oma? — Toms smaidot uzprasīja.

—  Nesakiet vis, viņpus jūras es biju tīri labā omā, ser, — misters Teplijs atbildēja, — un man pie tā bija diezgan lieli nopelni. Bet cilvēka daba ir sazvērējusies pret mani, ser, tur nekā nevar darīt. Būs jāatstāj testaments, ser, lai uzraksta uz mana kapa: «Šis cilvēks būtu varējis parādīt sevi no labās puses, tikai netrāpījās izdevīgs gadījums.»

Misters Teplijs smīnot palūkojās uz klātesošiem un tad devās uzbrukumā brokastīm ar tādu ēstgribu, kas nemaz neliecināja par zudušām cerībām vai neuzveicamu grūtsirdību.

Martins tikmēr piebīdīja krēslu tuvāk Tomam Pinčam un tā māsai un izstāstīja visu, kas bija noticis Peksnifa namā, kā arī īsumā pieminēja tās likstas un vilšanos, ko pieredzējis pēc aizceļošanas no Anglijas.

—   Par jūsu krietno drauga sirdi, ar kādu jūs pildījāt jums uzticēto uzdevumu, — Martins sacīja, — par jūsu cildenumu un nesavtību es nekad nespēšu jums pietiekami pateikties. Pievienojiet Merijas pateicību manējai …

Nabaga Toms! Visas asinis tik pēkšņi aizplūda no viņa sejas un tik strauji atkal saplūda atpakaļ, ka tas radīja asas sāpes, bet tas bija nieks pret tām sāpēm, kādās kvelda viņa sirds.

—   Pievienojiet Merijas pateicību manējai, — Martins turpināja, — un tas būs vienīgais, ar ko mēs varam izteikt savu atzinību, bet, ja jūs zinātu, ko mēs jūtam, tad jūs to pienācīgi novērtētu, Tom.

Bet, ja viņi būtu zinājuši, ko jūt Toms — ko nezināja neviena dzīva dvēsele, — tad arī viņi būtu pratuši pienācīgi novērtēt Tomu, bez šaubām, būtu pratuši.

Toms novirzīja sarunu uz citu pusi. Viņš ļoti cieta, ka nespēj runāt par to tematu, kas Martinam sagādā tādu prieku, bet šobrīd tas vienkārši bija pāri viņa spēkiem. Viņa sirdi nebija ne lāsītes skaudības vai rūgtuma, bet viņš nespēja stingrā balsī izrunāt Merijas vārdu.

Viņš apjautājās, ko Martins domājot iesākt.

—  Jūsu laimi nodrošināt es vairs nedomāju, — Martins atbildēja, — bet gribu mēģināt pats tikt uz kājām. Es jau reiz mēģināju to Londonā, Tom, bet cietu neveiksmi. Ja jūs man palīdzēsiet ar savu padomu un draudzīgiem norādījumiem, tad varbūt man tas izdosies labāk. Esmu gatavs darīt visu, lai nopelnītu sev maizi ar savu darbu. Tālāk manas cerības nesniedzas.

Augstsirdīgais, cēlais Toms! Apbēdināts par to, ka viņa vecā biedra lepnums sadragāts un ka tā balsi dzirdamas pavisam citas skaņas, viņš vienā mirklī uzveica vājību, kas neļāva tikt galā ar dziļo satraukumu, un sāka runāt vīrišķīgi.

—  Jūsu cerības nesniedzas tālāk? — viņš izsaucās.

—   Protams, ka sniedzas. Kā jūs varat tā runāt? Tās traucas pretī tam laikam, kad jūs būsiet laimīgs ar viņu. Tās traucas pretī tam laikam, kad jūs varēsiet pieteikt savas tiesības uz viņu. Tās traucas pretī tam laikam, kad jūs pirmais atsacīsieties ticēt, ka esat kādreiz zaudējis drosmi un pazinis trūkumu, Martin. Padomi un draudzīgi norādījumi! Nu, protams. Bet jums būs padomi un norādījumi, labāki par manējiem (kaut arī tie nevar būt draudzīgāki). Jūs apspriedīsieties ar Džonu Vestloku. Mēs tūliņ iesim pie viņa. Vēl ir tik agrs, ka es paspēšu aizvest jūs uz viņa dzīvokli, iekams dodos uz darbu — tas man pa ceļam, — un atstāšu jūs tur, lai jūs aprunājaties par savām darīšanām. Iesim, iesim tūliņ! Es tagad, zināt, esmu aizņemts cilvēks, — Toms piemetināja ar savu visjaukāko smaidu,

—  un nevaru veltīgi šķiest laiku. Jūsu cerības tālāk nesniedzas? Bet, manuprāt, sniedzas gan. Es jūs ļoti labi pazīstu, Martin. Tās drīz sniegsies tik tālu, ka mēs visi paliksim krietnu gabalu nopakaļ..

—  Jā, bet es esmu mazliet pārvērties kopš tā laika, kad jūs mani tik ļoti labi pazināt, Tom, — Martjns iebilda.

—   Kas par blēņām! — Toms iesaucās. — Kāpēc jums jāpārvēršas? Jūs runājat kā vecs vīrs. Nekad neesmu neko tamlīdzīgu dzirdējis! Iesim pie Džona Vestloka, iesim! Iesim, Mark Teplij! Tā ir Marka vaina, tur nav ne mazāko šaubu, un tā jums vajag, ko ņēmāt tādu īgņu par kompanjonu!

—  Ar jums cilvēks gribot negribot iedzīvosies labā omā, mister Pinč, — Marks Teplijs atbildēja, un visa viņa seja savilkās grumbās aiz smiekliem. — Ar jums pat nabagmājas dakteris būs jautrs. Satiekot jūs, cilvēkam ir nieks atgūt jautrību, ja nu vienīgi jupis viņu atkal aizrauj uz Savienotajām Valstīm!

Toms sāka smieties un, atvadījies no māsas, naigi vien noveda Marku un Martinu lejā un tad pa tuvāko ceļu pie Džona Vestloka, jo viņam pašam bija laiks ierasties darbā un viņš lepojās, ka vēl ne reizi nav nokavējis.

Džons Vestloks bija mājās, taču dīvainā kārtā stipri samulsa, ieraudzījis viņus, un, kad Toms gribēja ieiet istabā, kur reiz bija brokastojis, Džons aizrādīja, ka tur sēžot kāds nepazīstams cilvēks. Tas likās ļoti ērmīgs svešinieks, jo Džons aizvēra istabas durvis un ieveda viesus citā telpā.

Tomēr viņš ļoti nopriecājās, ieraudzījis Marku Tepliju, un saņēma Martinu ar ierasto viesmīlību. Martins gan juta, ka neiedveš mājastēvam sevišķas simpātijās un reizes divas pamanīja, ka Džons paraugās uz Tomu ar šaubām vai pat ar nožēlu. Martins nodomāja, ka zina iemeslu, un tumši pietvīka.

—   Baidos, ka jūs esat aizņemts, — Martins ierunājās, kad Toms bija izstāstījis, kāpēc viņi ieradušies. — Es būtu ļoti priecīgs, ja jūs norādītu kādu citu laiku, kas jums būtu izdevīgāks.

—  Jā, es esmu aizņemts, — Džons ne visai labprāt atbildēja, — bet, taisnību sakot, man ir tādas darīšanas, kur drīzāk vajadzīga jūsu iejaukšanās, nevis manējā.

—   Kā tad tā? — Martins nobrīnījās.

—  Tās skar kādu jūsu ģimenes locekli un ir visai nopietnas. Ja jūs būtu tik labs un pagaidītu, es ar prieku paziņotu jums visu zem četrām acīm, lai jūs pats varētu spriest, cik svarīgas tās jums ir.

—   Bet es tikmēr vākšos projām bez kavēšanās, — Toms piebilda.

—  Vai tad jums tik steidzīgi jāiet un jūs nevarat uzkavēties ne pusstundu? — Martins jautāja. — Es to ļoti vēlētos. Kas jums ir par darbu, Tom?

Nu bija Toma reize apmulst, bet pēc īsas vilcināšanās viņš vaļsirdīgi atbildēja:

—  Es nevaru teikt, kas man par darbu, Martin, kaut gan ceru, ka drīzumā varēšu par to runāt, un arī tagad man nav cita iemesla klusēt kā vienīgi mana darba devēja lūgums. Tas ir visai neveikls stāvoklis, — Toms turpināja, juzdamies neērti tāpēc, ka draugs varēja domāt, it kā viņš tam neuzticas, — un es to izjūtu katru dienu, bet darīt tur nekā nevar, vai nav tiesa, Džon?

Džons Vestloks apstiprināja to, un Martins, apgalvodams, ka pilnīgi apmierināts ar paskaidrojumu, lūdza Tomu nepieminēt vairs šo jautājumu, kaut gan pats klusībā nevarēja vien nobrīnīties, kas Tomam par dīvainu nodarbošanos un kāpēc tas pats ir tik noslēpumains, samulsis un savāds, tiklīdz runa skar viņa darbu. Martins vairākkārt atgriezās pie šīm domām arī pēc Toma aiziešanas, kurš atstāja viņus, tiklīdz šī saruna beidzās, un paķēra līdzi misteru Tepliju, piezīmējot ar smaidu, ka tas varot viņu netraucēti pavadīt līdz Flītstrītai.

—   Un kādi ir jūsu nodomi, Mark? — Toms apvaicājās, kad abi bija iznākuši uz ielas.

—  Mani nodomi, ser? — atkārtoja misters Teplijs.

—  Jā. Ko jūs domājat izvēlēties dzīvē?

—  Nu, ser, ja saka taisnību, — misters Teplijs atbildēja, — tad esmu pasācis domāt par precēšanos.

—   Ko jūs sakāt, Mark! — Toms nobrīnījās.

—  Jā, ser, tādas domas man ienākušas prātā.

—   Un kas tad ir jūsu iecerētā, Mark?

—  Mana — kas, ser?

—  Iecerētā. Pietiek blēņoties! — Toms smiedamies aizrādīja. — Jūs gluži labi saprotat, ko gribu teikt.

Misters Teplijs apvaldīja tieksmi smieties un atbildēja, uzmezdams Tomam visšķelmīgāko skatienu:

—   Vai tad to tik grūti uzminēt, mister Pinč?

—  Kā nu nebūs grūti, — Toms sacīja. — Es, nudien, nevienu no jūsu sirdspuķītēm nepazīstu, ja nu vienīgi misis Lupinu.

—  Nu, ser, bet ja mēs pieņemtu, ka tā ir viņa? — misters Teplijs noprasīja.

Toms apstājās ielas vidū, lai paskatītos uz viņu, bet misters Teplijs tobrīd atklāja viņa acīm augstākā mērā nesatricināmu seju, pilnīgi bez izteiksmes — kā aklu mūri. Taču pēc tam, atverot vienu logu pēc otra pārsteidzošā ātrumā un iededzinot tanīs gaismu it kā pilnīgai iluminācijai, misters Teplijs izteiksmīgi atkārtoja:

—  Bet ja nu mēs pieņemtu, kaut vai joku pēc, ka tā ir viņa?

—  Es gan domāju, ka tāda partija jums nemaz nav piemērota, Mark! — Toms atsaucās.

—  Zināt, ser, es pats arī kādreiz tā domāju, bet nu man tā vairs neliekas. Mīlīga, patīkama sieviete!

—  Mīlīga, patīkama' sieviete? Zināms, — Toms piekrita. — Bet viņa taču vienmēr bijusi mīlīga, patīkama sieviete, vai nav tiesa?

—   Nuja, ka bijusi! — misters Teplijs atsaucās.

—   Nu, par ko tad jūs neprecējāt viņu jau pašā sākumā, Mark, un par ko jums vajadzēja klīst pa ārzemēm visu šo laiku un pamest viņu vienu, lai viņu bildina citi?

—  Zināt, ser, — misters Teplijs iesāka neierobežotas vaļsirdības lēkmē, — es jums pastāstīšu, kā tas viss gadījās. Jūs mani pazīstat, mister Pinč; neviena dzīva dvēsele mani labāk nepazīst. Jums zināmas manas tieksmes, un jums zināmas manas vājības. Mana galvenā tieksme — būt labā omā; mana vājība — vēlēties, lai to uzskatītu kā nopelnu no manas puses. Ļoti labi, ser. Šitādā noskaņojumā es ieņēmos prātā, ka viņa metusi uz mani — kā to lai saka? — labvēlīgu aci, ser, — misters Teplijs izšķīrās pēc smalkjūtīgas vilcināšanās.

—   Bez šaubām, — Toms piekrita. — Un mēs to itin labi zinājām, kad senos laikos to pārrunājām, vēl pirms jūsu aiziešanas no «Pūķa».

Misters Teplijs pamāja.

—   Tā tas bija, ser! Bet es tolaik, būdams visādu lepnu cerību pilns, nācu pie slēdziena, ka dzīvot tādu dzīvi, kur viss patīkamais pats skrien rokās, nav nekāds nopelns. Īsi sakot, raudzīdamies uz dzīvi caur rožainām brillēm, es domāju gan, ka mani gaida daža laba liksta, kur tad es varēšu parādīt, ko spēju, un turēties labā omā tādos apstākļos, kur tas tiešām būtu nopelns. Tā es devos pasaulē, ser, varen līksmi noskaņots, un kas nu notika? Vispirms es nokļuvu uz kuģa un drīz vien atklāju (tāpēc, ka man nav grūti būt jautram, ievērojiet), ka man nav ar ko lielīties. Es būtu varējis pieņemt to kā brīdinājumu un mest visu pie malas, bet kur tev dieviņ! Nobraucu Savienotajās Valstīs — nu, tur gan, negribu noliegt, pirmo reizi sajutu, ka drusku mana nopelna bija, lai dūša nenošļuktu papēžos. Nu, bet tālāk? Tikko es sāku tā labi iegrozīties, lai parādītu sevi no labās puses, te mans saimnieks ņēma un piekrāpa mani!

—   Piekrāpa jūs! — Toms iesaucās.

—  Vienkārši apveda mani ap stūri, — misters Teplijs ar starojošu seju turpināja. — Viņš meta pie malas visus savus niķus, tā ka viņam kalpot bija tīrais prieks, un šitā piešuva man kārtīgu bārdu. Tā nu es atgriežos dzimtenē, izsists no sliedēm. Ļoti labi. Visas manas cerības izputējušas, un, kad nu redzu, ka pasaulē nav tādas vietas, kur es varētu parādīt, ko spēju, tad es atmetu ar roku un saku: «Nu, tad es izdarīšu ko tādu, kas nav nekāds nopelns: apprecēšu mīlīgu, patīkamu sievieti, kam esmu dikti pie sirds un kas ari man ir pie sirds, dzīvošu vienā mierā un priekā un neķepurošos pretī liktenim, kurš tā gādā par manu labklājību.»

—  Jūsu filozofija, Mark, ir gan visjocīgākā, kādu vien esmu dzirdējis, — Toms sacīja, no sirds smiedamies par šo runu, — taču tāpēc tā no savas gudrības nekā nezaudē. Misis Lupina, protams, savu jāvārdu jums neliedza?

—  Nu nē, ser, — Marks attrauca, — tiktāl mēs vēl neesam tikuši. Galvenokārt tāpēc, man liekas, ka es vēl to viņai neesmu prasījis. Bet mēs gan tā sirsnīgi, izrunājāmies, var pat teikt, norunājām visu tovakar, kad es pārnācu. Viss, kā pienākas, ser.

—   Nu, tad apsveicu jūs, Mark, no visas sirds, — Toms sacīja, apstādamies pie Tempļa vārtiem. — Mēs vēl šodien redzēsimies, es domāju. Pagaidām visu labu!

—   Visu labu, ser! Visu labu, mister Pinč! — Marks piemetināja kā monologu, nolūkojoties Tomam pakal,. — Jūs, diemžēl, esat piedauzības akmens cildenai godkārei. Jūs pirmais satriecāt manas cerības, pats nemaz nezinādams. Peksnifam kalpodams, es būtu sasniedzis kalngalus, bet jūsu lēnprātīgā daba velk mani lejup. Visu labu, mister Pinč!

Kamēr Toms Pinčs un Marks tā izrunājās no sirds,

Martins un Džons Vestloks nodarbojās ar ko citu. Tiklīdz viņi palika vieni, Martins ar redzamu piepūli iesāka:

—  Mister Vestlok, mēs esam tikušies tikai vienu reizi, bet jūs sen pazīstat Tomu un tāpēc liekaties ari man vecs paziņa. Es nevaru runāt ar jums vaļsirdīgi, kamēr nebūšu izteicis to, kas mani nospiež. Man sāpīgi redzēt, ka jūs neuzticaties man un uzskatāt mani par spējīgu izmantot ļaunprātīgi Toma nesavtību, labsirdību vai citas viņa labās īpašības.

—  Es negribēju radīt jums tādu iespaidu, —' Džons atbildēja, — un man ļoti žēl, ka tas tā noticis.

—   Bet es esmu jūs pareizi sapratis? — Martins jautāja.

—  Jūsu jautājums ir tik tiešs un atklāts, ka es nevaru noliegt — jā, es esmu paradis domāt, ka jūs ne aiz ļaunprātības, bet drīzāk aiz nevērības maz rēķināties ar Toma raksturu un neizturaties pret Tomu tā, kā viņš to pelnījis. Tomu Pinču daudz vieglāk ir noniecināt nekā pareizi novērtēt.

Džons nerunāja iekarsis, taču visai apņēmīgi, jo visā pasaulē nebija nekāda cita priekšmeta (izņemot vienu), kas Džonam būtu tik tuvu pie sirds.

—   Es iepazinos ar Tomu pakāpeniski, — viņš turpināja, — pats augdams reizē ar šo pazīšanos, un iemācījos mīlēt viņu kā cilvēku, kas nesalīdzināmi labāks par mani. Kad es ar jums toreiz sastapos, man nelikās, ka jūs viņu saprotat. Man pat likās, ka jūs nemaz sevišķi nevēlaties viņu saprast. Piemēri, ko es novēroju, un arī paši gadījumi, kas ierosināja tādus novērojumus, bija visai sīki un nevainīgi. Taču man tie bija nepatīkami un dūrās acīs, kaut gan varat man ticēt, ka es necentos tīšuprāt tos meklēt. Nu jūs varat teikt, — Džons smaidot piemetināja savā parastajā balsī, — ka esmu pavisam nelaipns pret jums. Varu tikai apgalvot, ka pats nekādā gadījumā nebūtu uzsācis tādu sarunu.

—   Uzsāku to es, — Martins sacīja, — un nebūt ne tāpēc, lai jums ko pārmestu; es augsti cienu draudzību, kādu jūs jūtat pret Tomu un esat viņam daudzkārt pieradījis. Es negribu mēģināt to noslēpt, — viņš tomēr tumši piesarka, — jā, es patiešām nesapratu Tomu un

nepūlējos viņu saprast, kad bijām biedri, un tagad to patiesi nožēloju.

Viņš runāja tik sirsnīgi, reizē kautri un vīrišķīgi, ka Džons pastiepa viņam pretī savu roku, it kā vēl nebūtu sasveicinājies; Martins tikpat vaļsirdīgi pasniedza savējo, un abi jaunekļi jutās kā atbrīvoti.

—   Un tagad es jūs lūgšu, — Džons iesāka, — ja jums apniks mans stāsts, atcerēties, ka visam ir gals un gals šai stāstā ir vissvarīgākais.

Pc šā priekšvārda viņš pastāstīja visu, kas saistīts ar «Vērsī» novietotā pacienta slimību un atlabšanu, kā arī par to, ko Toms Pinčs bija novērojis krastmalā. Martins bija diezgan lielā nesapratnē, kad Džons beidza, atstājot viņu, tā sakot, krēslā, jo starp abiem notikumiem šķietami nebija sakara.

—  Ja jūs mani atvainosiet uz mirkli, — Džons pieceldamies sacīja, — tad es tūliņ atgriezīšos un palūgšu jūs ienākt blakus istabā.

To sacījis, viņš pameta Martinu vienu pilnīgā izbrīnā un drīz atgriezās, lai izpildītu savu solījumu. Sekojot viņam otrā istabā, Martins ieraudzīja tur trešo personu — bez šaubām, to svešinieku, ko mājastēvs bija pieminējis, Martinam ar Tomu ierodoties.

Tas bija jauns cilvēks ar ,ogļu melniem matiem un acīm. Viņš bija izdilis un bāls — laikam nesen atlabis no smagas slimības. Viņš stāvēja, kad abi jaunekļi ienāca, bet pēc Džona lūguma atsēdās. Viņa acis lūkojās grīdā; uzmetis tikai reizi abiem draugiem pa pusei pazemīgu, pa pusei lūdzošu skatienu, viņš atkal nolaida acis un palika sēžam mēms un nekustīgs.

—   Šo personu sauc Ljūsomu, — Džons Vestloks sacīja. — Es jau teicu, ka viņš gulēja slims tuvējā viesnīcā un dabūja daudz izciest. Kopš viņš sāka atveseļoties, viņam bija smagi pārdzīvojumi, bet nu, kā redzat, viņš ir vesels.

Tā kā Ljūsoms nebilda ne vārda un nepakustējās, bet Džons Vestloks uz mirkli apklusa, tad Martins, nekā prātīgāka neizgudrojis, pateica, ka ļoti priecājoties to dzirdēt.

—   Es vēlētos, mister Čezlvit, lai jūs uzklausītu no viņa mutes īso stāstu, — Džons turpināja, cieši lūkodamies nevis Martinā, bet melnmatī jauneklī, — ko viņš man vakar pirmo reizi pastāstīja un šorīt atkārtoja bez kādiem pārgrozījumiem. Es jums jau sacīju, ka vēl pirms tam, kad misters Ljūsoms atstāja viesnīcu, viņš paziņoja, ka gribot atklāt man noslēpumu, kas viņu smagi nospiežot. Taču, atrazdamies uz izveseļošanās sliekšņa un svārstīdamies starp vēlēšanos atvieglināt sirdi un bailēm nodarīt sev ļaunu, atklājot noslēpumu, misters Ljūsoms līdz vakardienai cieta par to klusu. Es nespiedu viņu runāt (man nebija ne jausmas, kas tas par noslēpumu, cik tas svarīgs un vai man tiesības to uzzināt), kamēr pirms dažām dienām, saņēmis no viņa vēstuli ar labprātīgu atzīšanos, ka noslēpumam sakars ar vīru, ko sauc Džonasu Čezlvitu, nospriedu, ka tas var noskaidrot mīklaino gadījumu, kas laiku pa laikam nedod mieru Tomam, norādīju uz to misteram Ljūsomam un izdzirdēju no viņa mutes to, ko tagad dzirdēsiet jūs. Jāpiezīmē, ka misters Ljūsoms, būdams tuvu nāvei, pirms kāda laika to visu uzrakstījis, ievietojis aploksnē un adresējis man, tomēr nekādi nav varējis saņemties un nodot vēstuli manās rokās. Domāju, ka tā vēl šodien glabājas viņam uz krūtīm.

Jaunais cilvēks, it kā apstiprinādams šos vārdus, steigšus pieskārās krūtīm.

—   Būtu varbūt labāk, ja jūs to nodotu mūsu glabāšanā, — Džons piebilda, — bet pašlaik tas nav tik svarīgi.

Viņš pamāja, lai pievērstu Martina uzmanību, kaut gan tas nenolaida acis no jaunekļa, kas ierunājās pēc brītiņa klusā, vārgā balsī:

—   Kāda rada jums ir misters Entonijs Čezlvits, kas …

—  Kas miris, — kāda rada viņš man ir? — Martins jautāja. — Viņš ir mana vectēva brālis.

—  Baidos, ka viņš nemira savā nāvē — viņš tika nogalināts.

—  Ak dievs! — Martins izsaucās. — Kas viņu nogalināja?

Ljusoms ieskatījās Martinam seja un, atkal nolaidis acis, atbildēja: — Baidos, ka es.

—  Jūs?!

—  Tieši ne, bet baidos, ka ar manu palīdzību.

—   Runājiet tak, — Martins skubināja, — un runājiet patiesību!

—   Baidos, ka tā ir patiesība.

Martins atkal gribēja viņu pārtraukt, bet Džons Vestloks klusu aizrādīja: — Lai stāsta, kā pats grib! — un Ljūsoms turpināja:

—   Es mācījos par chirurgu un pēdējos gados strādāju Sitijā pie kāda ārsta par asistentu. Šai darbā es iepazinos ar Džonasu Čezlvitu. Viņš ir galvenais vainīgais šai slepkavībā.

—   Ko jūs gribat ar to teikt? — Martins skarbi jautāja. — Vai jūs zināt, ka viņš ir tā dēls, par kuru jūs nupat runājāt?

—  Zinu, — Ljūsoms atbildēja.

Viņš mirkli klusēja, tad turpināja stāstu:

—   Kā lai es to nezinātu, kad daudzkārt tiku dzirdējis, kā dēls vēl nāvi savam vecajam tēvam un sūdzas, ka tas viņam apnicis un kļuvis par slogu. Viņš bija ieradis to atkārtot ik reizi, kad vakaros sapulcējāmies trijatā vai četratā. Nekas labs tur netika darīts, — par to varat spriest pats, kad sacīšu, ka viņš bija mūsu barvedis. Kaut es labāk būtu miris un nekā no tā neredzējis!

Viņš atkal mirkli klusēja un tad atsāka:

—  Mēs sanācām kopā dzert un spēlēt kārtis; sumas nebija lielas, bet mums tās gan tādas bija. Parasti laimētājs bija viņš. Bet vai nu vienādi, vai otrādi, viņš pastāvīgi aizdeva zaudētājiem naudu uz procentiem; tādā kārtā, kaut mēs visi, kā man šķiet, slepenībā ienīdām viņu, tomēr atradāmies viņa varā. Lai viņam pielabinātos, mēs zobojāmies par viņa tēvu — galvenokārt viņa parādnieki, un es starp tiem — un mēdzām uzdzert, lai tēvs ātrāk vācas uz viņpasauli un dēls saņem mantojumu.

Ljūsoms atkal uz brītiņu apklusa.

—    Kādu vakaru viņš ieradās sliktā omā. Viņš sacīja, ka vecais todien esot viņu pavisam nomocījis. Mēs sēdējām divatā, un viņš sirdīgi stāstīja, ka vecais esot bērna prātā, galīgi vārgs, nespēcīgs, zaudējis jēgu, kļuvis par nastu sev un citiem un ka palīdzēt tam nomirt būtu tīra žēlsirdība. Viņš zvērēja, ka bieži esot domājis, vai neiebērt tēva zālēs pret kāsu kaut ko tādu, kas liktu tam nomirt vieglā nāvē. Gadoties, ka jānobeidzot cilvēki, ko sakodis traks suns, tā viņš teica; kāpēc neparādīt šo žēlastību pārmērīgi veciem cilvēkiem, atbrīvojot tos no ciešanām? Viņš skatījās man tieši acīs, tā runādams, un es skatījos viņam tieši acīs, bet tovakar mēs tālāk netikām.

Viņš vēlreiz apklusa un klusēja tik ilgi, ka Džons Vestloks aizrādīja: — Turpiniet! — Martins blenza viņā tik satricināts, ka nespēja pārdabūt vārdu pār lūpām.

—  Varbūt pēc nedēļas, varbūt mazliet agrāk vai vēlāk — kad tieši, to es nevaru atcerēties, kaut gan tas viss man neiet ārā no prāta — viņš atsāka sarunu. Mēs atkal bijām vieni, jo pārējiem vēl bija par agru. Mēs netikām norunājuši sastapšanos, bet es te ierados, lai viņu sastaptu, un zinu, ka viņš darīja tāpat. Viņš bija atnācis pirmais. Kad es ienācu, viņš lasīja avīzi un pamāja man, nepaceldams acis un nepārtraukdams lasīšanu. Es nosēdos viņam iepretī, pavisam tuvu. Viņš tūliņ pateica man, ka viņam vajadzīgas divējādas zāles: vienas, kas iedarbojas momentā, — to vajagot pavisam maz; otras, kas iedarbojas gausi, nemodinot nekādas aizdomas, — to vajagot vairāk. Runājot ar mani, viņš izlikās lasām avīzi. Viņš sacīja «zāles» un ne reizi nenosauca tās citā vārdā un es tāpat.

—  Tas viss saskan ar to, ko jau esmu dzirdējis, — Džons Vestloks piezīmēja.

—  Es jautāju, kam viņam vajadzīgas zāles. Viņš atteica, ka sliktuma no tā nebūšot; viņam jāārstējot kaķis; un kas man tur par daļu? Es taču braucot tālu uz kolonijām (es toreiz tikko biju dabūjis vietu, kuru, kā misteram Vestlokam zināms, pazaudēju saslimšanas dēļ un kura vienīgā varēja mani glābt no bojā ejas); kāda man tur vairs daļa? Viņš varot dabūt tās arī bez manis vai simt vietās, tikai ar manu starpniecību tas esot vieglāk. Tas bija taisnība. Viņš sacīja, ka varbūt zāles nemaz nebūšot vajadzīgas, vismaz patlaban viņš nedomājot tās izlietot, taču griboties, lai tās būtu pie rokas. Visu šo laiku viņš nepārtraukti skatījās avīzē. Mēs norunājām cenu. Viņš bija ar mieru atlaist man nelielu parādu — es biju pilnīgi viņa varā — un piemaksāt man piecas mārciņas; ar to saruna beidzās, jo ienāca pārējie. Otrā vakarā tādos pašos apstākļos es viņam iedevu zāles, kad viņš iegalvoja, ka no manas puses esot gluži aplami domāt, it kā viņš tās izlietošot kadam par ļaunu, un saņēmu naudu. Kopš tās reizes mēs vairs netikām redzējušies; zinu tikai, ka viņa nabaga tēvs drīz pēc tam nomira un it kā tieši no šīm zālēm un ka esmu izcietis un ciešu nepanesamas mokas. Nekādi vārdi nevar attēlot manas ciešanas! — viņš piemetināja, izstiepis rokas. — Tās ir pelnītas, bet neviens tās nevar aptvert.

Ljūsoms nokāra galvu un apklusa. Viņš izskatījās tik nomocīts un nožēlojams, ka nebija vērts apbērt viņu pārmetumiem, kam tik un tā nebūtu nozīmes.

—   Lai viņš paliek tuvumā, — Martins noteica novērsies, — bet lai es viņu vairs neredzētu, dieva dēļ!

—  Viņš paliks tepat, — Džons atčukstēja. — Nāciet man līdzi! — Klusām aizslēdzot durvis, viņš ieveda Martinu otrā istabā, kur abi bija sēdējuši pirms tam.

Martinu Ljūsoma stāsts bija tā pārsteidzis, satriecis un apstulbinājis, ka pagāja labs laika sprīdis, iekams viņš atjēdzās un varēja visu dzirdēto kaut cik sakārtot, izprast notikumu savstarpējo sakarību un aptvert visus sīkumus. Kad viņam beidzot bija radies skaidrs priekšstats par visu, Džons Vestloks izsacīja minējumu, ka Džonasa noziegums droši vien esot zināms arī citiem, kuri to izmantojot savos nolūkos un turot Džonasu savā varā, kam nejauši kļuvis par liecinieku un nevilšu palīgu Toms Pinčs. Abi bija vienis pratis, ka tā laikam esot, tomēr šis pieņēmums nevis atvieglināja, bet apgrūtināja lietas izprašanu.

Viņi nekā nezināja par personām, kam piederēja šī vara. Vienīgais cilvēks, par ko viņi šo to zināja, bija Toma namsaimnieks. Bet viņiem nebija nekādas tiesības šo cilvēku iztaujāt, pat ja to sastaptu, ko, pēc Toma uzskatiem, nemaz nevarēja tik viegli izdarīt. Un, pat ja pieņemtu, ka viņi to iztaujātu un tas atbildētu (tas nozīmēja pieņemt stipri daudz), vai namsaimnieks nevarētu pasacīt par notikumu ostā, ka viņu sūtījuši aicināt Džonasu atpakaļ svarīgu darīšanu dēļ, un ar to sarunai būtu beigas.

Sākt ko darīt šai lietā bija ļoti grūts un atbildīgs uzdevums. Ljūsoma stāsts varēja izrādīties pārspīlēts; tādā slimīgā stāvoklī viņa satrauktās smadzenes varēja daudz ko uztvert nepareizā apgaismojumā; un, pat ja pieņemtu, ka stāstītais ir patiesība, vecais vīrs tomēr varēja nomirt dabiskā nāvē. Misters Peksnifs tolaik bija tur viesojies — Toms, iegriezies pēcpusdienā un piedalīdamies apspriedē, to tūliņ atcerējās — un nekas noslēpumains nebija ticis manīts. Vienīgi Martina vectēvam būtu tiesības izlemt, kas darāms, bet uzzināt viņa domas nebija iespējams, jo viņš, protams, būs vienis prātis ar misteru Peksnifu. Bet, kādās domās ir misters Peksnifs par savu znotu, to arī nav grūti uzminēt.

Bez šiem apsvērumiem Martinu vēl mocīja nepanesama doma: viņa iejaukšanos varēja iztēlot kā tieksmi izmantot radinieka drausmīgo noziegumu, lai tiktu soli tuvāk vectēva labvēlībai. Viņš labi zināja, ka tā to uztvers: tiklīdz viņš ieradīsies pie vectēva mistera Peksnifa namā, lai paziņotu ļauno vēsti, tā misters Peksnifs nepalaidīs garām gadījumu attēlot šo Martina soli visnepievilcīgākā gaismā. No otras puses, ja viņu rīcībā atradās tāda liecība un viņi nekā nedarīja lietas izmeklēšanas labā, tad viņus varēja apvainot par līdzdalībniekiem tai noziegumā, ko bija atklājis Ljūsoms.

Vārdu sakot, viņi bija pavisam nespējīgi atrast no šā labirinta tādu izeju, kas neievestu jaunos sarežģījumos un sastrēgumos. Un, kaut gan misteram Teplijam drīz vien uzticēja šo noslēpumu un šā džentlmeņa raženā iztēle sameklēja daudzus riskantus līdzekļus, kurus, gods kam gods, viņš pats bija gatavs nekavējoties realizēt, uzņemoties pilnīgu atbildību, tomēr šie priekšlikumi un piedāvātie pakalpojumi nekādu palīdzību nesniedza un nekādu skaidrību neieviesa.

Šādos apstākļos Toma nostāsts par vārgā kantorista dīvaino izturēšanos pie tējas galda kļuva sevišķi svarīgs un galu galā pārliecināja draugus, ka pats pareizākais solis patiesības atklāšanai būtu noskaidrot, cik lielā mērā var paļauties uz vecā vīra garīgajām spējām un atmiņu. Iepriekš uzzinājuši, ka Ljūsoms un misters Čafijs nekad nav redzējušies un ka sirmgalvja aizdomām ir cits cēlonis, viņi vienbalsīgi nosprieda, ka vecais kantorists ir taisni tas vīrs, kas viņiem vajadzīgs.

Taču, kā bieži gadās ar publiskās sanāksmēs pieņemtiem vienbalsīgiem lēmumiem, kuros deklarēts, ka šādus vai tādus spaidus nav vairs iespējams paciest ne mirkli ilgāk, bet kuri tomēr tiek ciesti joprojām veseliem gadsimtiem bez jebkādiem mīkstinājumiem, tā arī viņi panāca tikai vienu: proti, slēdzienu, ka viņi šai jautājumā vienprātīgi. Atzīt, ka misters Čafijs viņiem nepieciešams, bija viens, bet, kā pie viņa piekļūt, — pavisam kas cits; un, kā piekļūt pie Cafija, nesatraucot viņu, nesatraucot Džonasu un nodrošinoties pret grūtībām nospēlēt uz tāda sabojāta un sen nelietota instrumenta to, kas vajadzīgs, — šis mērķis aizvien vēl bija tikpat tālu kā sākumā.

Radās jautājums, kam no klātesošiem tovakar bijis lielākais iespaids uz veco kantoristu. Neapšaubāmi, viņa jaunajai saimniecei, Toms apgalvoja. Tomēr tiklab Tomam, kā pārējiem derdzās doma izlikt cilpas jaunajai sievietei un padarīt viņu par netīšu tās nežēlīgā vīra bojā ejas cēloni. Vai tiešām nav vairāk neviena? Kā ne, protams, ir. Gan pavisam citā veidā, Toms sacīja, taču misteru Cafiju iespaidojot misis Gempa, slimokopēja, kas kādu laiku viņu uzraudzījusi.

Visi tūliņ pieķērās šai domai. Tā bija jauna izeja, ko diktēja līdz šim vērā neņemti apstākļi. Džons Vestloks pazina misis Gempu. Viņš bija kādreiz pagādājis tai darbu un zināja, kur tā dzīvo, jo krietnā sieviete atvadoties bija apbalvojusi viņu ar veselu grēdu savu vizitkaršu, ko izdalīt paziņām. Tika nolemts, ka misis Gempai jātuvojas visai uzmanīgi, taču tas jādara bez kavēšanās un jāuzzina, ko šī apdomīgā matrona saka par misteru Cafiju un iespējām sazināties ar to.

Martins un Džons Vestloks apņēmās stāties pie šā darba jau šovakar, vispirms apciemojot misis Gempu mājās cerībā sastapt viņu privātās dzīves omulībā; neveiksmes gadījumā uzmeklēt viņu ārpus mājas — pie amata pienākumu pildīšanas. Toms atgriezās Izlingtonā, lai nepalaistu garām iespēju satikt misteru Nedžetu, ja tas pēkšņi parādītos. Misters Teplijs pēc paša vēlēšanās palika pagaidām Fernivels-Innā uzmanīt Ljūsomu, kuru gan mierīgi varēja atstāt savā vajā, jo tam ne prātā nenāca aizlavīties.

Pirms viņi šķīrās, dodamies katrs savā uzdevumā, viņi lika Ljūsomam nolasīt vēstuli, ko tas glabāja pie sevis, kā arī piezīmi ar paskaidrojumu, ka viņš to rakstījis brīvprātīgi, juzdams nāvi tuvojamies un gribēdams atbrīvoties no sirdsapziņas pārmetumiem. Kad vēstule bija izlasīta, visi to parakstīja un ar Ljūsoma piekrišanu ieslēdza drošā vietā.

Martins, paklausīdams Džona padomam, turpat uzrakstīja vēstuli daudzinātās elementarskolas kuratoriem, drosmīgi apgalvojot, ka tās plānu projektējis viņš, un apvainojot misteru Peksnifu par piesavināšanos. Džons izrādīja dedzīgu interesi arī par šo pasākumu, piezīmēdams, kā parasts, bez jebkādas godbijības, ka misters Peksnifs visu mūžu esot bijis ar panākumiem bagāts blēdis un ka viņam, Džonam, ilgi sagādātu prieku apziņa, ka viņš pielicis savu roku, lai Peksnifs dabūtu algu pēc nopelniem kaut vai sīkumos.

Raižu pilna diena! Bet Martinam vēl nebija kur apmesties, un, tiklīdz viss bija norunāts, viņš devās meklēt dzīvokli, atsacījies paēst pusdienas pie Džona. Pēc ilgām pūlēm viņam laimējās atrast divas bēniņu istabiņas sev un Markam kādā Strenda pagalmā, netālu no Tempļa. Bagažu, kas viņus gaidīja diližansu kantorī, viņš nogādāja uz jauno patvērumu un tad sāka staigāt šurp turp pa Tempļa pagalmiem, uzkozdams pusdienās gaļas pīrāgu un starodams priekā, ka ietaupījis Markam tik daudz pūļu un sagādājis tik patīkamu pārsteigumu, — jūtas, kādas viņš senāk, būdams iesīkstējis patmīlis, nekad nebija pazinis un izpratis.

XLIX NODAĻA, KURĀ MISIS HARISA AR TĒJKANNAS PALĪDZĪBU TOP PAR ŠĶELŠANĀS IEMESLU DRAUDZENĒM.

Misis Gempas apartamenti Kingsgeitstritā, Augšbolbornā, bija, gleznaini izsakoties, saposušies parādes tērpā. Tie bija uzslaucīti un uzkopti viešņai par godu. Viešņa bija Betsija Priga, misis Priga no Bartlemija vai, kā daži izsacījās, Barklemija, vai, kā vēl citi teica, Bardlemija; ar visiem šiem mīlīgajiem un familiarajiem nosaukumiem tā amata personas, kura rota bija misis Priga, apveltīja sv. Bartolomeja slimnīcu.

Misis Gempas apartamenti nebija nekādi plašie, taču pieticīgai sirdij arī būdiņa ir pils; un tāpēc iespējams, ka istaba mistera Svīdlpaipa nama otrajā stāvā ar logu uz ielu misis Gempas iztēlē šķitās pats krāšņākais miteklis. Lai nu tas gluži tā nebija no izlutinātu cilvēku viedokļa, toties istabā bija apvienotas tik daudzas ērtības, cik vien varēja gaidīt no šādu apmēru telpas, neaizejot optimismā līdz galējībām. Vajadzēja tikai allaž turēt prātā gultu, tad nekas ļauns nevarēja notikt. Tas bija pats galvenais. Ja viesis ne uz mirkli neaizmirsa gultu, tad tas varēja pat pieliekties un pameklēt kādu nokritušu priekšmetu zem apaļā galdiņa, neriskējot pārāk stipri sasisties pret kumodi vai nokļūt sv. Bartolomeja kopšanā, ieveļoties kaminā.

Viesu pūlēm pastāvīgi atcerēties gultu nāca palīgā arī šā mēbeles gabala apmēri, kas bija milzīgi. Tā nebija izvelkamā gulta, tā nebija franču gulta[22] , tā nebija gulta ar četriem pīlāriem, bet tas, ko dzejiski apzīmē par telti; matracis bija kārtīgi izgulēts un nokāries tā, ka misis Gempas lāde neatrada vairs vietas pagultē un bija palikusi pusceļā, apdraudot neieradušā apmeklētāja kājas un dvēseles mieru. Ietvaru, kam vajadzēja saturēt baldachinu un aizkarus, ja tādi būtu, rotāja no koka izgrieztas bumbas, kas krita zeme? no mazākā satricinājuma un nereti bez jebkāda iemesla, radot neaprakstāmas šausmas miermīlīgajos apmeklētājos.

Pašu gultu klāja bezgala veca lupatu sega; pagalvī, tai pusē, kas tuvāk durvīm, karājās plāns, zilrūtains aizkariņš, kas neļāva Kingsgeitstrītas vēsmām pārāk familiari traucēt misis Gempu. Pie gultas staklēm karājās lēdijas noplukušie tērpi un citi tualetes piederumi; aiz ilgas valkāšanas tie tik pareizi attēloja viņas auguma formas, ka ne viens vien nepacietīgs vīrs, iesteidzies ap krēslas laiku, uz mirkli palika stāvam kā sasalis", iedomādamies, ka misis Gempa pakārusies. Kāds džentlmenis, atnācis ar parasto steidzīgo vajadzību, bija pat izsacījies, ka šie apģērbi atgādinot eņģeļus; kas apsargājot misis Gempas miegu. Bet toreiz, kā misis Gempa paskaidroja, bija «atlēcis viņa pirmdzimtais»; pēc tam viņš vairs nekad neatkārtoja savu komplimentu, kaut gan viņa apmeklējumi atkārtojās bieži.

Atzveltņi misis Gempas apartamentos bija ārkārtīgi lieli, ar platām mugurām, un aiz šā vairāk nekā pietiekamā iemesla tikai divi skaitā. Abi bija vecmodīga fasona, darināti no sarkankoka, ar balstiem, kur uzlikt elkoņus; šo atzveltņu galvenā pazīme bija slidenie sēdekļi, kādreiz pārvilkti ar astru drēbi, bet tagad ar kādu spīdīgu, zilganu audumu, no kura viesis, lāgā nepaspējis apsēsties, jau šļūca nost, pārbijies ne pa jokam. Sēdekļu trūkumu misis Gempai aizstāja milzums papes kārbu, no kurām varēja sastādīt veselu kolekciju; tanīs glabājās daždažādas mantas, kas gan neatradās tādā drošībā, kā šai krietnajai sievietei labpatikās iedomāties, jo, kaut gan visām kārbām bija vāki» taču nevienai nebija dibena, tāpēc likās, ka tanīs glabātajiem dārgumiem uzliktas cepures. Kumodes augšdaļa, kurai pienācās stāvēt uz citas, lielas kumodes, palikusi viena, izskatījās kā nožēlojams pundurītis; mantu glabāšanā gan tai bija lielas priekšrocības, salīdzinot ar kārbām, jo visi rokturi tai sen bija nolūzuši, tāpēc tikt pie atvilktņu satura nenācās viegli. To varēja izdarīt tikai ar diviem paņēmieniem: vai nu pagāzt visu mēbeli uz priekšu, tā ka atvilktnes izkrīt visas reizē, vai arī atvērt tās pa vienai ar nazi kā austeres.

Visus savus majturības krājumus misis Gempa glabāja mazā skapītī blakus kaminam, sākot ar oglēm pašā apakšā (tāpat kā dabā) un beidzot ar stipriem dzērieniem — augšējā plauktā, kur tie aiz smalkjūtīgiem apsvērumiem bija novietoti tējkannā. Kamina dzegu pušķoja neliels kalendars, kurā misis Gempa šur un tur bija pasvītrojusi datumus, kad kādai viņas klientei jādzemdē. Bez tam tur lepojās trīs ģīmetnes: akvarelis, kas attēloja misis Gempu jaunībā, bronzā veidota lēdija, izrotājusies ar spalvām, — tika domāts, ka tā esot misis Harisa balles tērpā, — un trešā ģīmetne sēru ietvarā, kas rādīja nelaiķi misteru Gempu. Pēdējais bija uzgleznots visā augumā, lielākas līdzības labad neaizmirstot arī koka kāju.

Rokas plēšas, koka tupeles, dakšiņa maizes grauzdēšanai, katliņš, tasīte ar snīpi, karote, ar ko dot zāles tiepīgiem slimniekiem, un beidzot misis Gempas lietussargs, nolikts visredzamākajā vietā kā jau sevišķi rets un dārgs priekšmets, papildināja kamina dzegas un blakus esošās sienas izgreznojumu. Šos priekšmetus misis Gempa uzlūkoja dziļā apmierinājumā, beigusi klāt tējas galdiņu un salikusi uz tā visu nepieciešamo misis Prigas mielošanai, ieskaitot divas mārciņas pamatīgi iemarinēta Ņukastles laša.

—  Šitā! Nu tik nedomajt ķēpāties, Betsij, piķis jūs parāvis! — misis Gempa noteica, uzrunādama prom esošo draudzeni. — Šito es teic jau iepriekš, ka a gaidīšanu es nav draugos. Lai ku es nolīgs darbā, es visur teic to vienu: «Jūs man viegli iztiks pa prātam un prasīt es daudz neprasa, tik lai tas viss i pirmā labuma un lai to pado uz minūti, citādīgi mēs a labu nešķirsies.»

Pati viņa bija sagādājusi tikai pirmā labuma cienastu: mīkstu, nule ceptu maizi, svaigi kultu sviestu, smalku, baltu cukuru un tamlīdzīgus gardumus. Pat šņaucamā tabaka, ar ko viņa atspirdzinājās, bija tik izcila labuma, ka viņa paņēma vēl vienu šņaucienu.

—  Dzi, dzi, ku zvaniņš skan! —viņa noteica, izskriedama kāpņu laukumiņā un paskatīdamās lejā. — Betsija Priga, mīļā … ak Svīdlpaips, kā man viņš apnicis līdz kaklam!

—  Es jā, — bārddzinis atsaucās vārgā balsi. — Es nupat kā ienācu.

—  Vienumēr viņš nupatās ienāk vai nupatās iziet, — misis Gempa nomurmināja. — Tāds cilvēks nav izturams!

—  Misis Gempa, — bārddzinis pasauca. — Klau! Misis Gempa!

—  Nu, kas i? — misis Gempa nepacietīgi atsaucās, kāpdama lejup. — Vai Temza deg, vai, un zivis tanī vārās, mister Svīdlpaip? Pasaulīt, ku tas cilvēks i bijs un kas viņam uzgājs? Tik balts kā krīts!

Pēdējos vārdus viņa izrunāja jau lejā, ieraudzījusi, ka misters Svidlpaips sēž klientu krēslā bāls un uztraukts.

—  Vai jūs atceraties, — viņš izdvesa, — vai atceraties jauno …

—   Ko, jauno Vilkinsu? — misis Gempa ievaidējās.

—   Teicat, ko gribat, tik nerunājat par jauno Vilkinsu! Ja jaunā Vilkinsa sievai jau lēkmes klāt…

—   Es nerunāju ne par kādu sievu! — bārddzinis izsaucās. — Par Beiliju, par jauno Beiliju!

—  Ta ko jūs grib teikt? Ko tas knēvelis ievārijs? — misis Gempa pikti noprasīja. — Tas viss i blēņas un aplamības, mister Svīdlpaip!

—  Nekā viņš nav ievārījis! — nabaga Pollijs atbildēja pilnīgā izmisumā. — Ko jūs man krītat kā ar nazi pie rīkles, labi redzat, cik uztraucies es esmu, ka ne parunāt nevaru! Viņš vairs nekā nedarīs. Viņš ir beigts. Pagalam. Pirmo reizi, kad es ieraudzīju to zeņķi, es uzcirtu cenu sarkankrūtītim. Viena pensa vietā uzprasīju pusotra, tāpēc ka domāju — tas puika sāks kaulēties. Bet viņš ij nedomāja. Un nu viņš ir miris, un, ja pat savāktu visas tvaika mašīnas un elektriskās strāvas šai veikalā un liktu tām strādāt, cik jaudas, ir tad to par labu vairs nevar griezt, kaut tur bija tikai puspenss!

Misters Svīdlpaips novērsās un izslaucīja acis dvielī.

—   Un cik gudrs tas puika bija! — viņš turpināja.

—   Taisni apbrīnojami gudrs! Kā viņš runāja! Un cik daudz zināja! Skuvās uz šā paša krēsla — tāpat vien, joku pēc; pats to visu izdomāja, tāds jokupēteris! Un kad nu padomā, ka savu mūžu viņš nedzīs bārdu no tiesas! Kaut labāk visi putni būtu nobeigušies, miers un dievs, nekā man jādabū zināt tāda vēsts! — mazais bārddzinis izsaucās, palūkodamies apkārt uz būrīšiem un atkal ķerdamies pie dvieļa.

—   Kā ta jūs to dabūja zināt? — misis Gempa jautāja. — Kas jums to teica?

—   Es gāju uz Sitiju, biržā mani gaidīja kāds mednieks, — mazais bārddzinis atbildēja, — viņam vajadzēja pašus tūļīgākos baložus, lai vingrinātos šaušanā; kad tas bija nodarīts, es iegāju iedzert krūzi alus un tur es to dzirdēju. Par to rakstīts avīzēs.

—   Jums tas trakoti ķēries klāt, mister Svīdlpaip, — misis Gempa sacīja, grozīdama galvu. — Man domāt, nebūs lieki pielaist jums kādu pusduci dēļu pie galvu, tādas jaunākas un mundrākas, tas jums noskaidros smadzenes, to es jums teiks. Pa ko tad tur runāja, un kas bij iekš avīzēm?

—   Nu, tas pats vien! — Pollijs atbildēja. — Ko tad jūs domājat, kas vēl cits? Viņam ar saimnieku ceļā apgāzusies kariete, viņš aizvests uz Solsberiju un bijis jau pie miršanas, kad ziņas ievāktas. Viņš itin nekā nav runājis, neviena vienīga vārdiņa. Tas man kā nazis sirdī, bet tas vēl nav viss. Viņa saimnieks nekur neesot atrodams. Tas otrs viņu Sitijas kantora direktors, Krimpls, Devids Krimpls, aizlaidies ar visu naudu, viņu meklē, sludinājumi izlīmēti uz visām sienām, atalgojumu sola vis. Misteru Montegjū arī meklē, nabaga Beilija saimnieku (ak, kas tas bija par puiku!). Vieni stāsta, ka tas Montegjū aizšmaucis uz ārzemēm un tur satikšoties ar savu palīgu, citi runā, ka viņš vēl tepat, un viņam dzen pēdas visās malās. Kantorī viņiem viss juku jukām; kārtīgi blēži bijuši. Bet ko nozīmē tāds dzīvības apdrošināšanas kantoris, salīdzinot ar dzīvību vispār! Un kur nu vēl ar jaunā Beilija dzīvību!

—   Viņš i dzimis bēdu ielejā un dzīvojs bēdu ielejā, — misis Gempa nosacīja filozofiskā mierā, — tad nu viņam cits neatliek kā ņemt pa labu visas sekas no tam, ka tāda situvacija pastāv. Bet vai ta pa misteru Čezlvitu nekā nedzirdējāt?

—   Nē, — Pollijs atteica, — neko sevišķu. Viņa vārds vēl nemaz nebija direktoru sarakstā, bet tā runā, ka būšot gan. Cits saka, viņš esot apšmaukts, cits atkal, ka viņš pats šmaucis, taču pagaidām pret viņu nekādu pierādījumu nav. Šorīt viņš pats esot ieradies pie lordmēra vai kāda cita no pilsētas valdes lielajiem vīriem un iesniedzis sūdzību, ka esot izputināts un ka tie divi . blēži aizbēguši, aptīrīdami viņu līdz kreklam, un ka viņš nu tik esot dabūjis zināt, ka to Montegjū nemaz nesaucot Montegjū, bet pavisam citādi. Stāsta, viņš aiz tām errastībām izskatījies pēc īsta miroņa. Žēlīgais dievs! — bārddzinis iesaucās, atcerēdamies pats savas bēdas.

—  Kāda man daļa par to, kāds viņš izskatījies! Viņš varētu nomirt piecdesmit reižu, miers un dievs, nekad man nebūs viņa tik žēl kā Beilija!

Tobrīd iešķindējās mazais zvaniņš, un misis Prigas dobjā balss iejaucās sarunā.

—   Ak, jūs tāpatās runā pa to! — šī lēdija piezīmēja.

—   Ceru, ka būsit visu izrunajši; man pašai tas nemaz neintresierē.

—  Mana dārgā Betsij, — misis Ciempa viņu apsveica, — cik jūs vēlu!

Cienījamā misis Priga diezgan asi atbildēja, ka viņa neesot vainīga, ja tiepšas iedomājoties mirt tad, kad neviens to negaidot. Un tālāk — ka jau tā esot nepatīkami, kad cilvēkam līdz nāvei griboties tējas un viņu aizturot, un te nu atkal vajagot klausīties pārmetumos.

Misis Gempa, nojautusi pēc šīm sīvajām piezīmēm, kādā stāvoklī ir misis Prigas jūtas, steidzināja viņu augšā, cerēdama, ka marinētais lasis radīs mīkstinošas pārmaiņas.

Taču Betsija Priga bija lasi paredzējusi. Skaidrs, ka paredzējusi, jo, uzmetusi acis galdam, tūliņ piebilda:

—   Es jau to zināju, ka gorķu klāt nebūs!

Misis Gempa nobālēja un atslīga gultā.

—  Dies tēs! Jums taisnība, Betsija Priga. Es i to pavisam piemirsis.

Misis Priga, nenolaizdama acis no draudzenes, iebāza roku kabatā un drūmā priekā izvilka no turienes pāraugušu salatu vai nedaaugušu kāpostu — katrā ziņā tas bija kupls dārzenis tik dižos apmēros, ka to vispirms vajadzēja satīt kā lietussargu, tad tikai izdevās izdabūt to ārā. Bez tam viņa izvilka sauju sinepju un krešu, vīšķīti tās zāies, ko dēvē par cikoriņ.iem, trīs saišķīšus redīsu, vienu sīpolu prāva kāļa lielumā, trīs pamatīgas šķēles sarkano biešu un strupu selerijas atradzi vai atzaru; visa minētā zaļbarība vēl nesen bija lepojusies Augšholbornas veikalā ar nosaukumu «divpensu salati», un misis Priga bija tos nopirkusi ar nosacījumu, ka pārdevējs ieliks to visu viņas kabatā, kas arī bija sekmīgi izpildīts un aizrautīgā ziņkārē novērots ormaņu kantorī otrpus ielas. Misis Priga piešķīra tik mazu nozīmi savai pārsteidzošajai nojautai, ka pat nepasmaidīja, bet, piedabūjusi kabatu pieņemt agrāko izskatu, ieteica sīki sagriezt šos dabas ražojumus un neskopojoties apliet ar etiķi, lai varētu tūdaļ baudīt.

—  Nepieberat tik savu šņaucamo tabaku klāt! — misis Priga piemetināja. — Putriņā, miežu tumē, jēra gaļas buljonā un ābolu zupā — tur tā nav nekāda nelaime un slimniekus tas pat uzštimulierē, bet man uz to prāts nenesas.

—  Ejat nu, Betsija Priga, — misis Gempa iesaucās,

—  kā jūs tā var runāt!

—  Kā, vai ta jūs slimie, lai kādas viņiem kaites, tā nešķauda no jūs tabakas, ka, domāt, galva trūks nost? — misis Priga nosmīnēja.

—  Un kas pa to, ka šķauda? — misis Gempa jautāja.

—   Nekas, lai šķauda veseli, — misis Priga atbildēja.

—  Tik liegties nevaig, Zara.

—   Kas ta liedzas, Betsij? — misis Gempa noprasīja.

Misis Priga neko neatbildēja.

—   Kas ta liedzas, Betsij? — misis Gempa noprasīja vēlreiz. Un tad vēl atkārtoja savu jautājumu, šoreiz tikai otrādā kārtībā, tā vēl pastiprinot tā baigo svinīgumu: — Betsij, kas ta liedzas?

Abas lēdijas atradās visai tuvu nopietnām domstarpībām, bet misis Prigai šobrīd ēšanas kāre pārspēja ķildošanās kāri, tāpēc viņa tikai atteica:

—   Neviens, ja jūs neliedzaties, Zara, — un sāka rīkoties uz tējas dzeršanu. Jo strīds var arī pagaidīt, bet tik maza porcija laša nevar.

Viņa ātri sakārtojās ēšanai. Nosviedusi cepuri un šalli gultā, viņa saraustīja matus labajā un kreisajā pusē, it kā iezvanīdama svētvakaru, un viss bija kārtībā. Tēja bija uzlieta, ar salatiem misis Gempa viegli tika galā, un drīz vien dzīres ritēja pilnā sparā.

Abas lēdijas tūliņ atmaiga, līdzko piesēdās pie galda. Kad mielasts tuvojās beigām (kas notika pēc diezgan ilga laika sprīža) un misis Gempa, nokravājusi galdu, noņēma no augšējā plauktiņa tējkannu ar divām glāzītēm, viņas bija gluži draudzīgi noskaņotas.

—   Betsij, — misis Gempa sacīja, ielējusi glāzīti un pasniegdama tējkannu draudzenei, — es nu uzsauks tostu. Uz manu pastāvīgu kumpaņonu Betsiju Prigu!

—   Labprāt uzdzeru a visām zimpatijām, tik to vārdu pārmainot uz Zaru Gempu, — misis Priga atsaucās.

Kopš šā mirkļa abu lēdiju deguni un varbūt arī jūtas sāka izrādīt tieksmi uz iedegšanos, kaut gan citādi viss šķitās labā kārtībā.

— Nu, Zara, — ierunājās misis Priga, — lai tā lustēšanās iet kopā a darīšanām: pie kādu slimo jūs grib mani aicināt?

Un, tā kā misis Gempas seja rādīja, ka viņa grib izvairīties no skaidras un noteiktas atbildes, tad Betsija piemetināja:

—   Pie misis Harisas, vai?

—   Nē, Betsij, pie viņas gan ne, — misis Gempa atbildēja.

—   Ar labi, — misis Priga īsi iesmējās. — Pa to tik var priecāties.

—   Kas tur ko priecāties, Betsij? — misis Gempa iekaisa. — Jūs viņu pazīst tik no dzirdēšanu, no kam ta jums tas prieks? Reiz jums i zobs uz misis Harisu, kauču gan neviens nevar teikt pa viņu ko sliktu ne priekšā, ne aiz muguras un itin nekā citādīgi, to es svēti zin, tad klājat vie vaļā, Betsij. Es takšu pazīst šijo visumīlīgāko un godīgāko no visiem sieviešiem kopš tā laika, kad viņa taisījās laist pasaulē savu pirmdzimto, — misis Gempa turpināja, skurinādama galvu un slaucīdama asaras, — bet misters Hariss, aplam bailīgs no dabas, bij ņēmis aizbēdzis un ielīdis tukšā suņu būdā, un aizbāzis ausis, un tā tur sēdēja a cieti ausīm, kamēt viņam pienesa rādīt jaundzimušo; tas, nabadziņš, bij aizrāvies brēkdams, bet dakteris paņem aiz krāgas un noliek a muguriņu uz plikas grīdas un vēl piekodina, ka mātei pa šito brēkšanu nav ko uztraukties — viņš brēc aiz plaušiem. Es viņu pazinu jau toreiz, Betsija Priga, ka vīrs bij novedis viņu līdz asarām, pateikdams, ka tas devītais bērns jau lieks un, kazi, astotais a, bet tas mazais eņģelītis tik dūdo vie, un cik dūšīgs izauga a visām kleinajām kājām; tik es nekādīgi nevar saprast, kas tur ko priecāties, Betsij, ka misis Harisa jūs neaicina pie sevim. Un viņa neaicinās ar, to es teic pavisam droši, tāpēc ka viņas mutē i tik šie vārdi, ka uzkrīt kāda kaite: «Sūtat pēc Zaras!»

Šās aizkustinošās runas laikā misis Priga, veikli izlikdamās, ka kritusi par upuri tai dīvainajai izklaidībai, kas uzbrūk cilvēkam, kad visu viņa uzmanību piesaistījis viens priekšmets, lēja tikai sev glāzīti pēc glāzītes, acīm redzot pati to nemanīdama. Taču misis Gempa pamanīja to un tāpēc pabeidza runu pirms laika.

—   Nu, ta viņa tā nav, — misis Priga dzestri piezīmēja. — Kas ta?

—  Jūs varbūtās i dzirdejs, Betsij, — misis Gempa uzmeta visai izteiksmīgu un modru skatienu tējkannai, — ka tai reizā, ka mēs abas pa kārtai dižurēja pie to karsoņa slimnieku iekš «Vērsi», es pieminēju kādu slimo, ko gāju kopt.

—   Ahā, to veco Snafiju[23] ? — misis Priga apvaicājās.

Zara Gempa uzmeta viņai ugunīgu skatienu, jo uztvēra šo kļūdīšanos kā ļaunprātīgu un tīšu mājienu uz savu vājību vai ieradumu, kura zemsirdīgā pieminēšana no Betsijas puses jau sākumā gandrīz izjauca šā vakara saticību. Tas vēl skaidrāk kļuva redzams tad, kad uz misis Gempas pieklājīgo, bet noteikto aizrādījumu, ka pacientu saucot Čafiju, misis Priga atbildēja ar dēmoniskiem smiekliem.

Pašiem labākajiem no mums ir savas vājības, un jāatzīstas, ka tas plankumiņš, kas aptumšoja misis Prigas gaišo tēlu, bija ieradums neizgāzt uz pacientiem visu savu žulti un etiķi (kā to būtu darījusi ikviena patiesi labsirdīga sieviete), bet atstāt krietnu devu šo labumu savām draudzenēm. Varbūt stipri iemarinētais lasis un salati ar etiķi, paši par sevi diezgan skābi, vēl veicināja šās misis Prigas vājības attīstību, tāpat kā to veicināja katra jauna glāzīte no tējkannas, jo viņas draugi bija vairākkārt novērojuši, ka pacilātā omā viņa kļūst sevišķi nepiekāpīga. Skaidrs tas, ka viņas sejas izteiksme kļuva visai izsmejoša un izaicinoša un ka viņa, sēdēdama ar piemiegtu aci un uz vēdera saliktām rokām, izskatījās taisni aizskaroši bezkaunīga.

To redzēdama, misis Gempa juta, ka nepieciešams norādīt misis Prigai tās vietu un likt saprast, ka tā nav nekāda lielā sieva un daudz pateicības parādā misis Gempai. Tāpēc šī lēdija visai svarīgā un aizbildnieciskā tonī pagodināja misis Prigu ar sevišķi izsmeļošu atbildi.

— Misters Cafijs, Betsij, — misis Gempa iesāka, — slimo a plānprātību. Es ņemšos to pārdrošību piezīmēt, ka viņš varbūtās nemaz nav tik plānprātīgs, kā cilvēki domā, un varbūtās cilvēki viņu a nemaz neuzskata pa tik plānprātīgu; ko es zin, to es zin, un, ko jūs nezin, to nezin, tāpēc nesāk mani izprašņāt, Betsij! Nu, un mistera Čafija draugi ieņēmušies prātā, ka viņš jāliek apakš uzraudzību, un teic man: «Misis Gempa, vai jūs negrib to uzņemties uz sevīm? Mēs i ne domāt nevar,» tā viņi teic, «uzticēt viņu kam citam, tik jums vie, Zara, tāpēc ka jūs i zelts, kas rūdīts iekš visām krāsnīm. Ņemat kopt viņu dienu un nakti un nosakat pats savu cenu.» — «Nē,» es teic, «to es nevar uzņemties uz sevīm. Nemaz necerat! Pasaulē,» es teic, «i tik viena persona, kālabad es rausies vai uz pusēm, un to sauc misis Harisa. Bet man i viena pazīstama,» es teic, «un viņu sauc Betsija Priga, to es var ieteikt, un tā man palīdzēs. Uz Betsiju,» es teic, «allažīn var likt visu paļaušanos, ka es pa viņu uzņemos atbildēšanu un izrīkošana i iekš manām rokām.»

Te misis Priga, nemaz nepārmainījusi savu aizskarošo izturēšanās veidu, atkal izlikās izklaidības pārņemta un pastiepa roku uz tējkannas pusi. To misis Gempa vairs nespēja paciest. Viņa sagrāba misis Prigu aiz rokas un dziļi izjusti noteica:

—   Nē, Betsij! Vismaz dzerat godīgi, lai nu a citu kā!

Kad misis Prigai tā izjauca nodomu, viņa atlaidās atzveltnī un, vēl jo izteiksmīgāk piemiegusi aci un vēl ciešāk saņēmusi rokas, atļāvās nogrozīt galvu un aplaimot savu draudzeni ar nicinošu smīnu.

Misis Gempa turpināja:

—  Misis Harisa, Betsij …

—   Ratā a visu jūs Harisu! — Betsija Priga pārtrauca.

Misis Gempa paskatījās uz viņu izbrīnā un sašutumā, lāgā neticēdama savām ausīm, bet misis Priga, vēl stiprāk piemiegusi aci un vēl vairāk sažņaugusi rokas, izrunāja šos neticamos un neaizmirstamas vārdus:

—   Es netic, ka šitāda persona pavisam i uz pasaules!

Izrunājusi šos vārdus, viņa paliecās uz priekšu un pasita knipi — vienreiz, otrreiz, trešo reizi — un ar katru reizi tuvāk misis Gempas degunam, tad piecēlās un sāka likt galvā cepuri, it kā apzinādamās, ka nu starp viņām ir tāda plaisa, kas nav nekādi aizpildāma.

Šā sitiena iedarbība bija tik negaidīta un spēcīga, ka misis Gempa sēdēja, ieplētusi muti un izbolījusi acis, kamēr misis Priga, uzlikusi cepuri, uzklājās šalli un nu savilka to ciešāk ap kaklu. Tad misis Gempa saslējās — ir tiešā, ir pārnestā nozīmē — un meta pretiniecei patiesību sejā:

— Kā! — misis Gempa iesaucās. — Ak tu bezgodīgs radījums! Ku es pazīst misis Harisu jau tepatās trīsdesmit pieci gadi, un tu man teiks, ka viņas nemaz nav uz pasaules?! Vai tāpēc es i bijs viņai uzticams draugs iekš visām lielām un mazām bēdām, lai pēdīgi nonāktu pie šitāda gala; un kā nav kauns tik nekrietnu muti brūķēt, ka viņas pašas bilde karājas tepatās priekš jūs acīm! Labi, varat neticēt, ka viņa i uz pasaules, viņa tik un tā uz jums virsū neskatīsies, tāpēc ka tik bieži teikuse, ka vie es i pieminejs, viņai dzirdot, jūs vārdu, a ko, dievamžēl, es i apgrēkojies: «Kā, Zara Gempa? Un jūs pazemojties līdz viņai?» Ta vācaties nu laukā!

—  Es iet, cienīgā, vai ta neredzat, vai? — misis Priga atsaucās un apstājās.

—  Jā, tā tomēt būs labāk, cienīgā, — misis Gempa noteica.

—  Vai jūs pavisam zin, a ko runā, cienīgā? — viešņa apjautājās.

—   Tā kā zin gan, — misis Gempa atbildēja, izsmejoši noskatīdama viņu no galvas līdz kājām, — a Betsiju Prigu. Tā gan tas būs. Es jau viņu pazīst. Labāk nemaz nevar. Vācaties laukā!

—   Un jūs domā te mani komandierēt! — misis Priga izsaucās, savukārt nomērodama viņu ar skatieniem no galvas līdz kājām. — Jūs, jā? Šito godu! Tad jupis parau šito jūs nekaunību! — misis Priga mirklī pārslēdzās no izsmiekla uz niknumu. — Kā jūs to drīkst?

—  Vācaties laukā! — misis Gempa atkārtoja. — Man vaig sarkt pa jums.

—   Neko nekait pasarkt pašai pa sevi, — misis Priga atcirta. — Plātās tik a saviem Cafijiem! Ak, ta nabaga večuks nav nemazais tik plānprātīgs, kā domā, ko? Ahā!

—   Ka jūs nāktu pie viņa kopšanu, ta viņš vienas dienas laikā tiktu skaidri traks, — misis Gempa nepalika parādā.

—  Ta šitādām būšanām jums manis vaidzē, ko? — misis Priga uzvaras priekā iesaucās. — Jā? Nekas nesanāks. Es viņam nerādīsies ne tuvumā. Redzēs gan, kā jūs tiks galā bez manīm. Es a viņu nekādās darīšanās neielaidīsies.

—  Tas nu vienreiz i patiesīgs vārds, ko jūs saka, — misis Gempa piekrita. — Laukā! Laukā!

Viņai gan neizdevās noskatīties ar pašas acīm, kā misis Priga iziet no viņas istabas, par spīti lielajām alkām to redzēt, jo šī lēdija, tuvodamās durvīm, dusmās tik stipri pagrūda gultu, ka jau minētās koka bumbas sāka birt rībēdamas un kādas trīs vai četras tik sāpīgi ķēra misis Gempas galvu, ka misis Priga jau sen bija projām, kad viņa atjēdzās pēc šās koka krusas.

Tomēr misis Gempai bija liels gandarījums noklausīties misis Prigas dobjo balsi uz kāpnēm, gaitenī un uz ielas, berot pārmetumus un zvērot neparko neielaisties darīšanās ar misteru Čafiju. Pēc tam misis Gempa pārsteigta ieraudzīja savā istabā Betsijas Prigas vietā misteru Svīdlpaipu ar diviem džentlmeņiem.

—   Lai dievs žēlīgs, kas te noticis? — iesaucās mazais bārddzinis. — Sito troksni, ko jūs, abas lēdijas, sacēlāt, misis Gempa! Tie džentlmeņi gandrīz visu laiku nostāvēja uz kāpnēm un nekādi nevarēja jūs saklauvēt, kamēr jums gāja vaļā tas jandāliņš. Kad tik nenobeidzas mazais svilpis veikalā, tas, kas pats sev pumpē ūdeni. Viņš pārbīlī sapumpēja tik daudz ūdens, ka veselu gadu dzerdams neizdzers — teju teju bez elpas palika. Laikam domāja, ka ugunsgrēks!

Misis Gempa tikmēr bija atslīgusi atzveltnī un, pārgriezusi asarainās acis un lauzīdama rokas, izplūda gaudās un žēlabās:

—   Ak mister Svīdlpaip, un misters Vestloks a tepatās, ja manas acis mani nemāna, un vēl a draugu, ko man nav tas prieks pazīt, bet ko es i izturejs šovakar no Betsiju Prigu, to neviena mirstama radība nezin! Gānijs nu vēl mani vie, kā jau ka cilvēks iekš skurbuļa, aiz to man likās, viņai ienākot, tāda vie smaka, tik ticēt negribējās, tāpēc ka man pašam tāds tas paradums nav (misis Gempa, jāsaka pie reizes, bija krietni piesūkusies, un tējkannas aromats pildīja visu istabu), ta to es būt panesis iekš. lēnprātības, bet, ko viņa sarunāja pa misis Harisu, to pat jērs nevar piedot. Nē, Betsij! — misis Gempa izrunāja spēcīgā jūtu uzplūdumā, — to pat tārpiņš neizturēs!

Mazais bārddzinis pakasīja pakausi, nogrozīja galvu, pašķielēja uz tējkannu un piesardzīgi vēža gaitā izgāja no istabas. Džons Vestloks, piebīdījis krēslu, apsēdās blakus misis Gempai, Martins, atsēdies gultas kājgalī, atbalstīja lēdiju no otras puses.

—  Jūs laikam brīnāties, kas man vajadzīgs, — Džons sacīja. — Es to paskaidrošu, kad jūs atžilbsiet. Tas nav tik steidzīgi. Vienalga, vai minūte uz priekšu vai atpakaļ. Kā jūs jūtaties? Vai labāk?

Misis Gempa, asarās pārplūzdama, pakratīja galvu un tikko dzirdami piesauca misis Harisu.

—   Iedzeriet mazliet… — Džons sastomījās, nezinādams, kā apzīmēt tējkannas saturu.

—   Tēju, — Martins pateica priekšā.

—   Tā nav tēja, — misis Gempa nočukstēja.

—  Tās ir kādas zāles, — Džons attapās. — Iedzeriet mazliet!

Viņi pierunāja misis Gempu izdzert glāzīti.

—  Tik a to vienu norunu, — viņa izjusti piezīmēja, — ka Betsija Priga caur manīm nekad darbu nedabūs.

—  Zināms, ka ne, — Džons piebalsoja. — Sev jau nu es viņu par kopēju neņemšu.

—   Un ka tā padomā vie, — misis Gempa nopurinājās, — ka viņa kopa to jūs draugu un varēja noklausīties tādas lietas, ka vai!

Džons paskatījās uz Martinu.

—  Jā, — viņš tad sacīja. — Tur varēja rasties nepatikšanas, misis Gempa.

—   Un pavisam trakas nepatikšanas! — viņa atsaucās. — Tas tik vie glāba, ka es bij tā, kas dižūrē nakti un klausās, kā viņš tur melšas, un Betsija dienu. Ko tik viņa nebūt sarunajs un sadarijs, ka zinātu to, ko es, — šitā divkosīgā ragana! Lai dies stāv man klāt, — misis Gempa iesaucās, spārdot grīdu, iedomādamās aizgājušo misis Prigu, — ka man bij jādzird no sievieša cilvēka mutes tas, ko viņa teic pa misis Harisu!

—   Neņemiet to pie sirds! — Džons pamācīja. — Jūs taču zināt, ka tas nav taisnība.

—  Nav taisnība! — misis Gempa atkārtoja. — Nuja, ka nav! Vai ta es nezin, ka tas mīļais cilvēks gaida mani šopašubrīd, mister Vestlok, un skatās pa logu laukā, un tur uz rokām mazo Tomiju Hansu, kas mani sauc pa sava paša Gemiju, un riktīgi vie tas i, lai dies apsvētī viņa raibās kājiņas (akurat kā Kenterberijas šķiņķis, kā teic viņa miesīgs tētis, un tādas tās izskatās ar), mister Vestlok, kopš tā laika, ka es viņu atrod uz grīdas a sarkanu adītu zābaciņu iekš mutes; iebāzis pa jokam, cik tur bērnam vaig, un tas iesprūdis tam nabaga cālīšam rīklē; nosēdinajši bērnu viesistabā uz grīdas un paši meklē zābaciņu pa visu māju, kamēt šis smok vai nost! Ak Betsija Priga, to zemsirdību, kotu šovakar i parādijs, bet nu tu savu kāju pa Zaras slieksni vais necels, lodenā čūska!

—  Un jūs vienmēr izturējāties pret viņu tik laipni! — Džons līdzjūtīgi piezīmēja.

—  Tas jau taisni i tas nazis sirdī. Tas jau taisni i tas, kas duras, mister Vestlok, — misis Gempa atbildēja, automatiski pastiepdama glāzi, ko Martins piepildīja.

—  Jūs viņu ņēmāt palīgā kopt misteru Ljusomu! — Džons atgādināja. — Aicinājāt palīgā kopt misteru Cafiju!

—  Tā bij, bet uz priekšu tas vais netiks darīts! _— misis Gempa nosolījās. — Betsija Priga man nekāds partnieris vais nebūs, ser!

—  Nē, nē, — Džons atbalstīja viņu, — tādi palīgi nekur neder.

—   Neder un nekad nav derejši, ser, — misis Gempa apstiprināja svinīgā balsī, kā tas mēdz būt zināmā skurbuma pakāpē. — Tagadiņ, kad šai bezgodei no ģīmi norauta marka (ar šo vārdu misis Gempa domāja masku), ta man tā vie rādās, ka no viņas nekad īsts palīgs nav bijs. Trāpās jau tādas reizas, mister Vestlok, ka pamilija grib paturēt ko noslēpumā, un, ka i darīšana tik a tādiem, ko pazīst, ta uz tiem var palaisties. Bet kas var palaisties uz Betsiju Prigu, īpašīgi pēc to izrunāšanos pa misis Harisu, sēžot iekš šito pašu krēslu!

—   Pilnīgi pareizi, — Džons Vestloks apstiprināja. — Pilnīgi pareizi. Ceru, ka jums būs vēl laiks sameklēt sev citu palīgu.

Sašutums un tējkanna laupīja misis Gempai spēju saprast, ko viņai saka. Viņa vērās Džonā asarainām acīm, čukstēdama neaizmirstamo vārdu (it kā tas būtu talismans pret visām šās zemes bēdām), kuru misis

Priga bija apvainojusi ar savām šaubām, un laikam vairs nekā nesajēdza.

—  Ceru, ka jums būs vēl laiks sameklēt sev citu palīgu, — Džons atkārtoja.

—   Laika maz, tas i dieva tiesa, — misis Gempa atsaucās, paceldama augšup stulbās acis un mātes mīlestībā spiezdama Džona Vestloka roku. — Rītvakar, ser, es i nosolijs iegriezties pie viņa draugiem. No deviņiem līdz desmitiem, tā mēs i norunajši a misteru Čezlvitu.

—  No deviņiem līdz desmitiem., — Džons izteiksmīgi atkārtoja, paskatīdamies uz Martinu, — un tad misters Čafijs būs drošā uzraudzībā?

—  Viņam dikti vaig uzraudzīšanu, to es jums galvo, — misis Gempa atbildēja, noslēpumaini smīnot. — Es nav viens, kas laimīgi atpestīts no Betsiju Prigu. Es pa maz pazina to sievišķi. Ko tas būt laidis vaļā!

—  Jūs domājat — misteru Cafiju? — Džons jautāja.

—   Domāju? — misis Gempa atjautāja. — Vai!

Misis Gempa pastiprināja šās piezīmes izcili ironisko

raksturu, gausi pamājot ar galvu un vēl gausāk sakniebjot lūpas. Uz mirkli iesnaudusies un atkal pamodusies, viņa varen dižmanīgi piemetināja:

—  Es jūs aizkavē, džentlmeņi, un laiks i dārgs.

Šī doma, kā arī tējkanna, šķitās pārliecinām viņu, ka tās apmeklētāji vēlas, lai viņa tūdaļ dodas sazin uz kurieni tiem līdzi, un ka viņai jāizvairās pieskarties iepriekšējā sarunā minētajiem priekšmetiem, tāpēc misis Gempa piecēlās, nolika tējkannu agrākajā vietā, visai svinīgi aizslēdza skapīti un sāka posties uz profesionālu viziti.

Sapošanās neprasīja daudz laika, jo vajadzēja tikai uzlikt tabakas piesātināto melno cepuri, tabakas piesātināto melno šalli, uzaut koka tupeles un paņemt neizbēgamo lietussargu, bez kura viņai nebija iespējams ne saņemt bērnus, ne apmazgāt miroņus. Ietērpusies šais bruņās, misis Gempa atgriezās pie atzveltņa un, iesēdusies tanī, paziņoja, ka varot iet.

—  Tā i gan laime, ka cilvēks zin, ka var tiem nabadziņiem darīt ko labu, — viņa piezīmēja. — Tas vis katram nav dots. Kādas mocības viņiem jāizcieš no Betsiju Prigu, — tās i taisni šausmas.

Aizvērusi pie šiem vārdiem acis aiz neizturamas līdzcietības pret Betsijas Prigas pacientiem, viņa vairs neatvēra tās, kamēr tai nokrita koka kurpe no kājas. Viņas snauda, līdzīgi leģendārajam mūka Bekona miegam, tika pārtraukta vairākkārt, vispirms nokrītot otrai kurpei, pēc tam lietussargam. Atbrīvojusies no šiem traucēkļiem, viņa iegrima mierīgā miegā.

Abi jaunie cilvēki saskatījās — stāvoklis bija diezgan komisks, — un Martins, valdīdams smieklus, iečukstēja Džonam Vestlokam ausī:

—   Ko lai mēs darām?

—   Paliksim tepat, — tas atbildēja.

Bija dzirdams, ka misis Gempa miegā nomurmina: «Misis Harisa.»

—   Paļaujieties uz to, .— Džons čukstēja, mezdams vērīgus skatienus uz misis Gempu, — ka jums izdosies nopratināt veco kantoristu, kaut vajadzētu tur ierasties pašas misis Harisas personā. Lai nu kā, pateicoties tai ķildai, kas apstiprina veco parunu, ka, blēžiem saejot matos, godīgi cilvēki var priecāties, mēs zinām diezgan daudz, lai piespiestu viņu rīkoties pēc mūsu prāta. Nu, Džonas Čezlvit, piesargies! Bet viņa lai guļ, cik ilgi grib! Gan mēs savu panāksim.

L NODAĻA SAGADA LIELU PĀRSTEIGUMU TOMAM PINČAM UN DARA ZINĀMU LASĪTĀJAM, KO TOMS UN VIŅA MĀSA UZTICĒJA VIENS' OTRAM.

Nākamajā vakarā pirms tējas Toms ar māsu sēdēja mājās, kā parasts, mierīgi pārrunājot dažādus notikumus, tikai ne par Ljūsomu vai ko tamlīdzīgu, jo Džons Vestloks — Džons patiešām par spīti savai jaunībai bija pats apdomīgākais cilvēks pasaulē — bija stingri piekodinājis Tomam pagaidām neko nestāstīt māsai, lai tai nebūtu jāraizējas. — Zināt, Tom, — viņš bija pie-

bildis pēc nelielas vilcināšanās, — es pat par visu pasaules mantu un godu negribētu aptumšot viņas priecīgo seju vai modināt nemieru viņas maigajā sirdī! — Jā, Džonam gan bija laba daba, ārkārtīgi laba daba. Ja Ruta būtu viņa meita, Toms sacīja, ari tad viņš nevaretu vairāk rūpēties par to.

Bet, lai gan Toms ar māsu bija neparasti runīgi, tomēr ne tik mundri un jautri kā vienmēr. Toms nenojauta, ka tam par iemeslu ir Ruta, un piedēvēja visu savai nelāgajai omai. Tā tas arī bija, jo pats vieglākais mākonītis viņas dvēseles skaidrajās debesīs meta savu ēnu arī uz Tomu.

Jā, šovakar mazās Rutas dvēsele bija apmākusies. Tā tas bija. Kad Toms skatījās uz citu pusi, viņas dzidrās acis, slepus kavēdamās pie brāļa sejas, te mirdzēja spožāk nekā parasti, te satumsa skumjās. Kad Toms apklusa, lūkodamies ārā vasaras vakarā, viņa dažbrīd steigā sakustējās, it kā grasīdamās mesties brālim ap kaklu, bet tad apspieda šo vēlēšanos un, kad brālis atskatījās, rādīja smaidīgu seju un sāka jautri tērzēt. Kad viņai vajadzēja Tomam kaut ko pasniegt vai pieiet tam tuvāk, viņa laidelējās ap to kā tauriņš vai centās pieskarties tā plecam ar kautro roku un ļaut tai tur pakavēties, it kā cenzdamās parādīt, ka viņas sirdi dara nemierīgu kaut kas tāds, ko viņa savā lielajā mīlestībā uz brāli alkst atklāt, bet nespēj saņemt vajadzīgo drosmi.

Tā viņi abi sēdēja — māsa ar darbu klēpī, bet nestrādādama, brālis ar grāmatu rokās, bet nelasīdams, kad Martins pieklauvēja. Pazīdams nācēju, Toms gāja atvērt durvis un ienāca istabā kopā ar Martinu. Toms izskatījās pārsteigts, jo Martins nebija pat lāgā saņēmis viņa sirsnīgo sveicienu.

Arī Rutai likās, ka viesis izturas dīvaini, un viņa jautājoši pavērās Tomā, it kā gaidīdama paskaidrojumu. Toms papurināja galvu un uzlūkoja Martinu mēmā neizpratnē.

Martins nesēdās, bet piegāja pie loga un raudzījās lejup ielā. Pēc brītiņa viņš atskatījās un gribēja sākt runāt, bet tad atkal novērsās un neteica ne vārda.

—   Kas noticis, Martin? — Toms bažīgi ievaicājās.

—  Dārgais draugs, kādas ļaunas vēstis jūs nesat?

—   Ak Tom! — Martins pārmezdams iesaucās.

—  Jūsu liekujotā interese par mani vēl vairāk aizvaino nekā jūsu nekrietnā rīcība.

—  Mana nekrietnā rīcība, Martin! Mana … — Toms nespēja vairs parunāt.

—   Kā jūs tā varēfāt, Tom, kā jūs varējāt pieļaut, lai es tik dedzīgi un sirsnīgi pateicos jums par jūsu draudzību, un neteicāt vaļsirdīgi kā vīrs, ka jūs mani pametat? Vai tā rīkojas draugs, Tom? Vai tas ir godīgi? Vai tas ir jūsu cienīgi — jūsu, kāds jūs bijāt agrāk, kādu es jūs pazinu, — ļaut man izliet savu sirdi jūsu priekšā, kad jūs esat. pārgājis pie maniem ienaidniekiem? Ak Tom!

Viņa balsī skanēja tik smeldzīgs aizvainojums un reizē tik sūras sāpes par zaudētu draugu, kam viņš ticējis, tanī izpaudās tik daudz bijušās mīlestības pret Tomu, tik daudz bēdu un nožēlu par viņa šķietamo negodīgumu, ka Toms uz mirkli aizsedza seju ar rokām, jo viņam trūka spēka attaisnoties, it kā viņš patiešām būtu kāds liekulības un nodevības izdzimums.

—   Es apzvēru kā savā pēdējā dzīves stundā, — Martins turpināja, — ka vairāk bēdājos par šķietamā drauga zaudēšanu, nekā dusmojos, atceroties man nodarītās pārestības. Tikai tādā laikā un pēc tādiem atklājumiem mēs pilnā mērā izprotam kādreizējās pieķeršanās dziļumu. Es zvēru: lai cik maz es to izrādīju, Tom, tomēr es mīlēju jūs kā brāli pat tad, kad neizturējos pret jums ar vajadzīgo cieņu.

Toms tikmēr bija nomierinājies un atbildēja Martinam kā pats patiesības gars ikdienišķā izskatā — paldies dievam, tas bieži sastopams ikdienišķā izskatā!

—   Martin, — viņš sacīja, — es nezinu, kur jums radušās tādas domas, kas jūs ietekmējis, kas jums tās iedvesis un ar kādiem pārdabiskiem līdzekļiem. Bet tas viss ir meli. Tam iespaidam, kas jums radies, nav ne mazākā sakara ar patiesību. Tie ir maldi no sākuma līdz beigām, un es jūs brīdinu: jūs dziļi nožēlosiet, ka nodarījāt man pārestību. Varu godīgi teikt, ka neesmu

pievīlis ne jūs, ne sevi. Jums tas ļoti sāpēs. Jā, jums tas ļoti sāpēs, Martin.

—  Man jau tagad sāp, — Martins atbildēja, mādams ar galvu. — Šķiet, es līdz šim nemaz neesmu zinājis, ko nozīmē sirdssāpes.

—   Ja es arī būtu tāds, par kādu jūs mani uzskatāt, ja man nekad nebūtu bijušas tiesības uz jūsu cieņu, bet tikai uz jūsu nicināšanu un ja tā būtu pelnīta, arī tad jums jāpasaka man, kā izpaudusies mana nodevība un uz kāda pamata jūs mani apvainojat. Es to nelūdzu kā jūsu labvēlību vai žēlsirdību, Martin, bet pieprasu kā savas tiesības.

—  Mana paša acis ir manas liecinieces, — Martins sacīja. — Vai man jātic tām vai ne?

—   Nē, — Toms mierīgi atbildēja, — nav jātic, ja tās mani apvaino.

—  Jūsu paša vārdi, jūsu izturēšanās, — Martins turpināja. — Vai man nav jātic tiem?

—   Nē, — Toms mierīgi atkārtoja, — nav jātic, ja tie mani apvaino. Bet tas nekad nav noticis. Tas, kas manus vārdus un izturēšanos tā iztulkojis, ir nodarījis man tādu pašu ļaunumu, — te savaldība gandrīz pameta viņu, — kā jūs.

—   Bet es taču atnācu pie jums, — Martins sacīja, — un lūdzu jūsu mīļo māsu uzklausīt mani…

—  Viņu ne, — Toms pārtrauca. — Lūdzu, atstājiet viņu mierā! Viņa nekad jums neticēs.

To teikdams, viņš saņēma māsas roku.

—   Lai es to ticētu, Tom!

—   Ne, nē, — Toms iesaucās, — protams, ka ne. Es jau tā teicu. Nu, miers, miers! Kāda maza muļķīte tu esi!

—   Es nekad nedomāju, — Martins pasteidzās pateikt, — nostādīt jūs pret jūsu brāli. Neuzskatiet mani par tik mazdūšīgu un cietsirdīgu! Es gribu tikai vienu: lai jūs uzklausītu mani un saprastu, ka esmu ieradies nevis ar pārmetumiem — tiem šeit nav vietas, — bet ar dziļu nožēlu. Jūs nezināt, cik rūgta ir šī nožēla, tāpēc ka nezināt, cik bieži es esmu domājis par Tomu, cik ilgi, atrazdamies izmisuma pilnā stāvoklī, esmu cerējis uz viņa draudzīgo atbalstu, cik nelokāmi esmu viņam ticējis un paļāvies uz viņu.

—  Pag, pag, — Toms apturēja Rutu, kad tā dzīrās ko runāt. — Viņš maldās. Viņš ir pievilts. To nevajag ņemt ļaunā. Pārpratums galu galā noskaidrosies.

—   Lai svētīta tā diena, kad tas noskaidrosies, — Martins izsaucās, — ja vien tā kādreiz pienāks!

—   Amen! — Toms nobeidza. — Tā pienāks!

Martins brītiņu klusēja, tad sacīja atmaigušā balsī:

—  Jūs pats esat izvēlējies, Tom, un jums būs vieglāk, ja mēs šķirsimies. Mēs nešķiramies naidā. No manas puses naida nav.

—   No manas arī ne, — Toms atbildēja.

—   Tas ir tieši tas, pēc kā jūs ilgojāties un pēc kā centāties. Es atkārtoju: jūs pats esat izvēlējies. Jūsu izvēle ir tāda, kādu varēja gaidīt no vairuma cilvēku jūsu stāvoklī, bet kādu es negaidīju no jums. Varbūt te vairāk vainīgs mans spriedums nekā jūs. No vienas puses — bagātība un labvēlība, pēc kā vērts censties, no otras — atstumta, bez atbalsta palikuša cilvēka nevērtīgā draudzība. Jums bija iespēja izvēlēties, jūs izvēlējāties; to izdarīt nebija grūti. Tomēr tiem, kam nav pieticis spēka pretoties kārdinājumam, vajadzētu būt tik drosmīgiem un atzīties, ka nav izturējuši; es jums pārmetu to, ka jūs saņēmāt mani tik sirsnīgi, iedrošinājāt mani uz vaļsirdību un atklātību, piespiedāt jums uzticēties un izlikāties, ka varat būt mans draugs, kaut gan īstenībā bijāt pārdevies maniem ienaidniekiem. Es neticu, — Martins saviļņots turpināja, — to es saku no visas sirds: es neticu, Tom, arī tagad, kad stāvu ar jums aci pret aci, ka jums varētu rasties dziņa nodarīt man ļaunu, kaut arī nejauši nebūtu atklājis, kā dienestā jūs sastāvat. Bet es būtu traucēklis jūsu ceļā; es spiestu jūs arī turpmāk rīkoties divkosīgi; manis dēļ jums vajadzētu riskēt zaudēt to labvēlību, par ko jūs esat tik dārgi samaksājis, iemainot to pats pret sevi; tāpēc tas ir pats labākais mums abiem, ka esmu atklājis to, ko jums tā gribējās saglabāt kā noslēpumu.

—  Esiet taisnīgs, — ierunājās Toms, kas kopš šās runas sākuma nebija nolaidis lēnīgo skatienu no Martina sejas, — esiet taisnīgs arī savā netaisnībā, Martin! Jūs aizmirstat, ka neesat man vēl pateicis, kādā pārkāpumā mani apvainojat.

—   Kāda tam nozīme? — Martins attrauca, atmezdams ar roku un dodamies uz durvīm. — Jūs to tikpat labi zināt arī bez maniem vārdiem, un, kaut gan vārdi nav galvenais un nespēj neko mainīt, tomēr man šķiet, ka paskaidrojumi lieki. Nē, Tom. Kas bijis, tas izbijis. Es šķiros no jums tūliņ un tepat, kur jūs bijāt tik laipns un vēlīgs, šķiros ar tikpat lielu mīlestību, kaut ar lielākām skumjām nekā pēc mūsu pirmās sastapšanās. Vēlu jums visu labāko, Tom! Es …

—   Un tā jūs šķiraties no manis? Jūs varat tā šķirties no manis? — Toms iesaucās.

—   Es … jūs … Jūs pats esat izvēlējies, Tom! Es … es ceru, ka tā būs bijusi nepārdomāta izvēle, — Martins stostīdamies izrunāja. — Es tā domāju. Es tam ticu! Ardievu!

Un viņš aizgāja.

Toms atsēdināja māsu atzveltnī un atsēdās pats savā vietā. Viņš paņēma grāmatu un sāka lasīt vai vismaz izlikās lasām. Tomēr drīz viņš skaļi noteica, apšķirot lappusi: — Viņš to kādreiz stipri nožēlos. — Pār viņa vaigu noritēja asara un nokrita uz lapas.

Ruta nolaidās viņam blakus ceļos un apskāva viņa kaklu.

—  Nevajag tā, Tom! Nē, nē! Apmierinies! Mīļais Tom!

—  Es jau esmu … pavisam mierīgs, — Toms atsacīja. — Gan viss noskaidrosies.

—  Tik negodīgi, tik ļauni atmaksāt! — viņa izsaucās.

—   Nē, nē, — Toms atbildēja. — Viņš patiešām tam tic. Nevaru saprast, kāpēc. Bet pārpratums drīz noskaidrosies.

Māsa vēl ciešāk piekļāvās viņam un sāka tā raudāt, it kā viņai lūztu sirds.

—  Neraudi, neraudi! — Toms viņu mierināja. — Kāpēc tu slēp man savu seju, dārgā?

Un tad reizē ar asaru straumi viņai izlauzās ilgi glabātais noslēpums.

—  Ak Tom, mīļais Tom, es zinu, ko tu glabā savā sirdī. Es to atklāju, tev neizdevās noslēpt man patiesību. Kāpēc tu man to neteici? Tev būtu bijis vieglāk, ja tu būtu pasacījis! Tu viņu mīli, Tom, mīli no sirds!

Toma roka sakustējās, it kā pirmajā mirklī viņš būtu gribējis atstumt māsu, bet tad cieši satvēra viņas roku. Viss viņa mazais noslēpums izpaudās šai rokas spiedienā, visa tā aizkustinošā daiļrunība parādījās šai mēmajā pieskārienā.

—  Un par spīti tam visam, — Ruta turpināja, — tu biji tik krietns un tik uzticīgs, Tom; par spīti tam visam tu biji tik pašaizliedzīgs draugs un tā cīnījies ar sevi; tu biji tik maigs, tik uzmanīgs, tik nosvērts, ka es nekad netiku redzējusi piktu skatienu vai dzirdējusi ļaunu vārdu. Un par spīti tam visam tu esi tik rūgti vīlies! Ak Tom, mīļais Tom, vai arī tas ir pārpratums? Vai to kādreiz varēs labot? Un vai mūžam tu glabāsi šīs sāpes savās krūtīs — tu, kas esi pelnījis laimi! — jeb vai ir kāda cerība?

Un joprojām viņa slēpa seju no Toma, apskāvusi viņu un apraudādama viņu, izliedama un atvieglodama savu sievietes sirdi sāpēs par šo atklājumu.

Pagāja kāds laiciņš, un viņi abi sēdēja līdzās, un Ruta vērās brālim nopietni un mierīgi acīs. Un tad Toms atsāka — moži, kaut skumji:

—  Man liels prieks, mīļā, ka tas tā notika starp mums. Ne tāpēc, ka es būtu guvis vēl lielāku pārliecību par tavu maigumu un mīlestību (es tam vienmēr esmu ticējis), bet tāpēc, ka tas novēla smagu slogu no manas sirds.

Toma acis iemirdzējās, pieminot māsas mīlestību, un viņš noskūpstīja Rutu uz vaiga.

—Manu mīļo meitenīt, — Toms turpināja, — lai kādas jūtas man būtu pret viņu (abi, kā norunājuši, izvairījās minēt Merijas vārdu), es jau sen, jāsaka, kopš paša sākuma raugos uz to kā uz sapni, kā uz kaut ko tādu, kas varētu piepildīties pavisam citādos apstākļos, bet kas tagad nekad nepiepildīsies. Bet nu saki, kādu pārpratumu tu gribēji izlabot!

Viņa uzmeta Tomam tik zīmīgu skatienu, ka viņam vajadzēja apmierināties ar to atbildes vietā un stāstīt tālāk.

—  Viņa bija pati izvelejusies Martinu un labpratīgi kļuvusi viņa līgava, sirsniņ, sen — pirms viņi vēl zināja, ka es esmu pasaulē. Tev būtu gribējies, lai viņa būtu mana līgava?

—  Jā, — Ruta bez aplinkiem atbildēja.

—  Jā, — Toms skumji pasmaidīja, — tikai diezin vai tad stāvoklis nebūtu vēl ļaunāks. Jo vai tad tu domā, ka viņa būtu iemīlējusi mani, ja nekad nebūtu sastapusi Martinu?

—   Kāpēc tad ne, mīļais Tom?

Toms papurināja galvu un atkal pasmaidīja.

—  Tu domā par mani, Ruta, — viņš sacīja, — un no tavas puses tas gluži dabiski, kā par kādu grāmatas varoni, un tev gribētos, lai poētiskās taisnības labad es par spīti patiesajiem apstākļiem galu galā apprecētu to meiteni, kuru mīlu. Bet pasaulē pastāv daudz augstāka taisnība par dzejnieku radīto taisnību, un tā noteic notikumu gaitu, vadoties no citiem principiem. Zināms, gadās arī tā, ka cilvēki, salasījušies romānus, iedomājas, ka paši ir tādi romānu varoņi un ka ir ļoti jauki tēlot vīlušos, drūmus cilvēknīdējus un pat kurnēt, ja viss nenotiek pēc viņu gribas. Vai tev patiktos, ja es arī tāds būtu?

—   Nē, Tom. Bet es tomēr zinu, — viņa bikli piebilda, — ka tu ļoti ciet, lai kā tu spriestu.

Toms gandrīz gribēja runāt pretī, bet pārdomāja, ka tas būtu neprāts, un padevās.

—  Mana dārgā, — viņš sacīja, — es tev atmaksāšu par tavu mīlestību ar patiesību, tīru patiesību. Jā, man tās ir ciešanas. Negribu slēpt, ka dažbrīd stipri jūtamas, kaut gan es cīnos ar tām. Bet, ja mirst tev tuvs cilvēks, tu taču vari nosapņot, ka atrodies debesīs kopā ar viņa dvēseli, kas pametusi šo zemi, un tad tev būs sāpīgi pamosties šai pasaulē, kaut gan te nekas nebūs mainījies uz ļauno pusi kā pirms tava sapņa. Man sā

pīgi domāt par savu sapni, bet es taču vienmēr zināju, ka tas ir tikai sapnis, — pat tad, kad pirmo reizi ar to sastapos. īstenība te nav vainojama, tā ir tāda pati, kāda bijusi. Vai tad mana māsa, mana maigā ceļabiedre, kuras klātbūtne tā izdaiļo manu dzīvi, mazāk mīl mani nekā tad, ja šī sapņu parādība nemulsinātu manu prātu? Vai mans vecais draugs Džons nav tikpat sirsnīgs pret mani, kaut gan būtu varējis izturēties salti un nevērīgi? Vai mazāk laba visā manā apkārtnē? Vai tad tiešām man jārunā skarbi un jāskatās ļauni, vai tiešām manai sirdij jāatsalst pret visu tikai tāpēc, ka savā dzīves ceļā esmu sastapis cēlu un daiļu būtni, — jo, kad nebūtu patmīlīgās nožēlas, ka nevaru saukt to par savējo, tad šī meitene varētu padarīt mani laimīgāku un labāku, tāpat kā visas tās cēlās un daiļās būtnes, ko cilvēks sastop savā ceļā. Nē, mīļā māsa, nē, — Toms stingri noteica. — Atceroties visu, kas dara mani laimīgu, es diezin vai drīkstu nosaukt šo pāri slīdošo ēnu par sāpēm, bet viss viens, kādā vārdā tā saucas, es pateicos debesīm, ka tā mani dara jūtīgāku pret mīlestību un pieķeršanos un daudzkārt mīkstina manu dabu. Tā neatņem man' laimi, Ruta. Tā neatņem laimi!

Ruta nespēja izsacīt ne vārda, bet juta, ka mīl viņu tā, kā viņš to pelnījis. Taisni tā, kā viņš to pelnījis, viņa mīlēja Tomu.

— Viņa atvērs Martinam acis, — Toms dedzīgā lepnumā turpināja, — un pārpratums (jo tas ir tikai pārpratums) noskaidrosies. Es zinu, neviens nespēs pārliecināt viņu, ka esmu tapis Martinam neuzticīgs. Viņa atvērs Martinam acis, un viņš rūgti nožēlos savu maldīšanos. Mūsu noslēpums, Ruta, pieder vienīgi mums, tas dzīvos un mirs reizē ar mums. Nedomāju vis, ka es būtu kādreiz saņēmies un atklājis tev to, — Toms smaidot nobeidza, — bet man gan liels prieks, ka tu to uzminēji!

Nekad viņi nebija ar tādu baudu pastaigājušies kā šovakar. Toms izstāstīja māsai visu tik vienkārši un brīvi un tā traucās atbildēt ar pilnīgu uzticību uz viņas maigumu, ka abi staigāja daudz ilgāk par parasto laiku un, pārnākuši mājās, sēdēja nomodā līdz vēlai naktij. Un, kad viņi novēlēja viens otram labu nakti, Tomam bija tik mierīga, skaista seja, ka māsa nevarēja vien viņā noskatīties un, piezagusies uz pirkstgaliem pie Toma istabas durvīm, stāvēja, lūkodamās brālī, kamēr tas viņu pamanīja, un tad, vēlreiz noskūpstījusi viņu, devās savā istabā. Un viņas vakara lūgšanā un viņas sapņos — labi, ka tevi piemin ar tādu maigu kvēli, Tom! — brāļa vārds bija pirmais uz viņas lūpām.

Palicis viens, Toms ilgi prātoja par viņas atklājumu, ļoti brīnīdamies, kā viņa tikusi tam uz pēdām. «Es taču tik rūpīgi glabāju visu,» Toms domāja. «Tagad es skaidri redzu, ka tas bija aplam un nevajadzīgi, jo man ir nesalīdzināmi vieglāk, kad viņa visu zina, bet es ļoti centos to viņai noslēpt. Es zināju gan, ka viņa ir apķērīga un ašu prātu, un tāpēc biju jo sevišķi piesardzīgs, bet nekā tamlīdzīga gan negaidīju. Tas noteikti atgadījies pavisam nejauši. Mīļais dievs,» Toms brīnījās, «tādu neparastu gaišredzību!»

Šīs domas nedeva Tomam mieru. Tās nepameta viņu arī tad, kad viņa galva jau atdusējās uz spilvena.

«Kā viņa trīcēja, atzīdamās, ka visu zina!» Toms domāja, visos sīkumos atsaukdams atmiņā notikušo. «Un kā viņai kaisa seja! Bet tas bija dabiski, pavisam dabiski! Tur nav ko brīnīties.»

Tomam nebija ne jausmas, cik tas bija dabiski. Tomam nebija ne jausmas, ka Rutas pašas sirdī nesen kopš iemājojušas jūtas, kas viņai palīdzēja uzminēt Toma noslēpumu. Ak Toms! Viņš tā arī nebija sapratis, par ko čalo Tempļa strūklaka, kaut gan gāja tai garām ik dienas.

Kas vēl bija tik možs un jautrs kā rosīgā Ruta nākamajā rītā! Viņas vieglie soļi gaitenī un agrais piesitiens pie Toma durvīm jau skanētu viņam kā muziķa, pat ja māsa nebūtu bildusi ne vārda. Bet viņa sacīja, ka šodien esot pats skaistākais rīts, kādu vien varot iedomāties, un tā tas arī bija, bet Toms būtu viņai noticējis arī tad, ja būtu citādi.

Garšīgās brokastis bija jau uz galda, kad Toms nonāca lejā, māsai cepurīte jau pie rokas, lai varētu iet pastaigāties, un māsa pastāstīja tik daudz jauna, ka Toms nespēja vien nobrīnīties. Likās, viņa nav gulējusi visu nakti, vākdama jaunas ziņas, ar ko brāli izklaidēt. Gan par to, ka misters Nedžets vēl līdz šim nav rādījies mājās, gan par to, ka maize tikusi par vienu pensu lētāka, gan par to, ka tēja šorīt divreiz tik stipra nekā vakarrīt; ka piena sievas vīrs iznācis no slimnīcas pavisam vesels; ka sprogainais zēns no pretējā nama vakar visu dienu nav rādījies mājās; ka viņa domā visā drīzumā savārīt visādus ievārījumus un mājās atradusi taisni piemērotu kastroli; ka viņa izlasījusi Toma pārnesto grāmatu līdz beigām, kaut gan tā bijusi ļotj garlaicīga; ka viņa paēdusi šorīt ātrāk, jo viņai tik daudz kas stāstāms. Tad viņa uzlika cepurīti galvā, ieslēdza tēju un cukuru, ielika atslēgas somiņā, iesprauda brālim ziedu pogcaurumā kā parasti un bija pilnīgi saposusies viņu pavadīt, iekams vēl Toms aptvēra, ka viņa pošas uz pastaigu. īsi sakot, kā Toms apliecināja ar tādu pārliecību par savu uzskatu pareizību, ka tas skanēja kā izaicinājums sabiedrībai, — nekad vēl pasaulē nebija redzēta tāda sprigana saimniecīte kā viņa.

Viņa padarīja Tomu runīgu. Nebija iespējams turēties viņai pretī. Viņa uzstādīja tik ierosinošus jautājumus — par grāmatām, ērģelēm, vecām baznīcām, par Tempļu un daudz ko citu. Nudien, viņa apgaismoja ceļu (un arī Toma sirdi), tā ka pēc atvadīšanās pie vārtiem Tomam Tempis šķita pavisam neinteresants un vientulīgs.

«Mistera Fipsa paziņa nebūs arī šodien, es domāju,» Toms sacīja sev, kāpdams augšā uz savu darba vietu.

Vismaz pagaidām no viņa nebija ne vēsts, jo durvis bija aizslēgtas kā parasti, un Toms atdarīja tās ar savu atslēgu. Grāmatas viņš jau bija pilnīgi savedis kārtībā, salīmējis saplēstās lapas, izlabojis sabojātos iesējumus un no jauna uzrakstījis izdzisušos uzrakstus uz grāmatu mugurām. Telpas vairs nevarēja pazīt, tik spodras un glītas tās bija. Toms jutās zināmā mērā lepns, vērojot šīs pārmaiņas, kaut gan neviens par to ne pēla viņu, ne uzteica.

Pašlaik viņš tīri pārrakstīja savu katalogu un, tā kā steigties nevajadzēja, tad netaupīja pūļu un izlietoja visu savu prasmi un darba mīlestību, ar kādu bija strādājis mistera Peksnifa darbistabā pie kartēm vai plāniem. Tas bija īsts brīnums, ne katalogs, jo Tomam šad tad likās, ka viņš pārāk viegli nopelnot algu, un klusībā viņš bija nolēmis daļu laika veltīt šā dokumenta izgatavošanai.

Tā viņš nostrādāja visu rītu, rīkojoties te ar spalvu un lineālu, te ar cirkuli, te ar gumiju un zīmuli, te ar sarkano un melno tušu. Viņš daudz domāja par Martinu un vakarējo satikšanos ar to; viņam būtu bijis liels atvieglojums, ja varētu uzticēties draugam Vestlokam un dzirdēt tā domas šai jautājumā. Bet viņš zināja, ka Džons iedegsies niknā sašutumā un, tā kā patlaban Džons palīdzēja Martinam risināt svarīgus uzdevumus, tad laupīt Martinam palīdzību tik kritiskā brīdī nozīmētu nodarīt viņam nopietnu pārestību.

«Jāpatur vien viss pie sevis,» Toms nopūzdamies noteica, «jāpatur vien pie sevis.»

Un, pūlēdamies aizmirsties darbā, viņš strādāja vēl jo cītīgāk, pa kārtai rīkodamies ar spalvu, lineālu, gumiju, zīmuli un sarkano un melno tušu.

Viņš tā nostrādāja vairākas stundas, kad lejā atskanēja kādi soļi.

—   Ahā! — Toms sacīja, paskatīdamies uz durvīm, — Bija laiks — un vēl nesen — kad tādi soļi liktu man ausīties. Bet nu es esmu to atmetis.

Soļi nāca pa kāpnēm aizvien tuvāk.

—   Trīsdesmit seši, trīsdesmit septiņi, trīsdesmit astoņi, — Toms skaitīja. — Nu tu apstāsies. Neviens vēl nav kāpis augstāk par trīsdesmit astoto pakāpienu.

Nācējs patiešām apstājās, bet tikai tāpēc, lai atvilktu elpu, pēc tam soļi atskanēja no jauna. Četrdesmit, četrdesmit viens, četrdesmit divi un tā tālāk.

Soļi tuvojās. Durvis bija vaļā līdz galam, un Toms ar interesi un nepacietību meta uz turieni skatienus. Kad kāpņu laukumiņā parādījās nācēja augums un, piestājies uz sliekšņa, vērīgi ielūkojās istabā, Toms pietrūkās kājās, domādams, ka redz rēgu.

Vecais Martins Čezlvits! Tas pats, ko viņš bija atstājis pie mistera Peksnifa tik vārgu un nespēcīgu!

Tas pats? Nē, tas pats gan ne, jo šis sirmgalvis, kaut vecs, tomēr bija možs un, balstoties ar spēcīgu roku uz spieķa, ar otru māja Tomam, lai tas klusētu. Viens acu uzmetiens enerģiskajai sejai, mundrajām acīm, rokai, kas spieda nūju, spēka un neatlaidības pilnajai stājai, — un Tomam pēkšņi atausa gaisma, kas viņu vai apžilbināja.

—   Jums ilgi iznāca gaidīt uz mani, — Martins sacīja.

—   Man teica, ka mans darba devējs drīz ieradīšoties, — Toms atbildēja, — bet…

—   Es zinu. Jums nesacīja, kas tas ir. Tas notika pēc manas vēlēšanās. Priecājos, ka šī vēlēšanās tik rūpīgi izpildīta. Es dzīros satikties ar jums daudz agrāk. Man likās, ka laiks jau pienācis. Es domāju, ka neuzzināšu par viņu neko vairāk un neko ļaunāku kā todien, kad es ar jums redzējos pēdējo reizi. Bet es maldījos.

Viņš pienāca pie Toma un sniedza tam roku.

—   Es dzīvoju viņa namā, Pinč, un cietu viņa verdzisko pielīšanu dienām, nedēļām un mēnešiem. Jūs to zināt. Es ļāvu, lai viņš padara mani par savu ieroci. Jūs to zināt; jūs mani tur redzējāt. Es izcietu tūkstoškārt vairāk nekā tad, ja būtu bijis tas nožēlojamais, vārgais vecis, par kādu viņš mani uzskatīja. Jūs to zināt. Es manīju, ka viņš uzmācas Merijai ar savu laipnību. Jūs to zināt: kas to zina labāk — labāk par jums, uzticamā sirds! Es ļāvu, lai viņa zemiskā dvēsele atklājas ar katru dienu vairāk, un ne reizi nenodevu sevi. Es neparko nebūtu izcietis tādas mokas, ja necerētu uz atmaksu.

Viņš pārtrauca kaislīgo runu — ja tik apņēmīgu un pārliecinātu runu var nosaukt par kaislīgu — un vēlreiz spieda Tomam roku. Tad viņš sacīja spēcīgā uzbudinājumā:

—   Aizveriet durvis, aizveriet tūliņ durvis! Viņš kuru katru brīdi var atnākt man pakaļ; kaut viņš neierastos par agru! Tuvojas laiks, kas atmaksās visiem, — vecais vīrs steigā turpināja, acīm un visai sejai atmirdzot. — Pat par miljonu zelta gabalu es negribētu, ka viņš nomirst vai pakaras! Aizveriet durvis!

Toms aizvēra tās, pats nezinādams, vai tas notiek nomodā vai sapni.

LI NODAĻA MET JAUNU, SPOŽĀKU GAISMU UZ VISAI TUMSU VIETU UN PARĀDA, KĀDAS. SEKAS IR MISTERA DZONASA UN VIŅA DRAUGA PASĀKUMAM.

Bija pienācis tas vakars, kad vecajam kantoristam vajadzēja tikt nodotam stingrā uzraudzībā. Džonass, kaut arī nomocījies ar domām par savu noziegumu, nebija to piemirsis.

Paša vainas apziņa neļāva Džonasam to piemirst, jo viņa paša drošība bija atkarīga no neatlaidības izdomātā plāna izpildē. Viens vecā vīra mājiens, viens vārds, ko uztvertu modras ausis, varētu iesvelt aizdomas pilnās liesmās un pazudināt Džonasu. Džonass acīgi vēroja visus ceļus, kas veda uz viņa vainas atklāšanu, un šī acība paasinājās reizē ar apziņu par draudošajām briesmām. Ar noziegumu uz savas sirdsapziņas, neskaitāmu raižu un baiļu mocīts, kuras tam nedeva miera ne dienu, ne nakti, viņš būtu izdarījis slepkavību vēlreiz, ja redzētu, ka šis ceļš ved uz glābiņu. Tas bija viņa sods, tā bija viņa vainas apziņa. Aiz bailēm viņš varētu izdarīt otrreiz to pašu noziegumu, kas tagad viņam iedvesa tik neizturamas bailes.

Bet, ja turēs veco vīru aiz atslēgas, kā Džonass bija nolēmis, tad no vienām briesmām būs vaļā. Džonass bija apņēmies bēgt, kad pirmais uztraukums un nemiers būs rimies un kad tādu mēģinājumu varēs izdarīt, nemodinot aizdomas. Tikmēr slimokopējas padarīs veco rāmu; pat ja tam uznāktu pļāpāšanas liga, viņas par to ne ausi necels. Vai nu nezināms, kāds slimokopēju amats.

Tomēr tas nebija vējā runāts, kad viņš sacīja, ka vecajam jāaizbāž mute. Viņš bija apņēmies piespiest veco klusēt, viss viens, ar kādiem līdzekļiem. Visu savu mūžu viņš bija izturējies skarbi, rupji un nežēlīgi pret nabaga Cafiju, un varmācība viņam likās gluži dabiska attiecībā pret veco vīru. «Viņam aizbāzīs muti, ja viņš runās, un sasies rokas, ja viņš rakstīs,» Džonass runāja savā nodabā, kad abi sēdēja divatā. «Ķerts viņš ir diezgan stipri, un es pusceļā nepalikšu!»

Ts-s!

Viņš joprojām klausījas! Klausījās katra skaņā. Viņš bija tapis modrs kopš tā laika, bet tas vēl nebija noticis. Apdrošināšanas sabiedrības bankrots, Krimpla un Bullamija aizbēgšana ar salaupīto mantu un starp citu, kā viņš baidījās, ar viņa paša vekseli, ko viņš nebija atradis noslepkavotā portmonejā un kas droši vien bija kopā ar mistera Peksnifa naudu aizsūtīts vienam vai otram no šiem uzticamajiem draugiem, lai noguldītu bankā; paša milzīgie zaudējumi un vēl līdz šim draudošās briesmas, ka viņu var saukt pie atbildības kā vienu no bankrotējušās firmas direktoriem, — visas šīs domas nepameta viņu ne uz mirkli, taču viņš nevarēja koncentrēties pie tām. Viņš apzinājās, ka tās ir, un juta zvērīgo niknumu, apjukumu un izmisumu, ko tās nesa sev līdzi, bet vienīgā doma, kas turējās viņa smadzenēs kā nagla, bija (un par šo domu viņš nebija noteicējs): kad beidzot atradīs līķi mežā?

Viņš pūlējās, nepārtraukti pūlējās nevis aizmirst, ka līķis tur guļ -Tto aizmirst nebija iespējams, — bet izvairīties no tām spilgtajām ainām, ko radīja iztēle: kā viņš met nebeidzamus lokus ap līķi, vieglītēm soļodams pa lapām, kā redz to pa zaru spraugām, kā pienāk aizvien jo tuvāk, aizbaidot mušas, kas biezi sametušās tam virsū kā melni ķekari. Viņa prāts bija kā piekalts pie tā mirkļa, kad līķi atradīs, un viņš spraigi ieklausījās ik klaudzienā, ik saucienā; ieklausījās ikkatrā cilvēkā, kas ienāca namā vai izgāja no tā; vēroja pa logu garāmgājējus; baidījās nodot sevi ar vārdu, skatienu vai kustību. Un, jo vairāk viņa domas saistījās ap to mirkli, kad noslepkavoto uzies, jo spēcīgāk viņu vilka pie sevis pats šis līķis, kas vientuļi gulēja mežā. Viņš it kā rādīja to visiem un ikvienam: «Skat! Vai jūs jau zināt par to? Vai viņš atrasts? Vai mani tur aizdomās?» Ja viņam būtu piesprieduši par sodu nēsāt šo līķi uz rokām un nolikt pie katra pretimnācēja kājām, lai tas to mēģinātu pazīt, arī tad mironis nebūtu tik nešķirams no viņa un nenodarbinātu viņa domas ar tādu tiepīgu neatlaidību.

Un tomēr viņš neko nenožēloja. Viņu nemocīja ne nožēla, ne sirdsapziņas pārmetumi; viņš bijās tikai par savu drošību. Miglainā nojauta, ka viņš sevi pazudinājis, izšķirdamies par slepkavību, tikai iesvēla viņa niknumu un atriebības kāri un padarīja vērtīgāku viņa ieguvumu. Tas cilvēks ir beigts; tur neviens nekā nevar līdzēt. Šī apziņa lika viņam arī tagad justies kā uzvarētājam.

Viņš modri uzmanīja Čafiju kopš slepkavības dienas, reti pameta to vienu un tikai nepieciešamības gadījumā un arī tad uz īsu brītiņu. Patlaban viņi sēdēja divatā. Bija iestājies mijkrēslis, un norunātais laiks tuvojās. Džonass staigāja šurp turp pa istabu. Vecais vīrs sēdēja ierastajā vietā kaktiņā.

Katrs nieks spēja slepkavu uztraukt, un pašlaik viņam sagādāja bažas sieva, kas bija izgājusi no mājas tūliņ pēc pusdienas un vēl nebija pārnākusi. Ne jau pieķeršanās sievai bija šo bažu iemesls: Džonass baidījās, ka tikai viņu neaiztur ceļā un nepiespiež izsacīt kaut ko tādu, kas varētu nākt par ļaunu viņam, kad vēsts par to nonāks līdz Londonai. Ko var zināt, varbūt viņa klauvēja pie durvīm, kad Džonasa nebija mājās, un nojauta viņa nodomu. Velns viņu būtu parāvis ar viņas bālo ģīmi, vazājas mūžīgi apkārt pa māju! Un kur viņa tagad?

— Viņa aizgāja pie savas labās draudzenes misis Todžersas, — vecais vīrs atbildēja, kad Džonass, nikni izlamājies, viņam par to jautāja.

Nu kā tad! Mūžīgi velkas projām pie tās vecenes. Ar vīru jau viņa draudzēties nevar. Velns viņu sazina, ko viņas tur abas kopā izperina! Lai viņa tūliņ nāk uz mājām!

Sirmgalvis, kaut ko klusiņām murminādams, piecēlās, it kā gribētu iet pats Mersijai pakaļ, bet Džonass, nepacietīgi izlamājies, atgrūda viņu atpakaļ sēdeklī un pasauca kalponi. Aizsūtījis to šajā uzdevumā, viņš atkal atsāka savu staigāšanu un ātrāk nerimās, kamēr kalpone atgriezās, kas notika itin drīz — ceļš nebija nekāds tālais, un viņa bija steigusies.

—  Nu, kur tad viņa ir? Nāk?

Nē, viņa esot no turienes iznākusi jau pirms trim stundām.

—   Iznākusi? Viena pati?

Sūtne nebija to jautājusi, domādama, ka tas skaidrs pats par sevi.

—  Jupis parāvis tādu stulbeni! Ienesiet sveces!

Viņa lāgā nepaspēja iziet no istabas, kad vecais kantorists, kas bija neparasti vērīgi sekojis Džonasam, kad tas sāka vaicāt par sievu, bruka tam virsū.

—   Lieciet viņai mieru! — vecais sauca. — Dzirdiet! Dodiet viņu man atpakaļ! Sakiet, ko jūs viņai nodarījāt! Tūliņ! Par viņu es nekādus solījumus neesmu devis. Sakiet, ko jūs viņai nodarījāt!

To sacīdams, viņš nogrāba Džonasu pie apkakles, turklāt visai cieti.

—  Jūs man neizspruksiet! — viņš kliedza. — Tik daudz man spēka ir, lai pasauktu kaimiņus, un es to darīšu, ja jūs viņu neatdosiet ar labu. Dodiet viņu man atpakaļ!

Negaidīti pārsteigtais Džonass bija tā apmulsis, ka viņam trūka pat dūšas atbrīvoties no sirmgalvja rokām, un viņš stāvēja, lūkodamies Čafijā, cik nu tumsā varēja redzēt, nedrīkstēdams pakustināt ne pirkstu. Vienīgais, ko viņš iedrošinājās, bija jautājums, ko Cafijs gribot sacīt ar saviem vārdiem.

—   Es gribu zināt, kas ar viņu izdarīts! — Cafijs uzstājīgi atkārtoja. — Jūs atbildēsiet par katru matiņu uz viņas galvas. Nabadzīte! Nabadzīte! Kur viņa ir?

—   Kas jums prātā, vecais dulburi! — Džonass tikko dzirdami izrunāja ar drebošām lūpām. — Kāds trakums jums uznācis?

—  Vai nav jākļūst trakam no visa tā, kas redzēts šai namā? — Cafijs iesaucās. — Kur ir mans vecais saimnieks? Kur ir viņa vienīgais dēls, ko es bērnībā auklēju klēpī? Kur ir viņa — tā, kas bija pēdējā? Tā, kas dila manu acu priekšā ar katru dienu un lēja asaras nakts tumsībā? Viņa bija pēdējais, pats pēdējais mans draugs! Dievs, stāvi man klāt, viņa bija pats pēdējais mans prieks!

Redzēdams asaras, kas ritēja pa viņa seju, Džonass atguva drosmi: viņš izrāvās no vecā vīra rokām un atgrūda to, iekams atbildēja:

—  Jūs dzirdējāt, ka es pats prasīju pēc viņas! Jūs redzējāt, ka es sūtīju pēc viņas! Kā es varu atdot jums to, kā man pašam nav, vecais idiot? Nudie, es ar prieku atdotu viņu jums, ja varētu; tas tik būtu pārītis!

—  Ja ar viņu kas notiks, — Cafijs draudēja, — piesargieties! Es esmu vecs un stulbs, bet dažreiz man atmiņa atgriežas, un ja ar viņu kas notiks …

—  Ejiet pie velna, — Džonass viņu pārtrauca tai pašā apspiestajā balsī, — kas tad ar viņu var notikt, pēc jūsu domām? Es, tāpat kā jūs, nezinu, kur viņa aizkūlusies, un labprāt gribētu zināt. Pagaidiet, kad viņa pārnāks, tad redzēsiet; nu viņai drīz jābūt klāt. Nu, vai ar to pietiek?

—  Sargieties! — vecais nerimās. — Par katru matiņu uz viņas galvas, par katru matiņu jūs man atbildēsiet! Es to necietīšu. Es … es esmu pārāk ilgi piecietis, Džonas. Es nerunāju, bet… bet es… es varu arī sākt runāt. Es… es … es varu sākt runāt, — vecais stostīdamies murmināja, ar pūlēm steberēdams uz sēdekļa pusi, pievērsis Džonasam draudīgu, kaut jau apdzisušu skatienu.

«Tu vari sākt runāt, tā?» Džonass nodomāja. «Nekas, nekas, gan mēs tev aizbāzīsim muti. Labi vēl, ka es to dabūju pie laika zināt. Labāk izsargāties no slimības nekā to ārstēt.»

Nožēlojamais mēģinājums iebiedēt veco vīru un tai pašā laikā iemantot viņa labvēlību neko nedeva, jo Džonasam bija tādas bailes no Čafija, ka sviedri rupjām lāsēm izspiedās uz viņa pieres un palika grumbās. Viņa balss neparastā noskaņa un nemierīgās kustības pietiekami skaidri rādīja, ka viņam bail, bet vēl skaidrāk tas izpaudās viņa sejā, kad ienesa sveces, un viņš sāka staigāt pa istabu, šad tad pamezdams skatienu uz Čafiju.

Viņš apstājās pārdomās pie loga. Pretējais veikals bija apgaismots; pārdevējs un pircējs kopīgi lasīja kādu iespiestu sludinājumu, piekārtu pie sienas. Šis skats acumirklī atsauca Džonasu pie domām, kuras viņš bija uz laiciņu piemirsis: «Skat! Vai jūs jau zināt par to? Vai jau atrasts? Un vai mani tur aizdomās?»

Kāds klaudzina pie durvīm.

—   Kas tur ir?

—  Viens smuks vakars, ser, — atskanēja misis Gempas balss, — sutīgs gan, bet ko citu var gaidīt, mister Čezlvit, ka gorķi, dies stāvi klāt, trīs gabali maksā divi pensi. Kā nu šovakar misteram Čafijam tā dūša, ser?

Misis Gempa runājot turējās pavisam tuvu durvīm un kniksēja biežāk nekā parasti. Likās, viņa nejutās tik brīvi kā vienmēr.

—   Ievediet veco viņa istabā! — Džonass iečukstēja viņai ausī, pienācis tuvāk. — Viņš šovakar muld; pavisam jucis. Nerunājiet tagad nekā un atnāciet atpakaļ!

—  Ak tu mīļš bēdulīts! — misis Gempa izsaucās neparastā maigumā. — Trīc iekš vienas trīcēšanas.

—  Kā viņš netrīcēs pēc tādas trakas lēkmes, — Džonass piezīmēja. — Uzvediet viņu augšā!

Misis Gempa palīdzēja sirmgalvim piecelties.

—   Tā ja, manu mīļu večukiņ! — misis Gempa runāja reizē mierinoši un uzmundrinoši. — Tā ja, manu labiņo mister Cafij! Iesim nu, iesim uz jūs istabiņu, ser, tur jūs dabūsit bišķīt atlaisties iekš gultu; jūs takšu tā trīc, itin kā jūs dārgi kauliņi būt savērti uz virkni. Tā ja, manu labiņo! Nākat vien līdz Zarai!

—  Vai viņa pārnāca? — vecais vīrs iejautājās.

—  Viņa tūlītās būs klāt, šo pašu minūti, — misis Gempa atbildēja. — Nākat līdz Zarai, mister Cafij! Nākat līdz savai Zarai!

Krietnajai sievietei nebija nekas sevišķs prātā, kad viņa apsolīja misteram Cafijam tās personas drīzu atgriešanos, par kuru viņš tā interesējās; viņai tas vienkārši paspruka, lai nomierinātu veco vīru. Viņas vārdi nepalika bez iespaida, vecais kantorists ļāvās aizvesties, un abi kopā izgāja no istabas.

Džonass atkal piegāja pie loga. Pretējā veikalā aizvien vēl lasīja sludinājumu, tikai nu bija pievienojies vēl kāds trešais. Kas tas varēja būt, par ko viņi tā interesējās?

Viņi sāka par kaut ko strīdēties vai kaut ko pārspriest, jo visi reizē pacēla galvas, un viens, kas bija skatījies otram pār plecu, atkāpās, paskaidrojot savus vārdus ar kustību.

Šausmas! Kā tas atgādināja to triecienu, ko viņš bija izdarījis mežā!

Viņš atsprāga atpakaļ, it kā sitiens būtu ķēris viņu pašu. Grīļodamies viņš atslīga sēdeklī un iedomājās par misis Gempas savādo izturēšanos, kura izpaudās negaidītā maigumā pret slimo. Vai tas tāpēc, ka līķis atrasts? Tāpēc, ka viņa jau visu zina? Tāpēc, ka tur aizdomās viņu?

—   Misteru Cafiju es i apguldijs, — misis Gempa sacīja, ienākot istabā. — Varbūtās, ka viņam būs a kāds labums no tam, mister Čezlvit; skāde nevar būt, takšu labums var būt, esit mierīgs!

—  Sēdieties, — Džonass aizsmacis sacīja, — un nokārtosim to visu! Kur tā otra sieviete?

—   Otra persona i pie slimo, — misis Gempa atbildēja.

—  Tas ir pareizi, — Džonass piekrita. — Viņu nedrīkst pamest vienu. Viņš nupat šovakar uzkrita man — ieķērās te apkaklē, taisni kā traks suns. Vecs viņš ir, un spēka arī viņam parasti nekāda nav, bet pirmīt es viņu tik tikko dabūju nost. Jūs … Ts-s! Nē, nē, nekas … Jūs man laikam teicāt, kā sauc to otro? Es piemirsu.

—  Es bij runajs pa Betsiju Prigu, — misis Gempa atgādināja.

—   Uz viņu taču var paļauties?

—  Abet nepavisam ne! — misis Gempa atbildēja. — Es viņu a nemaz nav atvedis, es i ātvedis citu, ta tā i akurat īstā vietā.

—   Kā viņu sauc?

Misis Gempa diezgan ērmīgi paskatījās uz Džonasu, bet neatbildēja, lai gan šķitās, ka jautājumu viņa sapratusi.

—   Kāds viņas, vārds? — Džonass atkārtoja.

—   Viņas vārds, — misis Gempa atbildēja, — i Harisa.

Brīnums gan, cik grūti misis Gempai nācās izrunāt vārdu, kas citreiz vienmēr bija viņai uz mēlesl Viņa reizes trīs četras pavēra muti, iekams sadūšojās to izteikt, un tad piespieda roku pie krūtīm un pārgrieza acis, it kā grasīdamās krist ģībonī. Bet Džonass, zinādams, ka misis Gempu mēdz piemeklēt visādas kaites un vainas, kāpēc laiku pa laikam vajadzīgs malciņš ruma, lai uzturētu viņu pie dzīvības, un ka šīs likstas uzbrūk ar sevišķu spēku taisni tad, kad labā līdzekļa nav pie rokas, nodomāja tikai, ka nabaga cietējai tuvojas šāda lēkme.

—   Nu, — viņš steigšus atsāka, juzdams, cik grūti koncentrēt izklaidīgo uzmanību pie šā priekšmeta, — tad jūs par abām apņematies viņu kopt?

Misis Gempa atbildēja apstiprinoši un tik tikko spēja izrunāt ierasto teikumu: '— Katra savu kārtu, viena dižurē, otra brīva. — Taču viņas balss tā drebēja, ka viņa jutās spiesta piemetināt:

—   Es gan šovakar i tik nervozīga, tik nervozīga, ka tas a vārdiem nav nemaz pasakāms.

Džonass pēkšņi sāka ausīties. Tad viņš steidzīgi sacīja:

—   Par noteikumiem mums ķīviņa nebūs. Lai paliek tas pats, kas iepFiekš! Turiet viņu aiz atslēgas un neļaujiet muldēt aplamības! Viņš kārtīgi jāiegrožo. Šovakar bija ieņēmies prātā, ka mana sieva mirusi, un bruka man virsū, ka es esot viņu nobeidzis. Tas … tas jau gadās ar tādiem trakiem, ka viņi iedomājas šitādas lietas par saviem tuviniekiem. Vai nav tiesa?

Misis Gempa izsacīja savu piekrišanu ar īsu ievaidēšanos.

—   Tātad turiet viņu aiz atslēgas, citādi viņš vēl nodarīs kādu nelaimi, kad viņam uznāks tāda lēkme. Un neticiet nevienam viņa vārdam: taisni tad, kad viņš liekas tīri prātīgs, viņš sarunā tās trakākās lietas. Bet jums tā nav pirmā reize. Pasauciet to otro!

—  To otro personu, ser? — misis Gempa pārjautāja.

—  Jā! Ejiet pati pie viņa un atsūtiet otro! Ātrāk! Man nav laika.

Misis Gempa atmuguriski pakāpās divus trīs soļus uz durvju pusi un apstājās.

—  Ta jums i vēlēšanās, mister Čezlvit, — viņa izrunāja drebošā, it kā aizsmakušā balsī, — redzēt to otro personu. Jā?

Taču drausmīgā pārmaiņa Džonasa ārienē bez vārdiem apliecināja, ka viņš jau ieraudzījis otro personu.Iekams misis Gempa paguva atskatīties uz durvīm, vecais Martins pastūma viņu pie malas, un pa durvīm aiz viņa ienāca Cafijs un Džons Vestloks.

—   Neizlaidiet neviena ārā no mājas! — Martins pavēlēja. — Šis cilvēks ir mana brāļa dēls, ļaunumā ieaudzis un ļaunumam padevies. Ja viņš kustas no vietas vai runā ar kādu personu šeit, atveriet logu un sauciet pēc palīdzības!

—   Kas jums devis tiesības tā rīkoties šai namā? — Džonass vaicāja tikko dzirdami.

—  Šīs tiesības man deva jūsu noziegums. Nāciet iekšā!

Džonass nespēja novaldīt izsaucienu, kad Ljūsoms ienāca istabā. Tas nebija vaids, ne baiļu brēciens, ne vārds, bet skaņa, kādu neviens no klātesošiem vēl nebija dzirdējis, un tā izpauda visu, kas notika Džonasa noziedzīgajā dvēselē, tik skaudri un drausmīgi, cik vien dzīvai radībai iespējams.

Un tādēļ viņš bija izdarījis noziegumu! Tādēļ bija uzņēmies briesmas, sirdsapziņas mokas, neskaitāmus biedus! Viņš bija noglabājis savu noslēpumu mežā, iespiedis, ieminis asiņainajā zemē, bet tas parādījās te, pavisam negaidīts, jūdzēm tālu no tās vietas, zināms daudziem, vecā vīra izpausts, kuram brīnumainā kārtā bija atgriezies spēks un prāts, lai šis noslēpums varētu pacelt balsi pret Džonasu!

Viņš uzlika roku uz krēsla atzveltnes un pārlaida klātesošiem skatienu. Veltas gan bija viņa pūles skatīties nicīgi vai ierastajā bezkaunībā. Viņš būtu pakritis, ja nebūtu turējies pie krēsla, bet padoties viņš tomēr nedomāja.

—   Es pazīstu to zelli, — viņš teica, atvilkdams elpu pēc katra vārda un rādīdams ar drebošo pirkstu uz Ljūsomu. — Tas ir lielākais melis pasaulē. Kādu pasaku viņš nu ir izdomājis? Ha, ha! Visi jūs tikpat gudri! Šis mans tēvocis taču ir bērna prātā, vēl vairāk ķerts nekā mans tēvs vecumdienās vai šis pats Čafijs. Kāda velna pēc jūs ielauzāties pie manis, — viņš piemetināja, niknās dusmās uzlūkodams Džonu Vestloku un Marku Tepliju (tas bija ienācis kopā ar Ljūsomu), — kāpēc jūs iebrukāt manā mājā un atvilkāt tos abus idiotus un to blēdi? Ei jūs! Durvis vaļā! Trenciet tos svešos laukā!

—  Zināt, ko es jums teikšu, — misters Teplijs paspēra soli uz priekšu, — ja jums nebūtu tāds uzvārds, tad es jūs šļūkus izvazātu pa visām ielām, viens pats, bez palīgiem, jā! Tā es ar jums izdarītu! Un neboliet tik negantas acis! Nekas jums neiznāks! Un nu turpiniet, ser! — viņš uzrunāja veco Martinu. — Dragājiet to nešķīsto slepkavu! Un, ja viņam gribas troksni, lūdzu: es sacelšu tādu brēku pa logu, ka puse Londonas saskries skatīties; tas ir tikpat droši kā tas, ka viņš trīc no galvas līdz kājām. Turpiniet, ser! Lai tik viņš panāk uz manu pusi, tad redzēs, vai es māku turēt vārdu vai ne.

Marks sakrustoja rokas uz krūtīm un atsēdās uz palodzes, ar savu stāju paužot pilnīgu gatavību uz visu ko; šķita, viņš bez kādas vilcināšanās būtu pats izlēcis pa logu vai izmetis pa to Džonasu, ja vien manītu, ka klātesošiem tas vēlams.

Vecais Martins pievērsās Ljūsonam.

—  Vai šis ir tas pats cilvēks vai ne? — viņš jautāja, pastiepis roku pret Džonasu.

—  Jums pietiek paskatīties uz viņu, lai pārliecinātos par to un par manu vārdu patiesību, — skanēja atbilde. — Viņš pats ir mans liecinieks.

—  Ak brāli! — izsaucās vecais Martins, sažņaudzis rokas un pacēlis acis augšup. — Ak brāli, brāli! Vai tāpēc mēs pusi mūža nodzīvojām kā svešinieki, lai tu izaudzētu tādu briesmoni, bet es pārvērstu savu apkārtni par tuksnesi, iznīdēdams visus ziedus, kas grasījās plaukt? Un vai tāda nu galu galā ir tavas un manas dzīves jēga, ka tu laidi pasaulē, audzināji, mācīji un kopi nelieti un gādāji par viņu, bet es esmu kļuvis par ieroci, ar ko viņu sodīt, kad nekas cits vairs nevar labot pagājušo?

To teicis, viņš atsēdās un novērsies apklusa uz mirkli, bet pēc tam turpināja ar jaunu sparu:

—   Mūsu maldos aizgājušais mūžs ir devis ražu, un šīs nolādētās nezāles jāsamin. Tas vēl nav par vēlu. Jūs stāvat aci pret aci ar šo vīru, ar šo izdzimteni; te nav vietas saudzībai, lai runā taisnība! Uzklausiet, ko viņš jums teiks! Atbildiet, klusējiet, runājiet pretī, nepadodieties, palieciet pie sava — dariet, ko gribat, mans lēmums paliek negrozāms. Sāksim! Bet jūs, — viņš uzrunāja Čafiju, — pastāstiet, ko zināt, labais cilvēk, aiz mīlestības uz savu veco draugu!

—   Es klusēju aiz mīlestības uz viņu! — vecais vīrs iesaucās. — Viņš tā mani lūdza. Uz nāves gultas viņš spieda mani to apsolīt. Es nekā nebūtu stāstījis, ja jūs paši jau nezinātu tik daudz. Kopš tā laika es par to vien domāju; es nevarēju nedomāt. Dažreiz man viss likās it kā sapnī, — tikai dienu, nakti ne. Vai tādi sapņi mēdz būt? — viņš bažīgi paskatījās uz veco Martinu.

Tas pateica viņam kaut ko uzmundrinošu, un Cafijs, vērīgi ieklausīdamies viņa balsī, pasmaidīja.

—  Jā, jā! — viņš izsaucās. — Viņš bieži tā runāja ar mani. Mēs kopā mācījāmies skolā, es un viņš. Es nevarēju uzstāties pret viņa dēlu — viņa vienīgo dēlu, mister Čezlvit!

—  Dievs liecinieks, ka es būtu gribējis, lai jūs esat viņa dēls! — Martins sacīja.

—  Jūs runājat taisni kā mans vecais labais saimnieks, — sirmgalvis atsaucās bērnišķīgā priekā, — un man gandrīz liekas, ka es dzirdu viņu. Es dzirdu jūsu balsi tikpat labi, kā mēdzu dzirdēt viņa balsi. Es atkal jūtos jaunāks. Ne reizi viņš man neteica ļauna vārda, un es vienmēr sapratu viņu. Es vienmēr varēju viņu saskatīt, lai arī manas acis bija tikušas vājas. Tā, tā! Viņš

ir miris, jā, miris. Viņš bija tik labs pret mani, mans dārgais vecais saimnieks!

Viņš sērīgi nogrozīja galvu, noliecies pār nelaiķa brāļa roku. Tobrīd Marks, kas bija lūkojies ārā pa logu, izgāja no istabas.

—   Es nevarēju uzstāties pret viņa vienīgo dēlu, — Čafijs atkārtoja. — Viņš daždien teju teju noveda mani līdz tam un šovakar tāpat. Vai! — vecais izsaucās, pēkšņi atcerēdamies ķildas cēloni. — Kur viņa ir? Viņa nav pārnākusi mājās!

—   Vai jūs runājat par viņa sievu? — vecais Martins jautāja.

—  Jā.

—   Es viņu aizvedu no šejienes. Viņa ir mana apgādībā un nezina, kas šeit notiek. Viņa jau bez visa tā pieredzējusi daudz bēdu.

Džonass saplaka, to izdzirdējis. Viņš saprata, ka viņam seko pa pēdām un ka šie cilvēki apņēmušies viņu pazudināt. Viņš juta, ka pamati šķobās un brūk viņam zem kājām, ka ciešāk un ciešāk žņaudzas ap viņu liktenīgais loks, draudēdams sakļauties un nospiest viņu.

Un tad viņš izdzirdēja sava līdzvainīga balsi, kas, neko neslēpdams un neko nenoklusēdams, minēja vietu un laiku un notikumus, visu patiesību, bez piesardzības, apvaldības, naida vai nožēlas. To patiesību, ko nekas nevarēja noslēpt, ko asinis nenosmacēja un zeme nenoglabāja; to patiesību, kuras baismīgā dvaša pārvērta vārgus večus par spēka pilniem vīriem un uz kuras atriebes spārniem bija atjoņojis un metās uz viņu tas, ko viņš bija iedomājies esam otrā pasaules malā.

Viņš mēģināja noliegt savu vainu, bet mēle neklausīja. Prātā pazibēja izmisuma pilna doma — bēgt, izlauzties uz ielas, taču kājas tikpat maz klausīja gribai kā stingā, nekustīgā, pārakmeņojusies seja. Un tikmēr apvainotāja balss nesteidzīgi runāja tālāk. Šķita, katrai asins lāsei tai mežā bija radusies balss, lai ņirgātos par viņu.

Kad tā apklusa, cita balss turpināja stāstu: vecais kantorists, kas visu laiku bija klausījies, lauzīdams rokas, it kā viņš vienīgais zinātu patiesību un varētu to apliecināt, sāka runāt:

—   Nē, nē, nē! Jūs maldāties, maldāties — jūs visi maldāties! Pacietieties, patiesība zināma vienīgi man!

—   Kā tas iespējams pēc visa tā, ko mēs dzirdējām? — jautāja viņa vecā saimnieka brālis. — Jūs taču pats man augšā sacījāt, kad es jums paziņoju, par ko viņu apvaino, ka jūs to zināt un ka viņš ir sava tēva slepkava.

—   Jā, jā! Tā tas ir! — Cafijs sauca, nespēdams valdīties. — Bet ne tā, kā jūs domājat, ne tā. Pagaidiet!. Ļaujiet man brītiņu padomāt! Man viss ir te iekšā, viss te iekšā. Tas bija nekrietni, nekrietni, nežēlīgi, necilvēcīgi, bet tas nebija tā, kā jūs domājat. Pag, pag!

Viņš saķēra galvu, it kā aiz sāpēm vai asins pieplūduma deniņos. Labu brīdi skatījies apkārt ar samulsušu un neprātīgu skatienu, viņš piepeši pamanīja Džonasu, un viņa acīs iespīdējās saprāts un atmiņa.

—   Jā! — vecais Cafijs iesaucās. — Jā! Tā tas bija. Nu es visu atceros. Pirms miršanas mans saimnieks piecēlās no gultas, viņš laikam gribēja pasacīt dēlam, ka piedod tam, un nonāca kopā ar mani šai istabā. Bet, kad viņš ieraudzīja to, savu vienīgo, mīļoto dēlu, mēle viņam vairs neklausīja. Viņš nevarēja pateikt dēlam, ko zina, un neviens viņu vairs nesaprata, izņemot mani. Bet es sapratu, es sapratu!

Vecais Martins raudzījās viņā izbrīnījies, pārējie tāpat. Misis Gempa, kas vēl nebija bildusi ne vārda un turējās par divām trešdaļām otrpus durvīm, grasīdamās bēgt, un par vienu trešdaļu istabā, grasīdamās atbalstīt uzvarējušo pusi, pavirzījās mazliet uz iekšu un iešņukstēdamās piezīmēja, ka misters Cafijs esot «dikti mīļš večukiņš».

—   Viņš nopirka to indevi, — turpināja Cafijs, izstiepdams rokas uz Džonasa pusi, un neparasta uguns iemirdzējās viņa acīs un apgaismoja visu seju, — viņš nopirka to indevi, kā jūs dzirdējāt, un atnesa mājās. Viņš sajauca to — re, kādas viņam acis! — ar sīrupu podiņā gluži tāpat, kā to darīja ar tēva zālēm pret kāsu, un noglabāja tai atvilktnē, āre, tai pults atvilktnē, viņš zina, par kādu atvilktni es runāja! Tur viņš turēja trauku aiz atslēgas. Bet viņam trūka dūšas, vai varbūt sirds viņam to liedza — ak dievs! Ceru, ka sirds viņam to liedza — viņš taču bija vienīgais dēls! — uri viņš nenolika indevi parastajā vietā, kur mans saimnieks būtu to lietojis pa divdesmit reizes dienā!

Sirmgalvja vārgais augums drebēja stiprā uzbudinājumā. Bet uguns, kas dega viņa acīs, uz priekšu izstieptā roka, stāvus saslējušies, baltie mati, likās, padarīja viņu staltāku, it kā pār viņu būtu nākusi iedvesma. Džonass vairījās paskatīties uz viņu un sēdēja sarāvies uz tā paša krēsla, pie kura atzveltnes līdz šim bija turējies. Šķita, tik drausmīga patiesība būtu varējusi piespiest runāt arī mēmu …

—   Es jums visu varu pateikt! — Čafijs izsaucās. — Visu līdz beidzamajam vārdam! Viņš noglabāja podiņu tai atvilktnē, es jau jums teicu. Viņš tik bieži gāja tur klāt un allaž slapstīdamies, tā ka tēvs to pamanīja un reiz, kad dēla nebija mājās, atslēdza atvilktni. Mēs abi to atslēdzām un atradām tur to trauku — es un misters Čezlvits. Viņš paņēma to un pat neizrādīja, ka ir sarūgtināts, tikai naktī pienāca pie manas gultas un ar asarām acīs sacīja, ka miesīgs dēls nodomājis viņu noindēt. «Ak Caf, mīļais Caf!» viņš teica. «Es naktī dzirdēju balsi, kas man sacīja, ka es pats esmu licis pamatus šim noziegumam. Tas sākās jau tad, kad es viņu mācīju celt naudu par savu elku un padarīju gaidīšanu uz mantojumu, ko viņam atstāšu, par visu viņa dzīves mērķi!» Tie bija viņa vārdi, viņa paša vārdi! Ja viņš arī dažkārt bija cietsirdīgs, tad tikai sava vienīgā dēla labad. Viņš mīlēja savu vienīgo dēlu, un viņš bija vienmēr labs pret mani!

Džonass klausījās aizvien uzmanīgāk. Viņa sirdī iezagās cerība.

—  «Viņam nevajadzēs gaidīt manu nāvi,» tā viņš vēl sacīja, — vecais kantorists turpināja, slaucīdams asaras, — tā viņš vēl sacīja, raudādams kā mazs bērns. «Viņam nevajadzēs gaidīt manu nāvi, Čaf. Viņš dabūs visu tūliņ; viņš varēs precēt, kas viņam ienāks prātā, Caf, kaut arī man tas nepatiktu, un mēs abi aizbrauksim un iztiksim ar mazumiņu. Es viņu vienmēr esmu mīlējis; varbūt tad viņš arī mani iemīlēs. Cik tas briesmīgi, kad paša bērns kāro manu nāvi, bet man to vajadzēja paredzēt. Ko sēsi, to pļausi. Viņš domās, ka es lietoju tās zāles, un, kad es redzēšu, ka viņš to nožēlo, dabūjis visu, ko gribējis, tad es pateikšu, ka esmu visu atklājis, un piedošu viņam. Viņš tad savu dēlu audzinās labāk un varbūt pats arī tiks labāks, Caf.»

Nabaga Cafijs apklusa un atkal izslaucīja acis. Vecais Martins bija paslēpis seju rokās. Džonass klausījās, aizvien vairāk sasprindzis, un viņa krūtis cilājās kā jūra paisumā — aiz cerībām, aiz augošām cerībām.

—  Nākamajā dienā mans dārgais saimnieks izlikās, — Cafijs turpināja, — ka nejauši atdarījis atvilktni ar kādu no savām atslēgām (mēs pasūtījām tādu un uzvērām uz riņķa pie citām) un ļoti brīnījies, atrazdams

"tur jaunu krājumu savu kāsa zāļu, bet nospriedis, ka tās tur noliktas aiz pārskatīšanās, kad atvilktne stāvēja vaļā. Mēs iznīcinājām sīrupu, bet dēls domāja, ka tēvs to lieto — viņš zina, ka tā domāja. Reiz misters Čezlvits, gribēdams dēlu pārbaudīt, saņēma dūšu un teica, ka zālēm tāda ērmīga garša; dēls tūliņ piecēlās un izgāja no istabas.

Džonass sausi, aprauti iekāsējās un, atlaidies sēdeklī vaļīgāk, sakrustoja rokas uz krūtīm; viņš neskatījās nevienā, kaut gan tie tagad varēja redzēt viņa seju.

—  Misters Čezlvits aizrakstīja viņas tēvam, es gribu teikt, tās nabadzītes tēvam, kura tagad ir viņa sieva, — Cafijs turpināja, — un atsauca to šurp, lai ātrāk sarīkotu kāzas. Bet aiz bēdām viņa prāts bija maitājies, tāpat kā mans, un tad viņa sirds nevarēja vairs turēt. Kopš tās nakts, kad viņš bija pienācis pie manas gultas, viņš sāka vārgt un tā pārvērtās, ka nevarēja vairs staigāt ar paceltu galvu. Tas īsais laiciņš bija viņu tā sabeidzis, kā agrāk desmit gadi nebūtu to izdarījuši. «Saudzē viņu, Caf!» tā viņš sacīja pirms nāves. Tie bija vienīgie vārdi, ko viņš varēja izrunāt. «Saudzē viņu, Caf!» Es viņam to apsolīju. Es pūlējos to darīt. Tas taču ir viņa vienīgais dēls.

Atceroties sava vecā drauga pēdējos mirkļus, nabaga

Catija balss, kas tā jau skanēja aizvien vājāk, vairs neklausīja. Pakustinājis roku, it kā vēlēdamies sacīt, ka IZntonijs paņēmis viņu aiz rokas un tā nomiris, Cafijs atkāpās kaktiņā, kur parasti bija glabājis savas bēdas, un apklusa.

Džonass nu bija atguvis spēkus raudzīties klātesošiem sejās, un viņš to darīja ar ļaunu prieku.

—   Nu, — viņš noprasīja pēc brītiņa, — vai nu jums prāts mierīgs? Jeb vai jums vēl kādas intrigas pietaupītas? Tas zellis Ljūsoms var jums sadomāt vēl kādu duci. Tas ir viss? Vairāk jums nekā nav?

Vecais Martins lūkojās viņā, nenolaizdams acis.

—   Vai jūs esat tāds, kādsbijāt pie Peksnifa, vai citāds un pie tam vēl slīpēts blēdis, to es nezinu un negribu zināt, — Džonass sacīja, smīnēdams un skatīdamies grīdā, — bet man jūs neesat vajadzīgs. Jūs tik bieži bijāt te„ brālim dzīvam esot, jūs viņu tā mīlējāt (cik tur trūka, ka jūs ar savu mīļoto brālīti būtu krituši viens otram matos, nudie!), tāpēc nav brīnums, ka šis nams jums tā pieaudzis pie sirds, bet šim namam nav nekādas vajadzības pēc jums, un, jo ātrāk jūs izvāksieties no šejienes, jo labāk, citādi — ka vēl nenokavējaties. Bet, kas attiecas uz manu sievu, vecais, tad sūtiet viņu mājās uz karstām pēdām, citādi viņai slikti klāsies. Ha, ha! Jūs ķērāties par daudz karsti pie šās lietas. Par to cilvēku nevar kārt augšā, ja viņš turējis mājās savām vajadzībām par pensu indes, ko divi veci dulburi pievākuši un nu iztaisa no tā īstu teātri. Ha, ha! Tur ir durvis; vai redzat?

Viņa zemiskais uzvaras prieks, kas cīnījās ar gļēvumu, kaunu un vainas apziņu, bija tik pretīgs, ka visi novērsās no viņa kā no atbaidīga, piedauzīga, nešķīsta riebekļa. Arī te izpaudās pēdējā melnā nodarījuma iespaids, kas veda viņu pretī pazušanai. Nebūtu tā, tad varbūt vecā kantorista stāsts būtu viņu kaut mazliet aizkustinājis; nebūtu tā, tad varbūt viņā pašā būtu notikusi labvēlīga pārmaiņa, kad no sirds noveļas tāds smagums. Bet ar šo ļauno darbu aiz muguras, ar šīm nejēdzīgajām, neizbēgamajām briesmām, kas viņu vajāja, viņš pat uzvaras priekā un atvieglojumā nespēja atbrīvoties no izmisuma — neprātīga, nevaldāma, traka izmisuma, no dusmām, ka viņš veltīgi uzņēmies tādu risku, un šīs dusmas padarīja viņu cietsirdīgu, laupīja prātu un lika griezt zobus pat gaviļu mirklī.

—  Mans labais draugs! — vecais Martins sacīja, uzlikdams roku Čafijam uz pleca. — Jūs te nevarat palikt. Nāciet man līdzi!

—  Taisni tāpat kā viņš! — Cafijs iesaucās, lūkodamies viņam sejā. — Man gandrīz jātic, ka mans vecais misters Čezlvits ir atkal dzīvs. Jā! Ņemiet mani pie sevis! Bet nē, pag, pag!

—   Kas tad ir? — jautāja vecais Martins.

—  Es nevaru pamest viņu, to nabadzīti! — Čafijs atbildēja. — Viņa bija tik laba pret mani. Es nevaru viņu pamest, mister Čezlvit. Pateicos jums no visas sirds. Es palikšu tepat. Man nebūs vairs ilgi jāpaliek, un tas jau arī nav svarīgi.

Kad viņš gurdi palocīja sirmo galvu, izsakot šos pateicības vārdus, misis Gempa, kas nu visa atradās istabā, bija aizgrābta līdz asarām.

—   Kas tā pa laimi, — viņa sacīja, — ka šitāds krietns, godīgs un cienīgs večukiņš nekrita iekš Betsijas Prigas nagiem, bet kritis būtu, kā likts, ja es nebūt patrāpījies ceļā; kas i, tas i, tur strīdiņam nav vietas!

—  Jūs dzirdējāt, ko es nupat jums teicu, vecais, — Džonass uzrunāja savu tēvoci. — Es necietīšu, ka maniem ļaudīm smērējas klāt, vienalga, vai tas vīrietis vai sieviete. Vai redzat tās durvis?

—  Bet vai jūs redzat tās durvis? — atskanēja Marka balss no āra. — Paskatieties uz tām!

Viņš paskatījās, un viņa skatiens nespēja vairs novērsties no sliekšņa. Liktenīgais, baigais, lāstiem apkrautais slieksnis! Kā lāsts uz tā gulās viņa tēva nāves stunda, viņa jaunās sievas sāpju salauztā gaita, diendienā uz tā krita vecā kantorista vārgā ēna, slepkavas solis bija to minis! Un kas tie par vīriem, kas nu stāvēja uz sliekšņa?

Nedžets bija visiem priekšgalā.

Klau! Nu tas tuvojas, grandot kā jūra negaisā! Avīžu pārdevēji drāžas pa ielām, izkliedzot to pa labi un pa kreisi; logi atsitas vaļā, un dzīvokļu iemītnieki klausās; cilvēki apstājas uz ceļiem un ielās; zvani, tie paši zvani, sāk skanēt; tie lēkā skaļā priekā cits pār citu (tā tie skanēja viņa satrauktajā iztēlē), sadrebinot gaisus.

—  Tur tas cilvēks, — Nedžets norādīja. — Pie loga.

Trīs pārējie ienāca iekšā, sagrāba viņu un saslēdza

dzelžos. Tas notika tik ātri, ka viņš nepaspēja ne atjēgties, kad viņa rokas jau bija saistītas.

—   Slepkavība, — Nedžets sacīja, atskatoties uz pārsteigtajiem klātesošiem. — Lai neviens nejaucas te iekšā!

Iela neskaitāmās balsīs atkārtoja: slepkavība, nežēlīga, briesmīga slepkavība! Slepkavība, slepkavība, slepkavība! Vārds vēlās no nama uz namu, atbalss raidīja to no akmens uz akmeni, kamēr balsis attālinoties saplūda vienā vienīgā dūkoņā, kas likās daudzinām to pašu vārdu.

Visi stāvēja klusēdami, vērdamies cits citā un klausīdamies, kā troksnis attālinās.

Vecais Martins ierunājās pirmais.

—   Kas tas ir par briesmīgu notikumu? — viņš jautāja.

—  Prasiet viņam! — Nedžets atbildēja. — Jūs esat viņa draugs, ser. Viņš var jums to pateikt, ja grib. Viņš zina vairāk par mani, kaut ari es zinu daudz.

—   Kā jūs zināt tik daudz?

—   Ne velti es viņu tik ilgi izsekoju, — Nedžets atbildēja. — Nevienam cilvēkam es neesmu tik rūpīgi sekojis kā viņam.

Vēl viens no baigās patiesības rēgainajiem iemiesojumiem! Vēl viens no tiem daudzajiem veidiem, kādos tā viņam bija rādījusies, iznirdama no tukšuma. Šis vīrs, pēdējais cilvēks pasaulē, uz ko būtu varējušas krist viņa aizdomas, bija viņu izspiegojis; šis vīrs, nometis liekuļotās bailības, aprobežotības un akluma masku, pārvērtās par modru ienaidnieku! Ja mironis izceltos no kapa, tas viņu nesatriektu un nepārbiedētu vairāk!

Spēle bija galā; vajāšana beigusies; cilpa viņa kaklam jau samesta. Ja ar kāda brīnuma palīdzību viņam būtu laimējies izbēgt, tad, lai kur viņš vērstos, uz kādu pusi grieztos, visur viņa priekšā rastos jauns atriebējs un stātos ceļā; zīdainis, kas vienā mirklī pieaudzis, vai vecs vīrs, kas atguvis jaunību; aklais, kas pēkšņi tapis redzīgs, vai kurlais, kam atgriezusies dzirdes spēja. Izejas nebija. Viņš nošļuka gar sienu uz grīdas, sabruka tur un kopš šā mirkļa necerēja vairs ne uz ko.

—  Es neesmu viņa draugs, kaut gan man lemts negods būt viņa radiniekam, — misters Čezlvits sacīja. -— Jūs varat pateikt man visu. Kur jūs viņam sekojāt, un ko jūs atklājāt?

—   Es sekoju viņam visur, — Nedžets atbildēja,

—   nakti un dienu. Es sekoju viņam līdz pat pēdējam brīdim, bez miega un atpūtas. — Viņa izvārguši seja un asinīm pieplūdušās acis to apliecināja. — Es pats nezināju, pie kā tas novedīs, tikpat maz zināju kā viņš, kad viņš izlavījās naktī no šejienes tais drēbēs, kuras vēlāk, sasējis sainītī, iemeta upē no Londonas tilta!

Džonass locījās uz grīdas kā bendes rokās. Viņš izgrūda apspiestu vaidu, it kā viņu kāds būtu ievainojis ar asu ieroci, un tik stipri parāva dzelzs važas uz savām rokām, it kā būtu gatavs saplosīt pats sevi, ja rokas bijušas brīvas.

—  Rāmāk, radinieki — vecākais policists aizrādīja.

—   Bez trakošanas.

—   Ko jūs saucat par savu radinieku? — vecais Martinš skarbi noprasīja.

—  Jūs, starp citu, — tas atbildēja.

Martins pārbaudot paskatījās uz viņu. Tas laiski sēdēja jāteniski uz krēsla, salicis rokas uz atzveltnes, un kraukšķināja riekstus, mezdams čaumalas ārā pa logu; ar to viņš nodarbojās visu sarunas laiku.

—  Jā, — viņš nīgri pamāja, — jūs varat neatzīt savus māsu dēlus līdz savai pēdējai stundiņai, bet Cīvijs Slaims ir Cīvijs Slaims, lai viņš atrodas kur atrazdamies. Varbūt jums liekas, ka jūsu asinsradiniekam piedauzīgi kalpot policijā? Mani var izpirkt.

—  Visur patmīlība! — Martins izsaucās. — Patmīlība uz katra soļa! Katrs domā vienīgi pats par sevi!

—    Jūs varētu vienu otru izglābt no tām pūlēm un padomāt par citiem, nevis par sevi vien, — viņa māsasdēls atbildēja. — Paskatieties uz mani! Vai jūs varat nesarkdams uzskatīt savu ģimenes locekli, kam mazajā pirkstiņā vairāk talanta nekā visu pārējo smadzenēs, kopā ņemot, ģērbušos policijas virsnieka formā? Es tīšuprāt stājos tādā darbā, lai jums būtu jākaunas. To nu gan es nedomāju, jāatzīstas, ka man nāksies apcietināt pašu ģimenes locekļus.

—  Ja jūsu un jūsu izvēlēto draugu palaidnīgais dzīves veids jūs tiktāl novedis, tad tas vēl nav pats sliktākais iznākums, — vecais vīrs sacīja. — Es ceru, jūs vismaz godīgi pelnāt savu maizi, un tas jau ko nozīmē.

—   Nav ko piesieties maniem draugiem, — Slaims atcirta, — tie bija kādreiz arī jūsu draugi. Nedomājiet man stāstīt, ka nekad neesat nolīdzis manu draugu Tigu, mani jūs neapšmauksiet. Mēs vēl par to sanācām ragos.

—  Es viņu nolīgu, tas tiesa, — misters Čezlvits atbildēja, — un par to viņam maksāju.

—  Labi, ka jūs samaksājāt viņam laikā, — māsasdēls sacīja, — jo tagad būtu par vēlu. Nu viņš pats samaksājis par visu, kaut arī ne no brīvas gribas.

Vecais vīrs uzmeta viņam skatienu, it kā interesētos, ko šie vārdi nozīmē, taču sarunu neturpināja.

—  Es vienmēr domāju, ka mēs abi sastapsimies, tāds jau mans amats, — Slaims runāja tālāk, izvilkdams no kabatas jaunu sauju riekstu, — tikai es paredzēju pieķert viņu krāpšanā. Man prātā nenāca, ka saņemšu pavēli apcietināt viņa slepkavu.

—  Viņa slepkavu! — misters Čezlvits izsaucās, skatīdamies no viena uz otru.

—  Viņa vai mistera Montegjū slepkavu, — Nedžets paskaidroja. — Apgalvo, ka tā esot viena un tā pati persona. Es viņu apvainoju mistera Montegjū noslepkavošanā, kura līķis vakar vakarā atrasts mežā. Jūs atkal jautāsiet, kāpēc es apvainoju viņu, tāpat kā jautājāt, kāpēc es tik daudz zinu. Lai notiek, es jums to pateikšu. Tik un tā tas vairs nevar palikt noslēpums.

Šā vīra valdošā kaislība izpaudās arī te viņa nožēlu pilnajā balsi, kādā viņš runāja par to, ka noslēpums kļūs visiem zināms.

— Es sacīju jums, ka uzmanīju viņu, — Nedžets ļ turpināja. — Man to bija uzdevis misters Montegjū, kura dienestā kādu laiku atrados. Mēs turējām viņu aizdomās; jūs zināt, kādas aizdomas tās bija, jo paši runājāt par to, kamēr mēs gaidījām aiz durvīm. Ja gribat, varu pateikt, kas ierosināja aizdomas, — nu jau viss pagājis (pirmo mājienu deva viņš pats, neuzmanīgi izrunādamies): viņš prāvojās ar kādu citu kantori, kurā bija apdrošināta viņa tēva dzīvība, un tur nāves gadījums bija sacēlis tādas šaubas un aizdomas, ka viņš izlīga ar to miera ceļā, saņemdams pusi apdrošināšanas sumas, un bija vēl priecīgs par to pašu. Pamazām es sameklēju jaunus pierādījumus pret viņu, un tādu nebija mazums. Šis darbs prasīja pacietību, bet tāda jau ir mana profesija. Es sameklēju slimokopēju — te viņa ir un apstiprinās manus vārdus; es sameklēju ārstu, es sameklēju apbedītāju, es sameklēju viņa palīgu. Es dabūju zināt, kā izturējies bērēs šis pats vecais džentlmenis, misters Čafijs; es dabūju zināt, ko runājis karsoņa murgos šis cilvēks, — viņš pieskārās Ljūsoma rokai. — Es dabūju zināt, kā misters Džonass izturējies pirms un pēc tēva nāves un miršanas brīdī, visu atzīmēju un rūpīgi apkopoju — vārdu sakot, es savācu pietiekoši daudz pierādījumu, lai misters Montegjū viņu varētu apvainot noziegumā, kuru viņš pats domājās pastrādājis. Es biju klāt, kad viņu apvainoja noziegumā. Jūs redzat viņu tagad. Viņš ir tikai kļuvis vēl sliktāks nekā toreiz.

Ak nožēlojamais, nožēlojamais muļķis! Ak neizturamās ellišķīgās mokas! Ieraudzīt iemiesotu galveno dzinējspēku šai lietā, tā noslēpuma labo roku un smadzenes, kuru viņš bija mēģinājis sadragāt! Kaut viņš ar burvju varas palīdzību būtu pārvērtis nogalināto akmenī, Nedžeta personā briesmīgais notikums dzīvotu tālāk un taptu zināms visai pasaulei. Viņš pūlējās aizspiest ausis ar sakaltajām rokām, lai nekā nedzirdētu.

Kad viņš tā sēdēja sakrupis uz grīdas, visi atkāpās no viņa kā no spitālīga. Cits pēc cita pameta to istabas kaktu, kur viņš atradās, un viņš palika viens. Pat viņa sargi turējās pa gabalu, vairīdamies no slepkavas tuvuma (izņemot Slaimu, kas joprojām kraukšķināja riekstus).

—  No tā bēniņu loga, — Nedžets turpināja, norādot uz namu otrpus šaurās ielas, — es dienām un naktīm vēroju šo namu un viņu. No tā bēniņu loga es noskatījos, kā viņš atgriezās viens no ceļojuma, kurā bija devies kopā ar misteru Montegjū. Tā bija zīme, ka misters Montegjū sasniedzis savu mērķi un es varu mierīgi palikt savā postenī, kuru nedrīkstēju pamest, kamēr mans darba devējs nav mani atlaidis. Tomēr vakarā, kad jau satumsa, es stāvēju durvīs iepretī viņa namam un redzēju, ka no sētas durvīm caur pagalmu iznāk kāds laucinieks, kuru neesmu redzējis ieejam. Es nekavējoties devos tam pakaļ. Uz rietumu ceļa es nozaudēju viņa pēdas, kuras devās tai pašā virzienā.

Džonass uz mirkli paskatījās uz viņu un nočukstēja lāstu.

—  Es nevarēju saprast, ko tas nozīmē, — Nedžets turpināja, — bet, kad biju redzējis tik daudz, tad apņēmos noskatīties visu līdz galam. Un noskatījos arī. Uzzinājis no misis Čezlvitas, ka viņas vīrs, kā mājinieki domāja, guļ tai istabā, no kuras pats savām acīm redzēju viņu iznākam, un ka viņš stingri piekodinājis, lai to nemodina, es šapratu, ka viņam jāatgriežas, un sāku gaidīt. Es visu to nakti pavadīju uz ielas — pavārtēs un citās tamlīdzīgās vietās; visu nākamo dienupie loga; tiklīdz iestājās nakts, atkal uz ielas. Es zināju, ka viņš atgriezīsies tāpat, kā aizgāja, — tādā laikā, kad šai pilsētas daļā būs maz gājēju. Viņš tā arī izdarīja. Agri no rīta tas pats laucinieks klusītiņām klusītiņām pārnāca mājās.

—  Pieraugiet! — iejaucās Slaims, beidzis ēst riekstus. — To neklājas izpaust, mister Nedžet!

—  Es neatgāju no loga visu dienu, — Nedžets runāja tālāk, . nepievērsdams starpsaucienam uzmanību. — Liekas, es ne uz mirkli neaizvēru acis. Naktī es redzēju iznākam viņu ar saini rokā. Es atkal sekoju. Viņš nogāja lejā pa Londonas tilta kāpnēm un iemeta saini upē. Nu man radās nopietnas aizdomas, es paziņoju policijai, un tā šo saini…

—   Izmakšķerēja, — Slaims pārtrauca. — īsāk, mister Nedžet!

—   Saini atradās apģērbs, ko biju redzējis viņam mugurā, — Nedžets turpināja, — notriepts ar māliem un asinīm. Ziņas par slepkavību bija saņemtas pilsētā iepriekšējā naktī. Vēl agrāk bija pienākušas vēstis, ka vīrs tādās drēbēs redzēts tai apvidū, ka viņš slapstījics kaut kur tuvumā un izkāpis no diližansa, kas atbrauca no turienes apmēram tai pašā laikā, kad redzēju viņu atgriežamies mājās. Tūliņ tika izsniegts rīkojums arestēt viņu, un mēs ar šiem policistiem dežurējām te jau vairākas stundas. Mēs nogaidījām un, redzēdami, ka jūs ienākat namā un tā persona nostājas pie loga …

—  Devāt tai zīmi, — Marks iejaucās, izdzirdējis šo aizrādījumu un uztverdams sarunas pavedienu, — lai tā atver durvis, ko tā izdarīja ar lielāko prieku.

—  Tas pagaidām ir viss, — Nedžets pabeidza, noglabādams kabatā lielo piezīmju grāmatu, ko pēc paraduma bija izvilcis, kaut bez jebkādas vajadzības, un turējis rokā visu laiku, izklāstīdams savus atklājumus, — bet gaidāms daudz kas vairāk. Jūs prasījāt man faktus, es jums tos devu, un nav nekādas vajadzības vēl ilgāk aizturēt šos džentlmeņus. Vai jūs esat gatavs, mister Slaim?

—  Pat vēl vairāk, — šī slavenība pieceldamās atsaucās. — Ja jūs dosieties uz iecirkni, mēs tur nonāksim vienā laikā. Tom! Ej pēc keba!

Uzrunātais policists atstāja istabu. Vecais Martins mirkli vilcinājās, it kā vēlēdamies kaut ko vēl pateikt Džonasam, bet, ieraudzījis, ka tas joprojām sēž uz grīdas un kā nejēga līgojas uz priekšu un atpakaļ, paņēma Cafiju pie rokas un sekoja Nedžetam. Džons Vestloks un Marks Teplijs noslēdza gājienu. Misis Gempa bija izsteberējusi pirmā no istabas, attēlojot ejošu ģīboni, jo misis Gempas rīcībā bija visāda veida ģīboņi, piemēroti katrai gaumei, tāpat kā mistera Moulda apbedīšanas ceremonijas.

—    ITa! — noburkšķēja Slaims, noskatoties viņiem pakaļ. — Goda vārds! Kā viņš agrak nesaprata, ka es esmu visas ģimenes gods un lepnums, tā viņš tagad nesaprot, ka tas ir kauns, ja māsasdēls ieņem tādu amatu! Te nu ir atmaksa par to, ka esmu piespiedis zemoties savu lepno garu — tādu garu kā manējo! — un pats pelnu līdzekļus iztikai.

Viņš uzcēlās un sašutis aizspēra krēslu ar kāju.

—   Un kas tie vēl par līdzekļiem! Kad simtiem cilvēku, kas nav cienīgi sasiet man kurpju siksnas, braukā karietēs un dzīvo no savu kapitalu ienākumiem. Goda vārds, vareni iekārtota pasaule!

Viņa acis sastapās ar Džonasa acīm, kurš neatlaidīgi skatījās viņā un kustināja lūpas, it kā čukstot.

—   Nu? — Slaims noprasīja.

Džonass paskatījās uz Slaima palīgu un, neveikli pasvārstījis važās iekalto roku, pamāja uz durvīm.

—   Hm! — Slaims domīgi norūca. — Man nav nekādu cerību viņu pienācīgi apkaunot, ja jūs man esat tik tālu priekšā. Es to biju pavisam piemirsis.

Džonass atkārtoja skatienu un kustību.

—   Džek! — Slaims uzsauca.

—   Klausos! — policists atsaucās.

—   Ejiet ārā pie durvīm un gaidiet ormani! Tiklīdz piebrauks, paziņojiet! Tur jūs man būsiet noderīgāks nekā te. Nu, — viņš piebilda, aši pavērsdamies pret Džonasu, kad policists bija izgājis, — kas ir?

Džonass mēģināja piecelties.

—   Pagaidiet drusku! — Slaims sacīja. — Tas nav viegli, kad roku locītavas saslēgtas kopā. Nu tā! Vaļā ir! Ko teiksiet?

—   Iebāziet man roku kabatā! Te! Kreisajā krūšu kabatā! — Džonass sacīja.

Slaims iebāza roku un izvilka maku.

—   Tur ir simt mārciņu, — Džonass turpināja; viņa vārdus gandrīz nemaz nevarēja saprast, tāpat kā viņa bālo, moku izvaibstīto seju gandrīz nemaz nevarēja saukt par cilvēka seju.

Slaims paskatījās uz viņu, atlika maku atpakaļ viņa rokā un pakratīja galvu.

—   Es nevaru. Nedrīkstu. Un, ja pat drīkstētu, tas nav iespējams. Tie tur lejā …

—   Izbēgt nav iespējams, — Džonass sacīja. — To es zinu. Simt mārciņas — tikai par piecām minūtēm blakus istabā.

—   Ko jūs tur darīsiet? — Slaims jautāja.

Arestanta seja, kad tas pieliecās tuvāk Slaimam, lai

iečukstētu tam dažus vārdus ausī, piespieda Slaimu ne-, viļus atrauties. Taču viņš uzklausīja Džonasu. Tikai daži vārdi, bet Slaima seja pārvērtās, kad viņš tos izr dzirdēja.

—  Tas ir man klāt, — Džonass sacīja, pacēlis roku pie rīkles, it kā tas, ko viņš minēja, būtu noglabāts viņa kaklautā. — Kā jūs varējāt to zināt? Un kam jums tas jāzina? Simt mārciņas tikai par piecām minūtēm blakus istabā! Laiks iet. Runājiet taču!

—  Tas būtu daudz… daudz labāk ģimenei, — Slaims izrunāja drebošām lūpām. — Labāk jūs nebūtu man teicis tik daudz. Mazāk vārdu nāktu vairāk par labu jūsu nodomam. Varējāt paglabāt to pie sevis.

—  Simt mārciņas par piecām minūtēm blakus istabā! Runājiet! — Džonass izmisumā iesaucās.

Slaims paņēma maku. Džonass nedrošiem soļiem grīļodamies devās uz durvīm stikla starpsienā.

—   Pag! — Slaims iesaucās, saķerdams viņu pie stērbelēm. — Es nekā par to nezinu. Galu galā tā tam ari jānobeidzas. Vainīgs jūs esat?

—  Jā! — Džonass atbildēja.

—   Pierādījumi ir taisni tādi, kādus nupat minēja?

—  Jā, — Džonass atbildēja.

—  Vai negribat… vai negribat… noskaitīt lūgšanu vai ko tamlīdzīgu? — Slaims stostīdamies ieminējās.

Džonass neatbildēja ne vārda, izrāvās un iegājis aizvēra durvis.

Slaims sāka klausīties pa atslēgas caurumu. Viņš pat atkāpās uz pirkstgaliem, cik tālu vien varēja, un bailēs blenza uz starpsienu. Tad viņa uzmanību novirzīja keba piebraukšana un troksnis, nolaižot kāpsli.

—  Savāc savas mantas, — izliecies pa logu, viņš paskaidroja policistiem, kas stāvēja zem ielas luktura.

—   Lai kāds no jums pieskata sētas durvis, tāpat formas pēc.

Viens policists iegāja pagalmā. Otrs, atsēdies uz keba kāpšļa, sāka tērzēt ar Slaimu, kas stāvēja pie loga; Slaims laikam bija uzkundzējies viņam par priekšniecību, pateicoties savai mākai (par ko tā bija jūsmojis viņa nelaiķis draugs) allaž uztvert īsto brīdi. Derīgs ieradums viņa pašreizējā profesijā.

—   Kur viņš ir? — policists iejautājās.

Slaims uz mirkli ieskatījās istabā un pameta ar galvu, it kā sacīdams: «Tepat vien ir, es viņu redzu.»

—  Tas ir pamatīgi iegāzies, — policists piezīmēja.

—   Līdz acīm, — Slaims apstiprināja.

Viņi paskatījās viens otrā, tad uz labo un kreiso pusi. Policists uz keba kāpšļa noņēma cepuri, uzlika atkal, brītiņu pasvilpoja.

—   Pietiek! Laiks cauri! — viņš protestēja.

—  Es viņam devu piecas minūtes, — Slaims sacīja.

—  Nu gan būs vairāk. Tūliņ vedīšu viņu lejā.

Viņš atkāpās no loga un uz pirkstgaliem pielavījās pie stikla starpsienas. Ieklausījās. Nebija dzirdama ne skaņa. Viņš pielika sveci tuvāk sienai, lai gaisma spiestos caur stiklu.

Izrādījās, ka nemaz nav tik viegli saņemt drosmi un atvērt durvis. Tomēr viņš atrāva tās ar skaļu troksni un pats atkāpās. Ieskatījies un mirkli paklausījies, viņš iegāja iekšā.

Viņš atsprāga bailēs, kad viņa acis sadūrās ar Džonasa acīm, kurš stāvēja. kaktā un blenza Slaimā. Kaklautu viņš bija noraisījis, seja pelnu krāsā.

—  Jūs par daudz ātri… — Džonass mazdūšīgi iečinkstējās. — Es nepaspēju. Es nekādi nevarēju … Vēl piecas minūtes … divas minūtes … vienu!

Slaims neatbildēja, bet, iebāzis maku viņam kabatā, pasauca savējos.

Džonass gan gaudoja un vaimanāja, gan lādējās un lūdzās, gan lauzās ārā, gan paklausīja — visu vienā reizē, neturēdamies kājās. Tomēr policisti novilka viņu zemē un iesēdināja keba; drīz vien viņš ievaidēdamies novēlās uz keba grīdas salmos un palika tur guļam.

Abi policisti sēdēja pie viņa, bet nedomāja celt viņu augšā; Slaims bija apsēdies uz bukas blakus kučierim. Braucot gar augļu pārdotavu, kas bija vaļā, kaut gan tirgošanās laiks beidzies, kāds policists piezīmēja, ka stipri smaržojot pēc persikiem.

Otrs piekrita, bet tad uztraucies aši pieliecās un paskatījās uz apcietināto.

— Apturiet! Viņš noindējies! Smarža nāk no pudelītes, kas viņam rokā!

Roka turēja pudelīti stingri, ar to stingo tvērienu, ar kādu neviens dzīvs cilvēks pilnā dzīvības spēku un enerģijas plaukumā nespētu noturēt iekarotu balvu.

Policisti izvilka Džonasu laukā tumšajā ielā, bet ne zvērinātie, ne tiesnesis, ne bende — neviens nekā nespēja viņam darīt, un nevienam vairs nebija ko darīt. Miris, miris, miris!

LII NODAĻA, KURĀ LOMAS PILNĪGI PĀRMAINĀS.

Vecā Martina lolotie nodomi, kurus viņš tik ilgi bija glabājis savā sirdī un kuriem tik bieži draudēja briesmas tikt atklātiem pirms laika, ja būtu izlauzies sašutums, kas viņā krājās, kamēr viņš dzīvoja pie mistera Peksnifa, aizkavējās piepildīties, kaut arī tikai uz dažām stundām, iepriekš minēto notikumu pēc. Lai cik satriekts viņš bija, kad Toms Pinčs un Džons Vestloks pavēstīja viņam par šķietamo brāļa nāves iemeslu; lai kā viņu vēlāk nomāca Čafija un Nedžeta stāsts un visi pārējie notikumi, kas noslēdzās ar Džonasa nāvi, par ko viņam tūliņ paziņoja; lai kā izjauca viņa plānus un cerības visu šo atgadījumu jūklis, kas nostājās starp viņu un viņa mērķi, taču notikumu spraigums un vēriens palīdzēja viņam ātri un enerģiski izpildīt nodomāto. Katrā atsevišķā gadījumā, lai tā būtu nodevība, gļēvulība vai nežēlība, viņš saskatīja tās pašas ļaunās sēklas dzietus.

Patmīlība — rijīga, neatlaidīga, ierobežota un nevaldāma patmīlība, kam vilkās nopakaļ gara virkne aizdomu, krāpšanas, viltību, iekāres un visa, kas no tām izriet, — tā bija šā indīgā koka sakne. Misters Peksnifs bija tiktāl izpaudis savu dabu, ka viņš, šis krietnais, iecietīgais, visu panesošais Peksnifs, kļuva misteram Čezlvitam par ikvienas patmīlības un nodevības iemiesojumu, un, jo atbaidīgākos veidolos parādījās šie netikumi, jo nelokāmāka kļuva viņa apņemšanās atmaksāt pēc nopelniem tiklab misteram Peksnifam, ka tā upuriem.

Šai pasākumā viņš ieguldīja ne vien savam raksturam piemītošo enerģiju un apņēmību (šīs īpašības, kā lasītājs varēja manīt, tikko iepazinies ar šo džentlmeni, bija viņam sevišķi spēcīgi attīstītas), bet arī visus spēkus, kas bija mākslīgi uzkrājušies ilgajā apspiešanas laikā. Un abas šīs straumes, saplūdušas vienkopus, traucās uz priekšu tik strauji, ka Markam Teplijam un Džonam Vestlokam (abiem diezgan enerģiskiem vīriem) vajadzēja pielikt krietni daudz pūļu, lai ievadītu tās pareizā gultnē un neļautos aizrauties līdzi sazin kur.

Misters Čezlvits bija aizsūtījis pēc Džona Vestloka tūliņ pēc ierašanās, un Džons Toma pavadībā nekavējoties paklausīja aicinājumam. Tā kā Marks Teplijs viņam vēl bija spilgti saglabājies atmiņā, tad viņš ar Džona starpniecību tūliņ nodrošināja sev šā džentlmeņa pakalpojumus; tādā kārtā, kā mēs jau redzējām, viņi visi devās uz Sitiju. Tomēr savu mazdēlu viņš nevēlējās redzēt agrāk kā rīt, kad Markam Teplijam vajadzēja atvest to pulksten desmitos uz Tempļu. Toms Pinčs nesaņēma nekādus uzdevumus, lai nemodinātu veltīgas aizdomas, tomēr visur piedalījās un palika kopā ar viņiem līdz vēlai naktij un tikai pēc tam, kad pienāca ziņa par Džonasa nāvi, devās mājup, lai izstāstītu visus brīnumainos notikumus mazajai Rutai un sagatavotu viņu uz ierašanos rīt Templā saskaņā ar mistera Čezlvita norādījumu.

Vecajam Martinam un viņa plāniem, kurus viņš bija sev tik apņēmīgi noteicis, bija raksturīgs tas, ka viņš nevienam nedarīja tos zināmus, kaut gan varēja domāt ka misteram Peksnifam gatavojas atmaksa, atceroties lomu, kādu vecais džentlmenis bija spiests tēlot Peksnifa namā, un ievērojot, kā ikreiz uzliesmo viņa acis, pieminot Peksnifa vārdu. Pat Džonam Vestlokam, kuram viņš šķitās gatavs no sirds uzticēties (tāpat kā īstenībā visi pārējie), nekas netika atklāts. Viņš tikai lūdza misteru Vestloku ierasties otrā rītā; un visi, spiesti ar to apmierināties, atstāja viņu vienu, kad nakts jau tuvojās beigām.

Tāda smagiem notikumiem bagāta diena varētu izvārdzināt daudz jaunāka cilvēka miesu un garu, taču vecais Martins sēdēja dziļās un sāpīgās pārdomās, kamēr atausa rīts. Arī tad viņš nelikās atpūsties, bet nosnaudās krēslā līdz septiņiem, kad vajadzēja ierasties misteram Teplijam, kurš parādījās svaigs, možs un jautrs kā pats rīts.

—  Jūs esat tieši laikā, — misters Čezlvits sacīja, atvērdams durvis pēc vieglā klaudziena, kas bija viņu uzmodinājis.

—  Mana vēlēšanās, ser, — atbildēja misters Teplijs, kura domas, pēc šiem vārdiem spriežot, likās saistāmies ap laulību ceremoniju, — mīlēt, godāt un paklausīt. Pulkstenis patlaban sit, ser.

—   Nāciet iekšā!

—  Pateicos, ser, — misters Teplijs atbildēja, — ar ko varu vispirms pakalpot?

—  Vai jūs nodevāt manu aicinājumu Martinam? — vecais vīrs jautāja, pievērsdams viņam skatienu.

—  Nodevu, ser, — Marks atteica, — un nekad visā mūžā man nav gadījies redzēt, ka džentlmenis ir tik pārsteigts.

—   Ko jūs viņam vēl sacījāt? — misters Čezlvits apvaicājās.

—  Zināt, ser, — misters Teplijs pasmaidīja, — es ar prieku būtu pastāstījis viņam ko vairāk, bet, pats nekā nezinādams, es arī viņam nekā nepratu pastāstīt.

—   Bet to, ko zinājāt, jūs viņam pastāstījāt?

—  Tas taču tīrais nieks, ser, — misters Teplijs atbildēja. — Par jums es gandrīz neko nevarēju pateikt, ser. Es tikai izsacīju savas domas, ka misters Peksnifs ir stipri maldījies, ser, un ka jūs pats esat maldījies, un ka ari viņš ir maldījies, ser.

—   Kādā ziņā? — misters Čezlvits jautāja.

—   Jūs prasāt par viņu, ser?

—   Ir par viņu, ir par sevi.

—   Nu, kā tad ne, ser, — misters Teplijs paskaidroja,

—   tais domās, kādas jums bija vienam par otru. Par viņu un viņa domām, ser, man jāsaka, ka viņš pavisam pārvērties. Es to zināju sen pirms jūsu sarunas ar viņu, un man tas jāpasaka. Neviens viņu tā nepazīst kā es. Un nevar arī pazīt. Viņā vienmēr bijis daudz kas labs, tikai tas pa virsu drusku tā kā apsūbējis. Grūti teikt, kas tur vainīgs, bet…

—   Turpiniet vien! — Martins skubināja. — Ko tad jūs apklusāt?

—   Bet… nu, labi, es lūdzu piedošanu, ser, bet man liekas, ka arī jūs neesat bez vainas. Netīšām, tā es domāju, bet vainīgs jūs esat. Skaidra lieta, ka jūs abi esat bijuši netaisni viens pret otru. Tā, nu tas ir nost no pleciem! — misters Teplijs tīri izmisis izsaucās. — Es vairs ilgāk nevarēju izturēt, to neizteicis, tā jau biju pavisam aizcieties. Vakar visu dienu mocījos, bet nu tas ir pateikts. Nevarēju noturēties. Man ļoti žēl. Tikai neatmaksājiet viņam par to, ser, tas ir viss.

Marks acīm redzot gaidīja, ka viņu tūliņ izmetīs pa durvīm, un bija pilnīgi sarīkojies uz iešanu.

—   Tātad jūs domājat, — Martins jautāja, — ka es esmu savu tiesu vainīgs pie viņa agrākajiem trūkumiem?

—   Ko lai dara, ser, — misters Teplijs atbildēja,

—  man ļoti žēl, bet, kas teikts, tas izteikts: Tas gan nav diez cik teicami no jūsu puses, ser, tā tincināt neizglītotu cilvēku, bet es tā domāju. Es jūtu pret jums vislielāko cieņu, ser, kādu vien var just, bet es tā domāju.

Martins klusēdams vērīgi uzlūkoja viņu, un vārgs smaids apgaismoja vecā vīra seju, izlauzdamies cauri stingajam skarbumam.

—   Jūs sacījāt, ka esot neizglītots cilvēks, — viņš atsāka pēc ilga starpbrīža.

—   Tā tas ir, ser, — misters Teplijs atbildēja.

—  Un es laikam esmu mācīts, augsti izglītots cilvēks?

—  Skaidrs, ka tā tas ir, — misters Teplijs apstiprināja.

Vecais vīrs, apņēmis zodu ar plaukstu, pārgāja reizes divas trīs pār istabu, iekams atkal turpināja sarunu:

—  Vai jūs satikāt viņu šorīt?

—   Es nāku taisnā ceļā no viņa, ser.

—   Ko viņš domā, kāpēc?

—  Viņš nezina, ko domāt, ser, tāpat kā es. Es viņam izstāstīju, kas vakardien notika, ser, un ka jūs man teicāt: «Vai jūs nevarat ierasties pulksten septiņos?» — un jautājāt viņam caur mani: «Vai jūs nevarat ierasties pulksten desmitos?» — un ka es atbildēju «jā» par mums abiem. Tas ir viss, ser.

Pēc viņa neliekuļotās vaļsirdības varēja spriest, ka tas patiešām bija viss.

—  Varbūt viņš domās, ka gribat viņu pamest un pārnākt manā dienestā? — Martins jautāja.

—  Mani pakalpojumi viņam bija tāda veida, ser, — Marks atbildēja, nezaudējot ne atomu no sava nesatricināmā miera, — un mēs bijām tādi biedri nelaimē, ka, pēc manām domām, viņš tam neticētu nevienu mirkli. Tāpat kā jūs, ser.

—Vai jūs man nepalīdzētu apģērbties un neatnestu brokastis no viesnīcas? — Martins lūdza.

—  Ar prieku, ser, — Marks atbildēja.

—   Un starp citu, — Martins turpināja, — tā kā es jūs lūgšu palikt šeit, vai tad jūs neņemtu šīs durvis savā zināšanā, tas ir, ielaistu apmeklētājus, kad tie pieklauvēs?

—  Protams, ser.

—  Jums nav vajadzīgs izrādīt izbrīnu, kad tie ieradīsies, — Martins aizrādīja.

—  Nē jel, ser, nepavisam ne! — misters Teplijs atsaucās.

Kaut gan viņš apgalvoja to visai noteikti, tomēr pat šobrīd nevarēja novaldīt izbrīnu. Martins, likās, to manīja; tāpat viņam nepagāja secen mistera Teplija diezgan komiskā izturēšanās šais sarežģītajos apstākļos, jo, kaut gan Marka balss bija mierīga un seja nopietna, tomēr tanī laiku pa laikam pavīdēja neizpratne. Taču Marks, enerģiski stādamies pie uzdevumu pildīšanas un iegrimdams šais rūpēs līdz ausīm, drīz vien pārstāja izrādīt savu izbrīnu tik uzskatāmi.

Bet, kad viņš bija savedis kārtībā mistera Čezlvita apģērbu un vecais vīrs apsēdās pie brokastīm, izbrīns pārņēma misteru Tepliju ar jaunu spēku, un, stāvēdams aiz vecā džentlmeņa krēsla ar salveti padusē (Markam nesagādāja nekādas grūtības tēlot namzini Templā, tāpat kā brīvprātīgu pavāru uz tvaikoņa «Skrūves» klāja), viņš neparko nespēja atturēties no kārdinājuma šad tad pašķielēt uz misteru Čezlvitu. Kur nu, novaldīties bija vienkārši neiespējami, un viņš padevās šai dziņai tik bieži, ka vecais vīrs pieķēra viņu tādā nodarbībā vai reižu piecdesmit. Un tie neparastie triki, kādus misters Teplijs izstrādāja pats ar savu seju, kad viņu negaidot pārsteidza, — viņš tad pēkšņi sāka kasīt degunu vai zodu vai berzēt aci; ar viedīgu izskatu iegrima dziļās pārdomās; sāka piepeši interesēties, kādi tikumi un parašas valda pie mušām griestos vai pie zvirbuļiem aiz loga; mēģināja slēpt apmulsumu, neparasti manierīgi pasniedzot maizītes, — visi šie triki smīdināja pat Martinu Čezlvitu vecāko, kaut gan viņš ļoti labi valdīja pār savas sējafs vaibstiem.

Tomēr vecais vīrs sēdēja pavisam mierīgi un brokastoja bez steigas, pareizāk sakot, — izlikās ēdam, jo viņš gandrīz nepieskārās ne ēdienam, ne dzērienam un ļoti bieži iegrima domās. Kad viņš bija pabrokastojis, Marks piesēdās pie tā paša galda, kamēr misters Čezlvits klusēdams staigāja pa istabu no viena gala uz otru.

Kad tuvojās desmitā stunda, Marks nokopa galdu un pievirzīja atzveltni, kurā vecais vīrs apsēdās, atbalstījies uz nūjas, sažņaudzis tās rokturi ar abām plaukstām un atspiedis uz tām zodu. Visa viņa nepacietība un izklaidība bija izgaisusi; raugoties, kā viņš sēž, pievērsis caururbīgās acis durvīm, Marks neviļus nodomāja, kāda viņam stingra, apņēmīga, enerģiska seja, un nopriecājās, iedomājoties, ka misteram Peksnifam, kas tā

ievilcis garumā spēli ar savu partneri, nāksies vienu otru partiju paspēlēt.

Marks vienkārši nezināja, kur dēties, jo viņu mocīja neziņa, kas te notiks un kurš ar kuru runās un kā runās. Un, tā kā viņš vēl zināja, ka kuru katru bridi jāierodas jaunajam Martinam, tad viņam bija ārkārtīgi grūti palikt mierīgam un klusēt. Tomēr, neskaitot to, ka šad tad viņš atļāvās dobji un nedabiski nokāsēties, jāteic, ka viņš izturēja ar lielu cieņu visas tās desmit minūtes — pašas garākās, kādas viņam jebkad bija nācies pieredzēt.

Sitiens pie durvīm. Misters Vestloks. Marks Teplijs, ielaizdams viņu, sacēla uzacis, cik vien augsti spēja, tā parādot, ka uzskata savu stāvokli par neapskaužamu. Misters Čezlvits apsveica jauno cilvēku izmeklētā pieklājībā.

Tikmēr Marks sagaidīja pie durvīm Tomu Pinču ar Rutu, kuri jau nāca augšā pa kāpnēm. Vecais vīrs panācās viņiem pretī, satvēra viņu abu rokas un noskūpstīja Rutu uz vaiga. Tas viss nesolīja neko ļaunu, un misters Teplijs labvēlīgi smaidīja.

Misters Čezlvits apsēdās tieši tobrīd, kad ienāca jaunais Martins. Vecais vīrs, tikko paskatīdamies uz ienācēja pusi, norādīja tam vietu labi tālu no sevis. Tasvairs nesolīja neko labu, un misteram Teplijam atkal sašļuka dūša papēžos.

Jauns klaudziens viņu atkal aizsauca pie durvīm. Viņš nenodrebēja, neiekliedzās, nepaklupa, ieraudzījis mis Grehcmu un misis Lupinu, tikai smagi nopūtās, atgriezdamies savā vietā, un uzlūkoja klātesošos ar tādu seju, kas liecināja, ka viņu nekas vairs nespēs pārsteigt un ka viņš pat priecīgs par to, ka nekādas sensācijās nav gaidāmas.

Vecais vīrs apsveica Meriju tikpat laipni kā Toma māsu. Ar misis Lupinu viņš apmainīja draudzīgi saprotošu skatienu, kas norādīja, ka starp viņiem pastāv kāda vienošanās. Tomēr tas vairs nepārsteidza misteru Tepliju, jo, kā viņš vēlāk izteicās, viņš bija izstājies no firmas un pārdevis savas akcijas.

Ne mazāk pārsteidza tas, ka visi klātesošie bija tik apjukuši un izbrīnījušies, ka neviens neiedrošinājās bilst kādu vārdu. Misters Čezlvits vienīgais pārtrauca klusumu.

—   Atstājiet durvis vaļā, Mark, — viņš sacīja, — un nāciet šurp!

Marks paklausīja.

Tūliņ kāpnēs kļuva dzirdami pēdējā ieaicinātā soļi. Visi tos pazina. Tie bija mistera Peksnifa soļi, un misters Peksnifs ļoti steidzās, jo skrēja augšup tik neparasti ātri, ka vairākkārt klupa uz kāpnēm.

—   Kur ir mans godājamais draugs? — viņš iebrēcās, sasniedzis kāpņu laukumiņu, un tad iedrāzās istabā ar izplestām rokām.

Vecais Martins uzmeta viņam tikai skatienu, bet misters Peksnifs atsprāga atpakaļ, it kā pieskāries pie elektriskās strāvas.

—   Vai mans godājamais draugs ir vesels? — misters Peksnifs iesaucās.

—   Pavisam vesels.

Tas šķitās nomierinām jautātāja bažas. Viņš saņēma rokas kā lūgšanā un pacēla acis augšup svētbijīgā priekā, klusībā izsacīdams savu pateicību. Tad viņš uzlūkoja visus sapulcējušos un pārmetot papurināja galvu — bargi, pārāk bargi, ievērojot šā vīra mīksto sirdi:

—   Ak rijīgās dēles! — misters Peksnifs uzrunāja viņus. — Ak asinssūcēji! Vai jums nepietiek ar to, ka esat saindējuši dzīvi tādam cilvēkam, kuram līdzīgs nav sastopams augstsirdīgu varoņu dzīves aprakstos; vai patiešām tagad, pat tagad, kad viņš no brīva prāta izvēlējies patvērumu un uzticējies kaut pazemīgam garā, bet vismaz sirsnīgam un nesavtīgam tuviniekam, — vai patiešām jūs, lapseņu spiets un asinssūcējas dēles (piedodiet, mans cienījamais ser, ka man jālieto tik stipri izteicieni, bet ir brīži, kad nav spēka novaldīt godīgu sašutumu), vai patiešām jūs, glumās dēles un negantās lapsenes (es esmu spiests to atkārtot!), gribat izmantot brīdi, kad viņš palicis bez aizsardzības, un, saskrējuši no visām pusēm kā vilkači un sumpurņi un citi spalvoto sugas kustoņi, uzklupt — es neteikšu, maitai vai līķim, jo misters Čezlvits ir pavisam kas pretējs, — bet laupījumam, jā, laupījumam, lai ierautu un plosītu, un pildītu savas rijīgās iekšas, un traipītu savu negaušas knābi gaļasēdāju plēsoņu mielastā?

Apstājies, lai atvilktu elpu, viņš visai iespaidīgi sāka māt ar rokām, lai tie vāktos projām.

— Jūs necilvēciskais laupītāju un postītāju bars! — viņš turpināja. — Nost no viņa! Nost, es saku! Pazūdiet! Izgaistiet! Izklīstiet pa visu zemes virsu, jaunie ļaudis, kā pienākas sirotājiem, kādi jūs esat; neiedrošinieties palikt šai vietā, ko padarījuši svētu šā vecā patriarcba sirmie mati, kura nevarīgajam vecumam man ir gods būt kaut par necienīgu, bet, ceru, uzticamu atbalstu un atspaidu. Bet jūs, mans daiļsirdīgais ser, — misters Peksnifs uzrunāja veco vīru kā lēnīgs pamācītājs, — kā jūs varējāt pamest mani, kaut arī uz īsu laika sprīdi! Nešaubos, ka jūs šķīrāties no manis uz brīdi, lai mani iepriecinātu ar kādu savas labvēlības zīmi; lai dievs jūs svētī par to, taču tā rīkoties nevajag, nevajag riskēt. Man patiešām būtu jādusmojas uz jums, ja es to varētu, mans draugs.

Misters Peksnifs tuvojās, izstiepis rokas, lai satvertu vecā vīra roku, bet viņš neredzēja, ka tā bija cieši sažņaugusi nūju. Līdzko viņš smaidīdams bija pienācis tik tuvu, ka nūju varēja laist darbā, vecais Martins, degot sašutumā, kas izpaudās katrā viņa sejas grumbiņā un krociņā un izlauzās vētrainā uzliesmojumā, pietrūkās kājās un notrieca Peksnifu uz grīdas.

Sitiens bija tik spēcīgs un tik labi notēmēts, ka misters Peksnifs novēlās smagi un sparīgi kā no segliem izsists bruņinieks. Vai nu viņu bija pārsteidzis sitiens vai samulsinājusi tik negaidītā un nepieredzēti siltā uzņemšana, — viņš pat nemēģināja celties un gulēja, lūkodamies visapkārt tik apjucis un padevīgs, un neticami smieklīgs, ka ne Marks Teplijs, ne Džons Vestloks nevarēja novaldīt smīnu, kaut gan abi tūliņ piesteidzās pie sirmgalvja, baidīdamies, ka pirmajam sitienam neseko otrs, kas likās vairāk nekā ticami, spriežot pēc vecā Čezlvita dzirkstošajām acīm un enerģiskās stājas.

—  Aizvelciet viņu prom! Aizvāciet viņu tālāk, — vecais Martins sacīja, — citādi es par sevi negalvoju. Es tik ilgi esmu valdījies, ka mani tikko neķēra trieka. Es neesmu kungs pār sevi, kad viņš man tik tuvu. Velciet viņu prom!

Redzēdams, ka Peksnifs ir nedomā celties kājas, misters Teplijs tā arī izdarīja bez kādām ceremonijām un burtiski aizvilka viņu gabaliņu tālāk un pacēla sēdus, atbalstīdams ar muguru pret sienu.

—   Uzklausiet mani, jūs nelieti! — misters Čezlvits uzrunāja viņu. — Es jūs ataicināju, lai jūs redzētu pats savu roku darbu. Es jūs ataicināju, zinādams, ka tas jums sagādās lielāku rūgtumu par vērmelēm un žulti. Es jūs ataicināju, zinādams, ka redzēt ikvienu no klātesošiem būs kā naža dūriens jūsu zemiskajā, nodevīgajā sirdī! Nu! Vai jūs beidzot saprotat, kāds es esmu?

Misteram Peksnifam bija pietiekams iemesls blenzt viņā, jo vecā vīra sejā, balsī un stājā izpaudās tāds uzvaras prieks, ka to bija vērts redzēt.

—   Paskatieties! — vecais vīrs turpināja, rādot ar pirkstu uz Peksnifu un uzrunājot visus klātesošos. — Paskatieties uz viņu! Un nu — nāc šurp, mans dārgais Martin! — skatieties uz mums, skatieties, skatieties! — Un, atkārtojot šo vārdu, viņš aizvien ciešāk kļāva pie krūtīm mazdēlu.

—  Tās dusmas, ko es jutu, Martin, nedrīkstēdams atļauties šo prieku, — viņš sacīja — nu ir izgaisušas reizē ar nupat cirsto sitienu. Kāpēc mēs šķīrāmies? Kā mēs varējām šķirties? Kā tu varēji pamest mani un bēgt pie viņa?

Martins gribēja atbildēt, bet vectēvs apturēja viņu un turpināja:

—   Es biju vainīgs ne mazāk par tevi. Marks man to šodien pateica, bet es arī pats to sapratu, lai gan ne tik sen, kā vajadzēja. Merij, sirsniņ, nāciet šurp!

Viņa stipri nobālēja un sāka trīcēt, bet misters Čezlvits nosēdināja viņu atzveltnī un pats nostājās blakus, saņemdams viņas roku savējā, kamēr Martins palika viņam līdzās.

—   Mūsu ģimenes lāsts, — vecais vīrs iesāka, mīļi uzlūkodams Meriju, — bija patmīlība, vienmēr un visur patmīlība! Cik bieži es to daudzināju, nezinādams, ka pats grēkoju ar to ne mazāk par citiem.

Viņš paņēma Martinu pie rokas un, stāvēdams starp mazdēlu un Meriju, turpināja:

—   Jūs visi zināt, ka es audzināju šo bārenīti tāpēc, lai viņa koptu mani. Tomēr neviens no jums nezina, kā tas notika, ka es sāku uzskatīt viņu par savu miesīgu meitu, jo viņa iekaroja manu sirdi ar savu pašaizliedzību, savu mīlestību, savu pacietību, ar visām savas dabas labajām īpašībām, kaut gan — dievs mans liecinieks! — es nenieka netiku • darījis, lai veicinātu to attīstību. Tās uzplauka bez kopšanas un nobrieda bez siltuma. Man trūkst drosmes sacīt, ka tagad es to no-, žēloju, citādi tur tas radījums tūliņ cels galvu uz. augšu.

Misters Peksnifs vieglītēm pašūpoja šo savu ķermeņa daļu, it kā likdams saprast, ka joprojām tur to augsti, un aizlika roku aiz vestes.

—   Ir tāda veida patmīlība, — misters Čezlvits turpināja, — es to uzzināju pats no savas pieredzes, — kas pastāvīgi uzmana šā netikuma parādīšanos citos cilvēkos un, attālinot tos ar mūžīgām aizdomām un neuzticību, brīnās, kāpēc tie netuvojas, kāpēc neuzticas, un nosauc tos par patmīļiem. Tā arī es turēju aizdomās visus apkārtējos — sākumā ne bez pamata, — tā es turēju aizdomās arī tevi, Martin.

—   Arī ne bez pamata, — Martins atbildēja.

—   Uzklausiet, liekuli! Uzklausiet, jūs verdziskais pielīdēj, melkulīgais blēdi ar saldo mēli! — misters Čezlvits izsaucās. — Uzklausiet, jūs kāju pamesls! Kā! Kad es meklēju savu mazdēlu, jūs jau bijāt izmetis savus tīklus, jūs jau ķērāt viņu tanīs, jā? Kad es gulēju slims tās krietnās sievietes mājā un jūs, pazemīgā dvēsele, atnācāt aizlūgt par manu mazdēlu, viņš jau atradās jūsu nagos, jā? Zinādams, ka es viņu mīlu, jūs cerējāt uz manu piedošanu un klusībā paredzējāt viņu vienai no savām abām meitām, vai ne? Un, ja tas neizdotos, jūs tomēr domājāt iedzīvoties uz viņa rēķina, apžilbinot mani ar savas žēlsirdības spožumu, lai tad varētu celt pret mani prasības. Pat toreiz es visu sapratu un pateicu jums to acīs. Vai es neteicu toreiz, ka esmu jūs izpratis?

—  Es nedusmojos, ser, — misters Peksnifs lēnīgi atbildēja. — No jums es Varu paciest loti daudz. Es nekad nerunāšu jums pretī, mister Čezlvit.

—   Ievērojiet! — misters Čezlvits sacīja, pārlaizdams visiem skatienu. — Es atdevos šā cilvēka varā ar tādiem noteikumiem, kas tā apkaunoja un pazemoja viņu pašu, cik vien tas vārdos izsakāms. Es darīju tos viņam zināmus viņa meitu klātbūtnē, vārdu pa vārdam, bez kādiem aplinkiem, cik rupji vien iespējams, es tik aizvainojoši un nepārprotami izsacīju savu nicināšanu pret viņu, cik vien tas vārdos iespējams, neaprobežojoties ar sejas izteiksmi un toni. Ja viņa seja būtu piesarkusi dusmās, es būtu sācis šaubīties par sava nodoma pareizību. Ja man būtu izdevies iedzelt viņam tā, ka viņš kaut uz mirkli būtu kļuvis par cilvēku, es būtu atmetis savu nodomu. Ja viņš būtu teicis kaut vārdu par labu manam mazdēlam, kuram — kā viņš domāja — es grasījos atņemt mantojumu, ja viņš būtu iebildis kaut pieklājības dēļ pret manu prasību izdzīt jaunekli no mājas un iegrūst to postā un trūkumā, es, man šķiet, būtu samierinājies ar viņu uz visiem laikiem. Bet ne vārda, neviena vienīga vārda! Viņa dabā bija iztapt visļaunākajām cilvēku īpašībām, un viņš palika sev uzticīgs!

—   Es nedusmojos, — piezīmēja misters Peksnifs. -— Es esmu dziļi sāpināts, mister Čezlvit, es esmu ievainots savās labākajās jūtās, bet es nedusmojos, mans godātais ser.

Misters Čezlvits turpināja:

—   Apņēmies pārbaudīt viņu, es gribēju novest pārbaudi līdz galam, bet, spraudis mērķi izmērīt viņa divkosības dziļumus, es svēti nosolījos sev, ka došu viņam iespēju parādīt kaut dzirkstelīti jebkura tikuma — labsirdības, godīguma, iecietības, — kas vēl kvēlotu viņa dvēselē. No sākuma līdz beigām nekas tamlīdzīgs nenotika. Nevienu vienīgu reizi. Viņš nevar sacīt, ka viņam nav dota iespēja. Viņš nevar sacīt, ka esmu viņu piespiedis. Viņš nevar sacīt, ka viņam nav dota brīvība darīt itin visu un ka es neesmu bijis paklausīgs ierocis viņa rokās tiklab ļauniem, kā labiem mērķiem. Bet, ja viņš tā saka, tad viņš melo! Un tas arī ir viņa dabā.

—   Mister Čezlvit, — Peksnifs viņu pārtrauca, liedams asaras, — es neņemu to ļaunā, ser, es nevaru uz jums dusmoties. Bet vai tad jūs nekad, mans dargais ser, neizpaudāt vēlēšanos, lai šis bezsirdīgais jaunais cilvēks, kas ar savām negodīgajām intrigām uz laiku laupījis man jūsu labās domas par mani — tikai uz laiku, — lai jūsu mazdēls) mister Čezlvit, tiktu izdzīts no mana nama? Atcerieties pats, mans visukristīgais draugs!

—  Vai es tā sacīju vai ne? — skarbi pārjautāja vecais vīrs. — Es nezināju, blēdi, ciktāl jūsu pielīšana un liekulība viņu piekrāpusi, un neredzēju labāku līdzekli atvērt viņam acis, kā parādot jūs jūsu suniskajā izdabātāja izskātā. Jā, es izsacīju tādu vēlēšanos. Un jūs teciņiem metāties to izpildīt un izpildījāt arī, vienā mirklī novērsdamies no rokas, ko nupat vēl laizījāt un smulējāt, kā to mēdz darīt tādi podlaižas. Jūs atbalstījāt un stiprinājāt mani manā nodomā un attaisnojāt to kā mācēdams.

Misters Peksnifs paklanījās — padevīgi, ja negribam sacīt, verdziski un pazemīgi. Pat ja viņu būtu uzteikuši par viscildenākajiem tikumiem, viņš nebūtu varējis tā paklanīties kā patlaban.

—  Tas nelaimīgais cilvēks, kuru nogalināja, — misters Čezlvits atsāka, — toreiz viņš saucās …

—  Tigs, — Marks pateica priekšā.

—  Jā, Tigs nesa man visādus lūgumus, ko sūtīja viņa draugs, mans necienīgais radinieks; atklādams, ka Tigs ir piemērots cilvēks maniem nolūkiem, es nolīgu viņu ziņu vākšanai par tevi, Martin. No viņa es uzzināju, ka tu atrodies tur tā cilvēka pajumtē. Tas bija viņš, kas, sastapis tevi kādu vakaru pilsētā — vai atceries, kur?

—   Ķīlu ņēmēja veikalā, — Martins sacīja.

—  Jā, un viņš izsekoja tevi līdz tavam dzīvoklim un sagādāja man iespēju aizsūtīt tev naudu.

—  Man prātā nenāca, — Martins, dziļi aizkustināts, sacīja, — ka nauda bija no jums. Man prātā nenāca, ka jūs interesējaties par manu likteni. Ja es to būtu zinājis …

—  Ja tu to būtu zinājis, — vecais vīrs skumīgi atbildēja, — tad būtu manī rūgti vīlies, jo es nebiju tāds, kāds šķitos. Es cerēju, Martin, ka tu atgriezīsies, pilns nožēlas un pazemības. Es cerēju, ka novedīšu tevi līdz izmisumam un ka tad tu atgriezīsies. Lai kā es tevi mīlēju, man vajadzēja panākt, lai tu padodies pirmais, citādi es nespētu atzīties, ka esmu cietis neveiksmi. Tāpēc es tevi pazaudēju. Ja es esmu netieši bijis vainīgs pie tā nelaimīgā cilvēka likteņa, ļaudams viņam rīkoties kaut arī ar nelieliem svešiem līdzekļiem, tad lai dievs man to piedod. Man vajadzēja gan zināt, ka nauda viņam labu nedarīs, ka aplam viņam to dot, ka, ejot caur viņa rokām, nauda var nest tikai nelaimi. Bet tolaik es nedomāju, ka viņam piemīt tieksmes un spējas izvērsties par liela apmēra krāpnieku; man šķita, ka tas ir vieglprātīgs dīkdienis, bezrūpīgs izšķiedējs, kas vairāk kaitē sev nekā citiem, un, dzīdamies pēc uzdzīves un izdabādams savām ļaunajām kaislībām, tuvina pats savu bojā eju.

—   Lūdzu piedošanu, ser, — sacīja misters Teplijs, kas tikmēr bija paņēmis zem rokas misis Lupinu ar šās lēdijas pilnīgu piekrišanu, — es iedrošinos piezīmēt, ka, pēc manām domām, jums pilnīgi taisnība, bet ar viņu gan tas viss iznāca gluži dabiski. Ir traki daudz cilvēku pasaulē, ser, kas, kamēr staigā apkārt paši uz savām kājām un var rēķināties tikai ar savu riksi, nevienam nekādu lielu kaiti nenodara, bet palēnām šļūc aizvien dziļāk dubļos iekšā. Bet iedodiet tik kādam no tiem karieti un zirgus, ser, tad jūs gan pabrīnīsieties, kur tādam uzreiz rodas māka braukt, kur viņš ķer tik daudz pasažieru un kā tad viņš drāž pa pašu ceļa vidu, vai kaklu lauzdams, velnam nagos iekšā! Dievs ar jums, ser, bet šiem Tempļa vārtiem ik stundu paiet garām bez jēgas Tigu, un katrs no tiem to vien gaida, kad radīsies izdevība uzziedēt par pašu krāšņāko Montegjū!

—   Jūsu izglītības trūkumā, kā jūs to apzīmējat, Mark, ir vairāk gudrības nekā viena otra izglītota cilvēka prātā, mani ieskaitot, — misters Čezlvits sacīja. — Jums taisnība, un tā šodien nav pirmā reize. Bet nu uzklausiet mani, jūs mani dārgie! Un jūs tāpat, kas' esat pazaudējis ne tikai savu labo vārdu, bet arī mantu, ja manas ziņas ir pareizas! Un, kad būsiet noklausījies,, atstājiet šo vietu uz visiem laikiem, lai manas acis jūs vairs neredz!

Misters Peksnifs piespieda roku pie krūtīm un atkal paklanījās.

—   Kad, apmeties šā cilvēka namā, tiku sodījis sevi ar paklausību, — misters Čezlvits turpināja, — tad man bieži radās tāda doma: ja debesīm labpatiktos piemeklēt mani vecuma dienās un padarīt tik nevarīgu, kāds es izlikos, tad es pats būtu savas nelaimes cēlonis. Ak jūs, kuru bagātība, tāpat kā manējā, ir bijis pastāvīgs ciešanu avots, jo spiedusi jūs šaubīties par pašiem tuvākajiem un dārgākajiem cilvēkiem un dzīviem aprakties aizdomās un vientulībā, — sargieties, lai, aizdzinuši visus, ko būtu varējuši saistīt pie sevis ar mīlestības saitēm, nekļūtu par ieroci tāda paša vīra rokās un neatmostos tikai viņā pasaulē ar apziņu, ka esat nodarījuši tik daudz ļauna, ka tas sarūgtinātu pat debesis, ja jums un jūsu darbiem tur ieeja nebūtu liegta!

Un tad viņš pastāstīja, kā dažkārt pašā sākumā domājis, ka Martins un Merija varētu iemīlēt viens otru; cik viņam patīkami bijis iedomāties, kā viņš, pamanījis tādu jūtu rašanos, pabārs jauniešus vienatnē, izliksies nobažījies un tad atzīsies, ka sen lolojis tādu nodomu savā sirdī; kā tad, dāvādams tiem savu labvēlību un devīgi nodrošinājis viņus, iegūs tiesības uz viņu nesatricināmu pieķeršanos un cieņu, kas vecuma dienās sniegs viņam prieku un laimi. Kā, šim nodomam vēl dīglī esot, kad gādāt par citu laimi viņam pašam licies kaut kas jauns un neierasts, Martins pavēstījis, ka izraudzījies sev līgavu, zinādams, ka vectēvam šai ziņā ir savi plāni, tikai nebūdams skaidrībā, ar ko tie saistās.

Kā viņu apbēdinājis atklājums, ka mazdēls izvēlējies Meriju, jo nu sabrucis viņa nodoms aplaimot tos; nopratis, ka ari Merija mīl Martinu, viņš sācis mocīties ar aizdomām, ka tie abi, kurus viņš apbēris ar savu labdarību, tik jauni būdami, jau piemeklēti ar šās pasaules kaitēm un trūkumiem, jo dzenas pēc saviem slepenajiem, patmīlības ierosinātajiem mērķiem. Kā, šo domu un pārdzīvojumu sarūgtināts, viņš uzbrucis Martinam ar pārmetumiem, aizmirsdams, ka nekad nav pūlējies panākt mazdēla vaļsirdību šai jautājumā, un piedēvēdams mazdēlam par pārkāpumu to, ko izperinājis tikai pats savās domās, — uzbrucis tik asi, ka abi sanākuši naidā un šķīrušies dusmās. Kā viņš par spīti visam tomēr mīlējis Martinu un cerējis, ka mazdēls atgriezīsies. Kā tonakt, gulēdams slims «Pūķī», viņš slepenībā rakstījis par mazdēlu ar maigumu, ieceldams viņu par savu mantinieku un atļaudams precēt Meriju, un kā pēc sastapšanās ar misteru Peksnifu atkal zaudējis uzticību Martinam un sadedzinājis testamentu, aizdomu, neuzticības un šaubu plosīts.

Un tad viņš pastāstīja, kā, nolēmis pārbaudīt Peksnifu un Merijas pastāvību un uzticību (attiecībā uz sevi un Martinu), viņš iecerējis un izpildījis savu plānu un kā Merijas maigums un panesība, bet it sevišķi Toma krietnums, vientiesība, cēlsirdība un vīrišķīgā uzticība, aizvien vairāk mīkstinājuši viņa sirdi. Un, pieminējis Tomu, viņš piesauca dieva svētību pār tā galvu, un asaras saskrēja viņam acīs, jo Toms — tā viņš sacīja, — pret kuru viņš sākumā jutis neuzticību un nepatiku, ietekmējis viņa sirdi kā vasaras lietus un mācījis ticēt labam. Un Martins spieda Tomam roku un Merija tāpat, un Džons, viņa vecais draugs, sevišķi stipri, tāpat Marks un misis Lupina un viņa māsa, mazā Ruta. Un liels miers, dziļš, visu aptverošs miers nolaidās Toma dvēselē.

Tad sirmgalvis pastāstīja, cik cēli misters Peksnifs izpildījis savu pienākumu pret sabiedrību, atlaizdams Tomu; un kā viņš, bieži dzirdēdams Peksnifa nievājošās atsauksmes par Džonu Vestloku un zinādams, ka tas ir Tomam draugs, izspēlējis ar sava advokata un uzticības

personas palīdzību mazu joku, likdams Džonam noticēt stāstam par nezināmo draugu. Un viņš atkal uzrunāja misteru Peksnifu (nosaukdams to par riebekli), atgadinot, ka arī Toma lietā nav spiedis viņu darīt ļaunu, ka tā bijusi paša Peksnifa griba un vēlēšanās un ka viņš pat brīdinājis Peksnifu. Un viņš vēlreiz uzrunāja Peksnifu (šoreiz nosaukdams to par karātavu putnu), atgādinot, ka Martins, atgriezies dzimtenē pavisam cits cilvēks, lūdzis piedošanu, kas sen viņu gaidījusi, un kā Peksnifs nolasījis tam veselu pamācību un nav ļāvis vectēvam ar mazdēlu nenieka izpaust no dabiskajām tuvinieku jūtām. — Tādēļ vien, — vecais vīrs izteicās,. — es nekustinātu ne pirksta, pat ja ar to varētu noņemt cilpu no viņa kakla!

—  Martin, — viņš piemetināja, — tavs sāncensis nebija nekāds bīstamais, tomēr misis Lupina dabūja diezgan ilgi uzstāties duenjas lomā, kaut gan tik daudz neuzmanīja tavu iemīļoto kā tās mīlētāju. Citādi tas sumpurnis, — vecais vīrs apbrīnojami attapīgi prata sameklēt Peksnifam lamu vārdus, — nebūtu ļāvis viņai pastaigāties, apgānīdams svaigo gaisu ar savu elpu. Kas tad nu? Nez kāpēc viņai roka tā trīc. Pamēģini saņemt to ciešāk!

Ciešāk! Ja viņš būtu turējis Merijas roku uz pusi tik cieši kā viņas viduci… Nekas, nekas!

Bet pat tādā-mirklī, tādā panākumu un laimes uzplaukumā, gandrīz skardams ar lūpām viņas lūpas un turēdams ciešos skāvienos viņas lepno, meitenīgo daiļumu, Martins neaizmirsa pastiept otru roku Tomam Pinčam.

—  Tom! Mīļais Tom! Es todien nejauši redzēju tevi nākam uz šejieni. Piedod man!

—   Piedot! — Toms izsaucās. — Es tev nepiedošu visu mūžu, ja tu sacīsi vēl vienu vārdu par to. Vēlu laimi jums abiem! Laimi, mans dārgais, tūkstoškārtīgu laimi.

Laimi! Nebija tādu dārgumu zemes virsū, ķo Toms nebūtu viņiem novēlējis. Nebija tādu dārgumu zemes virsū, ko Toms viņiem nebūtu piešķīris, ja būtu varējis.

—   Lūdzu piedošanu, ser, — misters Teplijs paspēra

soli uz priekšu, — bet jūs nupat minējāt kādu lēdiju, kuras vārds ir Lupina, ser.

—   Minēju gan, — vecais Martins atbildēja.

—   Jā, ser. Skaists vārds, ser, vai ne?

—   Ļoti skaists vārds, — vecais Martins piekrita.

—   Tīri žēl mainīt tādu vārdu pret Tepliju, vai ne, ser?

—   Tas atkarīgs no pašas lēdijas. Kādas ir viņas domas?

—   Redzat, ser, — misters Teplijs sacīja, palocīdamies pret apaļīgo, ziedošo viesnīcnieci, — viņas domas ir tādas, ka uzvārds nekāds labais vis neesot, bet varbūt tā īpašnieks izrādīšoties lietojams, un tāpēc, ser, ja nevienam nav nekādu iebildumu, ierunu, aizspriedumu utete, tad «Zilais pūķis» turpmāk sauksies «Omulīgais Teplijs». Mana paša izgudrota izkārtne, ser. Pavisam kas jauns, pievilcīgs un izteiksmīgs!

Viss, kas notika, bija tik nepatīkams misteram Peksnifam, ka viņš stāvēja, nodūris acis grīdā, un pārmaiņus žņaudza gan vienu, gan otru roku, it ka viņam jau būtu piespriesti spaidu darbi. Ne tikai viņa augums bija savilcies, bet neveiksme izpaudās visā ārienē. Uzvalks šķitās nodilis, veļa sadzeltējusi, mati taisni un salipuši, pat zābaki neizskatīgi un nespodri, it kā tiem būtu nozudis viss spīdums, tāpat kā saimniekam.

Drīzāk juzdams nekā redzēdams, ka misters Čezlvits norāda uz durvīm, viņš pacēla acis, paņēma platmali un uzrunāja veco vīru:

—   Mister Čezlvit, ser! Jūs baudījāt manu viesmīlību.

—   Un maksāju par to, — uzrunātais piezīmēja.

—   Pateicos! Šajos vārdos dzirdama jūsu agrākā taisnprātība un vaļsirdība, — misters Peksnifs turpināja, izvilkdams no kabatas mutautiņu. — Jūs maksājāt par to. Es jau dzīros to pieminēt. Jūs mani piekrāpāt, ser. Vēlreiz pateicos par to. Tas man sagādā prieku. Redzēt jūs veselu un pie pilna saprāta — tas man jebkuros apstākļos ir pietiekami liels atalgojums. Būt piekrāptam nozīmē būt paļāvīgam pēc dabas. Es esmu paļāvīgs. Par to es pateicos dievam. Labāk paļauties uz cilvēkiem, ser, nekā turēt tos aizdomās!

Te misters Peksnifs paklanījās, sāpīgi smaidīdams, un noslaucīja asaru.

—   Būs grūti sameklēt kaut vienu personu starp klātesošiem, kas mani nebūtu apkrāpusi. Es esmu piedevis šīm personām tūliņ uz vietas. Tas bija mans pienākums, un skaidrs, ka esmu to izpildījis. Vai no jūsu puses bija godīgi izmantot manu viesmīlību un tēlot tādu lomu, kādu jūs tēlojāt manā namā, tas ir jautājums, ser, kas jāizšķir jūsu pašu sirdsapziņai. Un jūsu sirdsapziņa neattaisnos jūs. Nē, ser, nē!

Izrunājot pēdējos vārdus skaļā un pacilātā balsī, misters Peksnifs nebūt tā neaizrāvās no savas daiļrunības, ka būtu piemirsis pavirzīties tuvāk uz durvju pusi.

—   Šodien man iesita, — misters Peksnifs turpināja, — iesita ar nūju (pie kam man pilnīgs pamats domāt, ka tā bija zaraina) pa pašu cilvēka anatomijas vārīgāko un jutīgāko daļu — pa galvu. Dažus sitienus, ser, es saņēmu bez nūjas starpniecības, tie mani ķēra vēl vārīgākā manas būtnes daļā — sirdī. Jūs minējāt, ser, ka esmu zaudējis visu savu mantu. Jā, ser, tā tas ir. Nelaimīga spekulācijā kopā ar nodevību noveda mani pie ubaga spieķa tādā laikā, ser, kad mana mīļotā meita ir kļuvusi atraitne un kauns un negods nācis pār manu ģimeni.

Te misters Peksnifs atkal noslaucīja asaru un divas trīs reizes vieglītēm piesita pie savām krūtīm, it kā atbildot uz diviem trim šādiem sitieniem savā iekšienē, ko ar skanīgu veserīti piesita viņa šķīstā sirdsapziņa, uzmundrinot viņu: «Nezaudē dūšu, draugs!»

—   Es pazīstu cilvēka dvēseli, kaut arī ticu tai. Tā ir mana vājība. Jo vai tad es nezinu, ser, — te viņa balss kļuva gaužām žēlabaina, bet acis, kā tika manīts, šķielēja uz Tomu Pinču, — ka manas neveiksmes ir par cēloni tam, ka pret mani tā izturas? Jo vai tad es nezinu, ser, ka man nekad nebūtu vajadzējis noklausīties to, ko dzirdēju šodien, ja nebūtu viņu visu? Jo vai tad es nezinu, ka nakts tumsībā un klusumā tikko dzirdama balss čukstēs jums ausī, mister Čezlvit: «Tas nebija labi. Tas nebija labi, ser!» Padomājiet par to, ser (ja vien būsiet tik laipns), atbrīvojies no kaislību varas un aizmetis visu, kas saistās ar aizspriedumiem, ja drīkstu lietot tik skarbus izteicienus. Un, ja jūsu domas kādreiz aizklīdis pie mēmās kapa kopiņas, kas man šķiet stipri apšaubāmi (lai man tas tiek piedots), spriežot pēc jūsu šāsdienas izturēšanās, ja jūsu domas kādreiz aizklīdis pie mēmās kapa kopiņas, ser, tad atcerieties mani. Ja jūs jutīsiet, ka tuvojaties mēmajam kapam, tad pieminiet mani. Ja jūs vēlēsieties, lai uz jūsu mēmā kapa tiek likts kāds uzraksts, tad lai tas skan — ak mans nožēlu mocītais draugs! — ka es, tas pazemīgais radījums, kam nupat bija gods izsacīt jums pārmetumus, esmu jums piedevis. Ka es piedevu jums, kad manas brūces bija vēl svaigas un mana krūts nule kā saplosīta. Patlaban jums varbūt nav patīkami to dzirdēt, ser, bet kādreiz jūs atradīsiet tur mierinājumu. Lai dievs jums dod rast tur mierinājumu, kad tas būs jums nepieciešams! Visu labu, ser!

Pabeidzis šo cildeno runu, misters Peksnifs šķīrās no klātesošiem. Taču šķiršanās efektu stipri izbojāja tas, ka viņu tikko nepasita gar zemi kāds neticami uztraukts vīrelis īsās velvetona biksēs un milzīgu gardibeni galvā, kurš aizelsies uzauļoja pa kāpnēm un kā nepilnīgs ieklupa mistera Čezlvita dzīvoklī.

—  Vai te ir kāds, kas viņu pazīst? — vīrelis sauca.

—   Vai te ir kāds, kas viņu pazīst? Ak debesu spīdekļi, vai te kāds viņu pazīst?

Visi skatījās cits citā, gaidot paskaidrojumu, bet neviens nekā nesaprata, izņemot to, ka ieskrējis uzbudināts vīrelis ar gardibeni galvā, šaudās te iekšā, te ārā, tā ka viņa koši zilo zeķu pāris liek domāt, ka šaudās vismaz ducis šādu zeķu, un spalgā balsī daudzina:

—   Vai te ir kāds, kas viņu pazīst?

—   Ak tu žē, ak tu mī! — atskanēja kāda cita balss.

—   Ja jūs smadzenes nav pavisam abdžigārni sagrieztas, mister Svīdlpaip, ta mitejties kladzināt, ka es jūs lūdz!

Tai paša mirklī durvīs paradījas misis Gempa, aizelsusies un smagi tusnīdama pēc nāciena pa tik daudzām kāpnēm, taču kniksēdama, cik vien spēki vēl atļāva.

—   Lūgtu piedošanu pa tā vīra vājībām, — misis Gempa iesākā, niknā sašutumā urbdamās ar acīm misterā Svīdlpaipā, — bet tas jau bij gaidams; būt tik es to zinajs, ta labāk, kauc viņš būt noslīcis iekš Ternzas, nekā es viņu vestu šurp, ku vēl stunda nav apkārt, ka viņš tikko nenogrieza degunu tādas svētītas pamilijas tēvam, mister Čezlvit, ku trīsreiz no vietas bij dvīņi, un nost jau būtu, tik tas paskatas iekš spoguli un pamana, kāda nebūšana taisas, un atraujas no asmiņa. Nekad vēl, mister Svīdlpaip, to es jums var galvot, ser, es nav tik skaidri redzejs, kāds posts un bēdas, ka jūs pazīst, bet nu man tā bilde kā uz delnas, ser, un es jums teic to taisni acīs, kas man pa labumu, ka es ies jūs mānīti

—   Lūdzu piedošanu, lēdijas un džentlmeņi, — mazais bārddzinis izsaucās, noņemdams gardibeni, — un jums tāpat, misis Gempa. Bet… bet… — viņš atkal sauca, pa pusei raudot, pa pusei smejoties, — vai te nav kāds, kas viņu pazīst?

Bārddzinis tikko paspēja izsacīt šos vārdus, kad istabā ieklupa ērmīga būtne garos zābakos ar atlokiem un pārsietu galvu un nu tik sāka iet pa istabu riņķī vien, riņķī vien, acīm redzot domādama, ka iet taisni uz priekšu.

—  Skat, skat! — sauca sajūsminātais Pollijs. — Te viņš ir! Tas viņam drīz pāries, drīz viņš atlabs uz galvošanu. Nemaz viņš nav miris, tikpat dzīvs un vesels kā esi Vesels kā rutks! Vai ne, Beilij?

—  Vi-viss va-var būt, Pollij, — tas atsaucās.

—   Skat, skat! — Pollijs sauca, reizē raudot un smejoties. — Kad es viņu apturu, viņš vairs negriežas. Re! Nu viņš ir uz pekām. Ņekas tāds briesmīgs nav, viņš tik drusku satricināts, un galva viņam reibst. Tā tas ir, Beilij, vai ne?

—   R-r-reibst gan, Pollij, 'tā ir! — misters Beilijs piekrita. — Kā, mana daiļā Zara! T-t-tad te jūs esat!

—   Kas tas par zēnu! — mīkstsirdīgais Pollijs nevarēja valdīt raudas. — Savu mūžu tādu neesmu redzējis! Uz jokiem vien kā tāds niķupolis. Viņš būs mans kompanjons. Tā jau tas izlemts. Mēs būsim «Svīdlpaips un

Beilijs». Viņš zinās par putniem (kas tas būs par meistaru priekš gaiļu kaujām!), es par skūšanu. Es viņam nodošu visus putnus, tiklīdz viņš būs uz pekām, kā nākas. Ir mazo svilpi veikalā, ir visus pārējos. Šitāds zēns! Lūdzu piedošanu, lēdijas un džentlmeņi, es taču domāju, ka te viņu kāds pazīst!

Misis Gempa ne bez skaudības un greizsirdības nomanīja, ka visiem radies labvēlīgs iespaids no Svīdlpaipa un tā jaunā drauga un viņa palikusi tīri aizmu-' gurē. Tāpēc viņa izlauzās pašā priekšā un šādi izklāstīja sava nāciena iemeslus:

—  To, mister Čezlvit, pate misis Harisa ar itin labi zin, viņai takšu rados no mātes puses i tāds mīlīgs bērniņš (kauč viņa labprāt negrib, ka pa to zin), kurš glabājas traukā iekš špirtus, un uzreiz viņa redz šito saldo eņģelīti Griničas gada tirgū iekš vienas cirkus būdas, kur i lēdija a sarkanām acīm, prūšu pundurīts un dzīvs šķilets; un ko gan viņa pārcieta, kad leijerkaste sāk spēlēt un viņai parāda pašas miesīgas māsas dēliņu, un no tās bildes ārpusē to nepavisam nevarēja domāt, tur viņš bij uzzīmēts pavisam otrādi, dzīvā izskatā un krietni prāvāks augumā, un tik jauki spēlē uz koklēm, bet viņš, nabadziņš, to nemaz nemācēja, un ku nu mācēs, ka viņš šai bēdu ielejā netika ne pie runāšanu, ne pie elpas atvilkšanu! Bet misis Harisa, mister Čezlvit, ku tie gadi, ka pazīst mani, un var nodot liecību, ka lēdiju, kas iegajs iekš atraitnes kārtu, neviens labāk neaptecēs pa mani, vienīgi, ja sliktāk, pa to ta es nu cer, ka mani pakalpojumi tiks pieņemti a visas tās patīkamās sabiedrības atļauju, kas te sapulce j sēs.

—  Tad tāds bija jūsu nolūks! — misters Čezlvits noteica. — Vai šai krietnajai sievietei samaksāts par darbu, ko mēs viņai uzticējām?

—  Es viņai samaksāju, ser, — Marks Teplijs atsaucās, — un itin devīgi.

—  Tas jaunais cilvēks saka tīru patiesību, — misis Gempa apstiprināja, — un es i jums dikti pateicīga.

—    Ar to mūsu pazīšanās izbeigsies, misis Gempa, — misters Čezlvits sacīja. — Un jūs — jūsu vārds ir misters Svīdlpaips?

—  Jā, tā mani sauc, — Pollijs atbildēja, izjustā pateicībā saņemdams dažus skanīgus naudas gabalus, ko vecais džentlmenis iespieda viņam saujā.

—  Mister Svīdlpaip, parūpējieties, cik jums iespējams, par savu īrnieci, — misters Čezlvits sacīja, mezdams bargus skatienus uz pārsteigto misis Gempu,

—   un šad tad palīdziet viņai ar labu padomu, piemēram, ka viņai nekaitētu mazāk dzert un izrādīt vairāk cilvēcības, mazāk gādāt par sevi un vairāk par slimniekiem un ka savs nieks godīguma arī nemaz nebūtu par sliktu. Bet, ja misis Gcmpa iepīsies kādā ķibelē, mister Svīdlpaip, lai tas labāk notiek tad, kad es neesmu Old-Beilija tuvumā, citādi var gadīties, ka es tad brīvprātīgi pieteicos apliecināt viņas labo slavu. Pamēģiniet, lūdzams, ieskaidrot to viņai kādā vaļas brīdī!'

Misis Gempa sasita rokas un, izbolījusi acis tā, ka baltumi vien bija redzami, atstūma galvassegu uz pakauša, lai atveldzētu sakarsušo pieri, un vārgā balsī izrunāja: — Mazāk dzert, Zara Gempa! Butele lai paliek uz kamina, tad es pats pieliks pie lūpām, ka man uznāks patikšana, — pēc kam viņai uzbruka ģībonis ejot, un misters Svīdlpaips izveda viņu ārā; nabaga bārddzinim bija diezgan moku ar abiem pacientiem — nemaņā kritušo misis Gempu un misteru Beiliju, kurš tiecās griezties riņķī kā vilciņš.

Misters Čezlvits pārlaida visiem smaidīgu skatienu un, pakavējies ar acīm pie Toma māsas, pasmaidīja vēl jautrāk.

—  Mēs visi ēdīsim te pusdienas, — viņš sacīja.

—   Un, tā kā tev un Merijai būs daudz kas pārrunājams, Martin, tad palieciet te pasaimniekot kopā ar( misteru un misis Teplijiem. Es tikmēr gribētu apskatīties jūsu dzīvokli, Tom.

Toms vai gavilēja sajūsmā. Ruta tāpat. Viņa gribēja tos pavadīt.

—  Pateicos, mana mīļā, — misters Čezlvits sacīja.

—   Mums ar Tomu, diemžēl, būs vēl kaut kur jāiegriežas darīšanās, un tas nemaz nav pa ceļam. Varbūt jūs ietu pa priekšu, mana dārgā?

Jaukā mazā Ruta arī tam piekrita ar prieku.

—   Tikai viena gan ne, — vecais Martins noteica, — viena ne. Es domāju, misters Vestloks varētu jūs pavadīt.

Skaidrs, ka var! It kā misters Vestloks ko citu būtu varējis domāt! Ir gan tie vecie vīri nesapratīgi!

—   Vai jūs noteikti zināt, ka neesat aizņemts? — misters Čezlvits tincināja.

Aizņemts! It kā viņš varētu būt aizņemts!

Un viņi izgāja uz ielas rokrokā. Kad Toms ar misteru Čezlvitu pēc brītiņa savukārt izgāja uz ielas un tāpat rokrokā, pēdējais vēl joprojām smaidīja, un, nudien, tādam džentlmenim kā viņam tas bija tīri vai visziņa smaids!

LIII NODAĻA. KO DŽONS VESTLOKS SACĪJA TOMA PINCA MĀSAI; KO TOMA PINCA MASA SACĪJA DŽONAM VESTLOKAM; KO TOMS PINCS SACĪJA VIŅIEM ABIEM, UN KĀ VIŅI PAVADĪJA DIENAS PĀRĒJO DAĻU.

Spoži dzirkstīja saulē Tempļa strūklaka, smieklu šļakatas mētāja tās plūstošā muziķa, līksmi dejoja nerātnās ūdens lāsītes, te bezbēdīgi uzšaudamās pāri koku galotnēm, te draiski traukdamās lejup un slapstīdamās, kad mazā Ruta ar savu ceļabiedru ienāca dārzā.

Pilnīgi nesaprotams, kāpēc viņi vispār atnākuši pie strūklakas, jo te viņiem nebija ko darīt. Tas viņiem nebija pa ceļam, nepavisam nebija pa ceļam. Gar strūklaku viņiem bija tikpat maz daļas kā, teiksim, gar mīlestību vai ko citu no tās pašas sugas.

Ja Toms ar māsu norunā satikties pie strūklakas, tad tas ir pavisam kas cits. Skaidrs, ka viņai būtu neērti apstāties kaut kur citur, nevis šai tik klusajā un nomaļajā vietā, ja brālis kādu brītiņu jāpagaida; un šī patiešām bija īsti klusa un nomaļa vieta — labāku nekur neuzies. Bet tagad, kad viņu pavadīja Džons Vestloks un viņi rokrokā devās uz Rutas mājām (tas ir, gluži uz pretējo pusi), tad gan jābrīnās, ka abi vispār bija nokļuvuši strūklakas tuvumā.

Lai nu kā, pie strūklakas viņi bija. Un vēl apbrīnojamāk tas, ka viņi likās te ieradušies pēc abpusējas klusas vienošanās. Tomēr, ieraudzījuši strūklaku, abi mazliet samulsa, un tas ir vairāk nekā dīvaini, jo strūklakā nav nekā tāda, par ko vajadzētu kautrēties. Tas visiem labi zināms.

—  Cik jauka vieta! — Džons sacīja. Viņš patiešām tā arī domāja.

—  Apbrīnojami jauka, — mazā Ruta atsaucās. — Tik ēnaina!

Ak mazā šķelme Ruta!

Viņi apstājās, kad Džons sāka uzteikt šo vietu. Diena bija burvīga, un, ja nu viņi bija apstājušies, tad pavisam dabiski — nekas nevarēja būt dabiskāk, — ka viņi sāka lūkoties visapkārt, jo Tempļa pagalms paveras uz dārzu un dārzs paveras uz upi, un vasaras dienā šī ainava ir ļoti koša un svaiga, un mirdzuma pilna. Bet kāpēc tanī nevar droši raudzīties, mazā Ruta? Kāpēc jāmēģina iespiest sīciņā, jaukā, piemīlīgā kurpīte nejūtīgās vecās bruģa plāksnes atdauzītajā stūrī un vēl jācenšas, lai tā tur kārtīgi ievietotos?

Ja Ugunīgais mēness saburzītajā galvassegā būtu varējis noskatīties, kā viņi nāca no dārza ārā, cik atkāpšanās naudas tad tas prasītu par savu apteksnes vietu Fernivels-Innā pie mistera Vestloka?

Viņi aizgāja, bet ne jau pa Londonas ielām! Viņi gāja caur kādu burvju pilsētu, kas bruģēta ar mākoņu kamoliem, kur visas trokšņainās pilsētas rupjās skaņas atmaigušas liegā mūzikā; kur visi šķiet laimīgi, kur nav ne atstatuma, ne laika. Ceļā pagadījās divi labsirdīgi, zaļoksnēji smagie ormaņi, kuri laida virvē piesietas prāvas alus mucas nez kādā pagrabā, un, kad Džons palīdzēja Rutai pārkāpt pāri virvei un gandrīz vai pacēla viņu uz rokām — tik vieglu, spriganu, gaisīgu, — tad ormaņi sacīja, ka Džonam nu esot jāizmaksā par to, ka šie viņam pagādājuši tādu iespēju. Debešķīgie ormaņi!

Zaļas ganības vasaru, ar salmiem cieši pieblīvētas redeles ziemu, auzas un āboliņu, cik lien, — tas viss tam dižciltīgajam kumeļam, kas stūrgalvīgi slējās pakaļkājās uz ietves, tepat vai apsviezdams divričus, un tā nobiedēja Rutu, ka viņa pieķērās pie Džona elkoņa ar abām rokām (ar abām rokām, tik aizkustinoši uzlikdama tās vienu uz otras) un pierunāja viņu patverties no briesmām konditorejā; vēlāk viņa tik bikli meta skatienus ārā pa durvju spraugu un, uzlūkodama Džonu ar savām mīļajām acīm, apjautājās, vai viņš esot pārliecināts, — jā, vai viņš esot pārliecināts, — ka viņi varot droši iet tālāk. Ak, kaut viņiem pagadītos ceļā vesels bars trakojošu zirgu! Kaut pagadītos lauva vai lācis, vai satracināts bullis — viss viens, kas, lai tikai maigās rociņas vēlreiz satvertu viņa elkoni!

Zināms, viņi runāja arī. Viņi runāja par Tomu, par visām pārmaiņām, par mistera Čezlvita pieķeršanos Tomam, par spožo nākotni, kāda gaida Tomu tāda drauga aizgādnībā, un par daudz ko citu. Jo vairāk viņi runāja, jo lielākas bailes Rutai sagādāja ik starpbrīdis; lai nebūtu jāklusē, viņa bija ar mieru atkārtot vienu un to pašu, bet, kad pietrūka drosmes vai aukstasinības arī tam (un, taisnību sakot, trūka itin bieži), viņa kļuva vēl valdzinošāka un pievilcīgāka nekā līdz šim.

—   Martins laikam drīz precēsies, tā es domāju, — Džons sacīja.

Viņai arī tā liekoties. Vēl neviens mazs apburošs radījums nebija izsacījis savas domas tik sīciņā balsī kā Ruta.

Juzdama, ka tuvojas atkal kāds no bīstamajiem klusuma brīžiem, viņa piemetināja, ka Martinam būšot skaistule sieva. Vai misters Vestloks arī tā domājot?

—   J-jā, — Džons atteica, — jā, jā!

Viņa izsacīja bažas, ka Džona gaume esot grūti apmierināma — viņš runājot tik dzestri!

—   Sakiet labāk, ka man ir citāda gaume, — Džons atbildēja. — Es mis Grehemu gandrīz nemaz neredzēju.

Es nemaz neskatījos uz viņu. Manas acis šorīt kavējās citur.

Ak žēlīgais dievs!

Labi vēl, ka viņi bija tik tuvu pie mājām. Viņa nebūtu varējusi paspert ne soli tālāk. Nav iespējams paiet, kad cilvēks tā trīc.

Toms vēl nebija pārnācis. Viņi divatā iegāja trīsstūrainajā viesistabā. Ugunīgais mēnes, Ugunīgais mēnes, cik nu tu prasīsi atkāpšanās naudas?

Viņa apsēdās uz mazā dīvaniņa un atraisīja cepures lentes. Viņš atsēdās blakus un ļoti tuvu — pavisam pavisam tuvu. Ak straujā, laimes pārpilnā, trīsošā sirds, ( tu zināji, ka tas tā notiks, un cerēji uz to. Kāpēc tad jāpukst tik vētraini, mazā sirds?

—   Dārgā Ruta! Mīļā Ruta! Ja es mīlētu jūs mazāk, tad sen būtu varējis pateikt, ka mīlu jūs. Es jūs iemīlēju ar pirmo acu uzmetienu. Nekad neviena sieviete pasaulē nav mīlēta tik karsti, kā es mīlu jūs, dārgā Ruta!

Viņa aizsedza seju ar rokam. Viņa nevarēja novaldīt prieka, lepnuma, cerību un tīras mīlas asaru, kas sāka plūst straumēm. Tās plūda no meitenīgās, laimes pārpilnās sirds kā atbilde.

—  Manu dārgumiņ! Ja tas jums nav nepatīkami — es tikko iedrošinos cerēt, — tad ļaujiet man pasacīt, ka jūs mani padarāt laimīgāku, nekā jūs spējat iedomāties! Mīļā Ruta! Mana labā, maigā, burvīgā Ruta! Es zinu, ko vērta jūsu sirds; es ceru, ka pratīšu pienācīgi novērtēt jūsu eņģeļa dabu. Ļaujiet man to jums pierādīt, un jūs padarīsiet mani laimīgāku, Ruta …

—   Laimīgāku ne, — viņa elsodama pārtrauca, — kā jūs esat padarījis mani. Neviens nevar būt laimīgāks par mani, Džon!

Ugunīgais mēnes, parūpējies pats par sevi! Parastā alga — vai parastais brīdinājums. Viss pagalam, Ugunīgais mēnes! Tavi pakalpojumi nav vairs vajadzīgi.

Mazās rociņas varēja sastapties uz Džona pleca arī bez trakojošu zirgu palīdzības. Nu vairs nevajadzēja ne lauvu, ne lāču, ne traku buļļu. Viss norisinājās bez viņu starpniecības un pat vēl daudz labāk. Attaisnojumam nebija vajadzīgi ne zaļoksnējie ormaņi, ne mucas ar alu. Vispār attaisnojums pats nebija vajadzīgs. Maigā, gleznā roka bikli, bet gluži dabiski nolaidās mīļotajam uz pleca; smuidrais stāvs, noliektā galviņa, tvīkstošais vaigs, mīlas pilnās acis, daiļā mute — viss tas bija vairāk nekā dabiski. Ja visi Arabijas zirgi pēkšņi sāktu trakot, arī tad nekas labāks vairs nevarētu būt.

Drīz viņi atkal sāka runāt par Torņu.

—   Ceru, ka viņam būs prieks to uzzināt! — Džons izsaucās, un viņa acis dega.

Ruta mazliet ciešāk saņēma rokas un nopietni pavērās Džonam sejā.

—   Man taču nebūs jāšķiras no viņa, mīļais? Es nevarētu šķirties no Toma. Es ticu, ka tev tas zināms.

—   Vai tu domā, ka es to prasītu? — viņš atbildēja ar… nu, tas nav tik svarīgi, ar ko tieši.

—   Esmu pārliecināta, ka ne, — viņa sacīja, un spožas asaras mirdzēja viņai acīs.

.— Esmu gatavs to apzvērēt, Ruta, manu dārgumiņ, ja tu gribi. Šķirties no Toma! Tas būtu pārāk dīvains iesākums. Šķirties no Toma, mīļā! Ja mēs ar Tomu nebūsim nešķirami un ja Tomu (lai dievs viņu svētī!) nemīlēs un necienīs vairāk par visiem mūsu namā, manu mazo sieviņ, tad tāds nams man nav vajadzīgs! Stiprāka zvēresta es vairs nezinu, Ruta!

Vai jāstāsta, kā viņa pateicās? Labi, pastāstīsim. Visā vientiesībā, nevainībā un sirds šķīstībā, reizē kautri, graciozi un nedroši viņa apzīmogoja šo zvērestu ar sārtu zīmogu, un visa viņas seja sārti atvizēja līdz pat tumšbrūno matu viļņiem.

—   Toms būs tik laimīgs, tik lepns un līksms, — viņa» sacīja, sažņaugdama rociņas. — Viņš tā brīnīsies! Es domāju, viņam tas nenāca ne prātā.

Protams, Džons nekavējoties apvaicājās (abi bija tādā stāvoklī, kad daudz kas piedodams), vai viņai pašai tas sen ienācis prātā, un tāpēc viņu saruna novirzījās uz citu pusi — burvīga novirzīšanās viņiem, bet ne sevišķi interesanta mums, — pēc kam abi atkal atgriezās pie Toma.

—  Ak, mīļais Toms! — Ruta atsāka. — Man šķiet, tagad man tev viss jāatklāj. Man nedrīkst būt nekādi noslēpumi. Vai tā nav, Džon, mīļais?

Nav vērts klāstīt to, kā šis aušīgais Džons viņai atbildēja, jo uz papīra to attēlot nevar, kaut gan atbilde bija visai izteiksmīga. Tā izsacīja: jā, jā, jā, mana mīļotā Ruta, vai kaut ko tamlīdzīgu.

Tad Ruta pastāstīja Toma lielo noslēpumu, neteikdama, kā to atklājusi, bet ļaudama Džonam pašam uzminēt, ja vēlas, un Džons bija apbēdināts līdz sirds dziļumiem un pilns līdzjūtības un skumju. Nu viņiem vēl vairāk jācenšas, tā viņš sacīja, lai Toms būtu laimīgs, un jāmēģina tas izklaidēt ar tā iemīļotajām nodarbībām. Un pilnīgā vaļsirdībā, kā tas mēdz būt tādos brīžos, Džons pastāstīja, ka viņam radusies lieliska izdevība atgriezties pie savas agrākās profesijas provincē un, kā viņš domājis, ja iegūšot to laimi, ko tagad ieguvis, — te viņi atkal mazliet novirzījās sānis, — tad atradīšot nodarbošanos arī Tomam, un visi dzīvošot kopā kā viena ģimene, un Toms nemaz nejutīšoties atkarīgs, bet visi būšot laimīgi līdz mūža galam. Ruta tapa gluži līksma, un viņi tā sāka rūpēties par Tomu, ka paspēja iegādāties viņam izmeklētu bibliotēku un pat ērģeles, kuras viņš spēlēja ar vislielāko prieku; un tad Toms pieklauvēja pie durvīm.

Nabaga mazā Ruta gan ļoti ilgojās Tomam visu atklāt, taču brāļa ierašanās viņu ārkārtīgi uztrauca, jo viņš nenāca viens, bet kopā ar misteru Čezlvitu. Un tāpēc viņa trīcēdama nočukstēja:

—   Ko lai daru, dārgais Džon? Es to neizturēšu, ja viņš visu uzzinās no kāda cita, bet pateikt es arī nekā nevarēšu, kamēr mēs nepaliksim divatā.

—  Rīkojies tā, mīlulīt, — Džons atbildēja, —► kā tev tai brīdī liksies pareizāk, un es ticu, ka viss būs labi.

Viņš tikko paspēja to izteikt un Ruta tikko paspēja pasēsties mazliet tālāk uz dīvana, kad ienāca Toms ar misteru Čezlvitu. Pirmais ienāca misters Čezlvits, un Toms viņam sekoja.

Ruta bija nolēmusi pēc brītiņa paaicināt Tomu augšā un visu pastāstīt mazajā guļamistabā. Bet, līdzko viņa ieraudzīja brāļa mīļo seju, viņas sirds neizturēja; viņa metās brāļa apskāvienos un, piekļāvusi galvu Tomam pie krūtīm, iešņukstējās:

—   Svētī mani, Tomi Mans visumīļais brāli!

Toms izbrīnā pacēla acis un ieraudzīja, ka Džons Vestloks stāv blakus, pastiepis roku.

—   Džon! — Toms izsaucās. — Džon!

—  Dārgais Tom, — viņa draugs sacīja, — sniedz man savu roku! Mēs esam brāļi, Tom.

Toms visā spēkā saspieda viņa roku, dedzīgi apskāva māsu un nodeva to Džona Vestloka rokās.

—  Nesaki neko, Džon! Debesis ir žēlīgas mums. Es …

Viņš aprāvās pusvārdā un izskrēja no istabas; Ruta metās viņam pakaļ.

Kad abi atgriezās, kas notika itin drīz, tad Ruta likās vēl skaistāka, bet Toms vēl labāks un krietnāks nekā parasti (ja vien tas iespējams). Un, kaut gan Toms arī vēl tagad nebija apradis ar jauno prieku un nespēja runāt par šo tematu, viņš tomēr paspieda Džona rokas tik izteiksmīgi, ka tas aizstāja veselu runu.

—  Man prieks, ka jūs izvēlējāties šo dienu, — misters Čezlvits sacīja ar to pašu visziņa smaidu, — es jau tā domāju. Ceru, ka mēs ar Tomu kavējāmies pietiekami ilgi. Man sen nav bijis pieredzes tamlīdzīgās darīšanās, un es biju ļoti nobažījies, varat man ticēt.

—  Uz jūsu pieredzi var paļauties, ser, — Džons smiedamies atbildēja, — ja tā ļāvusi jums paredzēt to, kas šodien notika.

—   Atklāti sakot, mister Vestlok, — vecais vīrs pasmaidīja, — te nevajadzēja būt nekādam pravietim, pietika paskatīties uz jums ar Rutu. Nāciet šurp, manu jaukumiņ, re, ko mēs ar Tomu nopirkām, kamēr jūs mainījāties dārgumiem ar šo jauno veikalnieku.

Nosēdinājis viņu sev līdzās, sirmgalvis runāja ar viņu mīļi kā ar bērnu, taču vecā savādnieka izturēšanās bija īsti vietā, vismaz attiecībā uz Rutu.

—  Skat, kas par skaistu kaklarotu! — viņš runāja, izvilkdams kārbiņu no kabatas. — Ak, kā laistās! Un auskari tāpat, un rokassprādzes, un josta ap viducīti. Tas ir jūsu komplekts, Merijai ir taisni tāds pats. Toms nekādi nevarēja saprast, kāpēc man vajadzīgi divi. Ir gan nesapraša tas Toms! Auskari un rokassprādzes, un josta! Cik jauki! Paskatīsimies, cik grezni tas būs! Palūdziet, lai misters Vestloks jums apliek šīs mantiņas!

Kas varēja būt jaukāks par Rutu, kad viņa pastiepa apaļo, balto rociņu un Džons (ak, šis blēdīgais Džons!) izlikās, ka nekādi nevar dabūt ciet rokassprādzi; kas varēja būt jaukāks par Rutu, kad viņa mēģināja apjozt šo nesamaksājamo jostu un tomēr nevarēja iztikt bez palīdzības, jo pirksti nemaz negribēja klausīt; kas varēja būt jaukāks par nevainīgo smaidu un kautro sārtumu viņas sejā, jo tie rotājās un laistījās kā gaismas stari uz dārgakmeņiem; varat ticēt, ka neko jaukāku jūs nevarētu pieredzēt veselā gadā parastās dzīves.

—   Dārglietas un to valkātāja tik labi sader kopā, — vecais vīrs sacīja, — ka es nezinu, kurš kuru rotā. Nav šaubu, ka misters Vestloks te varētu teikt kādu vārdu, bet es viņam nekā nevaicāšu, jo viņš ir uzpirkts. Valkājiet to visu vesela, mana mīļā, un esiet laimīga, un kādreiz atcerieties, ka tas jums no mīloša drauga!

Viņš noglaudīja Rutai vaigu un sacīja Tomam:

—  Man arī te vajadzēs uzņemties tēva lomu, Tom. Nebūs daudz tēvu, kuri vienā dienā var izdot pie vīra divas tādas meitas, bet kas mums daļas, vai tas iespējams vai ne, — lai taču vecam vīram tiek savs prieks. Man tiesības prasīt tādu piekāpību no jums, — viņš piemetināja, — jo maz manā mūžā bijis tādu iedomu, kas nesušas labumu citiem, dievs mans liecinieks!

Viss tas aizņēma tik daudz laika un starp viņiem izraisījās tik raita saruna, ka atlika vairs tikai stundas ceturksnis līdz pusdienām, kad viņi atcerējās par tām. Tomēr ataicinātā kariete viņus drīz nogādāja Templā, kur viss jau bija gatavs uzņemšanai.

Misters Teplijs," izmantodams neierobežotās pilnvaras pusdienu pasūtīšanā, bija tā centies viesu labā, ka sarīkojis savā un savas izredzētās vadībā veselu banketu. Misters Čezlvits izsacīja vēlēšanos, lai viņi abi arī sēdētu pie galda, un Martins dedzīgi atbalstīja priekšlikumu, bet Marks nebija pierunājams un aizbildinājās ar to, ka, uzņēmies godu apkalpot viņus un gādāt par viņu ērtībām, viņš patiešām jūtoties kā «Omulīgā Teplija» saimnieks un viņam liekoties, ka bankets sarīkots zem «Omulīgā Teplija» jumta.

Lai vēl vairāk ierosinātu savu fantaziju, misters Teplijs uzņēmās virsuzraudzību pār viesnīcas kalpotājiem, sniedzot tiem dažādus norādījumus par ēdienu izvietošanu un citu, un, tā kā šie norādījumi parasti bija pilnīgā pretrunā ar visiem zināmo kārtību un visai komiski gan satura, gan izteiksmes ziņā, tad sagādāja viesmīļiem lielu jautrību, kurā piedalījās arī misters Teplijs, bezgala priecādamies par savu asprātību. Viņš izmantoja katru gadījumu, lai pasmīdinātu tos ar nostāstiem par savu ārzemju ceļojumu vai uzsākdams komisku ķīviņu ar misis Lupinu, tā ka vienā laidā varēja dzirdēt pasprūkam smieklus gan aiz krēslu atzveltnēm, gan bufetes tuvumā, bet virsviesmīlim (ar pūderētu parūku, īsām biksēm, visai nopietnam cilvēkam) seja pietvīka tumši sarkana un vestes saites pārtrūka ar lielu brīkšķi.

Jaunais Martins sēdēja vienā un Toms Pinčs otrā galda galā, un, ja kāda seja staroja līksmē pie galda, tad tā bija Toma seja. Viņam šodien piederēja pirmā vieta. Visi uzdzēra viņam, visi lūkojās viņā, visi domāja par viņu, visi mīlēja viņu. Līdzko viņam gadījās nolikt nazi un dakšiņas, tā kāds jau sniedzās paspiest viņam roku. Pirms pusdienām Martins un Merija bija sirsnīgi aprunājušies ar viņu divatā, tik dedzīgi apgalvojot, ka bez viņa nevar būt pilnīgi laimīgi — bez viņa sabiedrības un vistuvākās draudzības, — ka Toms patiešām bija aizkustināts līdz asarām. Viņš nespēja to vairs panest. Viņa sirds esot laimes pilna, tā viņš sacīja. Un tā tas arī bija. Toms runāja skaidru patiesību. Tā tas bija. Lai cik plaša ir tava sirds, Tom Pinč, šodien tanī nebija vietas nekam citam kā vienīgi laimei un līdzjūtībai!

Arī Fipss te bija, vecais Fipss no Ostin-Fraiersas, arī uzaicināts pusdienās; viņš izrādījās pats jautrākais galda biedrs, kāds vien jebkad apspiedis savas dabiskās tieksmes pēc sabiedrības, ieslēgdamies tumšā kantorī. — Kur viņš ir? — Fipss noprasīja, ienākdams pa durvīm. Un tad viņš metās pie Toma, sacīdams, ka vēloties atbrīvoties no nesenās izlikšanās, un, pirmkārt, paspieda Tomam labo roku un, otrkārt, paspieda viņam kreiso roku, treškārt, iebikstīja viņam sānos un, ceturtkārt, apvaicājās: — Kā jums klājas? — un bez tam izdarīja vēl daudz ko tādu, kas pierādīja viņa draudzīgās jūtas un prieku. Un viņš dziedāja dziesmas, šis Fipss, un teica runas, un braši meta iekšā glāzi pēc glāzes — vārdu sakot, bija pirmā numura zellis, ņemiet, no kuras puses gribat!

Un kāda laime naktī atgriezties mājup kājām — mazā tiepša Ruta, viņa negribēja ne dzirdēt par braukšanu! — kājām kā tai neaizmirstamajā vakarā, kad viņi gāja mājās no Fernivels-Innas! Kāda laime, ka par visu to var runāt, var uzticēt viens otram savu laimi! Kāds prieks atklāt visus nākotnes plānus Tomam un redzēt, ka viņa starojošā seja atmirdz vēl lielākā līksmē!

Kad viņi ieradās mājās, Toms Pinčs atstāja māsu ar Džonu Vestloku viesistabā un pats uzgāja augšā savā istabā, atrunādamies, ka viņam vajagot sameklēt kādu grāmatu. Un Toms pat aci piemiedza, iedams pa kāpnēm, jo viņam likās, ka parādījis lielu atjautību.

—   Skaidrs, ka viņiem gribas pasēdēt divatā, — Toms klusībā sprieda, — un es tik neuzkrītoši izgāju. Viņi laikam gaida ik mirkli, ka es nākšu atpakaļ. Lieliski!

Ilgi gan viņš nedabūja sēdēt pie grāmatas, kad pie durvīm pieklauvēja.

—   Vai var ienākt? — Džons jautāja.

—   Protams! — Toms atsaucās.

—   Nepametiet mūs, Tom, nesēdiet viens! Mēs gribam, lai jūs būtu jautrs, nevis grūtsirdīgs.

—   Mans mīļais draugs, — Toms līksmi pasmaidīja.

—   Brālis, Tom, brālis!

—   Mans mīļais brāli, — Toms sacīja, — jums nav jābīstas, ka es kļūšu grūtsirdīgs. Par ko man būt grūtsirdīgam, ja es zinu, ka jūs ar Rutu esat tik laimīgi? Man laikam atkal atgriezušās runas dāvanas, — viņš pēc brītiņa piemetināja, — bet es nekad nespēšu izsacīt jums, kādu neaprakstāmu prieku man dāvājusi šī diena. Es jums nodarītu netaisnību, ja sacītu, ka esat izraudzījies līgavu bez pūra, jo es jūtu, ka jūs apzināties viņas vērtību; es ticu, ka jūs to apzināties. Un šī vērtība nemainīsies jūsu acīs, Džon, kas varbūt varētu notikt ar naudu.

—   Kas katrā ziņā notiktu ar naudu, — Džons atbildēja. — Es zinu viņas vērtību! Bet kurš gan varētu skatīties viņā un neiemīlēt viņu? Kurš varētu pazīt viņu un necienīt? Kurš, ieguvis par savu tādu sirdi kā viņējā, varētu kļūt vienaldzīgs pret tādu dārgumu? Kurš varētu just tādu svētlaimi, kādu es šodien jūtu, un mīlēt viņu tā, kā es mīlu, Tom, ja tas nemaz neapzinātos viņas vērtību? Jūsu prieku nevarot izteikt? Nē, nē, Tom, manējo, manējo!

—  Nē, nē, Džon, — Toms sacīja, — manējo, manējo!

Viņu strīdu izbeidza Ruta, pienākdama un ieskatīdamās pa durvīm. Un k&amp;du brīnišķīgu skatienu, reize lepnu un kautrīgu, viņa uzmeta Tomam, kad iemīļotais piekļāva viņu pie sevis! Likās, viņa saka: «Jā, Tom, viņam tā gribas. Bet uz to viņam tiesības, to tu pats saproti, jo es viņu mīlu.»

Toms bija pilnīgā sajūsmā. Viņš varētu stundām sēdēt un priecāties par viņiem.

—   Es teicu Tomam, dārgumiņ, kā bijām norunājuši, ka mēs viņam neļausim bēgt projām no mums, neļausim neparko! Kā lai mēs zaudējam vienu cilvēku un vēl tādu kā Toms, kad mūsu mazajā ģimenē pavisam trīs locekļi vien ir? Es viņam tā arī teicu. Vai nu viņš ir par daudz smalkjūtīgs vai patmīlīgs, ej tu sazini! Taču pārlieka smalkjūtība nav vajadzīga, jo viņš mums nekādas neērtības nesagādā. Vai ne, Ruta, mīlulīt?

Liekas, viņš patiešām nesagādāja tiem nekādas neērtības, ja spriež pēc tā, kas sekoja šiem vārdiem.

Vai bija aplami no Toma puses priecāties, ka viņu nav aizmirsuši tādā brīdī? Vai viņu aizgrābjošā mīlestība bija aplamība, vai aplamība bija viņu maigie glāsti, viņu ilgstošā atvadīšanās? Vai tas bija aplami, ka Džons no ielas vērās viņas logā, priecādamies -par blāvo gaismas staru vairāk nekā par visiem pasaules dimantiem; vai bija aplami, ka Ruta nebeidza atkārtot viņa vārdu, nometusies ceļos un izliedama savu skaidro sirdi tās būtnes priekšā, kura piešķir mums tādas sirdis un tādas jūtas?

Ja tās visas ir aplamības, lai tad Ugunīgais mēness joprojām bauda svētlaimi; bet, ja ne, tad pazūdi, Ugunīgais mēnesi Ej mēģini pievilināt ar savu saburzīto galvasrotu kādu citu vecpuisi, jo šis tev zudis uz visiem laikiem!

LIV NODAĻA SAGĀDĀ AUTORAM SEVIŠĶAS RAIZES. PROTI, TĀ IR PĒDĒJĀ ŠAI GRĀMATĀ.

Misis Todžersas pansija bija kā spārnos, un tās komerciālajā pajumtē noritēja pastiprināta gatavošanās uz vēlām brokastīm. Bija pienākusi tā laimīgā diena, kad svētajām laulības saitēm vajadzēja savienot mis Peksnifu un Ogastesu.

Mis Peksnifa šodien jutās tik labā omā, ka tas darīja godu ir viņai pašai, ir svinīgajam notikumam. Viņa bija labvēlības un piedošanas pilna. Viņai atradās krājumā dažs labs krietns mērs kvēlojošu ogļu, ko kaisīt uz savu ienaidnieku galvām. Viņas sirdī nemājoja vairs ne ļaunums, ne skaudība — ne par naga tiesu.

Ķildas tuvinieku starpā ir šausmīga parādība, tā teica mis Peksnifa, un, kaut gan piedot savam dārgajam tētim esot pāri viņas spēkiem, tomēr citus radus viņa labprāt uzņemšot. Pārāk ilgi visi esot dzīvojuši kā svešinieki, viņa sacīja. Ar to jau pietiekot, lai dieva sods nāktu pār ģimeni. Pēc viņas domām, Džonasa gals esot bijis dieva sods par ģimenes iekšējām nesaskaņām. Šais uzskatos viņu vēl stiprināja tas fakts, ka pati viņa šo pārbaudījumu bija izturējusi gluži viegli.

Tāpēc uzupurēdamās — nevis triumfēdama, nē, bez kāda triumfa, vienīgi gara pazemībā — šī mīlīgā jaunā

persona aizrakstīja savai radiniecei, lēdijai ar stingro raksturu, un paziņoja, kurā dienā notikšot kāzu godības. Tāpat viņa darīja zināmu, ka radinieces un tās meitu bezsirdīgā rīcība ilgi esot viņu sāpinājusi, bet viņa cerot, ka sirdsapziņa pārāk nemokot pāridarītājas; ka, vēlēdamās piedot saviem ienaidniekiem un izlīgt ar visiem pirms stāšanās pašā svētākajā no savienībām ar pašu maigāko no visiem līgavaiņiem pasaulē, viņa sniedzot savu roku par draudzības zīmi, un, ja lēdija ar stingro raksturu pieņemšot šo roku tādā garā, kādā tā sniegta, tad mis Peksnifa lūdzot viņu piedalīties kāzu ceremonijā un bez tam ielūdzot visas trīs vecmeitas ar sarkanajiem deguniem, lēdijas meitas (degunus mis Peksnifa gan nepieminēja), par līgavas māsām.

Lēdija ar stingro raksturu atbildēja, ka tiklab viņa pati, kā viņas meitas, ciktāl tas attiecoties uz sirdsapziņu, dzīvojot pilnīgā dvēseles mierā un miesīgā veselībā, par ko mis Peksnifai būšot loti patīkami dzirdēt; ka viņa izlasījusi mis Peksnifas vēstuli neliekuļotā priekā, jo nekad neesot piešķīrusi sevišķu nozīmi sīkmanīgai skaudībai un ļaunprātīgiem uzbrukumiem, no kā bijis jācieš ir viņai, ir viņas ģimenes locekļiem; tāpēc ka, visu labāk pārdomājot, nākusi pie uzskatiem, ka tas viss esot nevainīga uzjautrināšanās; ka viņa ar prieku ieradīšoties kāzās un viņas trīs meitas būšot laimīgas piedalīties tik interesantā un pilnīgi negaidītā notikumā — vārdus «pilnīgi negaidītā» lēdija ar stingro raksturu bija divkārši pasvītrojusi.

Saņēmusi šo laipno atbildi, mis Peksnifa izplatīja savu piedošanu un viesmīlību arī uz misteru un misis Spotlto, uz brālēnu, vecpuisi misteru Džordžu Čezlvitu, uz vientuļo radinieci, kuru pastāvīgi mocīja zobu sāpes, un uz matiem apaugušo jauno džentlmeni ar neizteiksmīgo seju; — uz visiem, kas atradās vēl starp dzīvajiem no tās sabiedrības, kura reiz bija pulcējusies mistera Peksnifa viesistabā. Pēc tam mis Peksnifa piezīmēja, ka pienākuma izpildīšanā esot savs saldums, kas mīkstinot mūsu dzīves kausa rūgto malku.

Kāzu viesi vēl nebija ieradušies; īstenībā bija tik agrs, ka arī pati mis Peksnifa nesteigdamās darbojās ap savu tualeti, kad Monumenta tuvumā apstājās kariete un Marks, nolēcis no sēdekļa aizmugurē, palīdzēja izkāpt misteram Čezlvitam. Kariete palika gaidām un misters Teplijs tāpat. Misters Čezlvits devās uz Todžersas pansiju.

Mistera Beilija necienīgā pēctece ievadīja viņu ēdamistabā, kur drīz vien ieradās pati misis Todžersa, jo šis apciemojums tika gaidīts.

—  Redzu, ka jūs jau esat saģērbusies kāzām, — misters Čezlvits piezīmēja.

Misis Todžersa, galīgi nomocījusies ar visiem priekšdarbiem, atbildēja apstiprinoši.

—  Tas viss notiek pret manu vēlēšanos, ser, — misis Todžersa piemetināja, — bet mis Peksnifa ir to ieņēmusies prātā, un, jāsaka, pats pēdējais laiks, ka viņa precas. Tas nav noliedzams, ser.

—  Jā, zināms, — misters Čezlvits piekrita. — Vai viņas māsa nepiedalās svinībās?

—  Kur nu dieviņ, ser, nē! Nabadzīte! — misis Todžersa čukstot piebilda. — Kopš viņai pateica pašu ļaunāko, viņa vairs neiet ārā no manas istabas; tā ir tepat blakus.

—  Vai viņa varēs mani pieņemt?

—  Varēs gan, ser.

—   Nu, tad netērēsim velti laiku.

Misis Todžersa ieveda viņu mazajā dibenistabiņā ar logu uz ūdenstvertni; tur sēdēja nabaga Merrija melnās sēru drēbēs, stipri pārvērtusies kopš tās reizes, kad šī istabiņa bija viņu pirmo reizi uzņēmusi. Telpa bija drūma un viņa tāpat; taču viens draugs viņai sēdēja blakus, uzticams līdz galam, — vecais Čafijs.

Kad misters Čezlvits apsēdās viņai līdzās, viņa satvēra tā roku un piespieda pie lūpām. Viņa.cieta lielas sāpes. Arī sirmgalvis bija uztraukts, jo viņi nebija redzējušies kopš tās dienas kapsētā.

—  Es spriedu par jums pārsteidzīgi, — viņš klusu sacīja. — Baidos, ka mans spriedums ir bijis netaisns. Ļaujiet man cerēt, ka esat man piedevusi.

Merrija vēlreiz noskūpstīja sirmgalvja roku un, paturēdama to savējās, balsij aizraujoties, pateicās vecajam vīram par viņa labo sirdi.

—  Toms Pinčs, — vecais virs turpināja, — pastāstīja man visu, ko jūs vēlējāties man sacīt, kaut gan tobrīd pats nebija cerējis, ka izdosies kādreiz paziņot man jūsu vārdus. Ticiet man, ja vēlreiz sastapšu cilvēku, kurš sevi neizprot, kuram trūkst padoma un kurš tāpēc slēpj spēku, ko uzskata par vājību, tad būšu vērīgāks un līdzcietīgāks pret to.

—  Taisni tā jau jūs izturējāties pret mani, — Merrija atbildēja. — Tagad es to saprotu. Tie vārdi, ko jūs nupat atkārtojāt, izlauzās man tādā brīdī, kad manas sāpes bija ļoti stipras un likās nepafiesamas; šobrīd es atkārtoju tos, aizlūgdama par citiem, jo par sevi man nav tiesību runāt. Jūs gribējāt dot man padomu tad, kad bijāt mani redzējis un vērojis dienu pēc dienas. Jūs parādījāt man lielu uzmanību. Varbūt jums vajadzēja runāt laipnāk; ar lielāku maigumu jūs būtu ātrāk iekarojis manu uzticību, taču beigas būtu tās pašas.

Viņš šaubīdamies pagrozīja galvu, it kā pārmezdams pats sev.

—  Vai tad es varu domāt, — viņa turpināja, — ka jūsu iejaukšanās būtu mani ietekmējusi, ja labi atceros, cik stūrgalvīga biju? Es ne par ko nedomāju, dārgais mister Čezlvit, es ne par ko nedomāju; man nebija ne prāta, ne sirds, un tolaik man šķita, ka tas arī nav vajadzīgs. Viss nāca vēlāk reizē ar manu nelaimi un deva man spēkus šo nelaimi panest. Es negribētu nekad izsvītrot šo nelaimi no savas dzīves. Es zinu, tā ir nieks, salīdzinot ar tiem pārbaudījumiem, kādus simtiem krietnu cilvēku cieš ik dienas, bet es tomēr negribētu to izsvītrot, pat ja varētu. Tā bija mans draugs, bez tās nekas un neviens nebūtu mani pārvērtis. Nešaubieties par mani, redzot šīs asaras; es nevaru tās novaldīt, bet savā sirdī es pateicos debesīm par savu nelaimi, ticiet man!

—  Tas ir tiesa, ser, — misis Todžersa apstiprināja. — Es tam ticu.

—  Es tāpat! — misters Čezlvits sacīja. — Un nu uzklausiet mani, dārgā. Jūsu nelaiķa vīra īpašumu, ja tas viss neaizies, lai dzēstu lielo parādu bankrotā nonākušajai akciju sabiedrībai (bēgļi, nevarēdami izlietot attiecīgo dokumentu, atsūtījuši to uz Angliju ne tik daudz kreditoru labā, kā gribēdami sariebt jūsu vīram, kuru viņi uzskata par dzīvu), jūsu nelaiķa vīra īpašumu konfiscēs, jo, kā es dabūju zināt, uz to pieteiks savas tiesības tie, kurus jūsu vīrs ievilcis spekulācijā. Jūsu tēva īpašumu pilnīgi vai gandrīz pilnīgi izputinājusi tā pati spekulācijā. Ja kas paliks pāri, to tāpat konfiscēs. Māju jums vairs nav.

—  Es nebūtu varējusi tur atgriezties, — viņa noteica, neviļus izpauzdama, ka tēvs viņai uzspiedis šīs laulības, — es nebūtu varējusi atgriezties mājās.

—   Es to zinu, — misters Čezlvits turpināja, — tāpēc es arī ierados, ka zinu. Brauciet man līdzi! Visi, kas dzīvo pie manis, uzņems jūs ar prieku; varat ticēt — mums bija par to saruna. Bet, kamēr jūsu veselība uzlabosies un kamēr jūs nomierināsieties tiktāl, lai tāda uzņemšana neradītu lieku satraukumu, jūs padzīvosiet kādā klusā apvidū Londonas tuvumā pēc pašas izvēles; tik tuvu Londonai, lai šī labsirdīgā lēdija varētu jūs apciemot, kad viņai ienāk prātā. Jūs esat daudz cietusi, bet jūs esat jauna, jūs gaida laimīga nākotne. Brauciet man līdzi! Jūsu māsai nav par jums daļas, es zinu. Viņa steidzina savas kāzas, viņa skandina par tām tādā garā, kas diezin vai piemērots apstākļiem (lai neteiktu vairāk), kas neklājas viņai kā māsai un ir vienkārši neglīti. Pametiet šo namu, iekams nav ieradušies viesi! Māsa grib jums nodarīt pāri. Aiztaupiet viņai šīs pūles, brauksim projām!

Misis Todžersa arī atbalstīja šo lūgumu, lai gan nemaz nevēlējās šķirties no Mersijas. Pievienojās pat nabaga vecais Cafijs, kam, protams, tika izstāstīts šis plāns. Mersija steigšus apģērbās un dzīrās jau doties ārā, kad istabā iešāvās mis Peksnifa.

Mis Peksnifa iešāvās tik pēkšņi, ka pati nokļuva neveiklā stāvoklī. Lai gan viņas līgavas tualete bija kārtībā, ciktāl tas sakāms par sasuku, uz kuras lepojās plīvurs ar oranžu ziediem, taču kāzu tērps vēl nebija uzvilkts, un daiļavu rotāja kaut kas līdzīgs flaneļa naktskreklam. Viņa bija iešāvusies pusapģērbta istabā tikai tāpēc, lai iepriecinātu māsu tās sērās ar šo jau minēto līgavas plīvuru, un, tā kā viņai nebija jausmas par tik agru viesi, tad viņa jutās visai nepatīkami pārsteigta, sastapdamās vaigu vaigā ar misteru Čezlvitu.

—  Tā, jaunā ledijl — vecais vīrs viņu uzrunāja ļoti nosodoši. — Tad jūs šodien izejat pie vīra?

—  Jā, ser, — tikli atbildēja mis Peksnifa, — izeju… Es … mans apģērbs gan … nudien, misis Todžersa!

—  Jūs nejūtaties ērti, es redzu, — vecais Martins sacīja. — Par to es nemaz nebrīnos. Jūs esat izvēlējusies neizdevīgu laiku savām kāzām.

—   Lūdzu piedošanu, mister Čezlvit, — Čeritija atcirta, tumši piesarkusi un mirklī pārskaitusies, — bet, ja jums ir kādi iebildumi šai jautājumā, tad es jūs palūgšu griezties pie Ogastesa. Ceru, jūs sapratīsiet, ka nav pieklājīgi sākt strīdu ar mani, ja Ogastess katrā laikā gatavs jums atbildēt. Man nav daļas gar to, kā notikusi mana tēva apkrāpšana un piemānīšana, — viņa dzēlīgi turpināja, — un, tā kā es vēlos būt labās attieksmēs ar ikvienu tādā dienā, tad būtu priecīga, ja jūs pagodinātu ar savu sabiedrību mūsu brokastis. Bet es nedomāju jūs uzaicināt, jo redzu, ka citi jau paguvuši noskaņot jūs pret mani un pārdabūt savā pusē. Domāju, ka man diezgan daudz dabisku radniecisku jūtu pret citiem, domāju, ka man diezgan daudz dabiskas līdzcietības pret citiem, taču mūžīgi es nevaru pakļauties un izdabāt tiem, mister Čezlvit. Tas būtu drusku par daudz. Domāju, ka es pietiekami cienu tiklab sevi, kā to vīru, kas mani šodien nosauks par laulātu draudzeni, lai tā nerīkotos.

—  Tā kā jūs tik maz rēķināties ar savu māsu — tā man liekas, viņa pati nav man neko sacījusi, — tad viņa brauks man līdzi, — misters Čezlvits noteica.

—   Esmu ļoti priecīga, ka viņai beidzot kaut kur laimējies, — mis Peksnifa atbildēja, pasizdama galvu augšup. — Apsveicu viņu ar to. Nemaz nebrīnos, ka šāsdienas svinīgais notikums nesagādā viņai prieku — itin nemaz nesagādā prieku, bet tur es neko nevaru darīt, mister Čezlvit, tā nav mana vaina.

—   Pietiek, mis Peksnifa, — vecais vīrs rāmi pārtrauca, — man gribētos, lai jūs laipnāk šķirtos no māsas. Man gribētos, lai tādos apstākļos kā šodien jūs atvadītos no māsas laipnāk. Tad es kļūtu jūsu draugs. Kādā jaukā dienā var gadīties, ka jums ievajagas drauga.

—  Visi mani draugi, mister Čezlvit, ar jūsu atļauju, un visi mani tuvinieki kopš šās dienas ir apvienoti un saliedēti Ogastesā, — mis Peksnifa ar cieņu atbildēja. — Kamēr Ogastess ir manējais, man draugu nevajag. Ja jūs gribat runāt par draugiem, ser, tad es jūs reizi par visām reizēm palūgšu griezties pie Ogastesa. Tāds ir mans uzskats par to reliģisko ceremoniju, kurā es drīzumā piedalīšos, kad Ogastess vedīs mani pie altara. Man ne pret vienu nav ļauns prāts, vēl jo mazāk tādā goda dienā un vēl jo mazāk pret miesīgu māsu. Taisni otrādi, es viņu apsveicu. Ja jūs nedzirdējāt, ka es viņu apsveicu, tad tā nav mana vaina. Un, tā kā Ogastesa dēļ es nedrīkstu nokavēties tādā dienā, kad viņam dabiski ir tiesības būt… būt nepacietīgam — ak, nudien, misis Todžersa! — tad man jālūdz jums atļauja aiziet, ser.

Ar šiem vārdiem līgavas plīvurs atstāja istabu tik svinīgi, cik to atļāva flaneļa naktskrekls.

Vecais Martins sniedza roku jaunākajai māsai un, neteicis ne vārda, izveda to ārā. Misis Todžersa, svētku tērpam plivinoties vējā, pavadīja abus līdz karietei, atvadoties apkrita Mersijai ap kaklu un, asaras liedama, metās atpakaļ uz savu drūmo namu. Viņa bija kaulaina un izdilusi miesās, nabaga misis Todžersa, bet dvēsele viņai bija vesela. Varbūt labais zamarietis arī bija kaulains un izdilis un dzīvē viņam neklājās viegli. Kas zina!

Misters Čezlvits nenolaida no viņas skatienu, kamēr viņa nozuda aiz savas mājas durvīm, un tikai tad paskatījās uz misteru Tepliju.

—  Kas jums noticis, Mark? — viņš noprasīja, tikko uzmetis tam acis.

—   Pats neticamākais gadījums, ser! — Marks atbildēja, nekādi nespēdams valdīt pār savu balsi un ar pūlēm izrunādams vārdus. — Tāds notikums, kāds nekad nav bijis pasaulē! Lai mani pērkons nosper, ja tie nav mūsu vecie kaimiņi, ser!

—   Kādi kaimiņi? — jautāja vecais Martins, pabāzdams galvu pa karietes logu. — Kur?

—   Es te staigāju pieci soļi uz priekšu, pieci atpakaļ, — misters Teplijs runāja, elpai aizraujoties, — un uzreiz viņi abi nāk man virsū. Es vēl nodomāju, ka tie ir viņu gari, nudien! Pats brīnumainākais gadījums, ser, kāds jebkad noticis! Mani tagad var ar knipi nolaist no kājas!

—   Ko jūs gribat teikt? — vecais Martins iesaucās, jo Marka uztraukums savukārt ietekmēja viņu ne mazāk kā šo savādnieku. — Kaimiņi? Kur viņi ir?

—  Tepat, ser! — Marks atsaucās. — Tepat Londonā! Uz tā paša bruģa! Rau, kur viņi stāv, ser! Vai nu es viņus nepazīšu! Lai dievs svētī viņu mīļās sejas! Vai nu es viņus nepazīšu!

Tā izsaukdamies, misters Teplijs ne tikai norādīja uz vienkārši ģērbtu vīrieti un sievieti, kuri stavēja turpat pie Monumenta, bet neskaitāmas reizes metās apkampt gan vienu, gan otru.

—   Kaimiņi? No kurienes? — vecais vīrs sauca, bez panākumiem mēģinādams atgrūst karietes durvis.

—   Kaimiņi no Amerikas! Kaimiņi no Ēdenes! — Marks klaigāja. — Kaimiņi purvā, kaimiņi biezoknī, kaimiņi drudža laikā! Viņa taču mūs kopa! Viņš taču mums palīdzēja! Mēs abi būtu pagalam bez viņiem! Viņi taču tikko dzīvi izkļuvuši no turienes, neviena bērna vairs nav palicis viņiem par mierinājumu! Un jūs vēl prasāt, kādi kaimiņi!

Un viņš atkaļ metās tos apkampt, pilnīgi bez prāta aiz prieka, un lēkāja ap tiem, un šaudījās ap tiem, it kā izpildītu kādu ērmīgu svešzemju deju.

Tiklīdz misters Čezlvits apjauta, kas tie par kaimiņiem, tā viņš tomēr izmanījās attaisīt karietes durvis un izloca ārā; likās, viņam arī bija pielipis mistera Teplija neprāts, jo viņš tāpat sāka spiest svešiniekiem rokas un visādi izrādīt vissirsnīgāko prieku.

—   Kāpiet iekšā! — viņš teica. — Sēdieties aizmugurē! Brauksim pie manis! Un jūs kāpiet uz bukas, Mark! Uz mājām! Uz mājām!

—  Uz mājām! — misters Teplijs iebrēcās, sajūsmā sagrābis vecā vīra roku. — Es taisni to pašu domāju! Uz mājām un uz visiem laikiem! Atvainojiet manu pārdrošību, ser, es citādi nevarēju. Labus panākumus «Omulīgajam Teplijam»! Viss, ko viņi vien vēlēsies, tiks celts priekšā, izņemot rēķinu. Uz mājām, kā tad! Urā!

Un, līdzko vecais vīrs bija atkal iesēdināts karietē, pajūgs aizauļoja; Marks ceļā nebūt nepūlējās apspiest savu dedzību, bet ļāva tai pilnu vaļu, it kā atrazdamies Solsberijas klajumos.

Tikmēr misis Todžersas pansijā sāka lasīties kopā kāzu viesi. Misters Džinkinss, vienīgais ielūgtais pansijas iemītnieks, ieradās pirmais. Viņam bija balta, cilpā sasieta lente pogcaurumā un gluži jauna zila fraka no dubultplatas augstākā labuma Saksijas vadmalas (tā šis audums bija aprakstīts rēķinā), ar neskaitāmiem līkumotiem izšuvumiem uz kabatām, kurus bija izdomājis drēbnieku amata meistars par godu tādam gadījumam. Nelaimīgais Ogastess vairs nemēģināja sacelties pret Džinkinsu. Viņa gara spēki bija par vājiem.

—   Lai jau nāk, — viņš bija atbildējis mis Peksnifai, kad tā bija uzstājusies par Džinkinsa aicināšanu, — lai nāk! Visu mūžu viņš karājies kā šķēps pār manu galvu. Varbūt taisni vajag, lai viņš būtu arī te klāt. Ha, ha! Nekas! Lai Džinkinss nāk vien!

Džinkinss nāca ar vislielāko prieku; viņš nebija lūdzams. Kādu brīdi viņš atradās viens pats pie brokastgalda, kas bija klāts viesistabā ar neparastu gaumi un greznumu. Taču drīz vien viņam pievienojās misis Todžersa, tad brālēns vecpuisis, Spotlto laulātais pāris un matiem apaugušais jaunais džentlmenis, kuri ieradās cits pēc cita.

Misters Spotlto pagodināja misteru-Džinkinsu ar uzmundrinošu palocīšanos.

—    Ļoti patīkami iepazīties ar jums, ser. Apsveicu jūs! — viņš sacīja, domādams, ka Džinkinss ir laimīgais līgavainis.

Misters Džinkinss paskaidroja. Viņš tikai pieņemot viesus sava drauga Modla vietā, kurš šai namā vairs nedzīvojot un vēl neesot ieradies.

—  Vēl nav ieradies, ser! — misters Spotlto iekaisis iesaucās.

—   Vēl ne, — misters Džinkinss apstiprināja.

—   Goda vārds! — misters Spotlto nobrīnījās. — Tas ir jauks iesākums! Zvēru pie sava goda un dzīvības, tas jaunais cilvēks iesāk jauki! Man ļoti gribētos zināt, kāpēc ikviens, kas stājas sakaros ar šo ģimeni, spiests mest tai sejā skarbus apvainojumus. Velns ar ārā! Vēl nav ieradies. Nav turējis par vajadzīgu mūs sagaidīt!

Māsasdēls ar neizteiksmīgo seju ieminējās, ka līgavainis varbūt esot pasūtījis jaunus zābakus un tie neesot gatavi.

—  Nerunājiet par zābakiem, ser! — misters Spotlto uzbrēca vislielākajā sašutumā. — Viņa pienākums ierasties kaut rītakurpēs, viņa pienākums ierasties kaut ar basām kājām. Nemēģiniet attaisnot savu draugu ar tik nožēlojamu un šaubīgu ieganstu kā zābaki, ser!

—  Viņš nav mans draugs, — māsasdēls atbildēja.

—   Es viņu nekad neesmu redzējis.

—  Ļoti labi, ser, — atcirta pārkaitinātais Spotlto.

—  Tādā gadījumā nerunājiet ar mani!

Tieši tobrīd atvērās durvis un nedrošiem soļiem ienāca mis Peksnifa triju līgavas māsu pavadībā. Gājienu noslēdza lēdija ar stingro raksturu, kura bija tīšuprāt pakavējusies aiz durvīm, lai izjauktu efektu.

—   Kā jums klājas, cienīgā? — Spotlto izaicinoši uzrunāja viņu. — Es domāju, ka jūs redzat misis Spotlto, cienīgā.

Lēdija, apvaicājusies ar lielu līdzjūtību par misis Spotlto veselību, izsacīja nožēlu, ka šī dāma tik grūti ieraugāma. Daba šai gadījumā bija pārcentušies uz kalsnuma pusi.

—  Misis Spotlto tomēr vieglāk ieraugāma nekā līgavainis, — atbildēja pieminētās dāmas laulātais draugs.

— Tas ir, tai gadījumā, ja viņš nav devis priekšroku citiem radiem, kas būtu taisni šās ģimenes garā.

—  Ja jūs to zīmējat uz mani, ser, — iesāka lēdija ar stingro raksturu.

—   Lūdzu, lūdzu, — iejaucās mis Peksnifa, — tas nav pieļaujams, ka Ogastesa dēļ tādā brīdī, kas tik svarīgs viņa un manā mūžā, tiktu izjaukta tā saskaņa, ko mēs ar Ogastesu tā esam centušies saglabāt. Ogastess vēl nav iepazīstināts ne ar vienu no maniem radiem, kuri šeit sapulcināti. Viņš to nevēlējās.

—  Tādā gadījumā iedrošinos apgalvot, — iebrēcās misters Spotlto, — ka cilvēks, kas cer tikt uzņemts šai ģimenē un «nevēlas» iepazīties ar tuvākajiem radiem, ir vienkārši nekaunīgs kucēnsl Tādas ir manas domas par viņu!

Lēdija ar stingro raksturu visai saldā balsī piemetināja, ka viņa laikam būšot spiesta pievienoties tādām domām. Viņas trīs meitas skaļi izpauda savus uzskatus, ka tas esot «kauns un negods»!

—  Jūs nepazīstat Ogastesu, — mis Peksnifa raudulīgi turējās pretī, — nudien, jūs viņu nepazīstat. Ogastess ir iemiesota lēnprātība un pazemība. Pagaidiet, kamēr iepazīsieties ar Ogastesu, un es ticu, ka viņš iemantos jūsu mīlestību.

—   Rodas jautājums, — Spotlto iesāka, sakrustojis rokas uz krūtīm, — cik ilgi mums vēl jāgaida. Es neesmu pieradis gaidīt, tas ir fakte. Un es vēlos zināt, cik ilgi mums vēl jāgaida.

—  Misis Todžersa! Mister Džinkins! — lūdzās Ceritija. — Baidos, vai nav noticis kāds pārpratums. Varbūt Ogastess devies taisni uz baznīcu!

Tā kā tas bija pilnīgi iespējams un baznīca atradās tepat blakus, tad misters Džinkinss aizskrēja palūkoties kopā ar misteru Džordžu Čezlvitu, brālēnu vecpuisi, kurš bija gatavs darīt visu, lai tikai nebūtu jāskatās uz brokastgaldu, kam nedrīkst ķerties klāt. Viņi atgriezās tukšā, ja neskaita ķestera parupjo atgādinājumu, ka vajagot ierasties drīzāk, ja gribot laulāties šodien, jo mācītājs visu dienu negaidīšot.

Nu arī līgava uztraucās un uztraucās ne pa jokam.

Dievs debesīs, kas nu noticis? Ogastess! Dārgais Ogastess!

Misters Džinkinss piedāvājās paņemt kebu un aizbraukt uz jauniekārtoto dzīvokli, lai pameklētu līgavaini tur. Lēdija ar stingro raksturu mierināja mis Peksnifu: tas esot paraugs visam, kas vēl nākšot; tas viņai noderēšot; tas aizdzīšot visus mīlestības murgus kā ar slotu. Arī sarkansnīpīgās meitas neskopojās ar mīļiem mierinājumiem. Iespējams, ka līgavainis vēl ierodoties, viņas sacīja. Māsasdēls ar pavirši uzskicēto seju ieminējās, vai tikai līgavainis nebūšot ievēlies no tilta upē. Misis Spotlto nekādi nespēja apvaldīt sava vīra dusmas. Visi runāja reizē, bet mis Peksnifa, rokas lauzīdama, metās pa kārtai pie katra meklēt mierinājuma, taču neatrada to nekur, līdz Džinkinss, sastapis pie durvīm pastnieku, saņēma no tā vēstuli un pasniedza mis Peksnifai.

Mis Peksnifa atplēsa to, pārlaida acis, spalgi iespiedzās, nometa vēstuli uz grīdas un pakrita ģībonī.

Vēstuli pacēla, un visi, sastājušies barā un skatīdamies cits Citam pār plecu, izlasīja sekojošo paziņojumu, izraibinātu ar daudzām domu zīmēm:

«Ceļā uz Greivsendu.

Kliperis «Ķupidons».

Trešdienas nakti.

Mūžu mūžos apvainotā mis Peksnifa!

Iekams šī vēstule sasniegs jūs, apakšā parakstījies būs — ja ne līķis — tad ceļā uz Vandimena zemi. Nesūtiet man pakaļ vajātājus! Dzīvs es rokā nedošos!

Smagais slogs — trīssimt reģistra tonnas — piedodiet, ka savā izmisumā mulstu un runāju par kuģi, — kas nomāca manu dvēseli, — patiesi bija šausmīgs. Cik reižu — kad jūs pūlējāties veldzēt manu pieri ar skūpstiem — man smadzenēs pazibēja doma par pašnāvību. Cik reižu — lai cik neticami tas šķiet — es atsacījos no tās!

Es mīlu citu. Viņa pieder citam. Viss šai pasaulē pieder kādam citam. Neko es nevaru saukt

par savu — pat savu darba vietu ne, — ko es pazaudēju — savas neapdomātās rīcības dēļ, — aizbēgdams no jums.

Ja jūs kādreiz esat mīlējusi mani — uzklausiet manu pēdējo lūgumu! Pēdējo nožēlojama, atstumta trimdinieka lūgumu. Aizsūtiet šeit klāt pielikto — tā ir manas pults atslēga — uz kantori — caur laipnu roku. Lūdzu adresēt Bobsam un Čolberijam — tas ir, Cobsam un Bolberijam — mans prāts ir pagalam sajucis. Es aizmirsu kabatas nazīti — ar brieža raga spalu — jūsu rokdarbu groziņā. Tā būs atlīdzība sūtnim. Lai nazītis dara viņu laimīgāku — nekā mani!

O mis Pēksnifa, kāpēc jūs nedevāt man miera! Vai tas nebija nežēlīgi — nežēlīgi no jūsu puses? Augstais dievs, vai jūs nebijāt manu jūtu lieciniece — jūs redzējāt tās straumēm plūstam no manām acīm — jūs pati pārmetāt, ka es raudu vairāk nekā parasti — tai briesmīgajā vakarā, kad satikāmies pēdējo reizi — namā, kur kādreiz pazinu mieru, — kaut biju izmisis, — atrazdams to misis Todžersas sabiedrībā?

Bet tā stāv rakstīts — talmudā, — ka jums jātiek ierautai — mana neaptveramā un drūmā likteņa lokā, — kam jātop piepildītam — un kas pat šobrīd — vij ērkšķus ap manu galvu. Es negribu jums pārmest — jo esmu nodarījis jums pārestību. Lai mēbeles drusku mīkstina to!

Ardievu! Topiet par lepnu līgavu — kronētam hercogam — un aizmirstiet mani! Lai dievs dod jums iespējami ilgāk nepazīt tās dvēseles mokas, ar kādām parakstos — mežonīgi gaudojot — matrožiem.

Nelokāmi apņēmies nekad nebūt jūsējais,

Ogastess.»

Kāri lasīdami vēstuli, viņi tik maz domāja par mis Peksnifu, it kā viņa būtu pēdējais cilvēks pasaulē, kam gar to daļas. Bet mis Pēksnifa patiešām bija paģībusi. Rūgts bija pazemojums, rūgti bija tas,, ka viņa pati bija sasaukusi lieciniekus — un vēl kādus lieciniekus! — papriecāties par to; rūgti bija apzināties, ka lēdija ar stingro raksturu un tās sarkansnīpīgās meitas svin uzvaru šai stundā, kas bija lemta viņu satriekšanai, — nē, tas nebija panesams! Mis Peksnifa no visas tiesas bija paģībusi.

Kas tās par diženām skaņām, kas sasniedz mūsu dzirdi? Kas tā par krēslainu istabu?

Kas ir tas lēnīgais stāvs pie ērģelēm? Ak Tom, dārgais Tom, vecais draugs!

Tava galva nosirmojusi pirms laika, Tom, kaut gan daudz gadu pagājuši, kopš šķīrāmies. Bet šais skaņās, kas palīdz tev īsināt krēslas stundas, runā tavas sirds muziķa un stāsta tavu dzīves gājumu.

Tava dzīve rit rāmi, mierīgi un laimīgi, Tom. Liegajā melodijā, kas, allaž atkārtodamās, glaužas mums klāt, varbūt ievijas atmiņas par tavu seno mīlestību, bet tās ir patīkamas, atmaigušas, tikko jaušamas atmiņas, kādas mums dažkārt ir par mirušiem; tās nemodina ne sāpes, ne smeldzi, paldies dievam!

Skar viegli stīgas, Tom, tik viegli, cik vien tu vari, bet nekad tava roka nepieskaras tik viegli instrumentam kā tava senā varmākas galvai, un nekad instruments tev neatbildēs tik neīsti kā viņš.

Jo mūžam piedzēries, netīrais diedelnieks, uzbāzīgais lūgumu rakstītājs, vārdā Peksnifs (ar ķildīgo meitu uz kakla), vajā tevi, Tom; kad viņš ierodas diedelēt naudu, tad allaž atgādina, ka iekārtojis tavu dzīvi labāk par savējo; bet, izšķiedis naudu, viņš kavē laiku saviem pudeles brāļiem dzertuvē ar nostāstiem par tavu nepateicību un savu kādreizējo devību un tad rāda noplīsušos elkoņus, liek uz sola kurpes bez pazolēm un prasa, vai tas esot taisnīgi, ka tu dzīvojot mierā un pārticībā. Tas viss tev'zināms, un tu to visu paciet, Tom!

Un ar smaidu sejā tu liegi pārslēdzies citā tempā — mundrākā un jautrākā, un mazas kājiņas dejo ap tevi šais skaņās, un dzidras bērnu acis veras tavējās. Un starp tiem ir sprigana meitenīte, Tom, — viņas bērns, nevis Rutas, — kurai seko tavi skatieni dejās un rotaļās, un viņa, dažkārt nobrīnīdamās par tavu domīgo seju, ierāpjas tev klēpī un pieglauž vaidziņu pie tava vaiga; viņa mīl tevi, Tom, vairāk par visiem, ja tas iespējams; kādreiz saslimusi, viņa izraudzījās tevi par kopēju un nekad neniķojās, Tom, kad tu sēdēji pie viņas gultiņas.

Un nu tu. uzsāc svinīgāku melodiju — melodiju, kas veltīta pagātnei un veciem draugiem, — un tie parādās tavā priekšā, iznirdami no vieglajiem pieskārieniem pie taustiņiem un pieaugošajiem skanīgu akordu viļņiem. Starp tiem ir mirušais sirmgalvis, kurš ar prieku centās uzminēt ikvienu tavu velēšanos un nekad nebeidza tevi cienīt; ar apskaidrotu, miera pilnu seju viņš atkārto vārdus, ko sacīja tev uz nāves gultas, un svēti tevi!

Un tad ienāk no dārza tava māsa, mazā Ruta, un apsēžas tev līdzās; bērnu rokas apvijušas viņu ar ziediem; viņas gaita un sirds ir viegla kā senās dienās. No tagadnes un pagātnes, ar ko tik cieši un mīļi viņa saistīta tavās domās, tavas melodijas trauc pretī nākotnei. Cildenā muziķa gavilē tevī un ap tevi, ietver jūs abus un, atvairot skumjās domas par šķiršanos zemes virsū, paceļ jūs abus debesu augstumos!

1 G a j s Fokss (1570.—1605. g.) — angļu virsnieks, Pulvera sazvērestības dalībnieks; viņam kopā ar citiem sazvērniekiem piesprieda nāves sodu. (Tulk.)

1 Angļu paruna, kas nozīmē — nemaz neest. (Tulk.)

1 «Tēvocis» Anglija tautas valodā nozīme augļotāju. (Tulk.)

1 Ceļojošs dervišs «Tūkstoš un vienas nakts» pasakās. (Tulk.)

1 Augļu dzeriens Amerikā. (Tulk.)

1 Parafraze no Tomasa Mura «Veltījuma Tomasam Jumam». (Tulk.)

1 Tīrumi Anglija iežogoti vai nu ar dzīvžogiem, vai sētām, kam ved pāri kāpnītes. (Tulk.)

1 Attiecas uz Džona Benjena romānu «Piligrima ceļojums». (Tulk.) •

V Dovs uri Rovs — fiktivas juridiskas personas, kas figurē ipašuma atsavinašanas prāvās angļu tiesās XIX gs. pirmajā pusē. (Tulk.)

1 Slimnīca Londonā. (Tulk.)

l . Tauku svece ar niedres serdi dakts vieta; gausi deg ar vāju gaismu. (Tulk.)

1 «G a z e 11 e» — angļu valdības orgāns, kur iespiež oficiālus rīkojumus, ziņas par bankrotiem utt. (Tulk)

1 V e s t e n d a (West End) — Londonas aristokrātiskā daja. (Tulk.)

1 Groom (angl.) — zirgu kopējs (Tulk.)

1 Karaliskās medicīnas biedrības loceklis. (Tulk.)

1 Bībele minets kaislīgs mednieks. (Tulk.)

[1] pulvera sazvērestība (1605. g.) — katoļu partijas mēģinājums uzspridzināt Anglijas parlamentu ar karali Jēkabu un tā ministriem. (Tulk.)

[2] pulvera sazvērestības gadadienu, 5. novembri, Anglijā atzīmē ar masku gājieniem pa ielām un Gaja Foksa atveida sadedzināšanu. (Tulk.)

'zelta bumbas — augļotaja izkārtne. (tulk.)

[3] — Martlns CezlviU

[3] Mersija grib aizrādīt, ka tēvs sāk runāt tadā stilā, kadā pausti sastāda savus sludinājumus par jaunu skolēnu pieņemšanu. Tulk.)

[4] no angļu darbības vārda «to pinch» — kniebt. (Tulk.)

[5] piemiņas kolona, uzcelta Londona (1671,—1677. g.) par atminu 1666. g. ugunsgrēkam, kas iznīcināja lielāko dalu pilsētas. (Tulk.)

[6] franču rakstnieka Lesaža romans, iznācis 1736. gada. (Tulk.)

[7] franklins, bendžamens (1706.—1790. g.) — amerikat,iu ekonomists, fiziķis un politisks darbinieks, piedalījies Neatkarības deklaracijas sastādīšanā. (Tulk.)

[8] no dzejnieka tomasa Mūra veltījuma «Godātajam V. R. Spenseram». Mūrs, apmeklējis Ameriku 1803.—1804. g., vairākkārt ar sašutumu rakstīja par zemi, kurā «viss vecās pasaules ļaunums savienojies ar visu jaunās pasaules rupjību». (Tulk.)

[8] Atsaukšanas uz Britanijas nacionalo himnu; attiecīgais teksts skan, ka angļi nekad nekļūs par vergiem. (Tulk.)

[8] Verdzības pretinieki. (Tulk.)

[9] pinta — angļu šķidruma mers, 0,57 1. (Tulk.)

[10] diezin vai pats lētticīgākais lasītajs varētu piedēvēt autoram •&gt;&lt;»s mistera Peksnifa prātojumus. (Autors.)

[11] «pītera vilkinsa ceļojums» — angļu autora Roberta Palteka populārs fantastisks romāns XVIII gadsimtā. Romana varonis Vilkinss pēc kuģa bojā ejas nokļūst salā, ko apdzīvo lidojoši cilvēki. (Tulk.)

[12] saldinals degvīns ar ledu. (Tulk.)

[13] . alegoriska figūra angļu autora Džona Benjena gramatā «Piligrima ceļojums» (1678. g.). (Tulk.)

[14] no viduslaiku leģendas par septiņiem Efesas jaunekļiem, kas, glābdamies no kristīgo vajāšanām ķeizara Decija laikā (mūsu eras III gs.), bija iemiguši kādā alā un nogulējuši vairākus simtus gadu. (Tulk.)

[15] iela londonā, kur Dikensa laikā alradās bankas. (Tulk.)

[16] tas divkārši dod, kas ātri dod (lat.). (Tulk.)

[17] u n c e (ounce) — apm. 28 grami. (Tulk.)

[18] gangrena. (tulk.)

[19] aleksandrs pop? (alexander pope) — angļu dzejnieks (1688.—1744. g.). (tulk.)

[20] misters džoblings te domā Šekspīru un viņa lugu «Rorneo un Džuljeta». (Tulk.)

[21] fauntenkorta, gadenkorta (Fountaincourt, Gardencourt) — atsevišķie Tempļa kvartala pagalmi ar apstādījumiem. (Tulk.)

[22] franču gulta novietojama ar vienu sanu pie sienas, bet otru sānu sedz aizkars. (Tulk.)

[23] snafijs (snuffy) — šņaucējs; Priga ar to grib aizradīt uz Gempas paradumu lietot šņaucamo tabaku. (Tulk.)

BEIGAS

Content

Dikenss Čārzls Martins Čezlvits

PRIEKŠVĀRDS

SATURS

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

I NODAĻA. IEVADS, KAS VĒSTĪ PAR ČEZLVITU ĢIMENES CILTSKOKU.

II NODAĻA, KAS LASĪTĀJU IEPAZĪSTINA AR DAŽĀM PERSONĀM, AR KURĀM VIŅŠ VAR NODIBINĀT TUVĀKU PAZĪŠANOS, JA VĒLAS.

III NODAĻA, kurĀ MĒS IEPAZĪSTAMIES AR DAŽĀM CITĀM PERSONĀM IEPRIEKŠĒJĀS NODAĻAS APSTĀKĻOS.

IV NODAĻA, NO KURAS SECINĀMS: JA VIENOTĪBA SPĒKS UN TUVINIEKU JOTAS PATĪKAMI VEROT, TAD ČEZLVITU DZIMTA IR PATI SPĒCĪGĀKA UN PATIKAMAKA VISA PASAULĒ.

V NODAĻA, KURA SĪKI PASTASTITS PAR JAUNA SKOLĒNA NOVIETOŠANOS MISTERA PEKSNIFA ĢIMENES KLĒPĪ, KA ARĪ APRAKSTĪTAS SIM GADĪJUMAM PAR GODU NOTIKUSAS SVINĪBAS UN MISTERA PINCA LIELAIS PRIEKS.

VI NODAĻA SATUR KOPA AR CITĀM SVARĪGĀM ZIŅĀM, KAS SKAR MISTERU PEKSNIFU UN ARCHITEKTURU, ARI JO SĪKU APRAKSTU, KĀDUS PANĀKUMUS GUVA MISTERS PINCS CEĻA UZ JAUNĀ SKOLĒNA DRAUDZĪBAS UN UZTICĪBAS IEKAROŠANU.

VII NODAĻA, KURĀ MISTERS CĪVIJS SLAIMS PASLUDINA SAVU NEATKARĪBU UN «ZILAIS POĶIS» PALIEK BEZ LABAS ROKAS.

VIII NODAĻA PAVADA MISTERU PEKSNlFU UN VIŅA DAIĻAS MEITAS UZ LONDONU UN STASTA PAR TO, KAS NOTIEK AR VIŅIEM CEĻĀ.

IX NODAĻA. LONDONA UN TOD2ERSAS PANSIJA.

X NODAĻA, KURA RISINĀS DĪVAINI NOTIKUMI, KAS VAR DZIĻI IETEKMĒT VAI NU UZ ĻAUNU, VAI LABU MŪSU VĒSTĪJUMA TURPMĀKO GAITU.

XI NODAĻA, KURA KĀDS ZINĀMS DŽENTLMENIS PARĀDA UZMANĪBU ZINĀMAI LĒDIJAI UN DAUDZI TURPMĀKIE NOTIKUMI IETVER LASĪTĀJU SAVĀ ĒNA.

XII NODAĻA, KAM CIEŠS SAKARS AR MISTERU PINCU UN CITIEM, KA TAS AGRI VAI VĒLU BŪS REDZAMS. MISTERS PEKSNIFS STĀV AIZVAINOTAS TIKUMĪBAS SARDZE. JAUNAIS MARTINS ČEZLVITS PIEŅEM NEPRĀTĪGU LĒMUMU.

XIII NODAĻA VESTI PAR TO, KĀDAS SEKAS BIJA MARTINA NEPRĀTĪGAJAM LĒMUMAM PĒC MISTERA PEKSNIFA NAMA ATSTĀSANAS; AR KO VIŅŠ SASTAPĀS, KĀDU UZTRAUKUMU PĀRCIETA UN KĀDAS JAUNAS ZIŅAS IZDZIRDĒJA.

XIV NODAĻA, KURA MARTINS ATVADĀS NO SIRDSDAMAS UN PAGODINA KADU NEICVEROJAMU CILVĒKU, KURA LAIMI APŅĒMIES NODIBINĀT, IECEĻOT TO PAR VIŅAS AIZGĀDNI.

XV NODAĻA AR PIEDZIEDĀJUMU «LAI DZĪVO KOLUMBIJA!».

XVI NODAĻA. MARTINS IZKĀPJ NO DAUDZINĀTA ĀTRBRAUCĒJA PASTA TVAIKOŅA «SKROVE» ŅUJORKAS OSTĀ AMERIKAS SAVIENOTAJĀS VALSTIS. VIŅŠ IEMANTO VIENU OTRU PAZIŅU UN ED PUSDIENAS PANSIJĀ. ŠO NOTIKUMU SIKS APRAKSTS.

XVII NODAĻA, MIKA MARTINS PALIELINA PAZIŅU SKAITU UN PAVAIRO ZINĀŠANU KRĀJUMUS; VIŅAM RODAS LIELISKA IZDEVĪBA SALĪDZINAT SAVU PIEREDZI AR SOLSBERIJAS ATRĀ DILIŽANSA KONDUKTORA BRAŠĀ NEDA PIEREDZI, PAR KO TIKA STĀSTĪJIS PĒDĒJĀ DRAUGS MISTERS VILJEMS SIMONZS.

XVIII NODAĻAI IR DARĪŠANAS AR FIRMU «ENTONIJS ČEZLVITS UN DĒLS», KURA NEGAIDĪTI PAZAUDĒ VIENU KOMPANJONU.

XIX NODAĻA. LASĪTAJS IEPAZĪSTAS AR DAŽIEM BRĪVO PROFESIJU PĀRSTĀVJIEM UN NOBIRDINA ASARU, KRIETNĀ MISTERA DŽONASA IZPAUSTĀS DĒLA MĪLESTĪBAS AIZGRĀBTS.

XX NODAĻA IR NODAĻA PAR MĪLESTĪBU.

XXI NODAĻA. ATKAL PIEDZĪVOJUMI AMERIKA. MARTINS PIEŅEM KOMPANJONU UN NOSLĒDZ PIRKŠANAS DARĪJUMU. DAŽAS ZIŅAS PAR EDENI, KADA TA IZSKATAS UZ PAPĪRA. ARI PAR BRITANIJAS LAUVU. UN ARI PAR TO, KADA VEIDA JOTAS PAUDA UN LOLOJA VOTERTOSTAS APVIENOTO LĪDZJUTĒJU ASOCIACIJA.

XXII NODAĻA, NO KURAS IZRIET, KA MARTiNS PATS KĻUVIS PAR LAUVU. TĀPAT ARĪ KĀPĒC KĻUVIS.

XXIII NODAĻA. MARTINS AR KOMPANJONU STAJAS PIE SAVA ĪPAŠUMA PĀRVALDĪŠANAS. JAUNAS ZIŅAS PAR EDENI SAKARĀ AR ŠO PRIECĪGO GADĪJUMU.

XXIV NODAĻA VĒSTĪ PAR PANĀKUMIEM MĪLESTĪBAS, NAIDA, GREIZSIRDĪBAS UN ATRIEBĪBAS GAITĀS.

XXV NODAĻA, GANDRĪZ VAI PROFESIONĀLĀ, JO SNIEDZ LASĪTAJAM VĒRTĪGAS ZIŅAS, KA KOPJAMI SLIMNIEKI.

XXVI NODAĻA. NEGAIDĪTA SASTAPŠANAS UN DAUDZSOLOSAS IZREDZES.

XXVII NODAĻA MĀCA, KĀ VECI DRAUGI VAR PARĀDĪTIES NE VIEN CITĀ IZSKATĀ, BET ARĪ MASKĀ UN KA CILVĒKIEM PATĪK ĶERT CITUS UZ ĀĶA, PIE KAM DAŽKĀRT VIŅI UZĶERAS PAŠI.

XXVIII NODAĻA. MISTERS MONTEGJŪ SAVAS MAJAS. UN MISTERS DžONASS ČEZLVITS SAVAS MAJAS.

XXIX NODAĻA, KURA DAŽI UZVEDAS PĀRGUDRI, DAŽI LIETIŠĶI UN DAŽI MĪKLAINI, KA NU KATRAM PADODAS.

XXX NODAĻA PIERĀDA, KA VEST AP STORI IR PIEŅEMTS PAT LABAKAJAS ĢIMENES UN KA MISTERAM PEKSNIFAM PIEMĪT SEVISĶAS SPĒJAS IEJUSTIES KAĶA ROTAĻA AR PELI.

XXXI NODAĻA. MISTERU PINCU ATBRĪVO NO NEESOSIEM PIENĀKUMIEM, UN MISTERS PEKSNIFS IZPILDA SAVU PIENĀKUMU PRET SABIEDRĪBU.

XXXII NODAĻA STĀSTA ATKAL PAR MISIS TODžERSAS PANSIJU UN VEL PAR KĀDU NOVĪTUŠU PUĶI, KO SKĀRUSI LIKTEŅA SALTĀ ELPA.

XXXIII NODAĻA. TURPMĀKIE NOTIKUMI EDENE, KĀ ARI TĀS PAMEŠANA. MARTINS IZDARA DIEZGAN SVARĪGU ATKLĀJUMU.

XXXIV NODAĻA, KURA CEĻINIEKI DODAS UZ AUJU PUSI UN CEĻA IEPAZĪSTAS AR DAžAM IZCILAM PERSONĪBĀM.

XXXV NODAĻA. IERADIES ANGLIJA, MARTINS KĻOST PAR LIECINIEKU CEREMONIJAI, KAS IEPRIECINA VIŅU KA PIERĀDĪJUMS, KA VIŅŠ DZIMTENE NAV AIZMIRSTS.

XXXVI NODAĻA. TOMS PINCS DODAS MEKLĒT LAIMI. KO VIŅŠ ATROD SĀKUMA.

XXXVII NODAĻA. TOMS PiNčS, NOMALDĪJIES NO CEĻA, UZZINA, KA VIŅŠ NAV VIENĪGAIS, KAS ATRODAS GRŪTĀ STĀVOKLI. VIŅŠ NOSLĒDZ RĒĶINUS AR ZEMĒ NOTRIEKTU IENAIDNIEKU.

XXXVIII NODAĻA. SLEPENS DIENESTS.

XXXIX NODAĻA SNIEDZ TURPMĀKAS IZSMEĻOSAS ZIŅAS PAR PINCU MĀJTURĪBU, KA ARĪ DĪVAINAS VĒSTIS NO SITIJAS, KURAM CIEŠS SAKARS AR TOMU.

XL NODAĻA. PINCI IEGŪST JAUNUS PAZIŅAS, UN VIŅIEM RODAS JAUNS IEMESLS NEIZPRATNEI UN PĀRSTEIGUMAM

XLI NODAĻA MISTERS DŽONASS UN VIŅA DRAUGS PEC ABPUSĒJAS VIENOŠANĀS ĶERAS PIE JAUNA PASĀKUMA.

XLII NODAĻA. TURPINĀS STĀSTS PAR MISTERA DZONASA UN VIŅA DRAUGA PASAKUMU.

XLIII NODAĻA IZŠĶIROŠI IETEKME VAIRĀKU CILVĒKU LIKTEŅUS. MISTERS PEKSNIFS PARĀDĀS VISĀ VARAS PILNĪBĀ UN IZLIETO SO VARU AR VIŅAM PIEMĪTOŠO RAKSTURA STINGRĪBU UN GARA DIŽENUMU.

XLIV NODAĻA TURPINA STĀSTU PAR MISTERA DžONASA UN VIŅA DRAUGA PASĀKUMU.

XLV NODAĻA, KURĀ TOMS PINCS AR MASU ATĻAUJAS SEV MAZU IZPRIECU, BET MĀJAS APSTĀKĻOS UN PAVISAM BEZ CEREMONIJĀM.

XLVI NODAĻA, KURA MIS PEKSNIFA NODARBOJAS AR MĪLESTĪBU, MISTERS DZONASS AR DUSMOSANOS, MISIS GEMPA AR TĒJAS LIEŠANU, BET MISTERS CAFUS AR PRĀTĪGU RUNĀŠANU.

XLVII NODAĻA. MISTERA DžONASA UN VIŅA DRAUGA PASĀKUMA GALS.

XLVIII NODAĻA SATUR ZIŅAS PAR MARTINU UN MARKU, KA ARI PAR KADU LASĪTAJAM JAU PAZĪSTAMU TREŠO PERSONU, PARADA DELA MĪLESTĪBU ĻOTI NEPIEVILCĪGA IZSKATA UN MET APSAUBAMU GAISMAS STARIŅU UZ VISAI TUMSU VIETU.

XLIX NODAĻA, KURĀ MISIS HARISA AR TĒJKANNAS PALĪDZĪBU TOP PAR ŠĶELŠANĀS IEMESLU DRAUDZENĒM.

L NODAĻA SAGADA LIELU PĀRSTEIGUMU TOMAM PINČAM UN DARA ZINĀMU LASĪTĀJAM, KO TOMS UN VIŅA MĀSA UZTICĒJA VIENS' OTRAM.

LI NODAĻA MET JAUNU, SPOŽĀKU GAISMU UZ VISAI TUMSU VIETU UN PARĀDA, KĀDAS. SEKAS IR MISTERA DZONASA UN VIŅA DRAUGA PASĀKUMAM.

LII NODAĻA, KURĀ LOMAS PILNĪGI PĀRMAINĀS.

LIII NODAĻA. KO DŽONS VESTLOKS SACĪJA TOMA PINCA MĀSAI; KO TOMA PINCA MASA SACĪJA DŽONAM VESTLOKAM; KO TOMS PINCS SACĪJA VIŅIEM ABIEM, UN KĀ VIŅI PAVADĪJA DIENAS PĀRĒJO DAĻU.

LIV NODAĻA SAGĀDĀ AUTORAM SEVIŠĶAS RAIZES. PROTI, TĀ IR PĒDĒJĀ ŠAI GRĀMATĀ.

BEIGAS