Dikenss Čarlzs

Mūsu kopīgais draugs. Pirmā un otrā grāmata

Čarlzs Dikenss

Mūsu kopīgais draugs

Romāns četrās grāmatās

Pirmā grāmata Kauss un lūpas

.

I NODAĻA

Loms.

Tas notika mūsdienās — nav nozīmes bilst, tieši kurā gadā; starp Sazekas tiltu, kas būvēts no dzelzs, un Londonas tiltu, kurš mūrēts no akmeņiem, kādā rudens novakarē pa Temzu slīdēja netīra aizdomīga izskata laiva, kurā viedās divu cilvēku stāvi.

Viens bija spēcīgs sirmgalvis pinkainiem matiem, saulē nobrūnējušu seju, otra — savus deviņpadsmit divdesmit gadus veca tumsnēja meitene, tik līdzīga sirmgalvim, ka tūdaļ varēja sacīt — tā ir vecā vīra meita. Meitene īrās, viegli cilādama airus, vīrietis valdīja stūri ar valgu, kas bija apmests ap elkoņiem, un, plaukstas aiz vidukļa siksnas aizbāzis, vērīgi lūkojās uz priekšu. Vecajam blakus nemanīja ne tīkla, ne āķu, ne makšķeres, tāpēc zvejnieks viņš nevarēja būt; laivā neredzēja arī spilvena, kur atmesties braucējam, tā bija nekrāsota, bez nosaukuma; uz tilaudām nomests, gulēja tikai sarūsējis ķeksis un virves ritulis, tāpēc nekāds pārcēlājs viņš arī nevarēja būt; laiva pati bija pārāk nedroša un maza, lai tanī vestu smagumus, tāpēc veco vīru nevarēja noturēt par kravas vai bagāžas pārvadātāju; nebija saprotams, ko šis cilvēks upē meklē, taču kaut ko viņš meklēja, vērīgi un neatlaidīgi raudzīdamies ūdenī. Pirms kādas stundas bija sācies bēgums, un vecais vīrs, acis nenolaizdams, ielūkojās ik vērpetē, ik virpulī, ko sagrieza atplūdu straume, un ar galvas mājienu norādīja meitenei, vai laiva irama pret tecējumu vai iegriežama bēguma plūsmā, kas pati nesīs viņus uz priekšu. Meitene neatraudamās vēroja tēva mājienus, tāpat kā tēvs neatraudamies vēroja upi. Taču viņas neatlaidīgajā skatienā jautās arī šausmas un pretīgums.

Atplūdu mutuļu mētātā, dūņām un gļotām klātā laiva, kas šķita uznirusi no zemūdens valstības, darīja acīmredzot ierastu darbu tāpat kā abi laivinieki un meklēja to, ko bija radusi meklēt. Kaut gan vecais vīrs likās gluži vai pusmežonīgs — neapsegtu plušķainu matu kodeļu, līdz elkoņiem kailām, tumši iedegušām rokām un pliku krūti, kas rēgojās vaļīgi apmestā un tikpat vaļīgi mezglā sasietā kaklauta stūru starpā zem kuplajām bārdas pinkām, apģērbā, kurš šķita šūdināts no tām pašām glemēm, kas klāja laivu, — viņa ciešais, lietpratīgais skatiens liecināja, ka šis cilvēks savā darbā guvis krietnu pieredzi. Arī ikviena meitenes kustība, ikkatrs rokas atvēziens, bet skaidrāk par visu laikam gan skatiens, kurā jautās šausmas un pretīgums, apliecināja patiesību, ka viņa strādā ierastu darbu.

—    Turies gar malu, Lizij! Bēgums te met brangu vilni. Lūko tikt tam priekšā!

Paļaudamies uz meitenes prasmi un nemaz vairs nestūrēdams, vecais vēroja vienīgi bēguma vilni. Meita tikpat uzmanīgi vēroja tēvu. Pēkšņi laivā iespīdēja slīps rietošās saules stars un, slīdēdams pāri puvekļu kārtai, kas, sakrājusies laivas dibenā, atgādināja lupatā ievīstīta cilvēka aprises, iesvēta to asiņu sarkanumā. Palūkojusies turp, meitene nodrebēja.

—    Kas tad nu? — iejautājās tēvs, tūdaļ pamanījis meitas saraušanos, lai gan cītīgi vēroja atplūdu viļņus. — Es vēl neko neredzu.

Sarkanā gaisma nodzisa, meitene vairs nedrebēja, un vecais, tikai īsu mirkli pārlaidis skatienu laivai, atkal raudzījās ūdenī. Kolīdz spēcīgā straume ceļā sastapa šķērsli, laivinieka skatiens tūdaļ pievērsās tam. Alkaini zvīļojošām acīm viņš nomēroja katru pietauvota kuģa stiepli un ķēdi, katru noenkurotu laivu un barku, kuru priekšgals kā ķīlis šķēla upes plūdumu, ielūkojās šļakatās, kas pašķīda, viļņiem triecoties pret Sazekas tilta balstiem, un tvaikoņu dzenratos, kuri kūla duļķaino ūdeni, nopētīja baļķus, kas, plostos sasaistīti, tika pludināti no kuģu piestātnes upes augštecē. Pēc kādas stundas, krēslai jau krietni sabiezējot, vecais pēkšņi parāva stūri, pagriezdams laivu uz Sarijas krasta pusi.

Aizgūtnēm vērojusi tēvu, meitene tūdaļ atsaucās uz viņa kustību un ķērās pie airiem ar tādu skubu, ka laiva mirklī apcirtās, noraustījās kā no spēja trieciena, un vecais vīrs līdz viduklim pārliecās pāri tās pakaļgalam.

Meitene pārvilka pāri sejai apmetņa kapuci un, lūkodamās pār plecu atpakaļ, ieīra laivu bēguma straumē. Līdz tam brīdim laiva bija ar pūlēm noturēta pretī atplūdiem un grozījusies apkārt gandrīz vienā un tai pašā vietā, turpretim nu aši mainījās krasta ainas, garām aiztraucās

Londonas tilta mestās tumstošās ēnas un cits pēc cita iedegtie lukturi, gan pa labi, gan kreisi rindām vien aizslīdēja noenkurotie kuģi.

Pēdīgi vecais vīrs atkal apsēdās pie stūres. Rokas bija slapjas un netīras, un viņš tās noskaloja pār laivas malu. Upē viņš žigli nomazgāja arī to, ko turēja labajā rokā. Tā bija nauda. Vecais pašķindināja monētas, uzpūta tām dvašu, uzspļāva (norūkdams aizsmakušā balsī: — Uz laimi! —) un iebāza naudu kabatā.

—    Lizij!

Satrūkusies meitene palūkojās tēvā, taču airus joprojām cilāja klusēdama. Viņas seja šķita gaužām bāla. Vecā vīra līkais deguns, spīdīgās acis un pinkainie mati darīja viņu līdzīgu izbiedētam plēsējputnam.

—    Novāc to lupatu no sejas!

Meitene atmeta kapuci.

—         Tā, un dod šurp airus! Atlikušo ceļa gabalu iršos pats.

—         Nē, nē, tēvs! Nē! Es nudien nespēju. Tēvs! Nespēju sēdēt tam tik tuvu!

Vecais jau dzīrās spert soli uz meitas pusi, lai izmītos vietām, taču, redzēdams, ka meitenes pārbīli nespēs kliedēt, tūlīt atkal apsēdās.

—    Kas tev no šā var lēkties?

—    Nekas, itin nekas. Tikai es to nespēju panest.

—    Man tā vien rādās, ka tev riebjas skatīties pat uz upi.

—    Man … man tā netīk, tēvs.

—         It kā upe tev negādātu iztiku! It kā tā tevi nebarotu un nedzirdītu!

Izdzirdusi šos vārdus, meitene atkal nodrebēja un, vēl vairāk nobālējusi, mirkli pārstāja airēt. Tēvs to nemanīja, jo vērās ūdenī uz to, kas, ar virvi piesiets, slīdēja laivai nopakaļ.

—         Kā tu vari būt tik nepateicīga pret savu labāko draugu, Lizij! Pat uguns, kas tevi bērnu dienās sildīja, tika izvilkta no upes pie ogļu liellaivām. Arī grozu, kurā tu gulēji, krastā bija izmetis paisums. Un līkstis tavam šūpulim es tāpat taisīju no latām, kas bija noskalotas no

j upes kuģiem.

Palaidusi vaļā airi, Lizija pielika labo roku pie lūpām un maigi pamāja tēvam gaisa skūpstu; līdzko, ne vārda vairs nebilzdama, viņa atkal ķērās pie airēšanas, no tumsas iznira vēl viena, izskatā visai līdzīga, taču mazliet tīrāka laiva un klusi slīdēja viņiem blakus.

—    Lobjas, ko, Vecais? — nenovīdīgi glūnēdams, sacīja laivinieks, kas viens pats sēdēja pie airiem. — Tev, skatos, lobjas, — vai re, kas velkas laivai pakaļ!

—    Nu, nu, — negribīgi atsaucās vecais vīrs. — Tad tevi izlaiduši gan.

—    Kā redzi, draugs pārinieki

Upi tobrīd apspīdēja maiga, dzēlgana mēnesnīca, un glūniķis, turēdamies puslaivas attālumā iepakaļ, ziņkārīgi ielūkojās otras laivas ķīļūdenī.

—    Kolīdz tevi ieraudzīju, — viņš turpināja, — tūdaļ sev sacīju: «Rau, kur Vecais, un atkal šim lobjas, Dies sodi, lobjas kā aizvienam!» Ko rausties, pāriniek, tur tik mans airis trāpīja, es tak ne pirkstu šim neesmu piedūris.

To viņš teica par atbildi uz vecā vīra ašo, nepacietīgo kustību un, izvilcis airi no duļļa, cieši pieķērās pie otras laivas malas.

—    Savu tiesu šis dabūjis, un vairāk nav vajadzīgs, to es tak gaiši redzu, Vecais! Brangi izvalstīts pa upi ne vienu dienu vien, vai ne, pāriniek? Bet man, kā redzi, nelobjas. Laikam tak pašļūcis garām, kad beidzamo reizi uzpeldēja un es tupēju uz vakts, rau, tur, pie tilta. Tu, pāriniek, domāt, šos saošņā pa gabalu taisni kā tāda maitu lija.

Viņš runāja klusināti, lāgiem uzmezdams skatienu Lizijai, kura atkal bija pārvilkusi kapuci pāri sejai. Abi vīri, acis nenolaizdami, ar dīvainu, baismu interesi vērās ūdenī aiz laivas pakaļgala.

—    Kopīgiem spēkiem mēs pa smieklam tiksim galā. Vai lai velku šo laivā, draugs pāriniek?

—    Nē, — atcirta Vecais. Balss noskanēja tik skarbi, ka otrs laivinieks, acis stulbi noblisinājis, apbalvoja Veco ar tikpat asu atbildi:

—    Vai tik tu neesi kauc ko nelāgu sarijies, draugs pāriniek?

—    Kā ne, esmu gan, — sacīja Vecais. — Līdz kaklam man ticis šī vārda — «pāriniek»! Neesmu tev nekāds pārinieks.

—    Kopš kura laika tu vairs neesi mans pārinieks, eskyair Vecais Heksem?

—    Kopš tiki apsūdzēts cilvēka aplaupīšanā. Dzīva cilvēka aplaupīšanā! — kvēlā sašutumā attrauca Vecais.

—    Un ja es būtu apsūdzēts miroņa aplaupīšanā, Vecais?

—    To tu nebūtu varējis izdarīt.

—    Nebūtu varējis, Vecais?

—    Nē. Kāda mironim vajadzība pēc naudas? Ko mironis darītu ar naudu? Kur mironim ir vieta? Viņsaulē. Kur ir vieta naudai? Saisaulē. Kā gan naudu var piedēvēt līķim par īpašumu? Vai līķim var piederēt nauda, vai viņam tā ir vajadzīga, vai līķis spēj to izdot, pieprasīt vai zaudēt? Nemēģini te putroties un jaukt kopā, kas ir pareizi, kas nepareizi! Bet nekas cits jau neatliek nekrietnam gļēvulim, kurš ķeras pie dzīva cilvēka aplaupīšanas.

—    Paga, es tev pastāstīšu, kā …

—    Neko tu man nestāstīsi! Es gan tev pastāstīšu, kā tas ir. Pārāk īsu brīsniņu tu nosēdēji par to, ka ielaidi nagus jūrniekam kabatā, dzīvam jūrniekam! Priecājies par savu laimi, ka tik lēti esi izsprucis cauri, tikai nedomā, ka pēc visa tā varēsi man pielaizīties ar savu «draugs pāriniek». Reiz mēs strādājām kopā, bet vairs kopā nekad nestrādāsim — ne tagad, ne priekšdienās. Laid braukt! Vāc roku nost!

—    Vecais! Ja tu domā tikt no manis vaļā šitādā vīzē…

—    Ja netikšu vaļā šitādā vīzē, palūkošu citādi un vilkšu pa nagiem ar dēli vai gāzīšu pa galvu ar ķeksi. Vāc roku nost! Airē, Lizij! Airē dūšīgāk, ja negribi, lai tēvs pats ķeras pie irkļiem.

Lizija pūlējās cik spēdama, un otra laiva palika iepakaļ. Tēvs, atgāzies solā, izbaudīdams gandarījumu par to, ka pasludinājis savu cildeno morāli un noturējies kuram katram nepieejamos tikumības augstumos, lēnām aizkūpināja pīpi, ievilka dūmu un pārlaida skatienu tam, kas slīdēja laivai nopakaļ. Tas, kas slīdēja laivai nopakaļ, līdz ar airu vēzienu lāgiem nodrebuļojās, it kā grasītos norauties, bet tad atkal padevīgi peldēja līdzi laivai. Virinuļi, kas brīžam tam pārslīdēja, daža laba iesācēja iedomās varētu saistīties ar atbaidošu priekšstatu par sašķobītu cilvēka seju, bet Vecais nebija iesācējs un viņu nekādas iedomas nevajāja.

II NODAĻA

Cilvēks no nezkurienes.

Misters un misis Venīringi bija gluži jauni iemītnieki gluži jauna Londonas kvartāla gluži jaunā namā. Venīringiem viss bija gluži jauns, kā nule no olas izšķīlies.

Jaunas bija visas viņu mēbeles, jauni bija visi viņu draugi, jauni — visi kalpotāji, jauni bija viņu sudraba galda piederumi, jauna — kariete, jauni bija zirgi un jauns iejūgs, jaunas bija gleznas, jauni bija viņi paši un jauna — viņu laulība, viņi bija apprecējušies tik nesen, cik vien to pieļāva likumīga gluži jauna, kā no olas izperināta zīdaiņa nākšana pasaulē, un, ja viņi nolemtu apgādāties ar vecvectētiņu, arī to no veikala pārvestu lūku pinumā ievīstītu, bez nevienas skrambiņas, viscaur pulētu.

Jo Venīringu namā viss, sākot no apakšstāva lielajā zālē novietotajiem krēsliem ar jaunu ģerboni līdz jaunākā parauga klavierēm un beidzot ar jaunām ugunsdzēsēju kāpnēm augšstāvā, — viss spīdēja un laistījās pulējuma un lakas spožumā. Un to, kas viegli vedās pamanāms visā namā, katrs varēja vērot arī pašos Venīringos — āriene mazliet pārspīlēti smaržoja pēc darbnīcas un likās mazliet lipīga.

Kādam gauži vienkāršam galda piederumam, kas kustējās tikpat kā uz skrituļiem un tiem lāgiem, kad pēc tā neradās vajadzība, tika turēts bēniņos virs nomāta zirgu staļļa Djūkstrītā pie Sentdžeimsskvēra, Venīringu laulātais pāris bija pastāvīga mulsuma avots. So priekšmetu sauca Tvemlovs. Tā kā Tvemlovs bija lorda Snigsverta miesīgs brālēns, pieprasījums pēc viņa nekad nenoplaka, un daudzos namos pusdienu galds bez Tvemlova, var sacīt, šķistu ārkārtējs notikums. Misters un misis Venīringi, ķerdamies, piemēram, pie pusdienās ielūdzamo personu ierakstīšanas viesu listē, aizvien sāka ar Tvemlovu un tikai pēc tam, it kā izvelkamā galdā ielikdami pagarinājuma plātnes, viņam pielāgoja pārējos viesus. Reizēm galds sastāvēja no Tvemlova un kādām sešām plātnēm, citreiz no Tvemlova un vesela duča plātņu, bet dažkārt Tvemlovs tika izvilkts līdz galējam garumam — divdesmit plātnēm. Svinīgākos gadījumos misters un misis Venīringi sēdēja viens otram pretī galda vidū, tā ka platuma grādi nemainījās, un allaž notika tā — jo vairāk Tvemlovs tika izvilkts, jo tālāk viņš nonāca no galda vidus un jo tuvāk atradās trauku skapim vienā ēdamzāles galā vai logu aizkariem otrā galā.

Tomēr šādi nieki kuslajai Tvemlova dvēselei nelika mulst. Pie tā viņš bija pieradis, un šīs dzīles varēja izmērīt. Bezdibenis, kura dziļums palika neaptverams un no kura allaž uznira neatlaidīga doma, kas urdīja prātu un sarežģīja dzīvi, bija neatrisināmais jautājums, vai viņš

Venīringiem ir vissenākais vai visjaunākais draugs. Sās problēmas risināšanai lāga džentlmenis bija nodevies neskaitāmas nemierpilnas stundas gan savā miteklī bēniņos virs nomātā zirgu staļļa, gan drūmajā, uz apceri rosinošajā Sentdžeimsskvēra saltumā. Pirmoreiz ar Venīringu Tvemlovs bija sastapies savā klubā, kur Venīrings toreiz pazina vienu vienīgu cilvēku, kas viņus bija iepazīstinājis un šķita šim džentlmenim īstens sirdsdraugs, lai gan izrādījās, ka paši tie iepazinušies tikai pirms divām dienām, kad abu dvēseles ciešām saitēm saistījis sašutums par kluba komitejas nekrietno rīcību, jo tā pieļāvusi, ka galdā tiek pasniegts piededzis teļa cepetis. Tvemlovs drīz vien saņēma uzaicinājumu pusdienās pie Venīringiem un, ieradies uz šīm pusdienām, viesu vidū sastapa arī Venīringa paziņu no kluba. Necik ilgi pēc šīm pusdienām Tvemlovs saņēma uzaicinājumu pusdienās pie šā paziņas un, ieradies uz pusdienām, viesu vidū sastapa arī Venīringu. Minētā cilvēka namā vēl viesojās Parlamenta loceklis, Inženieris, Nacionālā parāda nomaksātājs, Poēma par Šekspīru, Sūdzībkalis un Sabiedriska iestāde, un tie visi šķita Venīringam gluži nepazīstami. Tomēr drīz pēc šim viesībām Tvemlovs atkal saņēma uzaicinājumu pusdienās pie Venīringiem, īpaši lai tiktos ar Parlamenta locekli, Inženieri, Nacionālā parāda nomaksātāju, Poēmu par Šekspīru, Sūdzlbkali un Sabiedrisko iestādi, un pie pusdienu galda viņam atklājās, ka tie ir visā pasaulē vistuvākie Venīringa draugi un to sievām (kuras arī bija ieaicinātas pusdienās) misis Venīringa veltī vismaigākās jūtas un vissirsnīgāko uzmanību.

Tā nu iznāca, ka misters Tvemlovs, nīkdams savā miteklī, piekļāva plaukstu pie pieres un pats sev iegalvoja: «Nav nozīmes gudrot. Te ikviens var nojukt prātā,» — un tomēr domāja joprojām, nespēdams nākt ne pie kāda secinājuma.

Tai vakarā Venīringi rīkoja banketu. Vienpadsmit liekači un Tvemlovs, kopā četrpadsmit personas. Četri sulaiņi ļipainos svārkos, nedabiski izrieztām krūtīm stāv ierindā pie priekšnama durvīm. Piektais soļo augšup pa kāpnēm un sērīgi, it kā sacīdams: «Rau, kur vēl viens nelaimes putns attecējis pieēsties,» — pavēsti:

— Misters Tvemlovs!

Misis Venīringa apsveicinās ar savu vismīļo misteru Tvemlovu. Misters Venīrings apsveicinās ar savu dārgo Tvemlovu. Diezin vai misters Tvemlovs izjūtot īpašu patiku pret bērniem — tie tik tiešām spēj cilvēku garlaikot —, taču misis VenTringa pat iedomāties nespējot, kā gan šādam senam draugam lai liegtu prieku un neparādītu mazo mīļumiņu.

—    Kā tad, manu drostaliņ, līdzko tu vispār ko apjēgsi, — mādams ar galvu, pie jaunā iedzīves priekšmeta vēršas misters Venīrings, — tu uzreiz sapratīsi, ka šis ir mūsu ģimenes labākais draugs. — Un tūdaļ pat viņš dārgo misteru Tvemlovu iepazīstina ar diviem citiem draugiem — misteru Būtsu un misteru Brūveru, pats īsti neatskārzdams, kurš ir Būtss, kurš Brūvers.

Pēkšņi notiek kaut kas ārkārtējs.

—    Misters un misis Podsnepi!

—    Mana dārgā, — kad durvis jau atvērtas visā plašumā, ar māksloti draudzīgu smaidu uz lūpām misis Venīringai teic misters Venīrings, — Podsnepi!

Ar laulāto draudzeni zem rokas parādās pilnmiesīgs vīrs, draudīgi žirgts un ņiprs, platu smaidu pār visu seju, un, istabas vidū atraisījies no laulātās draudzenes, metas klāt misteram Tvemlovam.

—    Esiet sveicināts! Kāds prieks ar jums iepazīties! Cik brīnišķīgs nams! Ceru, ka neesam nosebojušies. Kāds prieks par šo laimīgo gadījumu, nudien!

Glītās, vecmodīgās kurpītēs un tikpat glītās, vecmodīgās zīda zeķītēs ieautās kājas nozibinājis, Tvemlovs pirmajā pārsteiguma mirklī palecas pāris soļu atpakaļ, it kā grasītos pārlidot pāri dīvānam sev aiz muguras, taču pilnmiesīgais vīrs nav samulsināms un pat nedomā atkāpties.

—    Atļaujiet man to prieku, — saka pilnmiesīgais vīrs, pūlēdamies no istabas viņa gala pievērst sev laulātās draudzenes uzmanību, — iepazīstināt misis Podsnepu ar namatēvu. Viņai būs liels prieks, — ņipri draudīgajā žirgtumā paša vārdi viņam šķiet paužam pārliecīgi jaunu, iznīcībai nepakļautu domas spirgtumu, — viņai būs ārkārtīgi liels prieks par šo laimīgo gadījumu, nudien!

Tikām misis Podsnepa, kurai nekādi nerodas iespēja aloties, jo misis Venīringa un viņa viesistabā ir vienīgās dāmas, dara ko spēdama, lai pienācīgi atbalstītu laulāto draugu, un, iztālēm žēli palūkojusies misterā Tvemlovā, , pirmām kārtām iejūtīgi apvaicājas, vai džentlmenis neesot nesen sirdzis ar žultsvainu, otrām kārtām tikpat iejūtīgi piebilstot, ka mazā mīlulīte jau tagad esot viņam līdzīga nu taisni mats matā.

Jāšaubās, vai kādu īpaši aplaimo viņa sajaukšana ar citu cilvēku, bet misters Vcnīrings, daiļš kā jauns Antinojs, šai vakarā aplicies tikko no šuvējas rokām nākušu batistā izmargotu krekla krūtežu, nepavisam nejūtas glaimots, ka par viņu notur kārno, krunkaino Tvemlovu, kas turklāt vēl ir savus trīsdesmit gadus vecāks. Arī misis Venīringu iesveļ sašutumā doma, ka viņai par vīru tiek piedēvēts Tvemlovs. Pats Tvemlovs turpretim iedomājas sevi tik nesalīdzināmi labāk audzinātu nekā Venīrings, ka pilnmiesīgais vīrs viņam šķiet uzbāzīgs nejēga un ēzelis.

Lai rastu izeju no sarežģītā stāvokļa, misters Venīrings, roku izstiepis, dodas pilnrniesīgajam vīram pretī un smaidīdams apliecina šim nelabojamam aplamniekam patiesu sajūsmu par laimīgo atkalredzēšanos, bet tas parastajā draudīgajā žirgtumā tūdaļ atbild:

—    Pateicos! Kauns atzīties, taču acumirklī nevaru atminēties, kur esam iepazinušies, tomēr ļoti priecājos par šo iespēju tikties, nudien priecājos!

Tad misters Podsneps metas virsū Tvemlovam, kurš pretojas no visa vārgulīgā spēka, un velk to pie misis Podsnepas, lai laulātajai draudzenei iegalvotu, ka viņa tiek iepazīstināta ar misteru Venīringu, taču tai mirklī ierodas vēl daži viesi un alošanās noskaidrojas. Pēc tam pilnmiesīgais vīrs sarokojas ar Venīringu, nule jau atzīdams to par Venīringu, sarokojas ar Tvemlovu, un, pats ar savu rīcību pilnām apmierināts, pārpratumu izbeidz, Tvemlovam mundri sacīdams:

—    Jokaina sagadīšanās, tomēr man ir tik liels prieks, tik liels prieks, nudien!

Kad nu Tvemlovs ir pārlaidis šādus briesmīga satraukuma brīžus, turklāt novērojis, ka Būtss tiek noturēts par Brūveru un Brūvers — par Būtsu, piedevām vēl pamanījis, ka četri apdomīgākie no pārējiem septiņiem ciemiņiem viesistabā ienāk, skatieniem nedroši klīstot pa kaktiem, un ka tie piesardzīgi tūdaļ atsakās uz savu roku izšķirt, kurš šai pulkā ir Venīrings, iekams Vcnīrings pats tos nav sagrābis apkampienos, — tātad, kolīdz Tvemlovs no šiem vērojumiem guvis pienācīgu mācību un jūt, ka prāts atgūst veselīgu možumu, jo pats par sevi izriet secinājums, ka viņš, Tvemlovs, patiešām ir vissenākais Venīringu draugs, — viņa sirds atkal sažņaudzas, un viss ir pagalam, jo nabaga džentlmeņa skatiens uztver Venīringu rokrokā ar pilnmiesīgo viesi kā dvīņubrāļus stāvam mazajā viesistabā pie ziemas dārza durvīm un ausis dara viņam zināmus tikko saklausītos misis Venīringas vārdus, ar kuriem šis pats pilnrniesīgais viesis tiek aicināts Venīringu atvasei par krusttēvu.

— Pusdienas ir galdā!

Grūtsirdīgais sulainis to paziņo, kā sacīdams: «Eita, nelaimīgie cilvēka bērni, metaities virsū šim mērdeklim!»

Tvemlovs viens, bez dāmas, plaukstu pie pieres piekļāvis, slāj pārējiem nopakaļ. Būtss un Brūvers, nosprieduši, ka Tvemlovam veselība sačākstējusi, čukstus apmainās domām: — Tak jau aiz vārguma. Laikam vēl nav brokastojis. — Taču Tvemlovu tikai ir apstulbojušas dzīves nepārvaramās grūtības.

Pēc viruma atveldzis, Tvemlovs rāmā garā ar Būtsu un Brūveru apcerē galma ziņotājā izlasītos jaunumus. Kad galdā tiek pasniegta zivs, Venīrings griežas pie Tvemlova ar svarīgo jautājumu, vai viņa brālēns lords Snigsverts esot pilsētā vai izbraucis. Tvemlovs atbild, ka izbraucis. — Vai uz Snigsvertijpārku? — vaicā Venīrings. — Uz Snigsvertijpārku, — atbild Tvemlovs. Būtsam un Brūveram tūdaļ kļūst skaidrs, ka ar šo vīru ir vērts uzturēt pazīšanos, un Venīrings kārtējo reizi pārliecinās par savas izvēles lietderību. Sulainis tostarp apstaigā galdu drūms kā lietpratējs analītiskās ķīmijas jautājumos un, ikreiz bilstot: «Vai ieliet jums šablē, ser?» — liekas sakām: «Zinājuši, no kā šitā žurga brūvēta, jūs to pie mutes vis neceltu.»

Lielais spogulis virs trauku skapja atspulgo galdu un sabiedrību tam apkārt. Atspulgo Venīringu jauno ģerboni — kamieli zeltā un arīdzan sudrabā, gan matētu, gan patinētu, gan citādi apstrādātu. Heraldikas kolēģija pēc rūpīgiem pētījumiem sameklējusi Venīringam starp krustnešiem senci, kas uz vairoga nēsājis kamieļa atveidu (vai varētu būt nēsājis, ja vien ieprātojies to darīt), un nu galdā vesela kamieļu karavāna stiepj uz muguras augļus, puķes un sveces, bet dažs no šiem dzīvniekiem ar sāls kravu noklupis uz ceļgaliem. Atspulgo Venīringu — tumsnēju vīrieti ap četrdesmit gadiem, viļņainiem matiem, ar slieksmi uz tuklumu, šķelmīgu, mīklainu, neizdibināmu — kaut ko līdzīgu iespaidīgam, noslēpumainības aizplīvurotam pravietim, kas ar pravietošanu gan nenodarbojas. Atspulgo misis Venīringu, gaišmati ar ērgļa degunu, ērgļnagu pirkstiem, patrūcīgu sprogu vijumu, krāšņā tērpā, viscaur vienos dārgakmeņos, aizrautīgu, vēlīgu, starojošu apziņā, ka vismaz kāda no laulātā drauga pravietīgās noslēpumainības plīvura stērbelēm tikusi arī viņai. Atspulgo Podsnepu, pārticībā ducīgi apvēlušos, ar gaišiem sarainiem kumšķiem, kas, saslējušies abpus plikā_paura, izskatās drīzāk pēc matu sukām nekā pēc godājamā džentlmeņa matiem, ar sarkaniem pumpjiem uz pieres un no svārkiem lepni izlīdušu sagumzītu krekla apkakli uz pakauša. Atspulgo misis Podsnepu, lielisku eksemplāru profesora Ovena* pētījumiem — īstu kaulu kambari, ar kaklu un nāsīm kā šūpuļzirgam, ar skarbiem vaibstiem, majestātisku matu sasuku, kam Podsneps nav taupījis zeltu, apkārdams to kā ziedokli. Atspulgo Tvemlovu — sirmu, izdēdējušu, laipnu un pieklājīgu, jutīgu pret liegāko vēja dzesmiņu, ar apkakli un kravati kā pirmajam Eiropas džentlmenim*, ar tik dziļi iekritušiem vaigiem, itin kā misters Tvemlovs reiz būtu lūkojis aiziet pats no sevis, bet iesprūdis vaigos un tālāk nav spējis aizkļūt. Atspulgo jaunu dāmu 'pilnziedā, ar kraukļmelnām sprogām un vaigu, kas, zem krietnās pūdera kārtas lieliski atplaucis, noder par neatvairāmu vilinājumu jaunam džentlmenim pilnbriedā, ar pārlieku varenu degunu, pārlieku rudu vaigubārdu, ar vestē pārlieku iežņaugtu rumpi, pārlieku spožumu krūtežas un aproču pogās, acīs, valodā un zobos. Atspulgo valdzinošo veco lēdiju Tipinsu pa labi roki Venīringam — dāmu ar dzēlpelēku, neticami garu, kā ēdamkarotes atspīdumā viedamu ģīmi ar platu, krāsotu šķirtni galvvidū, kas gluži kā ērts gājēju ceļš aizved līdz liekajiem matiem pakausī, — lēdiju Tipinsu, kas tīksmā labvēlībā aplaimo ar sarunu pretī sēdošo misis Venīringu, kura jūtas šās labvēlības tīksmi aplaimota. Atspulgo kādu Mortimeru, arī vienu no senākajiem Venīringa draugiem, kas nekad iepriekš savu kāju šai namā nav spēris un acīmredzot arī turpmāk vairs nedomā spert; misters Mortimers sēž misis Venīringai pie kreisās rokas, viņu šeit ievilinājusi lēdija Tipinsa (jaunā cilvēka bērnības draudzene), uzstādama, lai viņš apciemo šo pāri un parunā ar to, bet runāt Mortimers negrib. Atspulgo Mortimera draugu Jūdžinu, ko krēsla atzveltnē dzīvu apracis pilnziedā saplaukušās jaunās dāmas kamiesis ar pūdera uzpleci un kas vienīgo drūmo iepriecinājumu rod šampanieša kausā, kuru lāgu lāgiem piepilda Analītiķis. Beidzot spogulis atspulgo Būtsu un Brūveru, un vēi divus Buferus, kas iespiesti starp pārējiem viesiem iespējama negaidīta trieciena mazināšanai.

Dinejas Venīringu namā allaž ir lieliskas, jo jauni viesi

citādi nebūtu pievilināmi, un viss rit kā pa diedziņu. Ievērības cienīgi ir lēdijas Tipinsas veiktie eksperimenti gremošanā — tik sarežģīti un pārdroši izmēģinājumi, ka to rezultāti, ja tiktu publicēti, spētu aplaimot visu cilvēku dzimumu. Uzņēmis pārtikas kravu no pasaules malu malām, šis izturīgais vecais kreiseris beidzot sasniedz ziemeļpolu; kamēr no galda tiek novākti saldējuma trauki, pār lēdijas lūpām izlaužas šādi vārdi:

—    Varu jums apliecināt, dārgais mister Venīring…

(Nabaga Tvemlova plauksta tver pēc pieres, jo viņam

nupat rādās, ka pati senākā draudzene būs lēdija Tipinsa.)

—     Varu jums apliecināt, dārgais mister Venīring, ka tas nu gan ir viens traks joks! Negribu lūgt, lai jūs man ticētu bez drošiem pierādījumiem, kā mēdz sacīt tie, kas izlaiž reklāmas. Mans pierādījums būs Mortimers, kuram viss ir zināms.

Mortimers paceļ noslīgušos plakstus un mazliet paver muti. Sejai pārslīd viegls smaids, kas nozīmē: «Kāda jēga par to runāt!» — un viņš atkal nolaiž plakstus un aizver muti.

—     Nu, Mortimer, — teic lēdija Tipinsa, uzsizdama ar savāzto vēdekli pa kreisās rokas pirkstu kauliņiem, kuru šai rokā tik tiešām netrūkst, — es prasu, lai jūs izstāstītu visu, kas stāstāms par šo cilvēku no Jamaikas!

—     Dodu jums godavārdu, ka nemūžam neesmu neko dzirdējis ne par kādu cilvēku no Jamaikas, ja nu vienīgi par to, kas ir visu ļaužu brālis.

—    Tas no Tobago.

—    Arī par cilvēku no Tobago neko neesmu dzirdējis.

—    Ja nu vienīgi par to, — sarunā iejaucas Jūdžins — tik negaidīti pilnziedā saplaukušajai jaunajai dāmai, ka, viņa klātbūtni pavisam aizmirsusi, tā salēkdamās atrauj pūdera uzpleci no viņa degunpriekšas, — ja nu vienīgi par to mūsu draugu, kurš krietnu laiku pārtika no rīsu pudiņa un zivju galerta, līdz beidzot nez kas gadījās — vai ārsts bija ieteicis vai kāds cits — un viņš pārmetās uz jēra stilbu.

Visi pie galda sarosās, šķiet, Jūdžins teju, teju iesaistīsies sarunā. Taču iespaids ir maldinošs, jo jaunais džentlmenis atkal ieraujas sevī.

—     Klausieties, mana mīļā misis Venīringa, — bilst lēdija Tipinsa, — sakiet, lūdzama, — vai tā nav saucama par briesmīgi Jaunu rīcību? Vadāju līdzi savus pielūdzējus, divus trīs uzreiz, ar vienu vienīgu noteikumu, lai viņi ir padevīgi un paklausīgi, un te nu mans galvenais pielūdzējs, visu manu vergu virsvadonis, pēkšņi cilvēku priekšā atsakās paklausīt! Turklāt otrs mans pielūdzējs — pagaidām, protams, vēl tikai tāds neaptēsts Kimons, uz kuru esmu likusi lielas cerības, domādama, ka dienās no viņa iznāks lietaskoks, — izliekas nespējam atminēties kaut kādus bērnudienu vārsmojumus! Un dara to tīšuprāt, zinot, cik stipri tie man pie sirds pieauguši!

Šausmīgā iedoma par pielūdzējiem lēdijai Tipinsai ir īsta vājība. Allaž pie sāniem viņa tur vienu vai divus pielūdzējus, turklāt uzskaita tos glītā grāmatiņā, aizvien vai nu pierakstīdama klāt jaunu pielūdzēju, vai izsvītrodama kādu vecu pielūdzēju, vai ierakstīdama kādu melnajā sarakstā, vai kādu paaugstinādama un ierakstīdama zilajā sarakstā, vai sarēķinādama visus kopā, vai kaut kādā veidā izrādīdama savu grāmatiņu atklātībai. Misis Venīringa pauž sajūsmu par šādu asprātību, un arī Venīrings nepaliek noma]us. Jo lieliskāks šis joks, iespējams, šķiet tāpēc, ka lēdijai Tipinsai pa dzelteno, vistas kājai līdzīgo kaklu it kā skrāpēdamies lēkā tāds jokains kunkulis.

—    Kopš šā brīža es padzenu nekrietno nodevēju, šo pašu vakaru izsvītroju viņu no sava «Kupidona» (tā sauc manu grāmatiņu, dārgā!). Tomēr esmu cieši apņēmusies, panākt, lai man pastāsta par šo cilvēku no nezkurienes, un es lūgšu jūs, manu mīlulīt, — lēdija Tipinsa griežas pie misis Venīringas, — parūpēties, lai es to izdzirdētu, jo mana ietekme ir zaudēta. Ak jūs, zvēresta lauzēji — To viņa, ar vēdekli bungodama, saka Mortimeram.

—    Mūs visus ārkārtīgi interesē cilvēks no nezkurienes, — ierunājas Venīrings.

Sai mirklī četri Buferi, kā pēc norunas sadūšojušies, reizē iesaucas:

—    Ļoti interesanti!

—    Gaužām satraucoši!

—    Taisni vai dramatiski!

—    Cilvēks no nezkurienes, ko jūs neteiksiet!

Tad misis Venīringa — jo lēdijas Tipinsas neatlaidīgā žākstīšanās ir pielipusi arī viņai —, salikusi rokas kā lūdzējs bērns, pagriežas pret savu galda kaimiņu pa kreisi un aizkustinoši iešļupstas:

—    Jūdzu, jūdzu! Tātiet! Cīvēks no nedkujienes!

Un četri Buferi, kādas noslēpumainas varas aizgrābti, atkal visi reizē iesaucas:

—    Vai ir iespējams pretoties!

—     Zvēru pie savas dzīvības, — gurdeni iesāk Mortimers, — briesmīgi mulsinoša ir doma, ka uz runātāju raugās visa Eiropa, un vienīgo mierinājumu es varu rast tikai cerībā, ka jūs visi savā sirdī slepus nolādēsiet lēdiju Tipinsu, sapratuši — un jūs katrā ziņā to sapratīsiet —, ka cilvēks no nezkurienes ir ļoti garlaicīgs radījums. Zēl izpostīt romantiku, ierādot viņam noteiktu mājokli, taču jāteic, ka viņš ir cēlies tādā vietā, kuras vārds man patlaban izgaisis no atmiņas, bet ikviens to tūdaļ varēs pateikt, — vietā, kur tiek darīts vīns.

—    «Deja un Mārtiņa» brūzis, — ieminas Jūdžins.

—    Nē, tā nav īstā vieta, — nesatricināmā mierā saka Mortimers, — tur tiek darīts portvīns. Mans aprakstāmais nāk no turienes, kur dara Kāpzemcs vīnu. Taču, paklau, draudziņ, te runa nav par statistikas datiem, tas ir diezgan neparasts gadījums.

Pie Venīringu galda tā ir pieņemts, ka pašiem Venīringiem neviens īpašu uzmanību nepievērš un ikkatrs, kam tikai prātā ienāk kas stāstāms, parasti labprātāk to izklāsta kādam citam.

—     Sis cilvēks, kuru sauc Hārmons, — Mortimers turpina, vērsdamies pie Jūdžina, — bija tā bezdievīgā vecā blēža dēls, kas pie savas mantības tika, vākdams atkritumus.

—    Sarkanās samta biksēs un ar zvārguli pie cepures? — apvaicājās sadrūmušais Jūdžins.

—     Un ar redeļu kāpnēm un grozu, ja tev tā labpatīk. Lai kā tas bijis, viņš iedzīvojās bagātībā, noslēgdams līgumu par atkritumu vākšanu, un apmetās uz dzīvi ieplakā starp veseliem atkritumu kalniem. Nelielajā gruntsgabalā vecais īgņa un klaidonis uzbēra pats savu kalnu grēdu, tādu kā izdzisušu vulkānu, un tā ģeoloģiskā formācija sastāv no atkritumiem. Ogļu smelkne, dārzeņu pārpalikumi, kauli, trauku lauskas, nepārstrādāti atkritumi un izsijāti atkritumi — visvisādi, kādus vien varat iedomāties.

Pēkšņi atminējies, ka pie galda sēž arī misis Venīringa, Mortimers ar nākamajiem sešiem septiņiem vārdiem griežas pie viņas, bet tad atkal aizmaldās, lūko iesaistīt sarunā Tvemlovu, taču, atsaucību neradis, galu galā pievēršas Buferiem, un tie viņu apsveic ar sajūsmu.

—    Sā paraugeilvēka morālajam satvaram jeb dvēselei — liekas, es izteicos pareizi? — vislielāko iepriecinājumu sagādāja savu tuvinieku nolādēšana un padzīšana no mājām. Sācis (un tas ir gluži dabiski) ar to, ka šādu uzmanību veltīja savai pielaulātajai sievai, pēcāk viņš ar līdzīgu rīcību parādīja pienācīgu cieņu arī savai likumīgajai meitai. Viņš izraudzīja tai vīru pilnīgi pēc savas patikas, nepavisam neņemot vērā meitas vēlēšanos, un jau dzīrās to aplaimot, pūrā dodams līdzi, nezinu, cik īsti atkritumu, bet pamatīgu vairumu gan. Kad šis jautājums bija nonācis tik tālu, nabaga meitene ar piedienīgu cieņu pavēstīja, ka slepus esot saderinājusies ar to populāro romantisko personu, ko romānu rakstnieki un dzejdari dēvē par Citu, un ka tēva iecerētā laulība viņas sirdi samalšot atkritumos un viņas dzīvi padarīšot par atkritumu kaudzi — īsi sakot, neglābjami viņu piespiedīšot no tiesas iesaistīties tēva uzņēmumā. Godājamais tēvs uz karstām pēdām, kā stāsta, tai pašā ziemas spelgoņas naktī meitu nolādējis un izdzinis pa durvīm.

Tai brīdī Analītiķis (kuram par Mortimera stāstījumu acīmredzot radies visai nelādzīgs spriedums) at|aujas Buferiem ieliet pa glāzei sarkanvīna, tie, atkal noslēpumainā kārtā visi četri reizē iekustināti, nobauda dzērienu un, īpašā jūsmā izvaikstīdamies, korī nobrēcas:

—     Lūdzams, turpiniet!

—    Šā Cita naudas resursi, kā vienmēr tamlīdzīgos gadījumos, bija aplam ierobežoti. Domāju, nebūs sevišķi pārspīlēts, ja sacīšu, ka Citu varēja uzskatīt par tukšinieku. Tomēr viņš jauno dāmu apprecēja, un viņi uzsāka dzīvi pieticīgā miteklī, kam droši vien bija ar sausseržiem un vīnstīgām apvīts lievenītis, un nodzīvoja tur, līdz viņa nomira. Nāves cēloni varētu apliecināt tikai tā iecirkņa reģistrators, kurā atradās pieticīgā mītne, taču savā ziņā to droši vien veicināja pārāk agri piedzīvotās raizes un nedienas, kas diezin vai ir izlasāmas sagrafētajās veidlapās un drukātajās aktīs. Tāds pats liktenis ķēra arī Citu, jo pēkšņā nelaime viņu tā satrieca, ka diezin vai viņš savu jauno sieviņu pat vienu gadu pārdzīvoja.

Mortimera laiski plūstošā runa it kā ļauj noprast — ja labākās aprindas reizēm spēj atļauties aizkustinājumu, tad arī viņš, piederēdams pie labākajām aprindām, var paļaut vaļu vājībai un just aizkustinājumu par to, ko pats stāsta. Mortimers netaupa pūliņus, lai savas jūtas apslēptu, tomēr tās laužas uz āru. Drūmo Jūdžinu tāpat skāris līdzīgs saviļņojums, un, kad baismā lēdija Tipinsa paziņo, ka tad, ja Cits būtu palicis dzīvs, viņa tam ierādītu pirmo vietu savu pielūdzēju sarakstā, un kad arī pilnziedā saplaukusī jaunā dāma parausta savus pūdera uzplečus un iesmejas par pilnbriedu sasniegušā jaunā cilvēka viņai slepus izteiktu piezīmi, — Jūdžina drūmums pieņem tādus apmērus, ka viņš uzsāk mežonīgu rotaļu ar augļu nazi.

Mortimers turpina:

—    Tagad mums jāatgriežas, kā saka romānu autori, — kaut gan mēs visi vēlētos, lai viņi to neteiktu, — pie cilvēka no nezkurienes. Kad tēvs padzina māsu, viņš, tobrīd gadus četrpadsmit vecs zēns, par lētu naudu tika skolots Briselē un notikušo uzzināja tikai pēc kāda laika; kurš. viņam to pavēstīja, nemāku sacīt, varbūt māsa pati, jo viņu māte tad jau bija mirusi. No skolas viņš tūdaļ aizbēga un pārradās dzimtenē. Laikam taču zēnam netrūka drosmes un atjautas, ja viņš prata pārbraukt mājās, pa ceļam izticis ar pieciem sū kabatasnaudas nedēļā, tomēr viņš pārbrauca, negaidīts ieradās pie tēva un metās aizlūgt par māsu. Godājamais tētiņš nekavējoties ķērās pie ierastā paņēmiena — nolādēšanas — un dēlu padzina. Satriekts un pārbijies zēns dodas projām laimes meklējumos, uzkāpj uz kuģa un beidzot nonāk tālā malā, kur tiek darīts Kāpzemes vīns, — un ir tapis par neliela zemes gabala īpašnieku, fermeri, vīnaudzētāju — sauciet, kā gribat.

Šai stāstījuma mirklī priekšnamā sadzirdama kāju šļūkāšana; pie ēdamzāles durvīm kāds pieklauvē. Analītiķis iet tās atvērt, īgni pārmij dažus vārdus ar neredzamo klauvētāju, liekas mazliet attnaigstam, jo laikam ir uzzinājis klauvēšanas iemeslu, un iziet no istabas.

—    Tā nu viņš šeit atkal parādījās pavisam nesen, sabijis svešumā četrpadsmit gadus.

Viens no Buferiem pārsteidz pārējos trīs, pēkšņi nošķirdamics no saliedētā pulciņa, un, apliecinot savu individualitāti, bilst:

—    Kā parādījās un kāpēc?

—    Ak ja! Patiešam. Labi, ka atgādinajat. Godajamais tētiņš nomirst.

Tas pats Buferis, panākumu iedrošināts, vaicā:

—    Kad?

—    Nesen. Pirms pusgada vai gada.

Tas pats Buferis veikli turpina iztaujāšanu:

—    No kā?

Taču mundrums tūdaļ vēršas grūtsirdība, jo pārejie trīs Buferi raugās viņā ledaini sastingušu skatienu un arī neviens cits vairs nepievērš drosminiekam uzmanību.

—    Godājamais tētiņš, — Mortimers atkārto un, neviļus atminējies, ka pie galda sēž arī kaut kāds Venīrings, pirmo reizi pagriežas pret to, — nomirst.

Venīrings aplaimots svētsvinīgi atkārto: — Nomirst, — un, rokas sakrustojis un pieri krunkās savilcis, gatavojas kritiski noklausīties stāstījumu līdz galam, bet pēkšņi pamana, ka šai saltajā pasaulē atkal ir pamests viens.

—    Tiek atrasts viņa testaments, — Mortimers turpina, uztvēris šūpuļzirdziņa — misis Podsnepas acu skatienu. — Datums rāda, ka tas sastādīts drīz pēc dēla došanās uz svešām zemēm. Mazāko no atkritumu pauguriem ar nelielu namiņu tā pakājē viņš novēl vecam kalpotājam, kuru ieceļ par vienīgo savas gribas izpildītāju, bet visu pārējo īpašumu, kas patiešām ir vērā ņemams, atstāj dēlam. Savas mirstīgās atliekas viņš pieprasa apbedīt ar dažādām ekscentriskām ceremonijām un uzstāj, lai tiktu nodrošināts pret iespēju piecelties no miroņiem, taču ar šo pārstāstu negribu jūs apgrūtināt, un tas būtībā arī ir viss, ja nu vienīgi… — Sai brīdī viņa stāstījums tiek pārtraukts.

Visu skatieni pievēršas Analītiķim, kas tobrīd ienāk ēdamzālē. Ne jau tāpēc, ka viņu kāds gribētu redzēt, bet aiz dabas dotās izsmalcinātās slieksmes, kas cilvēkiem liek izmantot jebkuru izdevību, lai raudzītos kur raudzīdamies, tikai ne cilvēkā, kas ar viņiem runā.

—    …ja nu vienīgi jāpiebilst, ka mantojumu dēls var saņemt ar noteikumu, ka apprec meiteni, kurai testamenta sastādīšanas dienā ir četri vai pieci gadi un kura šobrīd sasniegusi precību vecumu. Pēc sludinājumiem un aptaujas noskaidrots, ka dēls ir tas pats cilvēks no nezkurienes un patlaban atgriežas mājās — bez šaubām, varen pārsteigts —, lai mantotu milzīgu bagātību un apņemtu sievu.

Misis Podsnepa apvaicājas, vai jaunā persona esot personiski pievilcīga jauna persona. Atbilde uz šo jautājumu Mortimeram nav zināma.

Misis Podsnepa apvaicājas, kas notiks ar milzīgo bagātību, ja noteikums par apprecēšanos netiks izpildīts. Mortimers atbild, ka saskaņā ar īpašu testamentā ietvertu atrunu mantojumu tādā gadījumā saņem iepriekš minētais vecais kalpotājs, dēlu atstājot bešā; arī tad, ja izrādītos, ka dēls ir miris, šis pats vecais kalpotājs paliek vienīgais mantinieks.

Misis Venīringai tikko laimējies pamodināt krācošo lēdiju Tipinsu, veikli pārbīdot pāri galdam veselu lēvenī trauku, tā ka tie piegrūžas pie cienījamās lēdijas pirkstu kauliņiem, un tad visi ierauga — to nemana vienīgi pats Mortimers —, ka Analītiķis, uzradies kā rēgs, sniedz viņam salocītu lapiņu. Misis Venīringa aiz ziņkārības mirkli paliek sastingusi sēžam.

It kā spītēdams Analītiķa veiklajām izdarībām, Mortimers rāmu garu iebauda malku madeiras un pat nenojauš, ka atnests dokuments, kas saista visas klātesošās sabiedrības uzmanību, līdz lēdija Tipinsa (kā parasti, pēc snaudas vēl nenākdama pie atģidas), beidzot atminējusies, kur atrodas, un atkal atguvusi spēju aptvert apkārtni, viņam saka:

—     Krāpniek, kas esat neuzticīgāks par donu Zuānu, kāpēc neņemat vēstuli, ko jums sniedz Komandors?

Pēc šiem vārdiem «Komandors» — Analītiķis — pabāž, zīmīti Mortimeram zem deguna; Mortimers atskatās un jautā:

—     Kas tas tāds?

Analītiķis pieliecas un kaut ko čukst.

—    Kurš? — vaicā Mortimers.

Analītiķis pieliecas vēlreiz un atkal kaut ko čukst.

Mortimers iepleš acis un atloka lapiņu. Lasa vienreiz, lasa otrreiz, apgriež otrādi, aplūko neaprakstīto pusi un lasa trešoreiz.

—    Vēstule pienākusi īstajā brīdī, — Mortimers saka un, pārvērties sejā, aplaiž skatienu visapkārt galdam. — Tas ir nobeigums stāstam par šo cilvēku.

—    Jau precējies? — ieminas kāds no viesiem.

—    Atsakās precēties? — ieminas cits.

—    Atkritumos atrasts piemetinājums pie testamenta? — ieminas vēl kāds.

. — Nē, nepavisam ne, — atbild Mortimers. — Iedomājieties — jūs visi maldāties. Stāsts ir daudz sarežģītāks un arī aizraujošāks, nekā es varēju iztēloties. Sis cilvēks ir noslīcis!

III NODAĻA

Cits.

Kad dāmu tērpu stērbeles nozuda Venīringu nama kāpņu augšgalā, Mortimers, iziedams tūlīt pēc viņam, iegriezās ar gluži jaunām, gluži jaunos, bagātīgi zeltītos vākos iesietām grāmatām piekrautajā bibliotēkā un lūdza ievest tur cilvēku, kas atnesis zīmīti. Vēstnesis bija gadus piecpadsmit vecs zēns. Mortimers skatījās uz zēnu, un zēns skatījās uz gluži jaunajiem svētceļniekiem, kas bildē pie sienas devās uz Kenterberiju, ielogoti par pašu procesiju daudz varenākā zelta rāmī ar tik grezniem koka griezumiem, ka tie pārmāca bildi pašu.

—    Kas to rakstījis?

—    Es.

—    Kas tev lika rakstīt?

—    Mans tēvs Džess Heksems.

—    Vai līķi uzgāja viņš?

—    Jā, ser.

—    Kas ir tavs tēvs?

Zēns saminstinājās un, pārmetoši raudzīdamies svētceļniekos, it kā tie būtu pie vainas, ka viņš nokļuvis neveiklā stāvoklī, nobraucīja kroku labajā bikšu starā un tad sacīja:

—    Dienišķo maizi pelna uz upes.

—    Vai tas ir tālu?

—     Kas — tālu? — joprojām piesardzīgi, tikpat piesardzīgi, kā lūkodamies svētceļnieku gājienā uz Kenterberiju, pārvaicāja zēns.

—    Līdz tava tēva mājām.

—     Tāds krietns gabals, ser. Atbraucu ar važoni, un viņš pie durvīm gaida, lai saņemtu maksu. Ja gribat, varam ar to braukt atpakaļ, un pie mājām jūs samaksāsiet. Papriekš gāju uz jūsu kantori, kura adrese norādīta tā cilvēka kabatās atrastajos papīros, bet tur satiku vienīgi kādu puiku manā vecumā, un tas arī lika braukt šurp.

Līdz galam neizskausts mežonīgums zēnā bija dīvaini sajaucies ar pagaidām vēl līdz galam neiedibinātu civilizāciju. Balss viņam skanēja skarbi, seja bija raupja, un arīdzan vārgais augumiņš bija raupjš, tomēr viņš šķita tīrāks un kārtīgāks nekā citi tamlīdzīgi zēni, uz grāmatu muguriņām lūkojās ņiprā ziņkārē, ko nerosināja zeltītais iesējums vien. Ikviens lasītpratējs uz grāmatu, pat ja tā neatšķirta guļ plauktā, raugās gluži citādam acīm nekā lasītnepratējs.

—    Varbūt tev, draudziņ, zināms, vai kaut kas tika darīts, lai pārliecinātos, ka viņš nav atdzīvināms? — lūkodamies pēc cepures, taujāja Mortimers.

—     Redzējis, kādā stāvoklī viņš bija, jūs tā vairs nevaicātu, ser. Tad jau drīzāk varētu atdzīvināt Sarkanajā jūrā noslīkušos faraona karapū]us. Ja Lācars būtu saglabājies kaut uz pusi labāk, arī tad tas būtu pasaules brīnums.

—    Ko neteiksi! — jau uzlicis galvā cepuri, iesaucās Mortimers un pagriezās pret zēnu. — Sarkano jūru tu, mans jaunais draugs, acīmredzot pārzini gluži kā savu kabatu.

—    Skolā mums to skolotājs lasīja priekšā, — atbildēja zēns.

—    Un Lācars?

—    Arī par viņu lasīja. Tikai tēvam nesakiet! Ja viņam tas nāks ausīs, mājās mēs mieru vairs neradīsim. Tas viss ir manas māsas rokudarbs.

—    Māsa tev laikam ir laba?

—    Nekāda sliktā nav, — attrauca zēns, — tikai pati līdz boksterēšanai vien tikusi, un to pašu viņai iemācīju es.

Istabā tikmēr bija ienācis sadrūmušais Jūdžins un, rokas kabatās sabāzis, noklausījās sarunas beigas; izdzirdējis par māsu teiktos necienīgos vārdus, viņš, daudz neprātodams, sagrāba zēnu aiz zoda un pagrieza pret sevi, lai ciešāk ielūkotos tam sejā.

—    Nu vai zināt, ser! — spirinādamies pretī, iesaucās zēns. — Ceru, ka esat mani pietiekami iegaumējis.

Nepagodinājis zēnu ar atbildi, Jūdžins piesolījās Mortimeram:

—    Ja neiebilsti, braukšu jums līdzi.

Galu galā visi trīs aizbrauca važoņa karietē, kas zēnu bija atvedusi šurp, — abi draugi (bērnībā mācījušies vienā skolā), cigārus kūpinādami, apsēdās iekšpusē, vēstnesis uzmetās uz bukas blakus kučierim.

—    Redzi, kā tas iznāk, Jūdžin, — ceļā sarunu uzsāka Mortimers, — jau piecus gadus mans vārds ir ierakstīts kā augstākās tiesas advokātu reģistrā, tā arī zvērināto tiesas advokātu sarakstā, bet visu šo laiku tik vien man tiek uzticēts kā reizi divās nedēļās sniegt bezmaksas konsultāciju lēdijai Tipinsai testamenta jautājumos, lai gan viņai nav nekā, ko novēlēt, un vēl šis romantiskais gadījums.

—    Bet es, — atsaucās Jūdžins, — jau septiņus gadus esmu «pilntiesīgs» advokāts, bet neviena prāva man nav uzticēta un nekad arī netiks uzticēta. Un, ja ari tiktu uzticēta, es tāpat nezinātu, no kura gala sākt.

—    Nepavisam neesmu pārliecināts, ka mans stāvoklis lai ziņā ir labāks par tavējo, — prātīgi noteica Mortimers.

—    Ciest nevaru, — atsaucās Jūdžins, uzceldams kājas uz pretējā sēdekļa, — es nevaru ciest savu profesiju!

—    Vai nesagādāšu tev neērtības, ja arī savas kājas uzlikšu uz sēdekļa? — apvaicājās Mortimers. — Pateicos! Tieši tāpat es nīstu savējo.

—    Man to uztiepa, — teica sadrūmušais Jūdžins, — jo mūsu ģimenē valdīja pārliecība, ka vajadzīgs pašiem savs advokāts. Un nu ir dabūjuši spīdekli.

—    Man to uztiepa, — sacīja Mortimers, — jo mūsu ģimenē valdīja pārliecība, ka vajadzīgs pašiem savs tiesību zinātājs. Un nu ir dabūjuši spīdekli.

—    Mēs esam četri, un mūsu vārdi uzrakstīti uz durvju stenderes melnā ūķī, kas nosaukts par «kabinetiem», — teica Jūdžins, — katram tiek ceturtā daļa no kantora izsūtāmā — Kasima Babas* laupītāju alā —, un Kasims visā šai kompānijā ir vienīgais kārtīgais cilvēks.

—    Es gan esmu viens, gluži viens, — teica Mortimers, — un mana mītne atrodas drausmīgu kāpņu galā, tieši pretī kapsētai, un manā rīcībā ir viens nedalīts palīgs, kuram nav cita darba kā blenzt uz šo kapsētu, tāpēc nudien nespēju iedomāties, par ko viņš izvērtīsies brieduma gados. Vai, tupēdams šai derdzīgajā midzenī, mans palīgs prātā kaļ kādas gudrības vai perina slepkavīgus nodomus, vai pieaudzis viņš pēc šās ilgās vientuļās prātuļošanas kļūs par gaismas nesēju saviem tuvākajiem vai arī būs tiem par samaitāšanu — tas ir vienīgais jautājums, kurš kaut drusku spēj saistīt manu profesionāla advokāta interesi. Pasniedz, lūdzu, uguni! Pateicos!

—    Un tad vēl dažs stulbenis gvelž par enerģiju. — Runādams mazliet caur degunu, Jūdžins atslīga pret atzveltni, sakrustoja rokas uz krūtīm un, acis aizvēris, vilka dūmu pēc dūma. — Ja vārdnīcā atrodams kāds vārds no A līdz Z, pret kuru es izjūtu riebumu, tad tāds ir «enerģija». Tīrā gaisa grābstīšana, tukša papagailiska tērgāšana! Pie velna! Vai lai metos uz ielas, grābju pirmo pēc izskata pārtikušo pretimnācēju aiz apkakles, sapurinu to un uzbrēcu: «Joz tūdaļ uz tiesu prāvoties, suns tu tāds, un nolīgsti mani par aizstāvi — vai ari izlaidīsi garu!» Tā tad arī būs enerģija.

—    Gluži manas domas, Jūdžin. Parādi man izdevīgu gadījumu, parādi man kaut ko tādu, kas patiešām būtu enerģijas tēriņa vērts, un es tev parādīšu, kas ir enerģija.

—    Un es arī, — piebilda Jūdžins.

Ir pilnīgi iespējams, ka vēl kādi desmit tūkstoši jaunu cilvēku Londonas pasta piegādes robežās tai pašā vakarā izteica tādas pašas cerību spārnotas domas.

Riteņi ripoja uz priekšu, aizripoja garām Monumentam, garām Taucram un dokiem, ripoja garām Retklifai un Roterhaidai, garām vietām, kur gluži kā no debesu augstumiem nopludinātas tikumības duļķes un samazgas uzkrājušās cilvēces padibenes un aizķērušās krastmalā līdz brīdim, kad, pašas savu smagumu vairs neizturēdamas, iegāzīsies upē un noies dibenā. Līkumojot gar kuģiem, kas rādījās izvilkti sausumā, garām mājām, kuras šķita peldam uz ūdens, garām bugspritiem, kas lūrēja ēku logos, un garām logiem, kuri lūrēja kuģos, — riteņi ripoja tikai uz priekšu, lidz piestāja tumšā nostūrī, kas, upes ūdeņu apskalots, citādi ūdens svētību vispār nelikās baudījis, un zēns, nolēcis no bukas, atvēra karietes durvis.

—    Tālāk jāiet kājām, ser, tāds pavisam mazs gabaliņš. — Viņš uzrunāja Mortimeru vienu pašu, likdams noprast, ka Jūdžinu vispār nemana.

—    Ir nu gan sasodīts pekles kakts, — sacīja Mortimers, kājām slīdot pa apglumējušajiem bruģa akmeņiem un ēdiena atliekām, bet zēns jau bija pagriezies ap stūri.

—    Redziet, logā gaisma, tur dzīvojam mēs ar tēvu.

Zemajā ēkā acīmredzot reiz bijušas dzirnavas. Uz pieres tai rēgojās satrunējis koka puns, ap kuru agrāk, jādomā, griezušies dzirnavu spārni, bet visu pārējo skatienam slēpa nakts tumsība. Zēns pacēla durvju aizšaujamo, un visi trīs iegāja zemā, ieapaļā telpā, kur, lūkodamies uguns kvēlē, pie pavarda stāvēja kāds vīrs un turpat blakus sēdēja meitene ar šuvekli rokās. Liesma lipināja vecā, sarūsējušā ogļu pannā, kas sen jau vairs nespēja uzturēt siltumu, uz galda hiacintes sīpolam līdzīgas akmens pudeles kakliņā dūmodams un kūpēdams dega nespodrs gaismeklis. Vienā kaktā stāvēja tāda kā koka gulta, kā lāva, otrā atradās kāpnes — tik stāvas un nedrošas, ka drīzāk tās varētu saukt par redelēm. Pie sienas bija pieslieti daži veci airi un stūres irkli, turpat līdzās piekārts neliels virtuves plaukts ar vienkāršiem māla traukiem un citiem saimniecības piederumiem. Neapmestie griesti noderēja par grīdu augšstāva istabai. Šķirbainie, šā ta sanaglotie dēļi, aiz vecuma sašķiebušies, telpu darīja skatienam vel netīkamāku; miltu atstātiem plankumiem, svina mīnija (vai varbūt citas krāsvielas no tiem laikiem, kad te iemitusi noliktava) un mitruma traipiem izraibinātie griesti, sienas un grīda likās tik satrupējuši, ka teju, teju varētu sairt pīšļos.

—    Es atvedu džentlmeni, tēvs.

Kad virs pie kvēlojošo ogļu pannas, pinkaino galvu pacēlis, pagriezās, šķita, ka istabā ielidojis plēsīgs putns.

—    Jus esat eskvairs Mortimers Laitvuds, ser?

—    Mani sauc Mortimers Laitvuds. Tas, ko jūs atradāt … — sacīja Mortimers, bažīgi palūkodamies uz gultu, — vai tas ir šeit?

—    Nesacīsim, ka šite, bet tepat tuvu gan. Es visu izdaru, kā nākas. Par to gadījumu pastāstīju policijai, un: policija viņu savāca. Neviens mirklis negāja zudībā, ne no vienas puses. Policija tūlīt uzrakstīja papīru, un rau, kas tanī papīrā par to sacīts!

Paņēmis pudeli ar gaismekli, viņš to pienesa pie sienas, kur bija pielīmēts policijas paziņojums ar virsrakstu «Atrasts slīkonis». Abi draugi ņēmās pētīt pie sienas pielipināto lapu, un vecais, turēdams gaismekli, pētīja viņus.

—    Nelaimīgajam, kā redzams, klāt bijuši tikai dokumenti, — sacīja Laitvuds, no apraksta par atrasto slīkoni pievērsdams skatienu tā atradējam.

—    Tikai dokumenti.

Tai brīdī meitene piecēlās un, šuvekli no rokām neizlaidusi, izgāja pa durvīm.

—     Naudas nav bijis, — turpināja Mortimers, — tikai trīs pensi svārku kabatā.

—    Trīs. Pensi. Pa vienam gabalam, — paskaidroja Vecais Ileksems, uzsvērdams katru vārdu.

—    Bikšu kabatas tukšas un izgrieztas uz āru.

Vecais Ileksems pamāja.

—     Nav pirmā reize. Vai nu paisums izgriež, vai kas cits, — nemāku sacīt. Re, šite! — Viņš piecēla gaismekli tuvāk citam — līdzīgam' paziņojumam. — Arīdzan tam kabatas atrastas tukšas un ar iekšpusi uz āru. Un te! — Gaismeklis pavirzījās mazliet uz priekšu. — Arī šitai kabatas atrada tukšas un ar iekšu uz āru. Tam te tāpat. Lasīt nemāku un nemaz ij negribu mācēt, bez visa tā zinu, kur kurējais pie sienas meklējams. Šitais bija matrozis, uz rokas divi enkuri, karogs un burti Dž. F. T. Paverieties, vai tā ir!

—    Pilnīgi pareizi.

—         Sitais bija jauns sievišķis ar pelēkām kurpēm kājās un krustu uz apakšveļas. Paverieties, vai tā ir!

—    Pilnīgi pareizi.

—         Tam te bija tāda riebīga rēta taisni virs acs. Bet šitās divas māsas bija sasējušās kopā ar nēzdogu. Sitas vecais plencis ar čībām kājās un naktsmici galvā bija ielaidies derībās — tas nāca gaismā vēlāk —, ka liksies stāvus uz galvas ūdenī, ja viņam par to izsauc ceturtdaļpinti ruma, un doto vārdu turēja pirmo un beidzamo reizi mūžā. Brangs daudzums to papīru man pie sienas, ko? Un es visus māku no galvas. Priekš tam esmu pietiekami skolots.

Vecais pārlaida gaismu pāri visai sienai, tādējādi it kā izrādīdams sava skolotā prāta gaišumu, tad nolika pudeli atpakaļ, nostājās aiz galda un vērīgi nopētīja viesus. Jo līdzīgāku plēsējputnam Veco darīja kāda sevišķa īpatnība — kad viņš sarauca pieri, pinkainais cekuls saslējās stāvus gaisā.

—         Vai tiešām visus jūs esat atradis pats? — apvaicājās Jūdžins.

Uz šo jautājumu plēsējputns atbildēja lēni un apdomīgi:

—    Un kas jūs tāds būsiet, ko?

—         Tas ir mans draugs, — iejaucās Mortimers Laitvuds, — misters Jūdžins Reiberns.

—         Ak misters Jūdžins Reiberns? Un kas misteram Jfldžinam Reibernam vajadzīgs, ka viņš mani tincina?

—    Apvaicājos tāpat vien, vai visus esat atradis pats.

—    Un es atbildu tāpat vien, ka bezmaz visus.

—         Kā jums šķiet — vai viņi visi iepriekš tikuši varmācīgi aplaupīti?

—         Nekas man nešķiet! — atcirta Vecais. — Neesmu no tiem, kam kaut kas šķistu. Ja jums nāktos pārtikt no tā, ko diendienā izvelk no upes, diezi vai jūs dikti noņemtos ar šķišanu. Vai atļauts jūs izvadīt?

Laitvuds pamāja, bet, līdzko Heksems pavēra durvis, tajās parādījās pagalam nobālusi seja — tā nobālēt var tikai pārbiedēts cilvēks.

—         Kāds slīkonis palaists garām? — strupi pavaicāja Vecais. — Vai kāds atrasts? Kas?

—         Esmu apmaldījies, — ātri un uzbudināti atteica satrauktais vīrs.

—    Apmaldījies?

—    Esmu… esmu šeit svešinieks un nezinu ceju. Es… man jāatrod māja, kur varu apskatīt to, kas te aprakstīts. Varbūt es viņu pazīstu. — Vīrs aizelsies tikko spēja parunāt, tomēr parādīja nodrukātu tā paziņojuma kopiju, kurš vēl nenožuvis bija pielīmēts pie sienas. Varbūt tāpēc, ka drukas krāsa vēl bija gluži mikla, vai varbūt uzticēdamies pats savam vērīgajam skatienam, Vecais tūdaļ secināja:

—    Sis džentlmenis, mister Laitvud, atnacis tai pašā jautājumā.

—    Misters Laitvuds?

Sekojošajā klusuma mirklī Mortimers un svešais ieskatījās viens otram acīs. Nē, pazīstami viņi nebija.

—    Liekas, ser, jūs mani pagodinājāt un pieminējāt manu vārdu, — neļaudams vaļu apjukumam, Mortimers beidzot nevērīgi ierunājās.

—    Es to atkārtoju, kad šis cilvēks jūs bija uzrunājis.

—    Jūs teicāt, ka Londona jums esot sveša vieta?

—    Pavisam sveša.

—    Jūs meklējat kādu misteru Hārmonu?

—    Nē.

—    Tada gadījumā, liekas, varu apgalvot, ka jūs esat uz maldīga ceļa un neatradīsiet to, ko baidāties atrast. Varbūt nāksiet kopā ar mums?

Līkumu lokumi pa vairākām dubļainām ieliņām, ko šķita krastā izvēlis pēdējais smirdīgais paisuma vilnis, aizveda viņus līdz laternas spoži apgaismotiem policijas iecirkņa vārtiem; balsinātajā iecirkņa kancelejā pie galda sēdēja nakts inspektors un, apbruņojies ar spalvu, tinti un lineālu, kaut ko iegrāmatoja tik lēni un apdomīgi, itin kā mistu klosterī augstu kalnos, kur nav ne miņas no prātu notempušas fūrijas, kas aurodama sitas pret kameras durvīm turpat viņam aiz muguras. Ar tādu pašu svēto rakstu pētīšanā iegrimuša vientuļnieka sejas izteiksmi viņš pacēla skatienu no savām grāmatām un, apveltījis Veco ar aizdomu pilnu galvas mājienu, kas nepārprotami nozīmēja: «Nu, nu, mums viss par tevi ir zināms, gan jau tu kādā dienā pāršausi pār strīpu,» — misteram Mortimeram Laitvudam un tā draugiem darīja zināmu, ka tūdaļ pievērsīsies viņiem. Inspektors glīti un rūpīgi pabeidza iesākto darbu (tādā mierā varētu ar zīmējumiem izrotāt lūgšanu grāmatu), ar savu izturēšanos rādīdams, ka nepavisam nav pamanījis piedzērušo sievišķi, kas gar kameras durvīm dauzījās aizvien trakāk, bezdievīgi brēcot pēc kāda cita sievišķa aknām.

—    Lukturi! — viņš pavēlēja, paņemdams atslēgu saišķi. Pakalpīgais palīgs tūdaļ pasniedza prasīto. — Ejam, džentlmeņi!

Ar vienu no atslēgām inspektors pagalma viņā galā atslēdza dzestru alu, kur iegāja kopā ar atnācējiem. Taču drīz viss pulciņš iznāca atkal ārā, un neviens nebilda ne vārda, vienīgi Jūdžins atļāvās pačukstēt Mortimeram:

—    Neko daudz ļaunāk par lēdiju Tipinsu.

Tad viņi atgriezās spodri izbalsinātajā klostera bibliotēkā, kur aiz durvīm joprojām tika pieprasītas kāda aknas, aurojot pilnā rīklē tāpat kā tai brīdī, kad viņu skatienam dzestrajā alā bija pavērusies mēma un klusa aina, — un tur jautājumu apsprieda pēc būtības, uzklausot klostera priekšnieku, kas visu salika pa plauktiņiem. Nav neviena pieturas punkta, kas norādītu, kā līķis nokļuvis upē. Sādu pieturas punktu pietrūkst gaužām bieži. Pagājis pārāk ilgs laiks, lai varētu noteikt, vai miesas bojājumi nodarīti pirms vai pēc nāves; viens ķirurģijas spīdeklis sacījis, ka pirms, otrs ķirurģijas spīdeklis apgalvojis, ka pēc nāves. Identificēšanai uzaicinātais tā kuģa stjuarts, ar kuru džentlmenis atgriezies mājās, zvērēdams apliecinājis, ka šis patiešām ir tas pats džentlmenis. Vēl viņš apzvērējis, ka pazīst džentlmeņa drānas. Turklāt, redziet, mūsu rīcībā ir arī dokumenti. Kā varēja gadīties, ka pēc nokāpšanas no kuģa šis cilvēks nozudis no redzesloka, līdz ticis uziets upē? Kas to lai zina! Varbūt bija ielaidies kādā slepenā darījumā. Varbūt sīkumos visu nezināja, domāja, ka darījums drošs un nekaitīgs, bet tas kļuva viņam liktenīgs. Izmeklēšana sāksies rīt, noziedznieku, bez šaubām, atrast neizdosies.

—    Jūsu draugu šis skats, redzams, dikti trāpījis — trāpījis tā, ka viņam kājas vai ļimst, — salicis visu pa plauktiņiem, misters inspektors piebilda. — Tak jau redzams, ka cilvēks ir satriekts. — Savus vērojumus viņš pauda ļoti klusu, uzmezdams svešiniekam pētīgu skatienu (ne pirmo un ne pēdējo).

Misters Laitvuds paskaidroja, ka svešais nebūt neesot viņa draugs.

—    Ak tā? — ausis smailēdams, sacīja inspektors. — Kur tad jūs viņu izrāvāt?

Misters Laitvuds paskaidroja arī to.

2 367

Likdams visu pa plauktiņiem un apcerēdams svešinieku, misters inspektors sēdēja, elkoņus pret galdu atslējis un saaķējis abu roku pirkstus. Palikdams tikpat nekustīgi sēžam un pagriezdams vienīgi acis, misters inspektors mazliet pacēla balsi.

—     Tikai ncģibstiet, ser! Laikam tak pie šitāda darbiņa neesat pieradis, ko?

Svešais, kas nodurtu galvu stāvēja, atbalstījies pret kamīna dzcgu, pagriezās un atbildēja:

—    Nēl Skats tiešām šausmīgs!

—     Arī jūs, kā man te stāsta, esot atnācis identificēt, ser?

—    Jā.

—    Izdevās pazīt?

—     Ne. Tiešām šausmīgs skats. Ak Dievs, cik šausmīgs, šausmīgs skats!

—     Kā jūs domājat — kas šis cilvēks bijis? — taujāja misters inspektors. — Aprakstiet viņu, ser! Varbūt mēs varam palīdzēt.

—     Nē, nē, — attrauca svešais, — tas ir veltīgi. Ardievu!

Ne inspektors pakustējās, ne arī deva kādu rīkojumu, tomēr viņa palīgs atmetās ar muguru pret durvīm, ar kreiso roku atbalstījās pret stenderi, bet ar labo pacēla priekšnieka pasniegto lukturi un it kā nejauši pavērsa gaisinu tieši pret svešinieku.

—     Jūs, tā sacīt, meklējat pazudušu draugu vai arī, tā sacīt, pazudušu ienaidnieku, citādi šurp, tā sacīt, nebūtu nācis. Vai tad nav prāta darbs pavaicāt, kas viņš tāds*! ir? — teica misters inspektors.

—     Neņemiet ļaunā, ko tūdaļ teikšu. Jūs labāk par visiem spēsiet saprast, ka neviens cilvēks savas ģimenes nesaskaņas un likstas labprāt nenodod atklātībai, bet dara to, tikai galējas nepieciešamības spiests. Es nemēģinu apšaubīt jūsu tiesības uzdot man šādu jautājumu, neapšaubiet manas tiesības atturēties no atbildes. Ardievu!

Svešais atkal pagriezās pret durvīm, kur inspektora palīgs, acis no priekšnieka nenovērsdams, stāvēja mēms kā akmens tēls.

—     Varbūt jūs vismaz necelsiet iebildumus pret lūgumu atstāt man savu vizītkarti, ser? — sacīja misters inspektors.

— Iebildumus es noceltu, ja tāda karte būtu, taču man

nekādas vizītkartes nav. — Atbildēdams svešais mulsumā stipri pietvīka.

—    Varbūt jūs vismaz necelsiet iebildumus pret lūgumu uzrakstīt savu vārdu un adresi? — misters inspektors turl>iu;ija, ne paceldams balsi, ne grozīdams izturēšanos.

—    Nepavisam ne.

Misters inspektors iemērca spalvu tintē un, veikli nolicis to uz galda sev blakus, sastinga iepriekšējā pozā. Svešais pienāca pie galda un ar trīcošu roku rakstīja — misters inspektors tikmēr cieši nopētīja ikkatru matu uz viņa noliektās galvas — «misters Džūljess Hendfords, Valsts kases viesnīca, Pelisjārda, Vestminstera».

—    Tur, cik var noprast, jūs esat apmeties, ser?

—    Jā, esmu tur apmeties.

—    Tātad iebraucis no laukiem?

—    Ko? Jā … no laukiem.

—    Ardievu, ser!

Palīgs atlaida roku no stenderes, atvēra durvis, un misters Džūljess Hendfords steigšus izgāja no kancelejas.

—    Klausies! — misters inspektors norīkoja palīgu. — Ņem šito papīru, paturi to cilvēku acīs, virsū pārāk nebāzdamies, noskaidro, vai viņš patiešām tur apmeties, un uzzini par viņu visu, ko vien iespējams uzzināt.

Palīgs aizgāja, un misters inspektors, atkal pārvērties rāmajā klostera priekšniekā, iemērca spalvu tintē un no jauna ķērās pie savām grāmatām. Abi draugi, kas inspektoru bija vērojuši, vairāk viņa profesionālās izmaņas aizrauti nekā turot aizdomās misteru Džūljesu Hendfordu, pirms promiešanas apvaicājās, kā misteram inspektoram šķietot, — vai tiešām viņš šai lietā saskatot kaut ko noziedzīgu?

2*

35

Klostera priekšnieks atturīgi atbildēja, ka pagaidām neko nemākot sacīt. Ja runa esot par slepkavību, to varējis izdarīt jebkurš. Aplaupīšanai vai kabatzādzībai vajadzīga veiklība. Cita runa par slepkavību. Tur mēs visi jūtamies gudri diezgan. Vai dučiem redzēti visādi ļautiņi, kas ieradušies identificēt, bet neviens nav uzvedies šitik ērmoti. Varbūt drīzāk pie vainas esot māga nekā lieks jūtīgums. Ja tā, tad nu gan savāda māga. Tak vai nu vispār pasaulē ērmu trūkst! Zēl, ka tai izdomā par līķiem, kas sāk asiņot, kolīdz tiem pieduras vainīgā roka, nav ne kripatas patiesības, — nekad no miroņa nevienam nav izdevies nekādu zīmi izspiest. Rau, šitā tur blakus ceļ tādu traci, ka visu nakti miera nebūs (norādījums uz dau

zīšanos aiz durvīm un prasību pēc aknām), bet, lai kas un kā, no līķa neko nevar izdabūt.

Tā kā līdz nākamajā rītā paredzētajai izmeklēšanai nekas vairs nebija darāms, abi draugi devās projām, un ari Vecais Heksems ar dēlu aizgāja savu ceļu. Taču, ticis līdz pēdējam stūrim, Vecais vēlēja zēnam iet mājās, bet pats iegriezās «ieķert puspinti» krodziņā ar sarkaniem aizkariem, kurš, stāvgrūdām viesu piepildīts, bija gluži vai izmilzis pār akmeņiem bruģēto ceļu.

Zēns, tāpat kā pirmīt, pacēla aizšaujamo un ieraudzīja māsu sēžam pie uguns ar šuvekli rokās. Meitene izslēja galvu, kad brālis ienācis pavaicāja:

—    Kurtu biji aizgājusi, Liz?

—    Izgāju tepat ārā, tumsā.

—    Nebija nekādas vajadzības. Viss notika, kā nākas.

—    Viens no džentlmeņiem, tas, kurš manā klātbūtnē nebilda ne vārda, ļoti cieši lūkojās manī. Un es baidījos, ka viņš no sejas var nolasīt manas domas. Bet lai tas paliek! Par mani nebēdā, Cārlij! Es aiz bailēm nodrebēju gluži par ko citu — kad tu tēvam atzinies, ka mazliet proti rakstīt.

—    Ko nu par to! Es viņam iestāstīju, ka rakstu briesmīgi slikti, tā, ka būtu tīrais brīnums, ja kāds manus ķeburus varētu izlasīt. Vilku spalvu pavisam lēnām un uzrakstīto vēl ar pirkstu iztriepu, un tēvs, stāvēdams blakus un raudzīdamies man pār plecu, palika gluži apmierināts.

Meitene nolika šuvekli un, pievilkusi krēslu tuvāk Cārlijain, kas bija apsēdies pie uguns, maigi uzlika roku brālim uz pleca.

—    Nu tev pie mācībām jāķeras vēl dūšīgāk, Cārlij, tu taču pats to gribi, vai ne?

—   Vai es gribu? Ko vēl ne! Ir nu gan izdomājusi! Kā lai negribētu?

—    Jā, Cārlij, jā. Zinu, ka tu pūlies no visas sirds. Es arī mazliet pūlos, Cārlij, kaļu plānus un gudroju (reizēm naktī pamostos no lielas gudrošanas), kā sadabūt pa kādam šiliņam un panākt, lai tēvs notic, ka tu jau pats esi sācis kaut ko pelnīt uz upes.

—    Tu esi tēva mīlule un spēj panākt, ka viņš notic višam kam.

—    Kaut es to spētu, Cārlij! Ja man izdotos tēvu pārliecināt, ka no zināšanām nekāds ļaunums neceļas, ka dzīve no tām mums vērstos labāka, es mierīgu prātu varētu nomirt.

—    Nerunā muļķības, Lizi

Krusteniski saliktām plaukstām Lizija apkļāva brāļa plecu un, piespiedusi pie tām glīto, tumsnējo vaidziņu, lūkojas uguni un domīgi sacīja:

—    Vakaros, Cārlij, kad tu esi skolā un tēvs aiziet.

—    …uz «Sešu jautro nesēju brālību», — zēns pārtrauca māsu, ar galvu pamādams uz kroga pusi.

—    Jā. Kad es tā sēžu un lūkojos ugunī, man šķiet, ka gailčjošās oglēs — tur, kur tās nupat kvēlo visspožāk…

—    Tā ir gāze, — sacīja zēns, — gāze, kas izplūst no meža krisllša zem dūņām, kuras uzkrājušās ūdeni kopš Noasa šķirsta laikiem. Palūk, šeit! Kad es ņemu krāsns kruķi… tā … un sabikstu …

—    Neaiztiec, Cārlij, citādi ogles uzliesmos! Es runāju par nespodro spīdumu, kas pastarp plēnēm te uzzvīļo, te apdziest. Kad vakaros noraugos šai zaigumā, es tajā saskatu dažādas ainas, Cārlij.

—    Parādi man kādu ainu! — sacīja zēns. — Teic, kurp skatīties!

—    Ei nu! Tur vajadzīgas manas acis, Cārlij.

—    Nu tad nevilcinies un stāsti, ko tavas acis redz.

—    Tur esam mēs abi, Cārlij, tu vēl pavisam maziņš, nezinādams, kas ir māte …

—    Nestāsti, ka neesmu zinājis, kas ir māte, — zēns viņu pārtrauca, — zinu, kas ir māsiņa, kura man bijusi gan māsas, gan mātes vietā.

Meitene līksmi iesmējās, un, kad zēns, abām rokām ap skāvis māsu, cieši to tureja skaujas, viņai acīs saricsFis prieka asaras.

—    Tur esam mēs abi, Cārlij, tolaik, kad, ejot uz darbu, tēvs aizslēdza durvis un atstāja mūs ārpusē aiz bailēm, ka mēs varētu aizdedzināt māju vai izkrist pa logu, — tupam abi uz sliekšņa vai citu namu durvjpriekšā, tupam upes krastā vai klimstam apkārt, kaut kā nosizdami laiku. Tu esi krietni smags, Cārlij, un, tevi nesot, man bieži nākas atvilkt elpu. Reizēm mums uznāk snaudiens un, saritinājušies blakus, mēs liekamies uz dusu kādā kaktā; reizēm jūtamies izsalkuši, citreiz nezin no kā sabīs tamies, taču visvairāk ciešam no aukstuma. Vai atceries. Cārlij?

—    Atceros, — atsaucās zēns, masu vel stiprāk piekļau dams sev klāt, — atceros, ka saritinājos zem tavas šalles un man kļuva tik silti, silti…

—        Reizēm uzlija lietus un mēs patvērāmies zem laivas vai radām pajumti kur citur, reizēm uznāca tumsa un mēs devāmies turp, kur spīd gāzes gaisma, un sēdējām, skatīdamies pa ielu ejošajos cilvēkos. Beidzot pārnāca tēvs un pārveda mūs mājās. Un mājas pēc apkārtklaiņošanas likās ista miera osla. Tēvs noāva man kurpes, pie uguns sasildīja manas kājas un, kad tu jau sen gulēji saldā miegā, apsēdināja mani sev līdzās, pakšķinaja pīpi, un es zināju, ka tēva lielā roka ir smaga, bet allaž kļūst viegla, kad pieskaras man, ka balss tēvam ir skarba, bet nekad nekļūst dusmīga, kad viņš runā ar mani. Tā es pamazām izaugu liela, un tēvs aizvien vairāk man uzticējās, ņēma līdzi darbā un, lai kā arī dažkārt mēdz skaisties, pret mani roku nekad nav pacēlis.

Zēns, uzmanīgi klausījies, kaut ko norūca, it kā sacīdams: «Bet mani viņš gan šad tad iekausta!»

—    Tās visas ir aizgājušo laiku ainas, Cārlij.

—    Par to pietiek, — sacīja zēns, — tagad pazīlē, kas mūs gaida nākamībā!

—    Lai notiek! Redzu sevi joprojām kopā ar tēvu, es viņu neatstāju, jo tēvs mīl mani un es mīlu viņu. Neprotu pat tik daudz kā grāmatu lasīt, jo, būtu es mācījusies, tēvs domātu, ka gribu viņu pamest, un tad es vairs nespētu viņu ietekmēt. Ari tagad nevaru viņu ietekmēt, kā gribētos, — nekādi nespēju izbeigt to, kas man šķiet briesmīgi, taču aizvien vēl ceru un ticu, ka reiz tā diena pienāks. Pagaidām mierinu sevi ar domu, ka savā ziņā esmu tēvam atbalsts un, zaudējusi tēva uzticību, varētu viņu pavisam pazudināt, jo viņš kļūtu ļauns vai nu aiz atriebības, vai aiz vilšanās, vai aiz abām kopā.

—    Uzzīlē kādu ainu arī par mani!

—    To jau es grasījos darīt, Cariij, — teica meitene, visa stāstījuma laikā ne reizi nepakustējusies, tikai šai brīdī skumji pašūpodama galvu, — iepriekšējās ainas bija vienīgi ievadījums. Redzu tevi…

—    Kur tu mani redzi, Liz?

—    Turpat, tai iedobītē, kur ogles kvēlo visspožāk.

—    Ne velns netiks gudrs, kā tik tur tai kvēlojošajā iedobītē nav, — sacīja zēns, skatienu no māsas acīm nolaizdams uz ogļu pannu, kas ar garajām, tievajām kājām izskatījās drausmīga kā ģindenis.

—    Redzu tevi, Cārlij, kā tu, slepus no tēva ar pūlēm lauzdams sev ceļu uz skolu, tiec cildināts, gūsti aizvien lielākus panākumus un tevi ieceļ par … kā tu teici, kad to stāstīji man pirmoreiz?

—    Ha, ha! Nākotni pareģo, bet nezina, kā to sauc! — iesaucās zēns, acīm redzami iepriecināts, ka koši kvēlojošā iedobīte nemaz tik gaišredzīga nav. — Skolotāja palīgs.

—    Tevi ieceļ par skolotājā paligu, un tu gūsti aizvien lielākus panākumus, līdz pats tiec par augsti mācītu skolotāju, kas bauda vispārēju cieņu un godu. Taču tēvam sen jau ir nācis gaismā tavs noslēpums, un tas nostājas starp tevi un tēvu un starp tevi un mani.

—    Nē, nenostājas vis.

—    Nostājas, Cārlij, nostājas! Redzu tik skaidri, cik skaidri vien iespējams, ka tavs ceļš nav mūsējais, un, pat ja tēvs spētu tev piedot, ka esi izraudzījies savu ceļu (bet viņš nekad to nepiedos), mūsu ceļš mestu ēnu uz tavējo. Tomēr vēl es redzu, Cārlij …

—    Arī tikpat skaidri, cik skaidri vien iespējams, Liz? — jokodamies pavaicāja zēns.

—    Jā, tikpat skaidri. Tas prasīs milzīgus pūliņus — izrauties no tēva dzīves un uzsākt kaut ko jaunu, labāku. Redzu ari sevi, Cārlij, esmu palikusi viena ar tēvu, cik spēdama rūpējos, lai viņš nenoietu no grauda, lai biežāk man klausītu, un ceru uz liktenīgu sagadīšanos, varbūt pēkšņu viņa slimību vai diezin uz ko citu, kas inan ļautu panākt, lai viņš pats gribētu pievērsties iabakai dzīvei.

—    Tu teici, ka neprotot lasīt grāmatā, Lizij. Tava bibliotēka ar tavām grāmatām taču ir šī iedobīte, kur ogles kvēlo visgaišāk.

—    Es būtu bezgala laimīga, ja varētu lasīt īstas grāmatas. Tu nevari iedomāties, Cārlij, cik gauži es ciešu par to, ka man pietrūkst zināšanu. Tomēr vēl vairāk es ciestu, ja nezinātu, ka tieši tas mani saista ar tēvu. Cst! Tēva soļi.

Laiks sen bija pāri pusnaktij, kad plēsējputns atgriezās savā ligzdā. Nākamajā dienā ap pusdienlaiku viņš atkal uzradās «Sešu jautro nesēju brālībā», nu jau ierastajā liecinieka lomā stājies krimināllietu izmeklētāja priekšā.

Misteram Mortimerarņ Laitvudam piekrita divas lomas — viņš šai izmeklēšanā nodeva liecību un, būdams advokāts ar vārdu, vēroja, lai izmeklēšanas gaitā tiktu ievērotas aizgājēja intereses un lai tā pienācīgi tiktu apgaismota avīzēs. Arī misters inspektors vēroja izmeklēšanas gaitu, savus vērojumus paturēdams dziļā slepenībā. Misters Hemlfords, kurš paf'ešām bija iedevis pareizu adresi un par kuru viesnīcā maz kas bija sakāms — tur zināja vienīgi to, ka viņš laikus apmaksā rēķinus, bet citādi dzīvo visai noslēgti, — ierašanās pavēsti nesaņēma, un viņa klātbūtne palika tikai mistera inspektora slepenajās domās.

Notikušais radīja plašu sabiedrības interesi, kad misters Mortimers Laitvuds sava liecībā skāra apstākļus, kādos nelaiķis misters Džons Hārmons atgriezies Anglijā; piesavinājušies sevišķas īpašuma tiesības uz šiem apstākļiem, vairākas dienas pie dažādiem dineju galdiem aizgūtnēm tos klastija Venirings, Tvemlovs, Podsneps un visi Buferi, apceredarni notikumu katrs pec savas saprašanas un pastāvīgi nonākdami pretrunās. Pārrunu objektu jo saistošāku darīja tas, ko liecināja kuģa stjuarts Džobs Potersons un kāds tā paša kuģa pasažieris misters Džeikobs Kibls — tie apgalvoja, ka misters Džons Hārmons vedis līdzi naudu, ko saņēmis par pēkšņi pārdoto nelielo zemes īpašumu; naudu viņš nēsājis līdzi ceļasoma, ar kuru nokāpis krastā; summa esot pārsniegusi septiņsimt mārciņu skaidrā naudā. Interesi izraisīja ari Džess Heksems kā apbrīnojami pieredzējis vīrs, kas no Temzas izvilcis tik daudz slīkoņu, un viņam par labu kāds aizgrābts «Times» lasītājs, kas bija parakstījies «Apbērēšanas draugs» (droši vien apbedīšanas biroja turētājs), atsūtīja avīzes redaktoram astoņpadsmit pastmarkas un piecas vēstules ar uzrunu «Ir nācis zināms, ser!».

Uzklausījusi minētās liecības, zvērināto tiesa noteica, ka mistera Džona Hārmona līķis atrasts peldam Temzā diezgan ietrūdējis un stipri savainots un ka iepriekš minētais misters Džons Hārmons dzīves gaitas beidzis ārkārtīgi mīklainos apstākļos, lai gan, tieši kas viņu nogalinājis un ka tas noticis, tiesai nav zināms, jo trūkst attiecīgu pierādījumu. Lēmumam tiesa pievienoja ieteikumu iekšlietu ministrijai (misters inspektors šādu ieteikumu atzina par izcili saprātīgu) izsolīt atalgojumu par šā noslēpuma atminēšanu. Pēc četrdesmit astoņām stundām tika izsludināts atalgojums simt mārciņu apmērā un tūlītēja soda atlaišana ikvienai personai vai personām, kas tieši nav vainīga vai vainīgas minētā nozieguma pastrādāšanā, un tā tālāk, kā šādos dokumentos pieņemts.

Misteram inspektoram šis paziņojums lika sarosīties vēl cītīgāk un pārdomās nogrimušam ilgi stāvēt upes krastā un uz muliņiem, bāzt degunu laivās un prātot, kā saviem vērojumiem dabūt galus kopā. Taču atkarībā no panākumiem, kas tiek gūti, pūloties dažādiem vērojumiem sadabūt galus kopā, cilvēks izsecina vai nu sievieti un zivi, vai ari abu apvienojumu vāravas personā. Tā ari misteram inspektoram neizdevās izsecināt neko jēdzīgāku par vāravu, un vāravai ne tiesnesis, ne zvērinātie gan nenoticētu.

Tādējādi, gluži kā upes ūdeņi, kas notikušo iznesa vispārējai zināšanai, Hārmona noslepkavošana — kā to tautā iedēvēja — gan uzpeldēja un nogrima, gan uzplūda un atplūda, lāgiem parādīdamās pilsētā, lāgiem laukos, lāgiem uzrazdamās pilīs, lāgiem būdiņās, lāgiem lordu, lēdiju un citu ievērojamu cilvēku pulkā, lāgiem strādnieku, kalēju un ostas krāvēju valodās, līdz beidzot, pēc ilgas nogulēšanās stāvošā ūdenī, tika aiznesta jūrā un aizpeldēja tālumā.

IV NODAĻA

R. Vilfera ģimene.

Redžinalda Vilfera vārdam ir cēla skaņa, pirmajā iepazīšanās brīdī tā vedina uz domām par lepnu uzrakstu vara kapa plāksnē kaut kur lauku kapsētā, par heraldikas zīmēm vitrāžas logos un kopumā par de Vilferiem, kas šeit ieradušies reizē ar Viljamu Iekarotāju. Jo ģenealoģijā ir zināms tāds ievērības cienīgs fakts, ka nekādi de Untātālāk mūsu zemē ne ar vienu citu reizē nekad nav ieradušies.

Tomēr Redžinalda Vilfera dzimtas pirmsākumi un nodarbošanās bija gaužām necili — paaudzēm ilgi viņu priekšteči pieticīgo dienišķo iztiku bija sagādājuši dokos, akcīzes iestādē un muitnīcā, un R. Vilfcrs, par kuru patlaban ir runa, bija nabadzīgs kantorists. Tik nabadzīgs kantorists, ka, saņemdams ierobežotu atalgojumu un uzturēdams neierobežotu ģimeni, ne reizi mūžā nebija spējis piepildīt savu vispieticīgāko vēlēšanos, proti, ietērpties Viscaur jaunās drānās, ar jaunu cepuri galvā un jauniem zābakiem kājās. Melnā platmale kļuva rūsgana, iekams viņš paguva atlicināt naudu jaunam svārkam, bikses vīlēs un ceļgalos nodila baltas, iekams viņam radās iespēja nopirkt jaunus zābakus, zābaki novalkājās, iekams radās iespēja tikt pie jaunām biksēm, un, kamēr viņš atkal aizpūlējās līdz jaunai cepurei, spīdīgais, visām jaunākās

modes prasībām atbilstošais cilindrs apjūma senlaicīgas drupas no dažnedažādiem laika posmiem.

Ja mūsu ierastajiem priekšstatiem atbilstošs ķerubs spētu sasniegt brieduma gadus un savas kailās miesas apsegt ar apdilušām drānām, viņa attēlu nešaubīgi varētu pieņemt par R. Vilfera portretu. Vilfera tuklums, piemīlīgais, vientiesīgais vaigs spēja panākt, lai ikviens pret viņu izturētos augstprātīgi laipni un dažkārt uzmestos viņam par kaklakungu. Nejaušs garāmgājējs, iegriezies Vilfera nabadzīgajā mitekli ap desmitiem vakarā, nevarētu nobrīnīties vien, ka ķerubs gluži vai nakts laikā sēž pie vakariņu galda. Pazemais, apaļīgais augums darīja Vilferu tik zēnisku, ka viņa kādreizējais skolotājs, nejaušības pēc sastapis savu audzēkni Cīpsaidā, droši vien nenoturētos pretī kārdinājumam un uz līdzenas vietas sadotu viņam ar stibu. īsi sakot, Vilfers, kā jau iepriekš minēts, bija ierastiem priekšstatiem atbilstoša ķeruba viltots atveids iesirmiem matiem, rūpju atstātām zīmēm vaibstos un acīm redzami spaidīgos dzīves apstākjos.

Pēc dabas būdams kautrīgs, Vilfers nelabprāt atzinās, ka ir kristīts par Redžinaldu, jo šis vārds viņam šķita pārlieku cildens un pašslavinošs. Parakstoties viņš uzvilka tikai lielo R un, ja arī kādam atzinās, ko šis burts nozīmē, tad vienīgi pašiem tuvākajiem draugiem, piekodinādams uzticēto glabāt ciešā noslēpumā. Sai sakarā Minsingleinas apkaimes asprāši iemanījās Vilfera priekšvārdu darināt no īpašības vārdiem un divdabjiem, kas sākas ar «r». Dažs iegadījās viņam visai atbilstošs, piemēram, Raustīgais, Rūsējošais, Rūsganais, Resnīgais, Rumpjainais, citi sasniedza mērķi tāpēc, ka nepavisam nelikās * iecerētajam nolūkam pielāgojami, piemēram, Rāvējs, Rēcējs, Reibinošais, Rībošais. Tomēr vislielāko piekrišanu guva iesauka Ramtajs, ko iedvesmas brīdī Vilferam bija veltījis kāds ar aptiekas preču tirdzniecību saistīts uzdzīves kārs džentlmenis un kas saistījās ar piedziedājumu kora dziesmai, kuras solopartija džentlmeni bija pacēlusi slavas augstumos. Viss izteiksmīgais piedziedājums skanēja šādi:

Ramtairīdi, rau, dau, dau,

Raujiet līdzi, vau, vau, vau!

Ta Vilfers arī tika godāts pat rakstiski mazāk svarīgās darījumu vēstulēs: «Godājamais Ramtaj,» — un atbildes viņš nesatricināmā mierā parakstīja: «Jūsu padevīgais R. Vilfers.»

Vilfers strādāja Ciksija, VenTringa un Stoblsa aptiekas preču noliktavas kantori. Viņa iepriekšējos saimniekus Ciksiju un Stoblsu bija nobīdījis mala Venīrings, abu džentlmeņu kādreizējais ceļojošais aģents vai firmas pārstāvis, kurš savu stāšanos augstākās varas postenī iezimēja, apgādādams iestādi ar spoguļstikla logiem, pulētām sarkankoka šķērssienām un pārvarīgi lielu vizuļojošu uzraksta plāksni pie durvīm.

Kādā vakarā Vilfers aizslēdza savu rakstāmpulti un, kā žvadzošu rotaļu vilciņu iebāzis kabatā atslēgu saišķi, devās mājās. Vilfera mājas atradās Londonas ziemeļpusē — llolovejas rajonā, ko tolaik no pilsētas nošķīra lauki un koku skupsnas. Starp Betlbridžu un to Holovejas daļu, kur mita Vilfers, stiepās vesela ārpilsētas Sahāras josla — tur dedzināja kārniņus un ķieģeļus, vārīja kaulus, izdauzīja paklājus, izgāza atkritumus, sita suņus un darbuzņēmēji krāva kaudzēs būvgružus. Iedams ierasto mājupceļu gar šā tuksneša malu un raudzīdamies liesmu mēlēs, kas draudīgi plaiksnīja cauri miglai, R. Vilfers nopūties papurināja galvu.

—    Vai, manu dieniņ, — viņš noteica, — nekas nenotiek tā, kā vajadzētu!

Veltījis cilvēces dzīvei šādu atziņu, ko bija smēlies ne tikai savā pieredzē vien, viņš centās iespējami drīzāk sasniegt ceļa mērķi.

Misis Vilfere, kā viegli iedomājams, bija augumā gara un stūraina sieviete. Tā kā kungs un pavēlnieks bija padevies līdzīgs ķerubam, viņai saskaņā ar principu, ka laulība apvieno pretstatus, vajadzēja izcelties ar diženumu. Misis Vilfere diendienā ap galvu nēsāja mutautu, kas zem smakra tika sasiets mezglā. So galvsegu, kā arī istabā valkātos cimdus viņa acīmredzot uzskatīja gan par bruņām pret jebkuru iespējamu neļauni (šais bruņās viņa ietērpās ikreiz, kad samaitājās garastāvoklis vai draudēja kārtējās nepatikšanas), gan arī par sava veida parādes tērpu. Tāpēc, ieraugot, ka laulātā draudzene, aizdegto sveci atstājusi priekšnamā, šādā heroiskā ietērpā pārkāpj slieksni un nāk pāri mazajam pagalmiņam atslēgt vārtus,, misters Vilfers juta dūšu sašļūkam papēžos.

Pamanījis, ka ar ārdurvīm kaut kas nav gluži kārtībā, misters Vilfers apstājās uz sliekšņa, krietni noskatīja durvis un iesaucās:

—    Kas tad nu?

Jā, — atbildēja misis Vilfere, — tas cilvēks atnāca

ar maiglēm, noņēma to no durvīm un aiznesa līdzi. Sacīja, ka esot zaudējis cerības jelkad dabūt samaksu un, tā kā ticis pie jauna pasūtījuma — izgatavot vēl vienu durvju plāksni meiteņu skolai —, tad šāda rīcība nākšot par labu (jo plāksne ir nospodrināta) visām pusēm.

—    Varbūt tā patiešām mums nāks par labu, dārgā, kā tev šķiet?

—    Saimnieks te esat jūs, R. V., — attrauca sieva. — Lai paliek, kā šķiet jums, nevis man. Varbūt vēl vairāk mums par labu viņš būtu rīkojies tad, ja aiznestu ari durvis?

—    Bez durvīm mēs, dārgā, nekādi nevarētu iztikt.

—    Tiešām nevarētu?

—    Vai dieniņ, dārgā! Kā tad mēs to varētu?

—    Lai paliek tā, kā šķiet jums, R. V., nevis man.

Izteikusi šos pazemīgos vārdus, paklausīgā sieva dzīves

draugam pa priekšu nokāpa dažus kāpienus lejup mazā puspagrabstāva istabiņā, ko varēja dēvēt vai un par virtuvi, vai viesistabu; tur pie galda sēdēja gadus deviņpadsmit veca meitene ļoti daiļu vaigu un vingru augumu, bet ar untumainas nepacietības izpausmi vaibstos un plecu kustībās (ar kurām jaunavas šai vecumā prot īpaši izteiksmīgi paust neapmierinātību) un spēlēja dambreti ar vēl jaunāku meiteni, kura Vilferu dzimtā bija pati jaunākā. Lai nepiebtīvētu vēstījuma lappuses, sīkumos aprakstot katru Vilferu un uzskaitot, cik to sanāk kopā, pietiks, ja sacīsim, ka pārējie bija, kā mēdz teikt, izklīduši pa visu pasauli un ka viņu bija daudz. Tik daudz, ka dažkārt, kad kāds no paklausīgajiem bērniem iegriezās apciemot tēvu, R. Vilfers, īsu mirkli galvā kaut ko aplēsis, parasti klusībā noteica: «Re, kur vēl viens uzradies!» — un tikai tad balsī piebilda: «Kā klājas, Džon?» — vai «Sjūzena», vai kā nu kuro nācās uzrunāt.

—     Nu, mani sivēnastaiņi, — sacīja R. V., — kā tad mums šovakar klājas? Vai zini, par ko es domāju, — viņš pievērsās misis Vilferei, kura, cimdotās rokas klēpī salP kusi, jau bija apsēdusies istabas kaktā, — ja jau mēs tik veiksmīgi esam izīrējuši otro stāvu un tā kā pietrūks vietas, kur mācīt skolnieces, pat ja skolnieces …

—    Pienbodnieks sacīja, ka zinot divas visai cienījamu aprindu jaunas dāmas, kuras meklējot piemērotu iestādi, un viņš paņēma manu vizītkarti, — misis Vilfere pārtrauca vīru, runādama bargi un vienmuļi, it kā lasītu parlamenta aktu. — Saki, Bella, savam tēvam, vai tas nenotika izgājušo pirmdien!

—    Bet pēc tam viņš vairs nav licies ne zinis, mamm, — atsaucās vecākā meita Bella.

—    Turklāt, mana dārgā, — Vilfers neatlaidās, — ja tev nav kur ierādīt vietu šim jaunajām būtnēm…

—    Lūdzu mani atvainot, — misis Vilfere viņu atkal pārtrauca, — tās nav nekādas «jaunas būtnes»! Visai cienījamu aprindu jaunas dāmas. Saki savam tēvam, Bella, vai pienbodnieks tā teica vai neteica!

—    Tam, dārgā, taču nav nekādas nozīmes.

—    Nē, ir gan, — atbildēja misis Vilfere tikpat iespaidīgi vienmuļā tonī. — Lūdzu mani atvainot!

—     Gribēju teikt, dārgā, ka nav nekādas nozīmes, .ja runājam par vietu. Par vietu! Ja nav vietas, ko ierādīt divām jaunām cilvēku cilts būtnēm, kaut arī tās nāktu no nezin cik cienījamām aprindām, kur tad mēs šīs jaunās cilvēku cilts būtnes liksim? Par pārējo es nemaz nerunāju. Tas ir, ja uz visu lūkojas, un es ticu, ka tu, mans acuraugs, teiktajam piekritīsi, — sacīja vīrs, savus apsvērumus cenzdamies izsacīt samierinoši, pieglaimīgi, tomēr neatkāpjoties no paša pārliecības, — ja uz visu lūkojas tikai no cilvēku cilts viedokļa, dārgā.

—     Man nekas vairāk nav sakāms, — atteica misis Vilfere, par nevarīgu atsacīšanās zīmi pavēcinādama cimdotās rokas. — Lai notiek pēc jūsu prāta, R. V., nevis pēc manējā.

Tobrīd mis Bella, sabozusies par vienā rāvienā zaudētiem trim kauliņiem un pārskaitusies, ka pretiniecei izdevies likt pie dāmas, nogrūda dambretes dēli ar visiem kauliņiem no galda, un māsa, nometusies uz ceļgaliem, pūlējās tos salasīt.

—    Nabaga Bella! — noteica misis Vilfere.

—    Varbūt arī nabaga Lavīnija, mana dārgā? — bikli pavaicāja R. V.

—    Lūdzu mani atvainot, — sacīja misis Vilfere, — nē!

Visai raksturīga šās cienījamās sievietes īpatnība bija

apbrīnojamā spēja savu īgnumu un nepiepildītās pasaulīgās iedomas gandarīt ar pašas ģimenes locekļu cildināšanu, un to viņa nekavējoties uzsāka arī šai gadījumā.

'— Nē, R. V., Lavīnija nav pieredzējusi tās likstas, kas nākušas pār Bellas galvu. Likstām, kurām tikusi pakļauta jūsu meita Bella, nezin vai pasaulē rodama līdzīga sodība, un viņa tās pārcietusi, gribas sacīt, ar sevišķu cildenumu. Kad jūs uzskatāt savu meitu Bellu melnā tērpā, ko valkā viņa vienīgā no mūsu ģimenes, un kad atceraties apstākļus, kas viņu piespieda valkāt šo tērpu, un kad jūs zināt, ka šie apstākļi nav tukša iedoma, tad jūs, R. V., varat tikai nolikt galvu uz sava spilvena un iesaukties: «Nabaga Lavīnija!»

Mis Lavīnija, tupēdama zein galda uz ceļiem, atļāvās iebilst, ka nepavisam nevēloties, lai tētis vai ari kāds cits viņu saucot par nabaga Lavlniju.

—    Saprotams, ka tu to nevēlies, mīļumiņ, — sacīja māte, — jo tevī iemīt īsts varonības gars. Un tavā māsā Sesilijā ari iemīt īsts varonības gars, tikai tas ir citāds — visskaidrākās uzticības gars, un tas ir brī-ī-nišķīgs gars! Sesilijas pašuzupurēšanās atklājas viņas šķīstajā sievišķīgajā dabā, kas ir liels retums un par ko zemes virsū nav nekā cildenāka. Man kabatā ir nupat šorīt no Sesilijas saņemta vēstule — trīs mēnešus pēc viņas kāzām, nabaga bērns! — un šai vēstulē viņa raksta par trūkumā nonākušu vīra radinieci, kurai vajadzēšot dot patvērumu savā pajumtē. «Bet es palikšu viņam uzticīga, māmiņ,» viņa aizkustinoši raksta, «es viņu neatstāšu, es nedrīkstu aizmirst, ka viņš ir mans vīrs. Lai šī tante brauc pie mums!» Ja tas nav aizgrābjoši, ja tā nav sievietes uzticība!… — Nespēdama sacītajam piebilst vairs ne vārda, krietnā dāma tikai novēcināja cimdotās rokas un savilka kaklauta mezglu zem zoda vēl ciešāk.

Bella, apsēdusies uz paklaja, lai pasildītos kamīna priekšā, brūnajām acīm veras ugunī un, saņēmusi zobos veselu sauju brūno sprogu, papriekš iesmējās, tad uzmeta lūpu un gandrīz vai apraudājās.

—    Lai gan tu mani nemaz nežēlo, tēt, — viņa sacīja, — esmu pārliecināta, ka reti kāda meitene ir par mani vēl nelaimīgāka. Tu zini, cik mēs esam nabadzīgi — (iespējams, ka tēvs to zināja, jo daža Icba iemesla pēc viņam to vajadzēja zināt) — un kāda man paspīdēja bagātība, tūdaļ izgaisdama nebūtībā, un kā es te staigāju šais muļķīgajās sērās — kā es tās ienīstu! — kā atraitne, kas vispār nekad nav precējusies. Un tomēr tu mani nemaz nežēlo … Nē, žēlo gan, žēlo gan!

So pēkšņo uzskatu maiņu izraisīja pārvērtība tēva sejā. Gandrīz vai novilkusi misteru Vilferu no krēsla, tā ka tam draudēja nožņaugšana, Bella pierima un sniedza tēvam skūpstu un pāris reižu paplikšķināja pa vaigu.

—    Tev vajadzētu mani žēlot, tēt, un tu to zini.

—    Es taču tevi žēloju, mīlulīt.

—    Jā, un es arī saku — tev ir jāžēlo. Ja visi liktu mani

mierā, neteiktu nekā, tad jau nebūtu tik traki. Bet šis riebīgais misters Laitvuds uzskata par savu pienākumu, kā pats saka, atrakstīt vēstuli un izklāstīt, kas mani gaida nākotnē, un man tātad jātiek vajā no Džordža Semsona.

Tai brīdī Lavīnija izlīda no galda apakšas ar pēdējo izglābto dambretes kauliņu rokā un iejaucas saruna.

—    Džordžs Semsons tev allaž bijis vienaldzīgs, Bella.

—    Vai es kādreiz esmu teikusi, ka nav bijis vienaldzīgs, tu, spindzele? — Uzmetusi atkal lūpu un saņēmusi zobos matu sprogu, Bella turpināja: — Džordžs Semsons mani stipri mīlēja, tieši vai dievināja, un pacieta visu, ko es viņam nodarīju.

—    Tu apgājies ar viņu diezgan nelaipni.

—    Vai kādreiz esmu teikusi, ka tā nav bijis, tu, spindzele? Nedomāju jūtināties un ciest par Džordžu Semsonu. Saku vienīgi to, ka labāk tomēr Džordžs Semsons nekā neviens.

—    Pat to tu viņam nejāvi noprast, — Lavīnija neatlaidās.

—    Tu esi tikai knīpa un piedevām vēl muļķe, — atcirta Bella, — citādi neuzmāktos ar šādām aplamām runām. Ko, pēc tava prāta, man vajadzēja darīt? Pagaidi, kamēr pieaugsi, un nerunā to, par ko tev nav ne mazākās saprašanas! Tā tu tikai parādi, ka esi nejēga. — Šņukstēdama, pastarpām kodīdama sprogu un lāgiem palūkodamās, ciktāl tā apkodīta, viņa turpināja: — Kāds kauns! Šādas nepatikšanas neviens vēl nav piedzīvojis. Neba es tā raizētos, ja viss nebūtu tik smieklīgi. Vai nav smieklīgi, ka svešs cilvēks gribēdams vai negribēdams ierastos mani precēt! Vai nav smieklīgi iedomāties, cik neveikla būtu šāda tikšanās un kā mēs ne viens, ne otrs nedrīkstētu ne iepīkstēties par to, ka mums katram pašam ir sava aizraušanās! Vai nav smieklīgi iedomāties, ka viņš varētu man nepalikt — un kā viņš lai man patiktu, ja tieku novēlēta kā ducis karošu, ja viss jau iepriekš ir sagriezts un salikts kā apelsīnu šķēlītes uz šķīvja! Un tad vēl runāt par oranžajiem apelsīnkoka ziediem līgavas vainagā! Es jums saku — tas ir kauns! Visu šo smieklīgumu varētu izlkļzināt nauda, jo man patīk nauda un nauda man ir

' vajādzīga — briesmīgi vajadzīga. Man derdzas nabadzība, un mēs esam pazemojoši nabadzīgi, aizvainojoši nabadzīgi, nožēlojami nabadzīgi, šaušalīgi nabadzīgi! Te nu es esmu — nekas no visa šā smieklīguma nav mazinājies, turklāt vēl šai smieklīgajā tērpā! Ja cilvēki zināja

patiesību tobrīd, kad visā pilsētā klīda runas par Hārtnona noslepkavošanu un daudzi prātoja, vai tā nav bijusi pašnāvība, varu iedomāties, kā šādi nekauņas klubos un Krogos dzina nekrietnus jokus par to, ka šis nabadziņš labprātīgi ņēmis galu dzelmē, lai tikai nevajadzētu precot mani. Nemaz nešaubos, ka daudzi atļāvās visādas vaļības, kāds gan brīnums! Es jums saku — tas ir briesmīgi, kas ar mani noticis, un es esmu briesmīgi nelaimīga. Ja iedomājas vien, ka man uztiepta tāda kā atraitnes loma, lai gan vispār neesmu bijusi precēta! Un ja vēl iedomājas, ka galu galā esmu tikpat nabaga, kā bijusi, turklāt vēl man jāstaigā sērās pēc cilvēka, ko acīs neesmu redzējusi, kas man tūdaļ kļūtu nīstams, jo viņš taču visā ir vainīgs!

Sai brīdī jaunās būtnes žēlabas pārtrauca klauvējiens pie pusatvērtajām istabas durvīm. Klauvējiens bija noskanējis jau divas trīs reizes, tikai neviens to nebija dzirdējis.

—    Kas tur ir? — Ierastajā garā, kā nolasīdama parlamenta aktu, apvaicājās misis Vilfere. — Iekšā!

Uz sliekšņa parādījās kāds džentlmenis, un mis Bella, īsi un spalgi iekliegušies, pietrūkās no paklāja kamīna priekšā un atmeta apkodītās sprogas to pastāvīgajā atrašanās vietā uz kakla.

—    Kad pienācu pie jūsu nama, kalpone patlaban slēdza vaļā durvis un atveda mani uz šo istabu, teikdama, ka es tiekot gaidīts. Laikam tomēr vajadzēja lūgt, lai mani pieteic.

—    Lūdzu mani atvainot! — iebilda misis Vilfere. — Nebūt ne. Tās abas ir manas meitas. R. V., šis ir džentlmenis, kas noīrēja tavu augšstāvu. Viņš laipni apsolīja pienākt vakarā, kad tu esi mājās.

Tumsnējs džentlmenis. Ne vairāk par trīsdesmit. Izteiksmīga, varētu sacīt, glīta seja. Manieres nožēlojamas. Sasprindzis, apjucis, bikls, satraucies. Uzmetis mis Bellai acumirklīgu skatienu, viņš tūdaļ nodūra acis grīdā un uzrunāja namatēvu:

—    Esmu ļoti apmierināts .ar istabām un ar to izvietojumu. mister Vilfer, kā arī ar paredzēto īres maksu, tāpēc domāju, ka pāris rindiņu vienošanās raksta un tūlītēja samaksa līdzēs mums noslēgt šo darījumu. Ne dienu nekavējoties, gribu vest šurp savas mēbeles.

Šās īsās uzrunas laikā ķerubs divi trīs lāgi ar tuklo roķeli norādīja uz krēslu. Džentlmenis beidzot apsēdās, kā vilcinādamies uzlika roku uz galda stūra un ar otru piecēla platmali pie mutes, aizsegdams lūpas.

—    Džentlmenis, R. V., — ierunājās Misis Vilfere, — nodomājis jūsu apartamentus noīrēt uz veselu ceturksni. Par uzteikumu abām pusēm jābrīdina ceturksni iepriekš.

—    Nezinu, vai jums jautāt, ser, — dzīvokļa īpašnieks lika manīt, ka palicis vēl kas kārtojams, un klusībā cerēja, ka teiktais tiks uztverts kā pats par sevi saprotams, — kā ir ar rekomendācijām?

—    Domāju, ka rekomendācijas nav vajadzīgas, — brīdi klusējis, atbildēja džentlmenis, — taisnību sakot, to meklēšana man sagādātu neērtības, jo Londonā esmu tikai iebraucējs. Es neprasu nekādas rekomendācijas no jums, un varbūt tāpēc jūs tās neprasīsiet arī no manis. Šāda noruna atbilstu abpusējam taisnīgumam. Galu galā es jums uzticos vairāk, jo maksāšu uz priekšu par tik ilgu laiku, cik vien jūs gribēsiet, turklāt jūsu rīcībā paliek manas mēbeles. Turpretim man, ja jūs nonāktu zināmās grūtībās .. . tas gan ir tikai tāds pieņēmums …

Pamodusies sirdsapziņa lika R. Vilferam nosarkt, un misis Vilfere no sava kakta (viņa allaž apsēdās kādā kaktā) devās vīram talkā, skaļā balsī noteikdama:

—    Protams, tikai pieņēmums.

—    …varētu gadīties… ka manas mēbeles ir pagalam.

—    Tā gan, — ņipri ierunājās R. Vilfers, — nauda un manta, bez šaubām, ir vislabākā rekomendācija.

—    Tu tiešām domā, ka tā ir vislabākā, tēt? — ievaicājās mis Bella, sildīdama kāju uz kanūna aizsargrežģa un pat nepūlēdamās atskatīties.

—    Viena no labākajām, dārgumiņ.

—    Man gan šķiet, ka nav nekā vieglāka kā pievienot tai ari parastu rekomendāciju, — sapurinājusi cirtas, sacīja mis Bella.

Džentlmenis rāmi un vērīgi ieklausījās Bellas vārdos, lai gan acis nepacēla un arī pozu nemainīja. Viņš sēdēja kluss un pat nepakustējās, iekams viņa nākamais dzīvokļa saimnieks nebija atnesis rakstāmpiederumus, lai darījumu noslēgtu galīgi. Viņš sēdēja kluss un pat nepakustējās, kamēr saimnieks rakstīja.

Kad vienošanās bija sagatavota divos eksemplāros (saimnieks pūlējās kā īsts ķerubu grāmatnieks vecmeistaru gleznās, ko bieži mēdz saukt par apšaubāmām, lai gan itin nekā apšaubāma tur nav), abas puses to parakstīja, un Bella liecinieces lomā nicinājuma pilna noraudzījās visā šai procedūrā. Līgumslēdzējas puses bija R. Vilfers un eskvairs Džons Roksmits.

Kad pienāca Bellas kārta parakstīties, misters Roksmits piecēlās un vilcinādamies, ar roku tāpat vēl pret galdu atbalstījies, slepus, tomēr vērīgi palūkojās jaunavā. Viņš skatījās uz glīto Bellas augumu, kamēr tā, noliekusies pār dokumentu, vaicāja: «Kur lai, tēt, rakstu? Vai šeit, stūrītī?» Viņš skatījās uz skaistajiem, tumšajiem matiem, kuri ieskāva valšķīgo, daiļo sejiņu, skatījās uz skaidri un noteikti uzvilkto parakstu, kas liecināja par sievietei reti sastopamu pašapziņu, līdz beidzot abi paskatījās viens otrā.

—    Liels paldies, mis Vilfere.

—    Paldies?

—    Esmu sagādājis jums tik daudz rūpju.

—    Tāpēc ka es parakstījos? Jā, protams. Taču esmu jūsu saimnieka meita.

Nekas cits vairs nebija darāms, atlika vienīgi iemaksāt astoņus sovrinus rokasnaudas, iebāzt līgumu kabatā un pirms aiziešanas norunāt laiku, kad tiks atvestas mēbeles un ieradīsies īrnieks pats, bet misters Roksmits kļuva vēl gausāks un tūļājās tikām, līdz mājas saimnieks beidzot viņu izvadīja svaigā gaisā. Kad R. Vilfers ar sveci rokā atgriezās ģimenes klēpī, viņš ieraudzīja šo klēpi gauži satrauktu.

—    Tēt, — sacīja Bella, — mums par īrnieku iegadījies slepkava!

—    Tēt, — sacīja Lavīnija, — mums iegadījies laupītājs.

—    Viņš taču neparko nespēj ielūkoties nevienam acīs, — sacīja Bella. — Kur vēl tāds redzēts!

—    Manas mīļās, — sacīja tēvs, — viņš ir kautrīgs džentlmenis un, jāteic, īpaši bikls kļūst jūsu vecuma jaunavu sabiedrībā.

—    Blēņas, mūsu vecuma! — nepacietīgi iesaucās Bella. — Kāda viņam daļa gar mūsu vecumu?

—    Turklāt mēs nebūt neesam vienā vecumā; par kādu vecumu tu runā? — uzstāja Lavīnija.

—    Ko tu, Lavij, jaucies! — atcirta Bella. — Papriekš pieaudz līdz tādam vecumam, lai drīkstētu uzdot tamlīdzīgus jautājumus.

—    Mana dārgā un manas meitenes, — teica ķerubu patriarhs, — ar misteru Roksrnitu mani saista darījums, kas ienesa astoņus sovrinus, un šai sakarā mūs gaida krietnas vakariņas, ja vien jūs visas esat tā ar mieru.

Sāds sarunas pavērsiens tūdaļ radīja tīkami līksmu noskaņu, jo Vilferu namā, kur Holandes siera vienmuļā ierašanās pulksten desmitos vakarā visai bieži tika kritiski uzņemta ar mis Bellas apaļīgo pleciņu paraustīšanos, lepnāka mielošanās iegadījās pareti. Pieticīgais Holandes siers laikam ari pats apzinājās savu pārliecīgo vienveidību, jo ģimenei parasti parādījās, vainas apziņā viscaur nosvīdis. Apspriedusi priekšrocības, kādas ir teļa šnicelei, jēra cepetim un omāram, ģimene izšķīrās par labu teļa šnicelei. Misis Villcre, jau aizlaikus nesdama upuri, svinīgi novilka cimdus, noņēma no galvas mutautu un ķērās pie pannas sarīkošanas, bet R. Vilfers pats personiski uzņēmās iepirkšanos. Drīz viņš atgriezās, nesdams kāroto gardumu svaigā kāpostu lapā, kur tas kautrīgi bija apkampies ar prāvu šķiņķa šķēli. Pēc īsa brīža no pannas jau pacēlās melodiskas skaņas, kas, uguns atblāzmai uz galda sarindoto dzēriena pudeļu sānos virpuļojot, likās atskaņojam piedienīgu deju mūziku.

Galdu uzklāja Lavija. Bella, kā jau visu atzīta ģimenes rota, apsēdās pašā ērtākajā krēslā un, ar abām rokām pienācīgi sapurinājusi kuplos matu viļņus, ik pa brīdim deva norādījumus vakariņu gatavošanā, uzsaukdama mātei: «Apcep krietni brūnu, marnm!» — un pamācīdama māsu: «Liec sālstrauku taisni, spindzele, un nemīcies kā pēdējā nevīža!»

Tikām tēvs, vakariņu gaidās apsēdies savā pastāvīgajā vietā iepretī nazim un dakšiņai, šķindināja mistera Roksmita zeltu un, izteicis atziņu, ka seši sovrini nākuši īstajā reizē, lai samaksātu namīpašniekam, sakrāva tos uz baltā galdauta glītā kaudzītē, ar ko pamielot acis.

—    Nevāru ciest mūsu namīpašnieku! — sacīja Bella.

Taču, pamanījusi, kā izstiepjas R. Vilfera seja, viņa piegāja tēvam klāt, apsēdās blakus un ar dakšiņas spalu sabužināja tam matus. Izlutinātā jaunava bija ieņēmusies paradumu allaž darboties gar ģimenes locekļu matiem — varbūt tāpēc, ka pašai tie padevušies īpaši skaisti un viņa aizvien tiem veltīja izcilu uzmanību.

—    Tu gan būtu pelnījis pats savu māju, vai nav tiesa, manu nabaga tētiņ?

—    Neesmu to pelnījis vairāk kā jebkurš cits, mīlulīt.

—        Vismaz man māja vajadzīga vairāk nekā citiem, — sacīja Bella, saņemdama tēvu aiz zoda un pieglauzdama tā lindzeltenos matus, — un man skauž, ka šī nauda nāk nagos briesmonim, kas to aprij milzīgos daudzumos, bet mums pietrūkst visa kā. Un, ja tu sacīsi (tev gribas sacīt, es zinu, ka tev gribas sacīt, tēt): «Tas nav ne prātīgi, ne godīgi, Bella,» — es tev atbildēšu: «Varbūt arī nav, tētiņ, tik tiešām nav ne prātīgi, ne godīgi, taču pie visa vainīga ir nabadzība un nepatika un riebums pret nabadzību, un es to nespēju savaldīt.» Nu gan tu izskaties dikti jauks, tēt; kāpēc tu vienmēr nevarētu tā sasukāties? Re, šnicele arī gatava! Ja gaļa nebūs pietiekami brūna, es to, inamm, neēdīšu un tu liksi vienu šķēli uz pannas atpakaļ, lai sacepas īpaši.

Šnicele tomēr bija izcepta, kā nākas, pat atbilstoši Bellas gaumei, un jaunā dāma visžēlīgi atļāvās to notiesāt, nesūtot atpakaļ uz pannu, kā arī nobaudīt divu pude ļu saturu; vienā bija skotu alus, otrā — rums. Ruma smarža, verdoša ūdens un citrona miziņas pastiprināta, izstrāvoja pa visu telpu, līdz, saplūzdama vienuviet pie kvēlojošā kamīna, vēlās augšup pa skursteni un vējš, iedūcies kā milzu bite, tīkamās dvesmas piesūcies, aizšalca pāri jumtam.

—    Tēt, — ierunājās Bella, sūkdama aromātisko dziru un sildīdama pie uguns glītās kājiņas, — kā tu domā, — kāpēc vecais misters Hārmons izspēlēja ar mani tik nelāgu joku (par viņu pašu nerunāsim, jo viņš ir beigts)?

—    Nezinu, ko teikt, mīlulīt. Kā jau neskaitāmas reizes esmu tev sacījis — kopš tā brīža, kad tika atvērts viņa testaments, šaubos, vai man izdevies ar veco džentlmeni kaut simt vārdu pārmīt. Ja viņam gribējies mūs pārsteigt, tad šī iegriba ir piepildīta. Viņš patiešām mūs ir pārsteidzis.

—    Tātad es spārdījos un spiedzu, kad viņš pirmoreiz pievērsa man uzmanību? Tā bija? — sacīja Bella, domīgi aplūkodama savu kājiņu.

—    Tu spārdījies, mīlulīt, spirināji mazās kājeles, spiedzi sīkā balstiņā un zvetēji man ar cepurīti, ko šai nolūkā biji norāvusi no galviņas, — atbildēja tēvs, it kā šīs atmiņas darītu rumu vēl gardāku, — tas viss notika kādā svētdienas rītā, kad bijām izgājuši pastaigā un es nenogriežos turp, kur tu biji sakārojusi iet, un vecais vīrs, kas turpat netālu sēdēja uz sola, sacīja: «Kāda jauka meitene, ļoti jauka meitene, daudzsološa meitene!» Un tāda tu, mīlulīt, patiešām arī biji.

—    Un tad viņš apvaicājās, kā mani sauc, jā, tēt?

—    Tad viņš apvaicājās, kā tevi sauc, un pajautāja ari pēc mana vārda, un turpmākajās svētdienās, kad devāmies rīta pastaigā pa to pašu ceļu, mēs viņu sastapām atkal un … tas nudien ir viss. Cauri.

Ari ar ūdeni atšķaidītais rums viss bija cauri — citiem vārdiem sakot, R. V., atgāzis galvu un uztupinājis otrādi apgriezto glāzi uz deguna un virslūpas, deva smalkjūtīgu mājienu, ka misis Vilfere rīkotos visai žēlsirdīgi, ja ielietu jaunu devu. Tomēr varonīgā sieviete, strupi noteikusi:

—     Laiks gulēt, — novāca pudeles, un visa saime devās pie miera; misis Vilfere soļoja ķeruba pavadībā kā gleznā attēlota nelokāma svētā vai arī kā alegorisks cienījamas ģimenes mātes tels.

—    Rit ap šo pašu laiku misters Roksmits jau būs klāt, — teica Lavīnija, kad meitenes bija palikušas divatā,

—    tā vien skaties, ka viņš neapgriež mums sprandu.

—    Tāpēc jau nevajag aizstāties priekšā svecei, — atcirta Bella. — Arī tas liecina par mūsu nabadzību! Vai maz aptverams, ka meitenei ar tik skaistiem matiem jāsukājas vienas vienīgas sveces gaismā pie sprīža lieluma spoguļa!

—    Ar šiem matiem tu tomēr noķēri Džordžu Semsonu, lai cik trūcīgas ir tavas izdaiļošanās iespējas.

—    Ak tu nešpetnā skuķe! Noķēru Džordžu Seinsonu ar matiem! Neuzdrošinies runāt par ķeršanu, spindzelc, iekams pašai nav pienācis laiks kādu noķert, ja tev tā labpatīk izteikties.

—    Varbūt tas jau ir pienācis, — atmetusi galvu, noburkšķēja Lavīnija.

—     Ko tu teici? — bargi noprasīja Bella. — Ko tu, spindzele, teici?

Tā kā Lavīnija nevēlējās sacīto ne atkārtot, ne paskaidrot, Bell-a, matus sukādama, pamazām pievērsās monologam par postu, ko nes nabadzība, par netaisnību, kas nodarīta nabaga meitenei, kurai nav ko mugurā vilkt, nav drānu, ar ko rādīties cilvēkos, nav pat kur sasukāties, jo kārtīga tualetes galdiņa vietā ir tikai pretīga kaste, turklāt vēl istabas jāizīrē aizdomīgiem tipiem. Pēdējos vārdus šais sirdi plosošajās žēlabās Bella uzsvēra īpaši un būtu varējusi uzsvērt ar vēl lielāku sparu, tikai viņa nezināja — ja misteram Džūljesam Hendfordam vispār ir dvīņubrālis, tad šis dvīņubrālis ir misters Džons Roksmits.

V NODAĻA

Bofina Patvērums.

Iepretī kādam no Londonas namiem ielas stūrī netālu no Kavendišskvēra jau vairākus gadus sēdēja vīrs ar koka kāju, aukstās dienās otru kāju turēdams grozā, un pelnīja iztiku šādā veidā: diendienā astoņos no rīta aizkliboja lidz stūrim, stiepdams līdzi ķebli, saliekamo rāmi drēbju pakāršanai, steķiti, dēli, grozu un lietussargu, un visi šie priekšmeti bija ar siksnu sasaitēti kopā. Atraisījis siksnu, viņš dēli un steķīti uzslēja par leti, no groza izcēla kādu duci dažādu augļu un saldumu, ko izlika uz letes pārdošanai, bet grozu pašu pēcāk izmantoja par kāju sildāmo, uz izplestā drēbju rāmja sakarināja veselu kolekciju lētu dziesmu lapu, tā ka izveidojās kaut kas līdzīgs aizslietnim, pa vidu tam nolika ķebli un šai postenī nosēdēja visu atlikušo dienas daļu. Lai kadi iegadījās laika apstākli, vīrs allaž turējās savā postenī taisns kā stabs. Kā stabs arī tāpēc, ka bija iemanījies uz koka ķebļa sēdēt kā atzveltenī, atslejoties ar muguru pret laternas stabu. Lietum līstot, viņš izpleta lietussargu, lai pasargātu nevis pats sevi, bet gan savu preci, sausā laikā šo pabalējušo rīku nolaida, aptina ar auklu un krusteniski pabāza zem steķīša, kur tas izskatījās pēc nedabiski pāraugušas salātu galviņas, kas zaudējusi krāsu un truslumu, toties jo krietni padevusies apjomā.

Tiesības uz šo stūri viņš bija sev iedibinājis gluži nemanāmi, kā pēc nerakstīta likuma. No savas vietas viņš nekad neizkustējās ne par sprīdi, lai gan iesākumā to taisni šai nama pusē bija ieņēmis mazliet nedroši. Ziemu te apkārt gaudoja vējš, vasaru — kūpēja putekļi, pat visjaukākajā laikā tas bija un palika netīkams stūris. Kad ielā pašā valdīja miers un klusums, nez no kurienes uzradušies salmu kumšķi un papīra driskas, kā vētras virpuļu nesti, uzvirmoja tieši te un ūdensvedēja muca, gluži kā piedzērusies vai acu gaišumu zaudējusi, ap stūri pagriezās zvalstīdamās un kratīdamās, savandldama ielu kā dubļu skrīni ari tad, kad citur tā turējās sausa un tīra.

Letes priekšā bija pakārta tējkannas paliktņa lieluma izkārtne, kurā ar kokkāja paša roku bija uzskribelēts:

PIEGĀDĀ PUNKTIGI MĀJĀS PRFCI

LĒDIJĀM UN DŽENTLMEŅIEM

Palieku

Jūsu padev. kalps

Sailess Vegs

Laika gaitā viņš ne vien bija sevi pārliecinājis, ka stūra mājai ir iecelts par izsūtāmo (lai gan šādus uzdevumus saņēma labi ja seši septiņi lāgi gadā un pat tādās reizēs vienīgi no kādas kalpones), bet arī uzskatīja sevi par uzticamu šā nama vasali, kas ar to saistīts padevības un pienākuma saitēm. Sā iemesla pēc viņš minēto namu vienādvien dēvēja par «mūsu māju» un pastāvīgi iztēlojās par tā noslēpumu līdzzinātāju, lai gan priekšstatu par tanī notiekošo guva gaužām aptuvenu un pat ačgārnu. Līdzīga iedoma viņu mudināja ikreiz, kad logā parādījās kāds no nama iemītniekiem, sveicienā piecelt roku pie cepures. Par nama iemītniekiem viņš tomēr zināja tik maz, ka pat vārdus tiem izdomāja pats pēc savas saprašanas: «mis Elizabete», «māsters Džordžs», «krustmāte Džeina», «tēvocis Pārķers», kaut gan šādi izdomājumi nebūt nebalstījās uz drošiem avotiem, īpaši pēdējais, kuram viņš, glu i dabiski, tāpēc pieķērās ar jo lielāku stūrgalvību.

Iz'.ēloto ietekmi un zināšanas viņš saistīja ne vien ar nama iemītniekiem un to darīšanām, bet ari ar pašu namu. Ne reizi viņš nebija spēris kāju pār šā nama slieksni, ne soli nebija ticis tālāk par resno, melno ūdensvada cauruli, kura no puspagraba durvīm aizstiepās pa mitro pavārtes bruģi un izskatījās pēc dēles, kas brīnumainā kārtā piezīdusies namam, taču tas nekavēja viņa iedomu dzīvi namā izkārtot pašam pēc savas saprašanas. Māja bija liela, nokvēpusi, ar neskaitāmiem aizķepušiem sānsienu logiem un tukšām piebūvēm iekšējā pagalmā, un viņam nācās krietni nopūlēties, meklējot izskaidrojumu ikvienam sīkumam nama ārējā veidolā. Taču, kaut ko izdomājis, viņš jutās gandrīz gandarīts un palika pārliecībā, ka namu pārzina kā pats savu kabatu — no aiznaglotajiem bēniņu logiem zem augstā jumta čukura līdz abiem lukturu izdzēšanai paredzētajiem kruķiem, kas stāvēja noli eti namdurvju priekšā un itin kā laipni aicināja ikvignu rosmīgu viesi pirms ieiešanas namā izdzēst pašam sāV'.i dzīvības dzirksti.

Sailesa Vega pārdotava, bez šaubām, bija vistrūcīgākā no visām trūcīgajām pārdotavām Londonā. Uzlūkojot viņa ābolus, pircējs juta seju skābi savaikstāmies, uzlūkojot viņa apelsīnus, vēderu sagrābjam graizes, uzlūkojot viņa riekstus, zobus iesmeldzoties. Savu preci viņš allaž turēja nepievilcīgā kaudzītē, pārlicis tai pāri koka mērtrauciņu, kam nevarēja saskatīt iekšpusi un kas noderēja preces mēra noteikšanai par vienu pensu saskaņā ar Lielo brīvības hartu. Vai nu bija vainojams austrumu vējš, jo Vega postenis atradās austrumu stūrī, vai diezin vēl kas cits, bet gan lete, gan prece un arī pārdevējs pats šķita izkaltuši kā Sahāras tuksnesis. Vegs bija stiegrains, raupjš un cīpslains, seja šķita no īpaši cieta koka izdrāzta un izteiksmīgumā varēja mēroties ar naktssarga tarkšķi. Kad viņš smējās, seja noraustījās un tarkšķis laida vajā tarkšķienu. Patiesību sakot, Vegs bija koka cilvēks tādā mērā, ka viņa kāja likās no koka izaugusi gluži likumsakarīgi, un daudzmaz ar iztēli apbalvotam vērotājam varētu ienākt prātā doma — ja vien šā vīra dabiskā attīstības gaita netiks aizlaikus pārtraukta, pēc pusgada viņš jau būs nodrošināts ar divām koka kājām.

Misters Vegs bija vērīgs cilvēks vai, kā pats mēdza sacīt, «aizvienam turēja acis pirkstos». Kvernēdams pie laternas staba pieslietajā sēdeklī, viņš diendienā sveicināja visus pastāvīgos garāmgājējus, varen lepodamies ar saviem sveicieniem, kas bija izstrādāti atbilstoši dažādām vajadzībām. Draudzes mācītājam, par piemēru, tika veltīta palocīšanās, kurā laicīgai bijībai piejaucās tikko manāmas priekšnojautas par garīgu pārdomu brīdi zem ēnainām dievnama velvēm; ārstam paklanījās goddevīgi, kā jau džentlmenim, kura zināšanas par ķermeņa iekšienes norisēm prot novērtēt ar pienācīgu cieņu; ievērojamu vīru priekšā labprāt zemojās, bet, pamanījis «tēvoci Pārķeru», kurš kalpoja armijā (vismaz tā Vegs bija izprātojis), piešāva roku pie cepures militārā sveicienā, ko vecais džentlmenis — niknām acīm, ugunssarkanu seju, līdz kaklam aizpogātā svārkā — nepagalam neprata novērtēt.

No visām Sailesa precēm cietas nebija vienīgi piparkūkas. Viendien, pārdevis kādam nelaimīgam puisēnam savilgušu piparkūku zirdziņu (jau pēc izskata atbaidošu) un lipīgu putnu būri, kas nule bija izlikts pārdošanai, viņš no sēdekļa apakšas izvilka skārda kārbu, lai nomainītu drausmīgās prcces paraugus, un jau grasījās noņemt tai vāku, bet roka pēkšņi palika pusceļā, un viņš domās noteica:

— Re! Atkal klāt gan!

Sie vārdi tika veltīti druknam, uzkumpušam, greizam večukam, kas, ģērbies zirņzaļā svārkā ar sēru lenti ap piedurkni, turēdams rokā resnu kūju, tobrīd smieklīgā aidinieka solī palēkdamies aprikšoja ap stūri. Kājas večukam bija ieautas biezzoļainos zābakos un biezās ādas getrās un rokās uzvilkti biezi cimdi kā dzīvžogu apcirpējam. Gan apģērbs, gan večuks pats mudināja uz domām par degunradzi — vaigi vienās krunkās, krunkaina piere un plaksti, krunkainas lūpas ūn ausis, toties no kumšķamo uzacu un platmalainās cepures apakšas bērnišķīgā izbrīnā pretim raudzījās spožas, dedzīgas pelēkas acis. Pēc izskata nudien varen dīvains večuks.

—    Atkal klāt gan! — klusībā atkārtoja misters Vegs.

—    Kas tu tāds esi? Dzīvo no kapitāla vai no kā cita? Sen esi apmeties šitanī pusē vai nāc no citas puses? Kā tev ar iztikšanu, vai maz vērts tavā priekšā liekt muguru? Lai notiek! Mēģināts nav zaudēts! Paklanīšos ar.

Nobāzis skārda kārbu atkal zem sēdekļa un izHcis nākamo piparkūku ēsmu, ar ko lamatās iemānīt vēl kādu vientiesīgu puisēnu, misters Vegs tik tiešām paklanījās. Svešais atņēma sveicienu, sacīdams:

—    Labrīt, ser! Labrītiņ! Labrītiņ!

(«Sauc mani par seru!» misters Vegs domās noteica. «Tāds nu plika graša nav vērts. Pa tukšo klanījos.»)

—    Labrīt, labrītiņ, labrītiņ!

«Tas vecis rādās tīri sirsnīgs,» joprojām klusībā noteica misters Vegs. — Labu rītu arī jums, ser!

—     Vai tad jūs mani atceraties? — greizajā aidinieka riksī piestājis pie letes, jaunais paziņa apvaicājās kā pārbaudot, tomēr ļoti labsirdīgi.

—     Pēdējās nedēļas laikā esmu pāris reižu jūs redzējis, ser, paejam garām mūsu mājai.

—    Mūsu mājai, — atkārtoja večuks. — Jūs domājat?…

—     Jā, — atbildēja misters Vegs un pamāja ar galvu, kad sarunas biedrs resno, cimdoto labās rokas rādītājpirkstu pavērsa stūra nama virzienā.

—     Ak tā! Un ko tad viņi, — tincināja večuks, turēdams bemberaino kūju kā zīdaini uz saliektas kreisās rokas,

—    ko tad viņi jums par to maksā?

—     Mūsu mājai es strādāju uz akordu, — strupi un negribīgi atbildēja Sailess, — noteikta alga man pagaidām vēl nav salīgta.

—     Ak tā! Noteikta alga pagaidām vēl nav salīgta. Ko jūs sakāt! Noteikta alga vēl nav salīgta. Ak tā gan! Nu tad sveiki, sveikiņi, sveikiņi!

«Tas vecis rādās kā plānā prātiņā,» grozīdams iepriekšējo cildinošo uzskatu, nodomāja Sailcss un noraudzījās, kā sarunas biedrs aidinieka gaitā aizrikšo.

Tomēr pēc brīža tas atgriezās un uzdeva nākamo jautājumu:

—    Kā jūs tikāt pie koka kājas?

—     Nelaimes gadījumā, — skarbi attrauca misters Vegs (jo jautājums likās pārāk personisks).

—    Vai tā jums labi kalpo?

—      Kas vainas! Vismaz siltums tai vairs nav vajadzīgs, — skaizdamies par tik dīvainu jautājumu, alburkšķēja misters Vegs.

—      Siltums tai vairs nav vajadzīgs, — atkārtoja večuks, uzrunādams bemberaino kūju un piekļaudams to sev ciešāk klāt, — siltums tai — ha! ha! — vairs nav vajadzīgs. Vai jums ir gadījies dzirdēt uzvārdu Bofins?

—      Nē, — šās tincināšanas aizkaitināts, atcirta misters Vegs. — Tādu uzvārdu — Bofins — nekad neesmu dzirdējis.

—    Vai tas jums patīk?

—      Kas tur ko patikt! — atcirta misters Vegs, arvien vairāk aizsvildamies piktumā. — Nevaru teikt, ka patīk.

—    Kāpēc jums tas nepatīk?

—      Nezinu, kāpēc nepatīk, — atkal atcirta misters Vegs jau gandrīz neprātīgā niknumā, — bet nepatīk nepagalam!

—      Nu tad es jums teikšu kaut ko tādu, ka jūs savus vārdus nožēlosiet, — smaidīdams sacīja svešais. — Bofins ir mans uzvārds.

—      Neko nevaru līdzēt, — atbildēja misters Vegs. Balsī skaidri bija saklausāms aizvainojošs papildinājums: «Un, ja arī varētu, neko nelīdzētu.»

—     Jums tiek dota vēl viena iespēja, — joprojām smaidīdams, turpināja misters Bofins. — Vai jums patīk vārds Nikodēms? Padomājiet vien! Niks vai Nodijs.

—      Zināt, ser, — sacīja misters Vegs, apsēzdamies uz ķeb|a, un viņa atbildē lēnprātīgajam samierināšanās tonim piebiedrojas grūtsirdīga atklātība, — man negribētos, lai šādā vārdā mani sauc kāds, ko es puslīdz cienu, taču var patrāpīties cilvēki, kuriem pret to nerodas nekādi iebildumi. Nezinu, kāpēc, bet man nepatīk, — piebilda misters Vegs, jauzdams, ka tūdaļ izdzirdēs nākamo jautājumu.

—      Nodijs Bofins, — sacīja džentlmenis. — Nodijs. Tas ir mans vārds. Nodijs… vai Niks… Bofins. Un kā sauc jūs?

—    Sailess Vegs. Nezinu, kāpēc Sailess, — sasparojies aiz bailēm zaudēt piesardzību, atbildēja misters Vegs, — un nezinu arī, kāpēc Vegs.

—    Klausieties, Veg, — teica misters Bofins, vēl ciešāk sažmiegdams kūju, — gribu jums kaut ko piedāvāt. Vai atceraties, kad mani redzējāt pirmo reizi?

Kokavīrs Vegs pievērsa večukam grūtsirdīgu skatienu, kļūdams mazliet pielaidīgāks cerībā uz iespēju izsist sev kādu labumu.

—     Ļaujiet padomāti Neesmu gluži pārliecināts, lai gan allaž turu acis pirkstos. Varbūt tas notika pirmdienas rīta, kad miesniekzellis iegriezās mūsu mājā pieņemt pasūtījumus tin nopirka no manis vienu dziesmu un, neprazdams meldiņu, lūdza, lai nodziedu to priekšā.

—    Tiesa, Veg, tiesa! Tikai viņš nenopirka vienu dziesmu vien.

—     Jānudien, ser, viņš nopirka vairākas un, gribēdams par savu naudu tikt pie pašas labākās preces, prasīja man padomu — ko izraudzīties, un mēs kopā pārskatījām visu kolekciju. Skaidrs kā diena! Viņš stāvēja šite, es sēdēju šite, un jūs, mister Bofin, stāvējāt tieši turpatās, kur stāvat tagad, šito pašu kūju tai pašā padusē iežmiedzis un taisni šito pašu muguru mums uzgriezis. Skaidrs kā diena! — piebilda misters Vegs, pamezdams skatienu misteram Bofinam pār plecu, lai saskatītu tā mugurpusi un pārliecinātos par šās ārkārtējās apstākļu sagadīšanās atbilstību patiesībai, proti, ka mugura bijusi «taisni šitā pati».

—    Ko, pēc jūsu domām, es tobrīd darīju, Veg?

—    Gribētos sacīt, ser, ka tobrīd jūs nodurtām acīm blenzāt ielā.

—    Nē, Veg. Es klausījos.

—    Jūs sakāt, ser? — neticīgi atjautāja misters Vegs.

—     Ne jau nu negodīgā nolūkā, Veg, jo jūs miesniekam dziedājāt priekšā, un diezin vai jūs atļautos tieši uz ielas miesniekam izdziedāt priekšā kādus noslēpumus.

—    Cik atminos, nekas tāds man pagaidām vēl nav atgadījies, — piesardzīgi sacīja misters Vegs. — Bet atgadīties var. Neviens cilvēks nezina, kas viņam kādudien

. var iešauties prātā. (Tas tika sacīts tālab, lai nepalaistu secen ne niecīgāko iespēju no mistera Bofina atzīšanās kaut kādā veidā iedzīvoties.)

—    Nu redziet, es noklausījos, ko jūs viņam dziedājāt,— atkārtoja Bolīns. — Vai jums neatradīsies… vai jums

neatradīsies vēl kāds sēžamais, ko? Taisni dvašu rauj ciet.

—    Cits sēžamais man neatradīsies, bet sēdiet ar Dieva palīgu uz šitā paša, — sacīja Vegs, pieceldamies kājās.

—    Es mīļuprāt pastāvēšu.

—    Ak tu Kungs, cik labi! — ar lielu baudu apsēdies uz ķebļa, iesaucās misters Bofins, joprojām auklēdams savu kūju kā zīdaini. — Ir gan jauka vietiņa! Un abās pusēs šīs dziesmas kā no grāmatu lapām taisīti aizkari. Ak, cik brīnišķīgi!

—    Ja nealojos, ser, — atspiedies ar vienu roku pret leti un pieliecies nesakarīgi vāvuļojošajam Bofinam tuvāk, misters Vegs deva tam smalkjūtīgu mājienu, — jūs ieminējāties par kādu priekšlikumu vai kaut ko tamlīdzīgu, ko esat nodomājis?

—    Tūdaļ dzirdēsiet arī to. Vienu mirkli. Tūdaļ dzirdēsiet. Gribēju sacīt, ka torit, klausīdamies jūs, es klausījos ar milzīgu apbrīnošanu, lai neteiktu — ar godbijību. Klusībā nodomāju: «Rau, kur cilvēks ar koka kāju — viens skolots cilvēks ar …»

—    Gluži tā vis nav, ser, — iebilda misters Vegs.

—    Bet jūs taču protat visas šīs dziesmas, gan vārdus, gan meldiņu, un, ja jums pēkšņi iegribēsies kādu no tām izlasīt vai nodziedāt, atliks vienīgi uzlikt acenes un raut vaļā! — iesaucās misters Bofins. — Es tak to gaiši redzu.

—    Ja nu tā, ser, — teica misters Vegs un kautrīgi nodūra galvu, — var jau sacīt — skolots cilvēks.

—    «Skolots cilvēks ar koka kāju — un viss drukātais vārds viņam kā uz delnas!» Redziet, ko es torīt nodomāju, — turpināja misters Bofins, piesardzīgi paliekdamies uz priekšu, lai novilktu gaisā tik lielu loku, cik vien labā roka ļāva, neapgāžot drēbju pakaramo rāmi, — «viss drukātais vārds viņam kā uz delnas!» Tā tak ir, vai nav tiesa?

—    Tiesa gan, ser, — bikli piebalsoja misters Vegs,

—   diez vai jums izdosies nolikt man priekšā kādu angliski drukātu gabalu, ar ko es, domāt, viens divi netiktu galā.

—    Tūliņ uz vietas? — apvaicājās misters Bofins.

—    Uz vietas.

—    Tā jau es domāju. Un tagad paklausieties! Man, cilvēkam bez koka kājas, viss drukātais ir aizzieģelēta grāmata.

—    Ko jūs sakāt, ser! — misters Vegs iesaucās pieaugošā pašapziņā. — Mācīties nevīžojāt?

—    Ne-vī-žoju! — Bofins atkārtoja īpaši zīmīgi. — Tas nav īstais vārds. Nesacīšu, ka tad, ja jūs man parādītu burtu B, es nemācētu atbildēt, ka ar to sākas vārds «Bofins».

—    Nu, nu, ser, tas jau arī ir kaut kas, — uzmundrinādams sarunas biedru, noteica misters Vegs.

—    Kaut kas ir gan, — atsaucās misters Bofins, — tak, Dieva vārds, daudz tas vis nav.

—    Varbūt nav tik daudz, cik gribētos zināšanu kāra cilvēka prātam, ser, — piebilda misters Vegs.

—    Un tagad klausieties tālāk! Esmu metis pie malas visas darīšanas. Abi ar misis Bofinu — Henerictiju Bofinu — viņas tēvam bija Henerijs vārdā, mātei — Hetija, un kopā sanāk misis Bofinas vārds — dzīvojam iztikuši — no tā, ko mums novēlēja nelaiķis saimnieks.

—    Džentlmenis nomira, ser?

—    Un ko es sacīju — dzīvs, vai? Tak jau nelaiķis saimnieks. Bet tagad ir par vēlu boksterēt ābecē un urķēties sazin kādās gramatikās. Vecums jau zobu galā, gribas padzīvot bez rūpēm. Bet gribas arī kaut ko palasīties — tādā smukā, skaidrā drukā, tādu debešķīgu grāmatu no tā krāšņā konflikta, ko nes pa ielām lordmēra iesvētīšanas dienā, — (domāts laikam gan bija komplekts, taču vīram misējās, jo abi vārdi skan tik līdzīgi) — lai tanī rakstītais aizietu līdz sirds dziļumiem un lai pietiktu ilgākam laikam. Kur man ņemt tādu lasīšanu, Veg? Maksāt, — un viņš ar resnās kūjas galu iebikstīja Vegam krūtīs, — maksāt kādam, kas ir lietpratējs lasīšanā, tik un tik daudz stundā (sacīsim, divus pensus), un lai nāk un lasa!

—    Hrril Jūtos pagodināts, ser, un kā vēl, — sacīja Vegs, pēkšņi ieraudzīdams sevi gluži citādā gaismā. — 11o! Un tas ir jūsu minētais priekšlikums?

—    Jā. Kā jums patīk?

—    Jāpārliek prātā, mister Bofin.

—    Negribas skolotu cilvēku ar koka kāju pār mēru apgrūtināt, — augstsirdīgi sacīja Bofins. — Puspenss stundā šurp vai turp — mēs taču nekaulēsimies. Laiks lai paliek jūsu ziņā, kad būsiet ticis galā ar dienas darbiem te, §avā namā. Dzīvoju pie Meidenleinas Holovejas pusē,

' un, pabeidzis šeit darbu, jūs varat iet tikai uz ziemeļiem, pagriezties drusciņ uz austrumiem — un mana māja ir klāt. Divarpus pensi stundā, — teica Bofins un, piecēlies kājās, izvilka no kabatas krīta kriksīti, lai ar to uz ķebļa

pa savai modei atrisinātu grūto uzdevumu, — divi garie un viens īsais — divi pensi un puspenss; divi īsie būs viens garais, un divi garie pa divi lāgi būs četri garie, pavisam pieci garie; seši vakari nedēļā par pieciem garajiem vakarā, — un viņš saskaitīja visu kopā, — iznāk trīsdesmit garie. Apaļa summiņa! Puskrona!

Norādījis uz šo iznākumu kā uz gana prāvu un pieliekamu, misters Bofins uzspļāva uz cimda un, ar to savu garadarbu iztriepis, apsēdās uz krīta paliekām.

—    Puskrona, — domīgi bilda Vegs. — Jā-ā. (Visai daudz nav, ser.) Puskrona.

—    Nedēļā, kā runāts.

—    Nedēļā. Jā-ā. Ja tā padomā — cik tur nevajadzēs garīgas piepūles! Vai dzejas lasīšana arīdzan paredzēta? — apsvērdams savas izredzes, apvaicājās misters

Vcgs.

—    Vai tas iznāktu dārgāk? — jautaja misters Bofins.

—    Dārgāk gan, — atbildēja misters Vegs. — Ja cilvēkam katru mīļu vakaru nākas malt dzejoļus, tad viņš ar pilnām tiesībām var prasīt piemaksu, jo tie tak novājina prātu.

—    Taisnību sakot, Veg, — teica Bofins, — dzejoļus es nemaz nebiju paredzējis, varbūt vienīgi tā: ja jums dažvakar prāts nesīsies uzdziedāt man un misis Bofinai kādu no savām dziesmām, tad mēs metīsimies uz dzeju.

—    Saprotu, ser, — sacīja Vegs. — Bet, tā kā mūzikā neesmu nekāds īsts ķeneris, es labprāt negribētu ar to noņemties un tāpēc, ja lāgiem metisos uz dzeju, jau aizlaikus lūdzu tai reizē mani uzlūkot par draugu.

Pēc šiem negaidītajiem vārdiem misteram Bofinam iespīdējās acis, un viņš sirsnīgi paspieda Sailesam roku, apgalvodams, ka šāda necerēta laipnība esot vairāk, nekā viņš uzdrošinātos lūgt.

—    Kādi jums šķiet mani noteikumi, Veg? — pēc tam misters Bofins pavaicāja, neslēpdams bažas.

Ar atturīgo izturēšanos veicinājis šādu bažīgumu un it labi sapratis, ko no šā vīra var gaidīt, Sailess atbildēja tādā tonī, it kā paustu nepieredzētu cildenumu un augstsirdību:

—    Mister Bofin, es nekad nekaulējos.

—    Tā jau es domāju! — sajūsmināts atsaucas misters Bofins.

—        Nē, ser. Savu mūžu neesmu diņģējies un savu mūžu nediņģčšos. Tāpēc uzreiz nākšu jums prcti un sacīšu godīgi un atklāti — sitam saujā par dubultu maksu!

Misters Bofins šādam slēdzienam acīmredzot nebija sagatavojies, tomēr piekrita, turklāt piebilzdams:

—    Jūs labāk zināt, ko tas var maksāt, Veg, — un atkal paspieda sarunas biedram roku. — Vai varat nākt jau šovakar, Veg? — pēc brīža viņš vēl noprasīja.

—    Jā, ser, — misters Vegs atbildēja gausi, lai atstātu iespaidu, ka dedzīgākais šai darījumā ir misters Bofins.

—    Ja jūs tā vēlaties, no savas puses nekādas grūtības te nesaskatu. Vai esat apgādājies ar nepieciešamo riku … grāmatu, ser?

—    Nopirku izpārdošanā, — atbildēja misters Bofins.

—   Astoņus sējumus. Sarkans ar zeltu. Katrā sējumā tumšsarkana lente, ar ko iezīmēt vietu, kad lasīšanu pārtrauc. Jums tāda grāmata ir zināma?

—    Kā to sauc, ser? — pavaicāja Sailess.

—    Domāju, ka jūs varbūt to pazīsiet tāpat, — cerībās mazliet vīlies, atbildēja misters Bofins. — Grāmatu sauc «Krievijas himpērijas … pagrimums… un… noriets». (Šiem klupšanas akmeņiem misters Bofins pāri rāpās lēni un gaužām piesardzīgi.)

—    Un kā vēl! — iesaucās misters Vegs un paklanīja galvu, kā sastapies ar senu draugu.

—    Jūs esat ar to pazīstams, Veg?

—    Pēdējā laikā nav iznācis, tā sacīt, ilgāk ieskatīties,— atbildēja misters Vegs, — liku likām pietiek citu darbu, mister Bofin. Bet lai es nebūtu ar to pazīstams? Vecum vecais «Krievijas pagrimums un noriets»? Vai dieniņ, ser! Zinu jau kopš tiem laikiem, kad biju īsāks par jūsu kūju. Zinu kopš tiem laikiem, kad mans vecākais brālis aizgāja no mājām un brīvprātīgi iestājās armijā. Kā sacīts dziesmā, kas tika sarīmēta par godu šitam gadījienam:

Pie būdiņas ceļos ļimusi, mister Bofin, Gaužas asaras meiča lej; Vēja brāzma it skarbi uzvirmo, ser, Sniegbalto mutautu (to ierauga mans brālis) augšup ce|.

Meičas lūpas čukst lūgšanu debesīm, mister Bofin, To nedzird visžēlīgā auss. Mans brālis, uz zobena atspiedies, mister Bofin, No acīm miklumu rauš.

Šā ģimenes dzīves bēdu gabala aizgrābts, saviļņojumā par draudzīgo attieksmi, ko misters Vegs pauda, tik drīz jau pievērsdamies dzejas pasaulei, misters Bofins vēlreiz

paspieda kokkājainajam blēdim roku un lūdza noteikt vēlamo laiku. Misters Vegs to noteica pulksten astoņos.

— Namu, kurā es dzīvoju, sauc Patvērums, — sacīja misters Bofins. — Par Bofina Patvērumu to nokristīja misis Bofina, kad mēs tur ievācāmies kā likumīgi īpašnieki. Ja noliksies tā, ka būsiet nogājis krietnu jūdzi vai, sacīsim, jūdzi ar ceturtdaļu līdz Meidenleinai pie Betlbridžas un neviens šo nosaukumu nezinās (diez vai vispār kāds to zina), pavaicājiet pēc Harmonijas Cietuma, un to jums parādīs katrs. Gaidīšu jūs, Veg, — teica misters Bofins, patiesā sajūsmā paplikšķinādams misteram Vegam pa plecu, — gaidīšu ar vislielāko prieku! Nepacietīgi, nerazdams miera, iekams nebūsiet atnācis. Nu man pavērsies viss drukātā vārda noslēpums. Šovakar pat skolots cilvēks ar koka kāju, — un viņš uzmeta sajūsmas pilnu skatienu minētajam krāšņumam, it kā tas lautu jo dziļāk izbaudīt mistera Vega nenovērtējamās spējas, — ievadīs mani jaunā dzīvē! Sitiet saujā, Veg! Sveiki, sveikiņi, sveikiņi!

Kad misters Bofins jocīgajā aidinieka solī bija aizrikšojis un misters Vegs pie letes palicis viens, viņš iemetās sēdeklī zem slietņa, izvilka no kabatas gaužām noskretušu mutautu un dziļdomīgi satvēra sevi aiz deguna. Tāpat turēdams degunu saujā, viņš dziļdomīgi lūkojās nopakaļ mistera Bofina stāvam, kas pamazām attālinājās. Tomēr kroni Vega vaibstiem uzlika svinīgā nopietnība Jo, klusībā prātodams — večuks rādās tāds reti sastopams vientiesis, ka šādu izdevību nedrīkst palaist seccn. un te naudiņu var izspiest vairāk, nekā nupat aprēķināts, — viņš jutās mierā ar sirdsapziņu, pat nepieļaujot domu, ka jaunā nodarbošanās nepavisam neatbilst viņa spējām vai ka tajā varētu saskatīt kaut kripslīti smieklīguma. Misters Vegs pat mestos karstā ķīviņā ar katru, kam ienāktu prātā apšaubīt viņa ciešo pazīšanos ar iepriekš minētajiem astoņiem «Pagrimuma un norieta» sējumiem. Vega svinīgo nopietnību tik neparastu, neizmērojami dziļu darīja nevis kaut niecīgākās šaubas par paša spējām, bet gan paredzamā nepieciešamība griezt krūti pretī jebkurām iespējamām citu cilvēku šaubām. Tādējādi viņš iekļāvās to blēžu milzīgajā barā, kuri prot iztēloties krietnāki ne vien saviem tuvākajiem, bet arī paši sev.

65

Turklāt misteru Veģu vēl pārņēma zināms augstprātīgs lepnums, tīkama apziņa, ka viņu pieaicina par dažādu noslēpumu oficiālu izUīlkotāju. šī apziņa tomēr

3 -367

Vcgu nevis mudināja uz devīgumu tirdznieciskos darījumos, bet gan vedināja uz vēl lielāku sīkstulību; ja vien rastos izdevība ieraust koka mēriņā mazāku riekstu devu nekā citkārt, šī iespēja tūdaļ tiktu laista darbā. Taču, kad vakars cauri krēslibas plīvuriem noraudzījās Vegā, kad tas klumpaeoja uz Bofina Patvērumu, kokkājis juta krūtis izriežamies varenā pacilātībā.

Atrast Patvērumu, ja pie rokas nav attiecīga ceļveža, bija tikpat grūti kā bez pavediena nokļūt pie daiļās Rozamundes. Sasniedzis norādīto vietu,, misters Vegs veltīgi iztaujāja vismaz pusduci garāmgājēji, līdz atcerējās, ka jāvaicā pēc Harmonijas Cietuma. Sāds pavērsiens tūdaļ grozīja noskaņojumu kādam aizsmakušam džentlmenim, kas soļoja blakus ēzeļa vilktiem rateļiem un pirmāk nebija spējis aptvert, ko viņam prasa.

—    A-a, jums vajag vecā Hārmona māju, vai? — pārjautāja aizsmakušais džentlmenis, kas savu ēzeli uzmundrināja nevis ar pātagu, bet ar burkānu. — Ko tad uzreiz tā neteic? Mēs ar Edardu brauksim tur taisni garām. Sēžas tik iekšā!

Misters Vegs nebija mudināms, un aizsmakušais džentlmenis pievērsa sava pasažiera uzmanību trešajam viņu sabiedrībā, sacīdams:

—    Nu, palūk uz Edarda ausīm! Sakait vēlreiz — kā to sauc? Čukstus.

Misters Vegs nočukstēja:

—    Bofina Patvērums.

—    Edard! (Paveras nu uz šā ausīm!) Aiziet uz Bofina Patvērumu!

Edvards, ausis pieglaudis, nekustējās ne no vietas.

—    Edard! (P'averas nu uz šā ausīm!) Aiziet uz Bofina Patvērumu!

Edvards acumirklī sasl'ēja ausis stāvus un metās tādos aulekšos, ka turpmākie vārdi no mistera Vega tika izkratīti gaužām samežģītā murskulr.

—    Va-ai-tasbi-jisir-ciet-tums? — jautāja misters Vegs, iekrampēdamies ratu malā.

—    Ne jau nu gruntīgs cietums, kur iebāzt jūs un mani, — atbildēja pavadonis, — iedeva šitādu vārdu tāpēc, ka vecais Hārmons tur kleknēja viens.

—    Unkā-pēctosauc-parHar-mo-niju? — Vegs turpināja klaušināšanu.

—    Tāpēc, ka šitais cilvēks ne ar vienu nebija mierā.

Sn'il, paķēra šo uz zoba. Hārmona Cietums, Harmonijas Cietums. Nu tas visiem mutē.

—    Vaijūspa-zīs-tatmis-teruBo-iinu? — vaicāja Vegs.

—    Kast' šo nepazīst! Visi pazīst. Edards pazīst. »(Pāvelu'. uz šā ausīm!) Nodijs Bofijs, Edard!

Vārds atstāja tik satriecošu iespaidu, ka Edvarda galva li/ mirkli nozuda skatienam, pakaļkājas pazibēja gaisā Un rati rāvās uz priekšu tādā ātrumā un kratījās tā, .ka misters Vegs jutās spiests uzmanību veltīt vienīgi pats sev, lai neizkristu no ratiem, un atteikties no vēlēšanās noskaidrot, vai šis paātrinājums nozīmē cildinājumu ,Bolin;un vai arī uztverams gluži pretēji.

Pēc brīža Edvārds apstājās vārtu priekšā un Vegs, velti nezaudēdams laiku, veikli izšļūca pa ratu pakaļpusi l īdzko viņa kājas sasniedza zemi, pavadonis novicināja (':iisā burkānu, uzsauca: — Vakariņās, Edard! — tin braucējs, ēzeļa pakaļkājas, rati un Edvards pats likās pacel.imies gaisā un nozuda kā teātra izrādes svinīgā beigu ainā.

Pagrūdis pusvirus pamestos vārtus, Vegs ielūkojās no logotajā laukumā, kur augstu pret debesīm slējās kau! kādi tumši pauguri un taku uz Patvērumu iezīmēja divas mēnesnīcā labi saskatāmas pelnos sabāztu māla lausku rindas. Baltais stāvs, kas pa taku nāca Vcgam pretī, bija nevis spoks, bet gan misters Bofins, kurš, gatavodamies ērtākai zinību smelšanai, bija apvilcis īsu, baltu linaudekla uzsvārci. Īsti sirsnīgi apsveicinājies ar savu skoloto draugu, viņš veda to iekšā un iepazīstināja ar misis Bofinu — tuklu, sārtu, žirgtu dāmu, kas bija ģērbusies (misteram Vegam par lielu apjukumu) dekoltētā melna atlasa vakartērpā un galvā uzlikusi spalvām rotātu melna samta cepuri.

—    Misis Bofina, Vcg, cītīgi seko modei, — teica Bofins — Un viņas āriene nekādai modei kaunu nedara. Par sevi varu teikt, ka es pagaidām modei paka] nedzenos, bet, kas zina, varbūt pienāks arī tada diena. Henerietij, manu mīļo veconīt, te nu ir tas cilvēks, kas Krievijas himpērijti novedīs līdz pagrimumam un norietam!

—    Ceru, ka tas jums abiem darīs prieku, — sacīja misis Bofina.

3*

67

Istaba likās varen dīvaina un, ciktāl sniedzās Sailesa Vega saprašana, mēbelēta un iekārtota drīzāk kā lepns priekšpilsētas krogs. Abās pusēs kamīnam stāvēja pa koka solam., un katram priekšā bija nolikts galds. Uz viena no

galdiem citcilam līdzās, sarindoti plakaniski kā galvaniskās baterijas, gulēja visi astoņi sējumi, uz otra galda vairākas vēderainas, klūgām appītas pudeles šķita pacēlušās pirkstgalos, lai pāri turpat priekšā noliktajām glāzēm un cukurtraukam ar piemiegtu aci kārdinoši uzlūkotu misteru Veģu. Uz plauktiņa kamīnā garaiņu mutuļus vēla tējkanna. Pretī kamīnam starp abiem soliem stāvēja dīvāns, kājsoliņš un mazs galdiņš — misis Bofinai nodotais telpas centrs. Sīs uzkrītošās, krāsā nesaderīgās, toties dārgās mēbeles izskatījās visai ērmīgi kopā ar koka soliem un gāzes gaismekli, kas kūpēdams karājās pie griestiem. Grīdu sedza puķots paklājs, taču tā košais augājs, nesasniedzis kamīnu, apstājās pie misis Bofinas kājsoliņa, dodams vietu smiltīm un zāģskaidām. Kā brīnumā vērdamies apkārt, misters Vegs pamanīja arī, ka šīs saplaukušās āres dižojas tikai ar tukšziedīgiem krāšņumiem — izbāztiem putniem un zem stikla kupola saliktiem vaska augļiem; tai teritorijas daļā, pie kuras augājs izbeidzās, šos trūkumus izlīdzināja plaukti, kur līdzās skaidri saskatāmiem cietiem priekšmetiem acis priecēja prāvs pīrāga gabals un auksts teļa gurna cepetis. Istaba pati par sevi likās plaša, lai gan pazema, veclaicīgo logu smagie rāmji un smagās sijas ielīkušajos griestos skaidri liecināja, ka savrup no pilsētas celtais nams reiz piederējis turīgam cilvēkam.

—    Vai jums te patīk? — parastajā straujumā metās tincināt misters Bofins.

—    Esmu taisni sajūsmā, ser! — atbildēja Vegs. — It īpaši omulīgi pie šitā kamīna, ser.

—    Vai jūs saprotat, kāpēc, Veg?

—    Nu, vispār var sacīt, ka saprotu, ser, — galvu pieliecis, izgudrēm lēni iesāka misters Vegs, kā mēdz sarunā iesaistīties izvairīgi cilvēki.

—    Neko jūs nesaprotat, Veg, un es tūdaļ paskaidrošu. Te viss ir iekārtots pēc savstarpējas vienošanās ar misis Bofinu. Misis Bofina, kā jau ieminējos, cītīgi seko modei, bet es pagaidām to vēl nedaru. Augstāk par ērtumu netēmēju, man vajadzīgs ērtums, lai justos mājīgi. Tā tas ir. Kāds kuram tiktu labums, ja mēs abi ar misis Bofinu tālab ķildotos? Kopš tā laika, kad ievācāmies Bofina Patvērumā kā savā īpašumā, mēs ne reizi neesam ķildojušies — un kāpēc lai ķildotos, ja esam ievākušies Bofina Patvērumā kā savā īpašumā? Lai misis Bofina pa savu istabas daļu saimnieko, kā pašai tīkas, es pa savējo, kā iii.iii tīkas. Tā mēs vienā rāvienā esam tikuši piu sabiedriskuma (bez misis Bofinas es aiz grūtsirdības sajuktu prātā), pie modes un ērtības. Ja ari es pamazām sākšu dzīties paka| modei, misis Bofinai nāksies pamazām virzīlies uz priekšu. Ja misis Bofina kādudien ar modi vairs ncaizrausies tā, kā aizraujas tagad, misis Bofinas pakiāļam nāksies pavirzīties atpakaļ. Ja tomēr mēs turpināsim Iadā pašā garā kā pašlaik, tad viss ir labākajā kārtībā, un nāc iedod buču, manu mīļo vccenīt!

Joprojām smaidīdama, misis Bofina paklausīgi pienāca savam pavēlniekam klāt un apvija tuklo roku tam ap elkoni. Spalvām rotātajā melnā samta cepurē iedzīvinātā Mode grasījās maiguma uzplūdus aizkavēt, taču šais pūliņos tika pelnīti saspiesta.

—     Tā, Veg, — sacīja misters Bofins, slaucīdams lūpas kā pēc tikko iedzerta spirdzinājuma malka, — nu jūs aptuvis mūs pazīstat. Burvīga vietiņa šis mūsu Patvērums, tomēr to iepazīt vajag pamazītēm. Tā ir vieta, kuras jaukumi atklājas pakāpeniski — jo dienu jo pa drusciņai. Uz katru no pauguriem augšup vijas taciņa, no kuras ik mīļubrīd mainās skats pāri pagalmam un visai apkārtnei. Bet pašā augšā acīm paveras gruntsgabals kaimiņos, un to nekas nevar pārspēt. Misis Bofinas nelaiķa tēva uzņēmums (suņu barības sagāde) plešas jums pie kājām kā paša īpašums. Augstā paugura galu vainago treliņota lapene, un, ja šovasar jūs mums tur neizlasīsiet priekšā krietnu tiesu grāmatu un pa draugam vēl neslieksieties uz dzejas pasauli, tad tā nebūs mana vaina. Nu, ar ko sāksim lasīšanu?

—    Tencinu, ser, — atbildēja Vegs, it kā lasīšana viņam nebūtu nekas jauns. — Parasti sāku ar atšķaidītu džinu.

—    Tas neļauj rīklei izkalst, ko, Veg? — vientiesīgā de dzībā pajautāja misters Bofins.

—    N-nē, ser, — dzestri atteica Vegs, — es to sauktu savādāk. Es sacītu — padara rīkli sulīgu. Sulīgu — ta? ir īstais vārds, ko lietotu es, mister Bofin.

Vega kokaini trulā uzpūtība un blēdīgums auga augumā līdz ar sajūsminātā upura gaidām. Iedomu ainas kurās mantkārīgais prāts jau iztēlojās dažnedažādas iespējas, kā no šās pazīšanās izsist lielāku labumu, ne mirkli neaizēnoja aprobežotā blēža svarīgāko domu — jāturas ar cieņu, nedrīkst izgāzties.

Misis Bofinas mode, nebūdama tik nežēlīga dieviete kā šai vārdā parasti pielūgtais elks, neliedza nedz sajaukt dzērienu skolotajam viesim, nedz ari apjautāties, vai dzira padevusies pēc viņa gaumes. Kad ciemiņš par atbildi laipnīgi tencināja un apsēdās uz skološanas sola, misters Bofins apmetās viņam pretī uz otra sola un sajūsmā mirdzošam acīm sagatavojās klausīties.

—    2ēl atstāt jūs bez kajķīša, Veg, — viņš sacīja, piebāzdams pīpi, — tak divus darbus reizē nevar darīt. Ak jā! Piemirsies jums pateikt vēl kaut ko. Kad vakaros atnāksiet pie mums un, palūkojies apkārt, uz plaukta ieraudzīsiet ko tādu, pēc kā iekārotos jūsu acs, sakiet skaidri un gaisi!

Vegs, jau dzirdamies uzlikt brilles, tai pašā mirklī nolaida rokas un moži iesaucās:

—    Jūs lasāt manas domas, ser. Vai acis mani viļ, vai arī tas, ; ko redzu tur, uz tā plaukta, ir pīrāgs? Nevar būt, ka pīrāgs.

—    Kā tad, pīrāgs gan, — atbildēja misters Bofins un itin samulsis palūkojās uz «Pagrimumu un norietu».

—    Vai esmu zaudējis spēju sajust augļu smaržu, vai arī tas ir ābolu pīrāgs? — jautāja Vegs.

—    Tas pīrāgs ir ar teļa gaļu un šķiņķi, — atbildēja misters Bofins.

—    Ko jūs sakāt, ser! Nezin vai ir kāds pīrāgs, ser, kas liktos gardāks par pīrāgu ar teļa gaļu un šķiņķi, — sacīja Vegs, iejūsmīgi mādams ar galvu.

—    Vai gribat nogaršot, Veg?

—    Tencinu, mister Bofin, labprāt, ja nu jūs piedāvājat. Citā ciemu vietā es šitādos apstākļos atsacītos, bet pie jums, ser! Un gaļas receklis arī, it īpaši ja tas viegli pasālīts, atmīkšķina iekšējos orgānus, dikti atmīkšķma iekšējos orgānus! — Misters Vegs nepateica, tieši kurus orgānus domā, viņš ņipri runāja tāpat vien, vispārīgā nozīmē.

Pīrāgs no plaukta tika nocelts, un misteram Bofinam atlika vienīgi bruņoties ar pacietību, kamēr Vegs, apbruņojies ar nazi un dakšiņu, piebeidza visu pīrāga gabalu; misters Bofins šo gadījumu izmantoja, lai Vegam pavēstītu, ka viņš (misters Bofins) šādu pieliekamā kambara satura izlikšanu vispārējai apskatei, kas neatbilst stingrākām modes prasībām, uzlūkojot par viesmīlības parādīšanu aiz tā vienkāršā apsvēruma, lai nevajadzētu viesim veltīt samērā maz izteicošos vārdus: «Lejā ir tādi un tādi ēdamie, vai neuznest jums kaut ko augšā?» — bet varētu noteikti un skaidri praktiskā nozīmē sacīt: «PameI irt pats skatienu uz plauktiem un, ja jums kaut kas tur Uikārojias, ņemiet ciet!»

Beidzot Vegs atbīdīja šķīvi, uzlika brilles, misters Bofins aizkūpināja pīpi un starojošām acīm vērās apkārtējā pasaulē, bet' misis Bofina modei atbilstošā pozā atliga uz dīvāna: tā sakob, ja spēšu, piebiedrošos klausītajiem, ja ne — laidīšos snaudā.

—    Hm! — iesāka Vegs. — Sī, mister Bofin un jūs, cienīgā, ir «Pagrimuma un norieta» pirmā sējuma pirmā nodala… — Stīvi pablenzis uz grāmatu, viņš apklusa.

—    Kas noticis, Veg?

—    Vai zināt, ser, man nāk prātā, — pieglaimīgā atklātībā ierunājās Vegs (papriekš otrreiz pablenzis uz grāmatu), — ka šorīt jums būs atgadījusies sīka misēšanās, lo es nupat taisījos izlabot, tikai nez kāpēc tā man izkritusi no atmiņas. Jūs, rādās, runājāt par Krievijas himpē riju, ser,

—    Nu, ka Krievijas, vai tad ne, Veg?

—    Nē; ser. Romas. Romas impērija.

—    Kāda tur atšķirība, Veg?

—    Atšķirība, ser? — Aiz bailēm galīgi izgāzties misters Vegs sastomījās, bet tad viņam pēkšņi atausa gaiša doma. — Atšķirība, ser? Jūs mani iedzenat strupceļā, mister Bofin. Sarunu par atšķirību labāk atliksim uz citu reizi, kad1 misis Bofina nepagodinās mūsu sabiedrību. Misis Bofinas klātbūtnē labāk tādu sarunu nesākt.

Tā misters Vegs bruņnieciski izkļuva no neizdevīgā stāvokļa un ne vien izkļuva, bet, vīrišķīgā smalkjūtībā atkārtodams:«Misis Bofinas klātbūtnē labāk tādu sarunu nesākt,» — šo pašu neizdevīgo stāvokli pavērsa par ļaunu Bofinam, kurš juta, ka ir briesmīgi nogrēkojies.

Pēc tam misters Vegs varonīgi metās pie darba: spē rās tikai uz priekšu, pārvarēdams visu, kas gadījās ceļā; grāba ciet visus vārdus, gan biogrāfiskos, gan ģeogrāfiskos, apjuka Adriana, Trajana un Antonīnu priekšā, aizķērās aiz Polibija (viņš sacīja «Pollija bija» — Pollija mistera Bofina uztverē parādījās kā nezināma Romas jaunava, kurai misis Bofina savukārt uzkrāva atbildību par sarunas atlikšanu uz citu reizi); Tita Antonīna šķēpa triekts, izvēlās no segliem, bet tūdaļ atkal uzrausās zirgā, braši drasēja līdzi Augustam un beidzot guva ievērojamas uzvaras kopā ar Kommodu, kura vārdu izlasīja pēc dzimtās valodas modes un tādējādi uzkūdīja misteru Bofinu izteikt nosodījumu šim cilvēkam, kas apkaunojis anglisko izcelsmi un, valdīdams pār romiešiem, nav bijis sava vārda cienīgs. Pirmo lasījumu misters Vegs pabeidza ar šās personas nāvi, taču jau krietnu brīdi pirms priekšnesuma beigām notika vairāki misis Bofinas samtaini melnā diska radīti sveces aptumsumi, kas būtu beigušies pārlieku bēdīgi, ja nesaistītos ar iespaidīgu gruzdošas vistu kūts smaku, kas izplatījās no apsvilušajām misis Bofinas cepures spalvām un uz cienījamo dāmu iedarbojās tik atžirdzinoši, ka tā ikreiz īstajā brīdī pamodās. Misters Vegs, kas bija darbojies kā uzvilkts pulkstenis, ne mirkli neiedziļinādamies lasāmvielā, cīniņu ar to beidza garā možs, bet misters Bofins, drīz vien nolicis pie malas apdzisušo pīpi un visu laiku sēdējis, ar acīm un domām urbdamies drausmīgajās romiešu neģēlībās, šķita tik bargi pārmācīts, ka tikai ar mokām spēja skolotajam draugam novēlēt labunakti un pārdabūt pār lūpām: «Rītvakar.»

— Komodjess, — izlaidis Veģu pa vārtiem un aizšāvis tiem priekšā bultu, dvesa misters Bofins un pavērās mēnesī. — Komodjess septiņsimt trīsdesmit piecas reizes iziet zvēru laukumā un allaž uzņemas vienu un to pašu lomu! Ar to dullumu viņam nav gana — izlaiž zvēru laukumā vēl veselus simt lauvas! Ar to dullumu arī nav gana — Komodjess uzņemas jaunu lomu un visu simtu piebeidz pa vienam vien! Bet dulluma vēl nav gana — kaut kāds Vītelis vai Vīvelis* (ir nu gan vārdiņš!) septiņos mēnešos notiesā ēdamo par sešiem miljoniem angļu naudā! Kas nekait Vegam, Vegs tik lasa, bet man, vecam vīram, goda vārds, bail klausīties! Kaut arī to Komodjcsu beidzot ņēma un nožmiedza, es neredzu, ka mums no tā taptu labāk. — Domīgi soļodams uz Patvēruma pusi, misters Bofins nogrozīja galvu un piebilda: — Vēl no rīta man prātā nevarēja ienākt, ka drukātais vārds spēj cilvēku tā nobiedēt. Taču iesākts ir, jāturpina!

VI NODAĻA

Straumes varā.

«Sešu jautro nesēju brālība» — iepriekš minētais krogs, kā no tūskas izblīdis, sen jau bija nonācis ņipra pussabrukuma stāvoklī. Visā tā ķermeņa uzbūvē nevarēja atrast nevienu taisnu grīdu, nevienu cik necik taisnu līniju, tomēr «Brālība» turējās dūšīgi un acīmredzot turēsies vēl ilgi, pārdzīvodama dažu labu pamatīgāk būvētu ēku, dažu labu lepni uzpostu dzertuvi. No ārpuses to varēja ieskatīt par šķībi greizi gareniskā virzienā samestu kokmateriālu strēķi ar vēderīgiem logiem, kas sakrauti cits citam virsu kā apelsīnu grēda, kura teju draud sagāzties, ar pāri upes ūdeņiem pārslīgušu ļodzlgu koka verandu; īstenībā pāri ūdenim bija noslīgusi visa māja līdz pat žēlabaini čīkstošajai karoga kārtij uz jumta, līdzinādamās gļēvulīgam peldētājam, kas tik ilgi vilcinājies krastā, ka laikam savu mūžu vairs upē neielēks.

Šis apraksts attiecas uz «Sešu jautro nesēju brālības» fasādi upes pusē. Kroga aizmugure — jebšu galvenā ieeja atradās tieši tur — bija sarukusi tik šaura, ka atgādināja gludināmās dzelzs resnajā galā ačgārni pierīkotu turekli. Tureklis iesniedzās mežonīgi aizaugušā pagalma dzīlēs, un tās «Septiņu jautro nesēju brālībai» mācās virsū tik nešpetni, ka krogam pašam durvju priekšā nepalika ne sprīdis brīva laukumiņa. Šā iemesla pēc, turklāt vēl tāpēc, ka uzplūdu laikā ēka bezmaz laidās peldus upē, tais reizēs, kad «Nesējos» iegadījās lielā veļas diena, šai operācijai pakļautie priekšmeti žāvēšanai tika izkārti uz auklām, ko izvilka viesu telpās un guļamistabās.

Koks, no kura bija darināti «Sešu jautro nesēju brālības» plaukti, sijas, šķērssienas, grīda un durvis, uz vecuma galu šķita gremdējamies miglainās atmiņās par jaunības dienām. Daudzviet tas bija saverkšķījies un ieplaisājis kā vecs, bet vēl augošs koks, kam šur tur izlien pa punam, vietumis izliecās līkumu lokumos, itin kā izplezdams zaru žuburus. Nonācis bērna prātā, tas kļuva pļāpīgs un labprāt tērgāja par sava mūža sākotni. Ne velti «Nesēju» pastāvīgie apmeklētāji mēdza apgalvot — ja gaisma tieši krītot uz kādu noteiktu vietu, īpaši uz veco riekstkoka bufeti dzertuves kaktā, koka šķiedrā varot saskatīt mazus mežiņus un sīkus kociņus, kas liekot domāt par viņu sentēvu — veco riekstkoku pilnā lapu plaukumf.

«Sešu jautro nesēju brālības» bufetes telpas paskats vien jau lika cilvēka sirdij atmaigt. Izmantojamais laukums tanī tikai mazliet pārsniedza važoņa ratu platību, tomēr nevienam nekad neradās vēlēšanās redzēt to lielāku, jo šo pleķīti ciešā lokā iekļāva tumīgas mučeles, sirdi spēcinošu dzērienu pudeles, kas spīdināja sānus ar vīnogu ķekariem uz etiķetēm, tīkliņos ietūcīti citroni, grozos sakārtoti cepumi, labi audzinātas alus krūkas, kas zemu paklanījās, kad viesim tika ieliets kārotās veldzes malks, siers omulīgā kakliņā un pati krodziniece pie maza, ar sedziņu allaž pārklāta galdiņa vēl omulīgākā kaktiņā blakus kamīnam. So miera ostu no skarbās apkārtējās pasaules nošķīra stikla šķērssiena ar pusdurvīm, uz kuru svina palodzes viesiem pasniedza dzeramo, tomēr bufetes telpas omulīgums strāvoja pāri pusdurvīm tik spēcīgi, ka viesi, kas dziras kausus tukšoja stāvkājās tumšajā gaiteni, kur vilka caurvējš un viņus grūstīja citi veldzes kārotāji — tie bez mitas nāca iekšā un gāja ārā —, viesi, nonākuši aizgrābjošu maldu gūstā, acīmredzot iedomājās, ka savus kausus tukšo pašā bufetes telpā.

Par visu pārējo piebilstams, ka «Sešu jautro nesēju brālības» viesu istabām logi atradās upes pusē un to sarkanie aizkari tonī saskanēja ar pastāvīgo apmeklētāju degunu krāsu, ka ikviena istaba bija apgādāta ar kamīna rīkiem, kuru cukurgalvas veidols likās parocīgi pielāgots savam uzdevumam — ar smailo galu uzurķēt ērtu spraudziņu kvēlojošajās oglēs, kur uzsildīt alu vai karstumā nobriedināt tīksminošos dzērienus — «zirga spērienu», «knipi» un «suņa degunu». Pirmā no minētajām ožu stipri kairinošajām dzirām bija dzēriens pēc īpašas «Brālības» receptes, un šo faktu apliecināja uzraksts uz durvju stenderes, smalkjūtīgi cenzdamies aizkustināt apmeklētāju jūtas, — «Zirga spēriens rīta agrumā». Varēja domāt, ka «zirga spēriens» jāieņem rīta agrumā, taču, vai to noteica kāds nozīmīgāks ar gremošanu saistīts apsvērums vai vienkāršā atziņa — kā agrīns putniņš drīz sakampj tārpiņu, tā agrīns «zirga spēriens» drīz sakampj dzērāju —, šis jautājums nav tik viegli izšķirams. Vēl tikai jāpiemetina, ka gludināmās dzelzs tureklī pretī bufetes telpai atradās mazs, trīsstūrenei līdzīgs kambarītis, kurā nekad neiespīdēja ne saules, ne mēness, ne zvaigznes stars, bet kuru apmeklētāji māņticīgi ieskatīja par svētnīcu vientulības un mājīguma izbaudīšanai gāzes gaismā un uz kura durvīm tāpēc varēja izlasīt vilinošo nosaukumu — «Omulība».

Mis Potersone, vienīgā «Nesēju brālības» īpašniece un saimniece, kā visvarena valdniece sēdēja savā tronī — bufetes telpā, un, lai kāds apmeklētājs ar viņu uzsāktu strīdiņu, tam nudien vajadzēja pietempties pilnam kā mārkam. Pēc pašas autoritatīvās atziņas, šo dāmu sauca mis Abi ja Potersone, un dažs labs upmalas prātvēders savā galviņā, kura (tāpat kā upes ūdens) nepiederēja pie skaidrākajām, bija izperinājis domu, ka vārds krodziniecei, kas ar savu rakstura stingrību iemantojusi vispārēju cieņu, dots par godu Vestminsteras abatijai vai kādā citā sakarā ar šo svēto iestādi. Tomēr Abija, izrādās, bija tikai saīsinājums no Abigeilas, un šai vārdā mis Potersone pirms sešdesmit un vēl pāris gadiem bija tikusi kristīta Laimhausas dievnamā.

—     Liec aiz auss, Raiderhud, — brīdinoši paslējusi rādītājpirkstu virs pusdurvju palodzes, sacīja mis Abija Potersone. — «Brālībai» pēc tevis nav ne mazākās vajadzības, un tava istaba tai noderētu labāk nekā tu pats, bet pat tad, ja kāds par tevi te priecātos tā, kā pagaidām nav manīts priecājamies, arī tad pēc šitās pintcs tev alu neviens vairs šovakar nepasniegtu. Tāpēc, ar Dieva palīgu, dzer to pašu laukā!

—    Bet, ja es, mis Potersone, uzvedīšos, kā nākas, — tas skanēja gaužām lēnprātīgi, — jūs tak, vai zināt, nevarat atteikties mani apkalpot, cienīgā!

—    Es lai nevarētu! — ārkārtīgi izteiksmīgi iesaucās mis Potersone.

—    Nē, mis Potersone, tāpēc ka, vai zināt, likums…

—    Te likums esmu es, tev par zināšanu, — atbildēja mis Abija, — un, ja tu šaubies, varu to pierādīt.

—    Nekad neesmu iepīkstējies, ka šaubītos, mis Abija.

—    Jo labāk tev pašam.

Abija Visvarenā iemeta viesa puspensu kasē un, apsēdusies kamīna priekšā, no jauna ķērās pie avīzes. Pirmajā mirklī šī slaikā, staltā sieviete ar paskarbiem sejas pantiem drīzāk šķita skolmeistariene nekā «Sešu jautro nesēju brālības» saimniece. Viesis — vietējais upmalas aroda piekopējs — stāvēja durvju otrā pusē, kā nogrēkojies skolnieks caur pieri glūnēdams mis Potersonē.

—    Jūs esat dikti barga pret mani, mis Potersone.

Saraukusi uzacis, mis Potersone lasīja avīzi un nelikās

ne zinis, līdz viesis iečukstējās:

—    Mis Potersone! Cienīgā! Vai drīkst bilst vienu pušplēstu vārdiņu?

Mis Potersone nolaidās no saviem augstumiem un pašķielēja lūdzējā. Tas stāvēja klanīdamies un, pirkstu pie zemās pieres piespiedis, it kā izlūdzās atļauju mesties ar galvu pa priekšu pāri pusdurvju palodzei bufetes telpā tieši viņai pie kājām.

—    Kas ir? — Cik slaiks bija padevies mis Potersones

stāvs, tik strupi viņa prata izšaut jautājumus. — Saki to pušplēsto vārdiņu laukā! Runā, lai var saprast!

—         Mis Potersone! Cienīgā! Neņemiet par |aunu manu va|ību, ja apvaicāšos — vai jums kas iebilstams pret manu personu?

—    Protams, — atbildēja mis Potersone.

—    Ja jūs baidāties no …

—         No tevis jau nu nebaidos, — atcirta mis Potersone, — ja tu to gribēji sacīt.

—         Atvēliet pazemīgi piebilst, ka to es nemaz negribēju sacīt, mis Abija.

—    Ko tad tu gribēji?

—         Jūs esat pret mani dikti barga. Gribēju tikai pavaicāt — varbūt esat nobažījusies vai saklausījusies visādas nevalodas par to, ka teitan neviens nevar justies drošs par savu mantu, ja uzrodos es?

—    Kālab tev tas jāzina?

—         Redziet, mis Abija, lai cik dziļi jūs cienu un netaisos apvainot, sev par sirdsmieru gribu zināt, kāpēc man nav vēlēts iegriezties «Nesēju brālībā», bet tādiem kā Vecais tas ir atļauts.

Saimnieces sejai pārslīdēja viegla mulsuma ēna.

—    Vecais nekad nav nonācis tur, kur esi bijis tu.

—         Vai to jūs par tuptūzi, cienīgā? Var gadīties. Bet varbūtās viņam vajadzētu tur nonākt. Varbūtās viņš tiek turēts aizdomās par kaut ko daudz nelāgāku, nekā jebkad esu pastrādājis es.

—    Kas viņu tur aizdomās?

—         Vai nu maz kāds. Vismaz viens katrā ziņā. Aizdomās viņu turu es.

—         Iedomājies tikai — tu? — nicīgi saraukusi uzacis, atmeta mis Abija Potersone.

—         Es tak biju Vecā pārinieks. Paturiet to prātā, mis Abija, — es biju Vecā pārinieks! Tāpēc man par viņu viss zināms labāk nekā jebkuram citam uz šās pasaules. To ielāgojiet! Es esu tas cilvēks, kas bija viņa pārinieks, un es esu tas cilvēks, kas viņu tur aizdomās.

—         Tad jau tu pats sevi apsūdzi noziegumā. — Apjukuma ēna mis Abijas vaigā sabiezēja vēl tumšāka.

—         Nepavisam ar ne, mis Abija. Kā tas iznāk? Iznāk t-ā. Būdams Vecā pārinieks, es nekad neko nevarēju izdarīt viņam pa prātam. Kāpēc, nekad nevarēju izdarīt viņam pa prātam? Tāpēc, ka man nelobās, tāpēc, ka man netrāpījās tik daudz atradumu. Bet viņam? Viņam aizvien

lubas. To ielāgojiet! Aizvien lobās! Tā viņš ir. Netrūkst visada darāmā, mis Abija, kur pietiek, ja lobjas, bet ir arī lādi darbiņi, kur vajag vēl saprašanas.

—    Vai "kāds te grib apšaubīt, ka Vecajam pietiek saprašanas atrast to, kas vajadzīgs, ko? — vaicāja mis Abija.

—    Bet varbūt pietiek saprašanas atradumu sagādāt, — atbildēja Raiderhuds, ļaunās aizdomās nogrozīdams l>a!vu.

Mis Abija caur pieri pavērās Raiderhudā, un tas drūmi blenza viņai pretī.

—    Ja tu, cilvēks, izbrauc upē vai katrā uzplūdu un atplūdu reizē un ja gribi upē atrast kādu vīrišķi vai sievišķi, tad tu stipri vien vari paieties savai šķirmei pretī, mis Abija, papriekš iezveldams tam vīrišķim vai sievišķim pa pauri un pēc tam iegrūzdains to ūdenī.

—    Žēlīgais Dievs! — Mis Abija nepaguva aizturēt brēcienu.

—    To ielāgojiet! — atkārtoja Raiderhuds, pārliecies pāri palodzei, lai vārdi aizsniegtu bufetes telpas kaktu, jo balss skanēja tā, it kā viņam rīklē būtu iesprūdis laivu beržamais vīkšķis. — To saku es, mis Abija! Ielāgojiet! Es viņu izsekošu, mis Abija. Un vēl ielāgojiet! Es viņu piedabūšu pie atbildēšanas, piedabūšu kaut vai pēc divdesmit gadiem! Kas viņš tāds ir, ka meitas dēļ tiek žēlots? Vai ta' man meitas nav?

Pabeidzis šādi izpušķoto runu, kuras laikā apskurba arvien vairāk un kļuva arvien negantāks, misters Raiderhuds pagrāba savu alus kausu un aizlīgoja atpakaļ pie pārējiem dzērājiem.

Vecā Heksema barā nemanīja, kaut bija sapulcējies prāvs pulks mis Abijas audzēkņu, kas bez ierunām izrādīja paklausību, līdzko pēc tās radās vajadzība. Kad pulkstenis nosita desmit un durvīs parādījās mis Abija, uzrunādama dēlieti noplukušā sarkanā svārkā: — Džordž Džouns, laiks beigt! Apsolīju tavai sievai, ka tu kopsies mājās, kā norunāts, — Džounss pazemīgi piecēlās, novēlēja pārējiem labunakti un aizgāja. Pusvienpadsmitos, kad mis Abija parādījās nākamreiz un sacīja: — Viljam Viljams, Bob Glemor un Džonatan — tagad jūsu kārta,— Viljamss, Bobs un Džonatans tikpat pazemīgi atvadījās un nozuda. Vēl lielāks brīnums notika tad, kad tēvainis ar gurķim līdzīgu degunu, vaskadrānas cepuri galvā, krietnu brīdi minstinājies, krodzinieces palīgam lika atnest vēl vienu šļācienu džina; mis Abija, ij nedomādama glāzē neko šļākt, tad parādījās pašpersoniski un sacīja:

—    Kapteini Džoij, jūs esat dzēris pietiekami, — un kapteinis tikai gurdi paberzēja ceļgalus un, ne vārda nebilstot pretī, apcerīgu skatienu lūkojās kamīna liesmās, toties pārējā kompānija vienbalsīgi metās tam virsū, burkšķēdama:

—     Nuka, nuka, kapteini Mis Abijai taisnība, klausi, ko saka mis Abija, kapteini — Sāds pazemīgs mudinājums nebūt nemazināja mis Abijas modrību, drīzāk gan to saasināja, jo, pārlaidusi skatienu savu audzēkņu godbijības pārņemtajām sejām un pamanījusi vēl divus jaunus puisiešus, kam lieti derētu draudzīgs padoms, viņa tūdaļ ķērās pie pamācīšanas: — Tom Tūtl, jaunam cilvēkam, kas nākammēnes taisās apsievoties, ir laiks posties mājās un iet pie miera. Nav ko bikstīt viņam sānos, mister Džek Malins, zinu, karn darbs sākas agri no rīta, un tāpēc arī jums saku taisni to pašu. Nevelciet garumā! Arlabunakti, esiet paklausīgi zēni! — Tūtls nosarcis palūrēja Malinsā, Malinss nosarcis palūrēja Tūtlā, nevarēdami izprast, kuram pirmajam jāceļas kājās, līdz beidzot rausās kājās abi reizē un mis Abijas pavadībā nozuda aiz durvīm, visai dzērāju kompānijai atņirdzot zobus platā smaidā, ko mis Potersones klātbūtnē tie nemūžam nedrīkstētu atļauties.

Krodzinieces palīgs ar battu skoteli un līdz pat pleciem atrotītām piedurknēm noderēja vienīgi par maigu mājienu, ka tamlīdzīgā iestādē sabiedriskās kārtības labad iespējams izmantot arī fizisku spēku. Kroga slēgšanas brīdī daži uz promiešanu kūtrākie viesi cits pēc cita priekšzīmīgā kārtībā izsoļoja pa durvīm, bet mis Abija pie bufetes pieņēma atvadu parādi. Visi novēlēja mis Abijai labunakti, un mis Abija novēlēja visiem labunakti, tikai Raiderhudu nelikās redzam. Dzīves gudrībās skolotais krodzinieces palīgs, kas parādē nolūkojās kā likumīga amatpersona, tai pašā brīdī nāca pie negrozāmas pārliecības, ka šis cilvēks uz mūžīgiem laikiem tiek padzīts un nošķirts no svētās «Sešu jautro nesēju brālības».

— Klau, Bob Gliderij, — mis Potersone sacīja savam palīgam, — aizjoz pie Heksema un pasaki Lizijai, ka man ' ar viņu jāaprunājas.

Bobs Gliderijs pavēli izpildīja paraugātrumā. Lizija ieradās tieši tai mirklī, kad viena no abām «Nesēju brālības» kalponēm klāja vakariņām mazo galdiņu pie kamina un cēla mis Potersonei priekšā kartupeļu biezeni ar

desiņām.

—         Nāc iekšā un apsēdies, meitenit! — sacīja mis Abija. — Varbūt drusku iekodīsi?

—    Pateicos, mis Abija. Esinu paēdusi.

—         Arī es, liekas, esmu paēdusi, — teica mis Abija un atstūma neaizskarto šķīvi, — pieēdusies līdz kaklam. Mani māc nemiers, Lizij.

—    Piedodiet, lūdzu, mis!

—    Tad kāpēc, Dieva dēļ, tu to dari? — nikni noprasīja

mis Abija.

—    Es, mis?

—         Kurš tad cits! Nav ko brīnīties! Vajadzēja gan sākt ar kādu vārdu paskaidrošanai, bet tas jau man tāds paradums — visu darīt bez aplinkiem. Vienmēr esmu bijusi karstas putras strēbēja. Ei tu tur, Bob Gliderij, aizmetini durvīm priekšā ķēdi un taisies lejā vakariņot!

Rīkojumu Bobs izpildīja ar tādu skubu, kas likās saistāma drīzāk ar mis Abijas karstas putras strēbšajiu nekā ar aicinājumu vakariņās, un viņa zābaki norībēja pa kāpnēm līdz pat upes malai.

—         Lizij Heksema, Lizij Heksema, — mis Potersoneatsāka sarunu, — vai pietiekami bieži neesmu tev devusi iespēju atkratīties no tēva un pašai tikt uz zaļa zara?

—    Ļoti bieži, mis.

—         Ļoti bieži? Jā! Bet tikpat labi es būtu varējusi runāt ar «Nesēju brālībai» garām braucošo jūras tvaikoņu skārda skursteņiem.

—         Nē, mis, — aizstāvēdamās iebilda Lizija, — tā. būtu nepateicība, bet es esmu jumspateicīga.

—         Dieva vārds, reizēm man taisni sametas kauns — ko es tik daudz ar tevi varu noņemties, — aizvainota turpināja mis Abija, — bet diezin vai tā noņemtos, ja tu nebūtu tik glīta. Vai tu nevarēji būt neglītāka?

Uz šo grūto jautājumu Lizija atbildēja vienīgi ar lūdzošu skatienu.

—         Tomēr par neglīteni tevi neviens nesauks, — secināja mis Potersone, — tāpēc nav jēgas šo jautājumu apspriest. Jāpieņem tevi tādu, kāda esi. Un to es arī daru. Varbūt tu gribēsi sacīt, ka vēl aizvien tikpat stūrgalvīgi tiepies?

—    Netiepjos, mis, patiešām.

—    Varbūt tas ir nelokāmi nolemts (tā laikam saka)?

—    Jā, mis. Negrozāmi..

—      Neviens stūrgalvīgs cilvēks pats sevi par stūrgalvi neatzīs, — noteica mis Potcrsone un sirdīgi patrina degumi. — Es gan to atzītu, ja būtu stūrgalvīga, bet esmu karstas putras strēbēja, un tas ir pavisam kas cits. Lizij Ileksema, Lizij Ilekscma, padomā vēli Vai par tēvu tev ir zināms pats ļaunākais?

—     Vai par tēvu man ir zināms pats ļaunākais! — iepletusi acis, atkārtoja Lizija.

—     Vai zini, kādās aizdomās tavs tēvs tiek turēts? Vai zini, kādas nelāgas tenkas jau klīst apkārt?

Atgādinājums par tēva dienišķo nodarbošanos kā smags slogs uzgūla Lizijas sirdij, un viņa lēnām nodūra acis.

—    Teic, Lizij! Vai tu to zini? — neatlaidās mis Abija.

—     Sakiet, lūdzu, — kādās aizdomās viņš tiek turēts, mis? — brīdi klusējusi, meitene vaicāja, acis no grīdas nepaceldama.

—     Nav viegli par to runāt ar viņa paša meitu, bet ko lai dara — jārunā. Dzird tenkojam, ka tavs tēvs palīdzot nomirt dažlabam no tiem, ko pēcāk beigtus atrod upē.

Kad Lizija izdzirdēja šādas nepamatotas aizdomas, nevis ar drebošu sirdi gaidīto patiesību, viņai pār lūpām izlauzās atvieglojuma nopūta, un mis Abija pārsteigta palūkojās meitenē. Lizija tūdaļ pacēla skatienu, papurināja galvu un aiz prieka gandrīz iesmējās.

—    Kas tā var runāt, tas manu tēvu tikpat kā nepazīst.

(«Viņa to uztver ļoti mierīgi,» nodomāja mis Abija.

«Viņa to uztver pārlieku lielā mierā!»)

—     Varbūt šīs baumas palaiž kāds, kas uz tēvu tur ļaunu prātu, — sacīja Lizija, pēkšņi kaut ko atminējusies, — kāds, kas tēvam ir draudējis. Raiderhuds, jā, mis?

—    Nūja, viņš gan.

—     Jā! Raiderhuds bija mana tēva kompanjons, bet tēvs pārtrauca sadarbošanos, un tagad viņš atriebjas. To, ka sadarbību neturpinās, tēvs pateica manā klātbūtnē, un Raiderhuds noskaitās. Un vēl, mis Abija! Vai varat apsolīt, ka nekad, ja vien neradīsies īpaši svarīgi apstākļi, neizpaudīsiet to, ko jums tagad sacīšu?

Lizija to teica čukstus, pieliekusies mis Potersonei pie pašas auss.

—    Apsolu, — atbildēja mis Abija.

— Tas notika tai naktī, kad atklājās, ka noslepkavots misters Hārmons, un mans tēvs atrada viņa liķi — tepat augšpus tilta. Otrā pusē tiltam, kad mēs jau īrāmies mājup, no tumsas iznira Raiderhuds ar savu laivu. Vēlāk, kad cilvēki veltīja tik daudz pūļu, lai šo noziegumu izdibinātu, un neko neizdevās noskaidrot, es nezin cik reižu esmu klusībā pārcilājusi domu, vai tikai Raiderhuds pats nav slepkava un vai viņš tīšām neradīja tēvam izdevību atrast līķi. Pat šāda doma man likās ļauna un negodīga, bet, ja Raiderhuds lūko vainu uzvelt tēvam, man laikam būs bijusi taisnība. Vai tas var būt taisnība? Vai tiešām šādu domu man iedvesis mirušais?

Šo jautājumu uzdevusi drīzāk uguns liesmām nekā «Nesēju brālības» saimniecei, Lizija satraukti pārlaida skatienu mazajai bufetes telpai.

Taču mis Potersone, kā jau īsta skolmcistariene, kas radusi savus audzēkņus paglābt no aizklīšanas maldu ceļos, šo notikumu iztēlojās gluži citādā gaismā, kas likās tuvāka dzīvē vispārpieņemtai patiesībai.

—    Nabaga apkrāptā meitene, — viņa sacīja, — kā tu nesaproti, ka, turot aizdomās vienu no šiem abiem, tev aizdomās jātur arī otrs? Viņi taču strādāja kopā. Un šī sastrādāšanās ilgusi krietnu laiku. Pat pieļaujot, ka ir noticis tā, kā iztēlojies tu, arī tad viss, ko viņi darījuši abi kopā, kompanjonam nav nekāds noslēpums.

—    Jūs nepazīstat manu tēvu, mis, ja varat tā runāt. Patiešām, ticiet man, jūs viņu nepazīstat!

—    Lizij, Lizij, — teica mis Potersone. — Ej projām no tēva! Nevajag viņu pamest pavisam, tikai ej projām! Jo tālāk, jo labāk un nevis tāpēc, ka esmu tev šovakar ko jaunu pavēstījusi, — neuzmetīsimies par soģiem un cerēsim, ka tas nav tiesa, — bet tādēļ, lai tu sāktu jaunu dzīvi, uz ko sen jau esmu tevi skubinājusi. Nav svarīgi, vai esmu tev pieķērusies tava glītā vaiga vai cita iemesla pēc, bet tu man, Lizij, patīc un es gribu tev palīdzēt. Nāc pie manis strādāt! Nedzen sevi postā, meitenīt, tici, ka varēsi dzīvot godīgi un laimīgi!

Krietno jūtu un labo nodomu aizgrābta, mis Abija lūdzās meiteni necerēti maigā balsī un pat bija aplikusi roku tai ap vidukli. Taču Lizija atbildēja:

—    Paldies jums, mis Abija! To es nevaru. Un nekad nedarīšu. Pat domāt par to nedrīkstu. Jo ļaunāk tēvam klājas, jo vairāk viņam vajadzīgs mans atbalsts.

Mis Abija, kā visi skarbas dabas cilvēki, ja tiem reizēm gadās atmaigt, juta, ka beidzot jāatgūst līdzsvars, un, pēkšņi pārvērtusies, kļuva pavisam atturīga.

—    Esmu darījusi visu, kas ir manos spēkos, — viņa sacīja, — izraugies savu ceļu pati! Ko sēsi, to pļausi. Tikai tēvam pasaki, lai viņš šeit savu kāju nekad vairs nesper.

—    Ak, mis, vai tiešām jūs tēvam liegsiet nākt uz vienīgo vietu, kur viņš var justies drošība!

—    «B'rālībai» jārūpējas ne vien par citiem, bet arī par s«vi, — atbildēja mis Abija. — Nebija nekāds vieglais d'arbs še māju dabūt pie kārtības un padarīt «Brālību» tadu, kāda tā ir tagad, un man aizvien vēl dienu un raktsi jāmopūraS', lai to uzturētu kārtībā. Nedrīkst pieļaut, ka «Brālības» gods tiktu aptraipīts un tās vārds iemantotu nelāgu slavu. Aizliedzu Raiderhudam vērt šās mājas dtervisun aizliedzu tās vērt arī Vecajam Hekseinam. Aizliedza vienlīdz abiem. No Raiderhuda un no tevis esmu uz'zinājnsī, ka viņi abi tiek turēti aizdomās, un negribu ne uzņemties atbildību, ne izšķirt, kurš no viņiem ir vainīgais. Abi ir novārtīti dubļos, un es nevēlos, lai ar tiem pašiem dubļiem aptraipa «Brālību». Tas arī ir viss, ko zriku'.

—    Ardievu, mis! — skumji sacīja Lizija.

—    Ardievu! — papurinājusi galvu, atņēma mis Abija.

—    Ticiet man, mis Abija, es tomēr esmu jums ļoti pateicīga.

—    Varu ticēt daudz kam, — cēli atbildēja mis Abija, — noticēšu arī tam, Lizi].

Atis Potersone pie vakariņām tovakar neķērās un izdzēra tikai pusi parastās tumšā portvīna devas. Abas kalpones — koka lellēm līdzīgi spēcīgi sievišķi izvalbītām, melnām acīm, sarkanspīdigu, plakanu ģīmi, strupu degunu un cietām mato cirtām — pārmija domas par saimnieci, kuru kāds acīmredzot paglaudījis pret spalvu. Krodzinieces palīgs pēcāk apgalvoja, ka nekad vēl neesot «aizribināts gulēt ar tādu traci» kopš tiem laikiem, kad' nelaiķe māmuļa viņa došanos pie miera paātrinājusi ar krāsns kruķi.

Durvju ķēdes žvarksts, līdzko Lizija bija tikusi pāri slieksnim, izgaisināja pirmajā mirklī justo atvieglojumu. Nakts bija tumša un vētraina, tukšā upes krastmala uzvēdīja skumjas, un Lizijai ausīs vēl aizvien atbalsojās ska1 ņas, kas liecināja par izraidīšanu, — mis Abijas rokas aizmetinātās dzelzs ķēdes žvadzoņa un aizbīdņa noklabē' šana. Līdzko Lizija nokļuva zem draudīgi tumšajām debesīm, viņai pēkšņi šķita, ka drūmā slepkavības ēna nolaižas arī pār viņu, un, tāpat kā uzplūdu viļņP šļakstījās turpat pie viņas kājām, nezin no kurienes nākdami-, t*ā

arī domas iznira no nezināma tukšuma, ķerdamas viņu tieši sirdi.

Ka tēvs tiek turēts aizdomās nedibināti, par to Lizija jutās pārliecināta. Pavisam pārliecināta. Pilnīgi pārliecināta. Tomēr, lai cikkārt viņa šo vārdu klusībā atkārtoja, mēģinājums visu izdomāt līdz galam un sev pieradīt pašas pārliecības pareizumu aizvien cieta neveiksmi, Raiderhuds bija pastrādājis noziegumu un ievilinājis viņas tēvu lamatās. Raiderhuds nebija izdarījis noziegumu, šis cilvēks aiz ļaunprātības nolēmis pavērst pret tēvu viņam labi zināmos un viegli sagrozāmos nozieguma apstākļus. Lai no kuras puses šo jautājumu aplūkotu, vienlīdz ātri iznira drausmīgā iespeja, ka tēvam, kas ncpevi-sarn nav iesaistīts noziegumā, vainu var piedēvēt it viegli. Lizija bija dzirdējusi par cilvēkiem, kas samaksājuši ar dzīvību par asinsizliešanu, lai gan pēcāk izrādījies, ka viņi ir bez vajnas, bet šie nelaimīgie nebija tikuši iejaukti ne tuvu tik bīstamos darījumos, kādos iejaukts viņas tēvs. Nav noslēpums, ka jau kopš šā notikuma atklāšanas cilvēki no viņa vairījušies, aiz muguras ļauni sačukstējušies. Viss bija sācies toreiz, tai pašā naktī. Kad platā, melnā upe ar drūmajiem krastiem nakts tumsā izzuda Lizijas skatienam, viņa joprojām stāvēja ūdensmalā, nespēdama ieskatīties bezgalīgā posta dzīves tukšumā, neatšķirdama vairs labu no ļauna, bet zinādama, ka gan labais, gan ļaunais miglā plūst turpat viņai pie kājām, traukdamies pretim plašajam okeānam — nāvei.

Skaidrs meitenei likās tikai viens. Jau no bērnu dienām radusi nekavēdamās darīt to, kas jādara, — glābties no lietus, pasargāties no aukstuma, atvairīt izsalkumu un vēl daudz ko citu, — viņa attapās no skumjajām pārdomām un skrēja mājās.

Istabā valdīja klusums un uz galda dega lampa. Kaktā uz lāviņas gulēja brālis. Noliekusies .pār zēnu, Lizija viņu maigi noskūpstīja un piegāja pie galda.

«Mis Abija krogu sen aizslēgusi, un pēc uzplūdiem spriežams, ka ir jau krietni pāri pusnaktij. 'Ūdens upē ceļas. Tēvs ir Cizikā, diezin vai pirms atplūdiem mājās pārnāks, un tie nesāksies agrāk kā puspiecos. Cārliju pamodināšu sešos. Palikusi nomodā, izdzirdēšu baznīcas pulksteni zvanām.»

Klusītēm Lizija nolika krēslu pie tik tikko kvēlojošajām oglēm un apņēma ap pleciem šalli.

«Čārlija iedobīte oglēs izplēnējusi. Nabaga Čārlijs!»

Pulkstenis nozvanīja divi, nozvanīja trīs, pulkstenis nozvanīja četri, bet Lizija joprojām nezaudēja cerības un palika sēžam pie pavarda, pacietīga kā visas sievietes. Kad stundenis jau tuvojās pieciem, viņa noāva kurpes (lai soļu troksnis neuzmodinātu Čārlijti), taupīgi piemeta pavardā ogles, uzlika ūdeni vārīties un uzklāja galdu brokastīm. Pēc tam viņa ar lampu rokā uzkāpa pa redeļkāpnēm, tūlīt atgriezās un, nedzirdami rīkodamās, sasēja nelielu pauniņu. Beidzot no kabatas, no kamīna dzegas un no apgāztas bļodas apakšas paša augšējā plauktā viņa savāca puspensus, dažas sešpensu monētas, pāris šiliņu un klusām cītīgi ķērās pie naudas skaitīšanas, mazu kaudzīti atliekot malā. Aizrāvusies šai nodarbībā, viņa pēkšņi satrūkās.

—         Ehē! — iesaucās brālis, piesliedamies guļvietā sēdus.

—    Tu mani sabiedēji, Cārlij!

—         Sabiedēju! Bet vai tu mani nesabiedēji, kad pirms brīža, tikko atvēris acis, ieraudzīju tevi nakts vidū sēžam kā tādu sīkstules rēgu?

—         Nav vairs nekāds nakts vidus, Cārlij. Pulkstenis rāda gandrīz seši no rīta.

—    Tiešām? Bet kālab tu tik agri esi kājās, Liz?

—    Aizvien vēl zīlēju tev laimi, Cārlij.

—         Maz man tās laimes tu esi sazīlējusi, ja tas ir viss, — sacīja zēns. — Kādam nolūkam esi atlikusi malā to kaudzīti?

—    Tev, Cārlij.

—    Ko tas nozīmē?

—         Celies, Cārlij, nomazgājies un apģērbies, tad es tev visu izstāstīšu.

Meitenes savaldīgā izturēšanās, viņas klusā, skaidrā balss brālim vienmēr bija likusi paklausīt. Galva tūdaļ nozuda bļodā ar ūdeni un tikpat ātri iznira; slaucīdamies ar dvieli, Cārlijs vērīgi palūkojās māsā.

—         Ir gan savāda meitene! — viņš sacīja, trīdamies dvielī tā, it kā berztu visniknāko ienaidnieku. — Ko tu tagad gribi darīt, Liz?

—           Ja esi nomazgājies, nāc sēdies pie brokastu galda, , Cārlij!

—    Lej tik krūzē! Ehē! Ko es redzu? Paunu?

—    Paunu gan, Cārlij.

—    Vai arī tā ir domāta man?

—    Jā, Cārlij, tev gan.

Aizvien nopietnāks un kustībās lēnāks zēns pabeidza ģērbšanos un piesēdās pie mazā galdiņa brokastot, pārsteigto skatienu no māsas sejas nenolaizdams.

—    Redzi, mī|o Cārlij, esmu nākusi pie atziņas, ka nupat tev ir īstā reize iet no mums projām. Tu ne tikai pamazām izjutīsi to kā svētīgu pārmaiņu dzīvē, bet varbūt jau pēc mēneša būsi daudz laimīgāks un viss tev veiksies daudz labak. Varbūt pat pēc nedēļas.

—    Kā tu to zini?

—    Nemāku tev atbildēt, Cārlij, bet es zinu. — Runādama klusi kā vienmēr un palikdama tikpat savaldīga, Lizija tomēr nepaļāvās uz sevi, neuzdrošinājās brālī palūkoties un, acis nepaceldama, grieza maizi, apzieda riku ar sviestu, pielika tējai cukuru un noņēmās vēl ar daždažādiem sīkiem darbiņiem. — Es palikšu pie tēva, Cārlij, un darīšu viņa labā visu, ko spēšu, bet tev jāiet projām.

—    Manas domas tev acīmredzot nav svarīgas, — norūca zēns, pikti atgrūzdams sviestmaizi.

Lizija neatbildēja.

—    Zini, ko tev teikšu, — iesāka zēns un aiz dusmām iešņukstējās, — tu esi patmīlīga skuķe, tev šķiet, ka trim mums te ir par šauru, un tu gribi tikt no manis vaļā!

—    Ja tu domā tā, Cārlij, jā, tad arī man jānotic, ka esmu patmīlīga skuķe, ka man patiesi šķiet trim te par šauru un ka es gribu tikt no tevis vaļā.

Tikai tad, kad zēns pieskrēja Lizijai klāt un abām rokām apķērās viņai ap kaklu, meitene nespēja vairs savaldīties un slacīja brāli gaužām asarām.

—    Neraudi, lūdzu, neraudi! Priecājos, ka tikšu projām, Liz, nudien priecājos. Zinu, ka tu sūti mani prom, vienīgi man labu vēlēdama.

—    Ak, Cārlij, Cārlij! Dievs vien debesīs zina, ka vēlu tev tikai labu.

—    Jā, jā. Neņem par pilnu, ko es sarunāju! Aizmirsti to! Noskūpsti mani!

Brīdi klusējusi, Lizija atraisījās no brāļa skavām, nosusināja acis un atkal atguva rāmo savaldību, ar ko allaž tik droši bija spējusi brāli ietekmēt.

—    Tagad klausies, mīļo Cārlij! Mēs abi zinām, ka tas jādara, bet es viena pati zinu, ka ir pietiekami svarīgs iemesls darīt to tūliņ. Ej taisnā ceļā uz skolu un saki, ka abi esam tā nolēmuši, ka nespējam tēvu pierunāt un ka tēvs nekādas nepatikšanas. viņiem nesagādās, bet nekad tevi atpakaļ vairs nepieņems. Ar tevi skolā jau tagad lepojas un drīz leposies vēl vairāk, gan viņi palīdzēs tev nopelnīt iztiku. Parādi, kādas drēbes esi paņēmis līdzi un cik tev ir naudas, un saki, ka aizsūtīšu vēl. Ja citādi neizdosies tikt pie naudas, lūgšu nelielu aizdevumu abiem džentlmeņiem, kas bija atnākuši pie. mums tai naktī.

—    Klausies! — strauji iesaucās zēns. — Tikai neprasi tam, kurš sagrāba mani aiz zoda! Tikai neprasi šim Reibernam!

I.iegs sārtums pārslīdēja pār meitenes vaigiem un pieri, kad viņa, pamājusi ar galvu, piespieda plaukstu brālim pie lūpām, likdama tam apklust un uzmanīgi klausīties.

—    Pirmām kārtām iegaumē vienu, Cārlij! Par tēvu centies vienmēr runāt tikai labu. Centies vienmēr palikt pret tēvu taisnīgs. Tu nevari noliegt, ka tēvs tev nejauj iet skolā, tāpēc ka pats nekad nav mācījies, taču neatbalsti nekādas ļaunas runas par viņu un centies aizvien apgalvot — tu zini, ka teiksi taisnību, — cik ļoti tava māsa pieķērusies tēvam. Un, ja kādreiz saklausīsi par tēvu kaut ko tādu, ko līdz šim neesi dzirdējis, zini, ka tas nav tiesa. Atceries, Cārlij! Tas nav tiesa.

Pārsteigts zēns palūkojās māsā kā šaubīdamies, taču viņa nelikās to redzam un turpināja:

—    Vienu iegaumē pirmām kārtām! Tas viss nav tiesa. Vairāk man nav nekā, ko tev sacīt, Cārlij, tikai esi krietns zēns, mācies un savu līdzšinējo dzīvi atceries, it kā tā iepriekšējo nakti tev būtu parādījusies sapnī. Ardievu, mans mīļais!

Lizijas, šās vēl pavisam jaunās meitenes, atvadu vārdos izskanēja tik dziļas jūtas, ka tās drīzāk šķita paužam mātes maigo mīlestību nekā māsas pieķeršanos brālim,— un zēnu pārņēma izmisums. Viņš kvēli piekļāva Liziju pie krūtīm, sk;;ļi ieraudājās, tad paķēra pauniņu un, acis ar piedurkni aizklājis, izmetās pa durvīm.

Saltu miglas plīvuru aizsedzies, gausi parādījās palsais ziemas dienas vaigs, rēgainās aprises upē pamazām vērtās melnos kuģu korpusos, un asinssarkanā saule, no dumbrājiem celdamās pāri tumšajiem mastiem un kuģubūvētavām, likās iepludinājusi sevī pašas aizdedzināto mežu liesmas. Gaidīdama tēvu, Lizija pamanīja tuvojamies laivu un izgāja pretī uz dambja, lai tēvs viņu tūdaļ ieraudzītu.

Laiva likās tukša un strauji traucās uz priekšu. Dambja malā bija sapulcējies bariņš amfībijām līdzīgu cilvēcisku

radījumu, kuri nezin kādā noslēpumainā kārtā iemanījušies iztikas līdzekļus iegūt no uzplūdiem, stāvot krastā un lūkojoties ūdenī. Līdzko Lizijas tēva laiva piestāja malā, visi domīgi novērsa skatienu no dūņām saduļķotajiem ūdeņiem un izklīda. Lizija saprata, ka cilvēki mēmā klusumā jau izvairās no viņas tēva.

Tikko spēris soli uz sauszemes un paraudzījies apkārt, to saprata arī Vecais Heksems. Tomēr viņš nekavējoties ķērās pie darba, izvilka laivu krastā, piesēja pie pāļa, paņēma airus, stūri un virves rituli. Lizija palīdzēja nest, un viņš devās augšā uz savu mitekli.

—    Sēdies, tēvs, tuvāk pie uguns, bet es tikmēr uzlikšu galdā brokastis. Viss ir sagatavots un sen jau tevi gaida. Tu droši vien esi izsalies.

—    Tiesa gan, Lizij, nekāds karstums ārā vis nav. Pirksti, rau, rādās, pie airiem bijuši tieši vai pienagloti. Palūk, kā sastinguši! — Vai nu nozilējušās plaukstas, kad Heksems tās pacēla, vai Lizijas sejas izteiksme viņu samulsināja; uzrāvis plecus, viņš rokas nolaida un pievērsās ugunij.

—    Cerams, ka šajā saltajā naktī tu nebiji izbraucis upe.

—    Nē, mana mīļā, tupēju liellaivā un sildījos pie kvēlojošām oglēm. Kur ir puika?

—    Tējai sataupījusies kāda lāse brendija, tēvs, izdzer to, kamēr izcepšu gaļas šķēli. Ja upe sasals, sāksies posta dienas, vai nav tiesa, tēvs?

—    Ko nu par to, posta vienmēr pietiek atliku likām. — atbildēja Vecais, no resnas, melnas pudeles liedams krūzē brendiju, pilinādams to lēnām, lai liktos vairāk, — posts aizvienam lidinās pār mums kā sodrēju plēkas gaisā. Vai puika vēl nav piecēlies?

—    Ga]a jau gatava, tēvs. Ed, kamēr karsta un garšīga! Kad pabrokastosi, apsēdīsimies pie uguns un aprunāsimies.

Taču tēvs saprata, ka Lizija izvairās no atbildes, un, uzmetis ašu, niknu skatienu lāviņai, satvēra meitu aiz priekšauta stūra un noprasīja:

—    Kas puikam lēcies?

—    Tēvs, ja tu sēdīsies pie brokastu galda, piemetīšos tev blakus un visu izstāstīšu.

Heksems palūkojās meitā, apmaisīja tēju, iedzēra pāris malku, ar kabatas nazi nogrieza kumosu gaļas un, košļādams to, sacīja-

—    Nu tad plāj vaļā! Kas puikam lēcies?

—    Nedusmojies, tēvs! Cāriijam labi padodas mācības un…

—    Sasodītais diedelnieks! — iesaucās tēvs un pakratīja gaisā nazi.

—    …un, tā kā Cāriijam labi padodas mācības un ne uz ko citu prāts nenesas, viņš nolēma mazliet paskoloties …

—    Sasodītais diedelnieks! — atkārtoja tēvs, vēlreiz pakratīdams nazi.

—    … un, zinādams, ka tavā rīcībā, tēvs, nav lieku līdzekļu, un negribēdams kļūt tev par nastu, viņš pamazām nāca pie domas meklēt laimi zinībās. Viņš aizgāja šorīt, tēvs, promiedams gauži raudāja un palika cerībā, ka tu viņam piedosi.

—    Lai nekad nerādās manā tuvumā, lai nelūdz piedošanu! — sacīja tēvs un ik vārdu uzsvēra, novicinādams gaisā nazi. — Lai nekad nerādās man acīs, ne rokas vēziena attālumā! Miesīgs tēvs šim nav gana labs! Atsacījies, rau, no miesīga tēva! Tāpēc miesīgs tēvs no šā sasodītā diedelnieka atsakās uz mūžīgiem laikiem!

Heksems atgrūda šķīvi. Kā visi stipri un rupji cilvēki, kas dusmās jūt vajadzību laist darbā spēku, tā arī viņš sagrāba nazi dūrē un katra teikuma galā cirta ar to pa galdu. Ar sažņaugto dūri viņš cirstu tāpat, ja tajā nekas nebūtu sagrābts.

—    Lai tikai kopjas projām! Labāk lai aizkopjas nekā paliek. Bet atpakaļ savu mūžu lai nerādās! Lai kāju nekad nesper pār šo durvju slieksni! Un lai tu nekad vairs neaizliktu nevienu vārdu viņa labā, vai arī no tevis tēvs tāpat atteiksies un visu, ko tagad saka par viņu, sacīs arī par tevi! Nu es saprotu, kāpēc visi no manis aizgriežas. Droši vien melš: «Rau, kur tas cilvēks, kas savam dēlam nav gana labs!» Lizij …

Vārdu plūdus pārtrauca kliedziens. Palūkojies uz meitu, Heksems ieraudzīja, ka tā pārvārstu seju pierāvusies pie sienas un aizsegusi ar plaukstām acis.

—    Tēvs, nevajag tā! Nespēju skatīties, kā tu vicini nazi. Liec nost!

Heksems pārsteigts paraudzījās uz nazi, ko aizvien vēl turēja dūrē sažņaugtu.

—    Tas ir pārāk briesmīgi, tēvs! Liec to, lūdzu, nost, liec nost!

Meitas sejas izteiksmes, un kliedziena apmulsināts, Heksems nazi nometa, piecēlās kājās un pastiepa Lizijai pretim vaļā palaistās plaukstas.

—    Kas tev noticis, Liz? Tu varbūt domāji, ka ar nazi grasos cirst tev?

—    Nē, tēvs, nē, tu nekad nespētu nodarīt man pāri.

—    Un citiem spētu?

—    Nespētu, mīļais tēvs. Uz ceļiem krizdama, no visas sirds un dvēseles varu apgalvot, ka tu to nespētu. Bet tas bija tik briesmīgi, izskatījās tā… — viņa atkal aizsedza ar plaukstām seju, — ak, izskatījās tā …

—    Kā izskatījās?

Tēva asinskārīgā seja, iepriekšējās nakts mocības un visi tā rfta pārdzīvojumi laupīja Lizijai pēdējos spēkus; neatbildējusi viņa nokrita tēvam pie kājām.

Nekad agrāk Heksems meitu tik satrauktu nebija redzējis. Maigām rokām apskāvis Liziju, viņš to sauca par vislabāko meitu pasaulē, par savu «nabaga mazo smukumiņu», noguldīja Lizijas galvu sev klēpī un raudzīja meiteni atdabūt pie samaņas. Kad tas nelīdzēja, viņš saudzīgi nolaida Lizijas galvu atkal zemē, salūkoja spilvenu un, pabīdījis zem tumšo matu viļņa, piegāja pie galda palūkoties, vai pudelē vēl nav palikusi kāda lāse. Taču pudele bija tukša; viņš steigšus to pagrāba un izmetās pa durvīm.

Tikpat steigšus viņš atgriezās ar to pašu tukšo pudeli rokā. Noslīdzis ceļos, viņš atslēja Lizijas galvu sev pret elkoni un, iemērcis pirkstus ūdenī, apslacīja ar to meitenes lūpas, tad, paraudzījies apkārt, vispirms pār vienu, pēc tam pār otru plecu, nikni noteica:

—    Mēris mums mājās iemeties, vai? Varbūt kas nāvējošs man pie drēbēm pielipis? Kas mums uzlaists kaklā? Kurš uzlaidis?

Vil NODAĻA

Misters Vegs rūpējas par sevi.

Sailess Vegs, uzsācis ceļu uz Romas impēriju, tuvojas tai caur Klārkenvelu. Ir agrīna, drēgna un netīkama nova'kare. Laika misteram Vegam pārpārēm, lai apmestu nelielu līkumu, jo, ticis vēl pie viena ienākumu avota, savu slietni Sailess var novākt agrāk, turklāt par ļaunu nenāks, ja Patvērumā viņš tiks gaidīts ar lielāku nepacietību. «Kādu strēķi nocieties, Bofins taps vel dedzīgāks klausītājs,» slādams pa ielām, Sailess nosaka un piemiedz te labo, te kreiso aci. Tās gan ir gluži liekas pūles, jo daba pati viņam acis piemicdzinājusi pietiekami zīmīgi.

— Ja man ar šito veci veiksies, kā esmu uzdomājis, — Sailess apcerīgi purpina, kūņodamies pa šaurajām ieliņām, — nebūs lāgā viņu pamest. Citādi vēl iznāks nesmukums. — Sādu pārdomu uzmundrināts, viņš pieliek soli un pavērš skatienu tālu uz priekšu, kā bieži mēdz darīt cilvēki, kuru godkārie nākotnes nodomi tīti neskaidrības miglā.

Zinādams, ka Klārkenvelas baznīcas apkaimē uz dzīvi apmetusies paprāva juvelieru saime, misters Vegs pret šo vietu jūt zināmu interesi un pat cieņu. Tomēr, ja raugās no stingras tikumības viedokļa, viņa jūtas mazliet klibo, tāpat kā mazliet klibo viņš pats, — šīs jūtas misteru Veģu uzvedina uz domām par apmetni, kurš padara neredzamu, lai tajā tērpies cilvēks varētu nepamanīts aizlaisties ar dārgakmeņiem un pulksteņiem, taču viņš ne mirkli nepadodas sirdsapziņas ēdām un žēlumam pret tiem, kas šos dārgumus būtu zaudējuši.

Sailesu tomēr nevilina tā sauktie uzņēmumi, kur izveicīgi amatnieki iestrādā pērles un dimantus zeltā un sudrabā un kur pie viņu pirkstiem pielīp tik daudz cēlā metāla, ka ūdens, kurā meistari mazgājuši rokas, tiek pārdots turpmākai pārstrādei, — šie «uzņēmumi» misteru Veģu nepavisam nevilina, smagie soļi viņu ved uz daudz nabadzīgākām sīktirgotāju bodītēm, kur trūcīgi ļautiņi iepērkas ēdamo, dzeramo un kādu kankaru, ar ko paglābties no aukstuma, uz itāliešu — rāmju meistaru — veikaliņiem, pie bārddziņiem un vecu lietu uzpircējiem, pie veikliem zeļļiem, kas tirgojas ar suņiem un dziedātājputniem. No visām bodītēm misters Vegs kādā šaurā, šādiem amatiem īsti piemērotā ieliņā izraugās tumšu skatlogu, kur blāvi deg tauku svece un apkārt rēgojas jukjukām samesti ādas atgriezumiem un sausu žagaru saišķiem aptuveni līdzīgi priekšmeti, un puslīdz saskatāma ir vienīgi vecā skārda svečturī iesprausta svece un divas ēterī iekonservētas vardes, kas izcīna divkauju ar špagām. Slādams ar jaunu sparu, misters Vegs nonāk pie tumšas, netīras ieejas, pagrūž šauras, tumšas, netīras sāndurvis, kas tik lēti negrib padoties, un pa šīm durvīm ieiet mazā, tumšā, netīrā bodelē. Tur valda tāda tumsība, ka atkal neko nevar saskatīt, tikai uz letes tādā pašā skārda svečturī deg otra tauku svece un tai līdzās rēgojas cilvēka seja, bet cilvēks pats sēž, zemu pār leti nolīcis.

Misters Vegs pamāj sejai.

—    Labs vakars!

Cilvēks paceļ seju, tā ir dzeltenīga, īsredzīgām acīm pelēki ierudu matu jūkļa ielokā. Sejas īpašnieks nav aizsējies kaklasaiti, sagumzītā krekla apkakle atpogāta, lai ērtāk varētu strādāt. Tā paša iemesla pēc viņam mugurā nav svārka, dzeltenajam kreklam virsū uzmesta plata veste. Acis pārpūlētas kā gravierim, tomēr gravieris šis cilvēks nav; sejas izteiksme un uzmestais kūkums raksturīgi kurpniekineistaram, tomēr arī kurpniekmeistars viņš nav.

—    Labs vakars, mister Vīnes! Jūs mani atceraties?

Miglainam priekšstatam lēnām uznirstot no atmiņas

dzīlēm, misters Vīness pieraušas kājās, paceļ sveci pār leti, tad, mazliet to pieliecis, ļauj gaismai krist uz abām mistera Vega kājām — kā uz dabas doto, tā mākslīgo.

—     Palūk, kas atnācis! — viņš pēc tam saka. — Kā sviežas?

—    Mani sauc Vegs, ja atminaties, — paskaidro bodītē ienākušais džentlmenis.

—    Jā, jā, — atsaucas otrs. — Noņēma slimnīcā?

—    Taisni tā, — atbild misters Vegs.

—    Jā, jā, — teic Vīness. — Kā sviežas? Sēstieties pie uguns un apsildiet… apsildiet to otru!

Mazā lete ir tik īsa, ka nav grūti piekļūt pie kamīna, kas paliktu letes aizmugurē, ja vien tā bijusi kaut drusku garāka. Misters Vegs apsēžas uz kastes kamīna priekšā un ierauj nāsīs siltu, piemīlīgu smaržu, kas nebūt nav darbnīcai raksturīga. «Jo darbnīcā,» misters Vegs klusībā nospriež, skaidrības labad vēl pāris reižu ierāvis degunā gaisu, «ož pēc pelējuma, ādas, spalvām, pagraba, līmes, sveķiem un,» viņš vēlreiz ierauj degunā gaisu, «un katrā ziņā pēc vecām plēšām.»

—    Tēja ir uzvārīta, un veģi grauzdējas kamīnā, mister Vcg, — vai negribat piedalīties maltītē?

Tā kā piedalīšanās ir viens no galvenajiem mistera Vega dzīves likumiem, viņš izteic vislielāko gatavību piedalīties. Taču mazajā bodītē ir tik briesmīgi tumšs, tāds biezums melnu plauktu, balsteņu, kaktu un pažobeļu, ka 'mistera Vīnesa tasi un apakštasīti Vegs redz tikai tāpēc, ka tās atrodas cieši blakus svecei, bet nespēj saskatīt, no kādas neizdibināmas slēptuves misters Vīness izvelk vēl vienu tasi, līdz tā tiek nolikta viņam deguna priekša. Tai pašā mirklī misters Vegs uz letes pamana skaistu beigtu putniņu, kura sānis noslīgusī galviņa atduras pret mistera Vīnesa apakštasi, bet krūtis caurdūrusi gara, asa stieple. Taisni kā dziesmiņā — tās varonis sarkankrūtītis un misters Vīness ir zvirbulis ar loku un bultu, bet misters Vegs — muša ar mazām ačelēm.

Misters Vīness panirst zem letes, sadabū vēl vienu nesagrauzdētu veģi, tad izvelk bultu no sarkankrūtīša pakaklītes un uzdur veģi šā bīstamā ieroča galā. Kad veģis apbrūnējis, viņš panirst vēlreiz, sadabū sviestu, un ar to arī gatavošanās maltītei ir pabeigta.

Slīpētais misters Vegs, ne mirkli nešaubīdamies, ka vakariņas nekur nepazudīs, no veģa atsakās, lai pielabinātos namatēvam vai, citiem vārdiem sakot, lai ieeļļotu tā mehānisma ritentiņus. Kad veģi pamazītēm nozūd, no tumsības cits pēc cita pavīd melnie plaukti, kakti un pažobeles, un misters Vegs ik brīdi aizvien skaidrāk saskata, ka pretī viņam uz kamīna dzegas pudelē iesprostots indiešu zīdainis ar galvu uz leju, sagriezies līkumā, it kā grasītos tūdaļ pārmest kūleni, ja viņu nekavētu pudeles niecīgais apjoms.

Kad mistera Vīnesa ritentiņi misteram Vegarn šķiet pietiekami ieeļļoti, viņš nolemj doties pretī mērķim un, viegli sasizdams plaukstas, lai parādītu, ka aiz vārdiem neslēpjas viltus, iejautājas:

—    Kā pa šim lāgam vedies ar manām būšanām, mister Vīnes?

—    Gaužām slikti, — strupi atbild misters Vīness.

—    Kā? Vēl ir tepat? — izbrīnījies vaicā Vegs.

—    Pagaidām tepat.

Vegs rādās itin apmierināts, taču, slēpdams patiesās jūtas, nevainīgi saka:

—    Jocīgi. Kā jūs to izskaidrojat?

—    Nezinu, — atbild Vīness, šis izdēdējušais cilvēks ar vārgu, īdzīgi žēlabainu balsi un slieksmi uz grūtsirdību, — nezinu, kā to izskaidrot, mister Veg. Nevaru jūs no dažādiem gabaliem salikt vienā kopumā, man tas nekādi neizdodas. Lai pūlos kā pūlēdamies, jūs man nesanākat. Katrs, kam cik necik sajēgšanas, pēc pirmā acu uzmetiena jūs tūdaļ atšķirs un sacīs: «Neiet cauri! Nav līdzīgs.»

—    Nu bet, velns parāvis, mister Vīnes, — jau mazliet iekaisdams, saka Vegs, — tas tak nevar būt tikai un vienīgi ar mani. Tā droši vien vispār notiek ar dažādiem gabaliem.

—    Ar ribām (par to es galvoju) vienmēr. Bet ar citiem kauliem ne. Kad ķēros pie salikšanas no dažādiem gabaliem, jau aizlaikus zinu, ka no dažādām ribām .nekas dabisks neiznāks, jo katram cilvēkam ir savas ribas .un nekādas citas tām nav pielāgojamas, bet visu .pārējo var likt kopā, no kā pagadās. Nupat mākslas skolai nosūtīju vienu skaistuli — nudien nepārspējamu skaistuli. "Viena kāja no beļģieša, otra — no angļa, sīkākās daļas no .astoņiem cilvēkiem. Lai kāds vēl iepikstas, ka no dažādiem gabaliem nevar iztaisīt veselu! Pēc visas taisnības arī jums jāiznāk, mister Veg.

Sailess nopēta savu vienīgo kāju tik vērīgi, cik vien šādā nespodrā gaismā iespējams nopētīt, un pēc klusuma brīža pikti norūc:

—    Vai tik vaina nav meklējama citos? Ko jūs.sacīsiet — kā tas nāk?

—    Nezinu, kā tas nāk. Piecelieties un palieciet mirkli stāvam! Paturiet sveci! — Misters Vīness noliecas aiz krēsla un no kakta izvelk stilba un pēdas kaulus, kas ir apbrīnojami rūpīgi notīrīti un nepārspējami glīti un kārtīgi savienoti. Kaulus viņš salīdzina ar mistera Vega kāju, bet misters Vegs uz tiem skatās tā, it kā viņam tiktu uzlaikoti mednieka zābaki. — Nē, nezinu, kā tas nāk, bet tā nu viņš ir. Jums tas kauls, gribētos apgalvot, mazlietiņ sagriezies greizi. Tādi kā jūs man nekad nav gadījušies.

Neticīgi aplūkojis savu kāju, pēc tam uzmetis aizdomīgu skatienu paraugam, ar ko tā salīdzināta, misters Vegs izdara secinājumu:

—    Deru uz veselu mārciņu, ka tā nav angļa kāja!

—    Kas tur ko derēt, kad mēs dzenamies pēc visa ārzemnieciskā! Nē, nav gan angļa kāja, tā pieder šim franču džentlmenim.

Viņš pamāj uz kādu priekšmetu tumsā misteram Vegam aiz muguras; Vegs mazlietiņ notrūcies atskatās uz «franču džentlmeni», kuru beidzot ierauga uz pretējā kakta plaukta pārstāvētu (gan jāpiebilst, visai meistarīgi) vienīgi ar ribām, kas izskatās pēc krūšu bruņām vai korsetes.

—    Re nu, — teic misters Vegs, it kā nule ar kādu iepazīstināts. — Uzdrošinos sacīt, ka savā Francijā tu varbūt esi bijis tīri ciešams, bet neviens, domāt, neiebildīs, ja teikšu, ka pasaulē vēl nav nācis francūzis, kuram es gribētu līdzināties.

Tai brīdī kāds no ārpuses ar spēku atgrūž netīrās durvis-; ļāvis tām atkal aizcirsties, bodītē iebrāžas zēns un saka1 :

—    Esmu atnācis pēc izbāztā kanārijputniņa.

—    Trīs šiliņi, deviņi pensi, — teic Vīness, — nauda ir?

Zēnspasniedz četrus šiliņus. Misters Vīness, kā vienmēr īgns un gaudulīgs, pukstēdams cenšas ieraudzīt izbāzta kanārijputniņu. Kad viņš paņem sveci, lai labāk redzētu; misters Vegs pamana ceļgalu augstumā mazu parocīgu plauktiņu, kas ierīkots tieši zem skeletu rokām, Išurasitšn kā grasās grābt Vīnesu tūdaj ciet. No šīm rokāfrp misters Vīness atsvabina stikla kārbā iesprostoto kanārijputniņu un parāda to zēnam.

—    Rau, kur ir! — viņš ievaimanājas. — Taisni kā dzīvs! Skaties tik — hop! — un būs zarā augšā. Apejies ar to uzmanīgi, nepārspējams eksemplārs! Trīs pensi atpakaļ, kopā četri šiliņi.

Zēns savāc sīknaudu un jau ir atrāvis va|ā durvis, pavilkdams tās aiz šādam nolūkam turekļa vietā pienaglotas ādas siksnas, bet tad Vīness iebrēcas:

—    Ei, stāvi! Nāc atpakaļ, mazais bezgodi! Starp puspensiem iemaisījies zobs.

—    Kā es varu zināt, ka tas tur iemaisījies! Jūs pats man iedevāt. Nekādi jūsu zobi man nav vajadzīgi, man pietiek savējo, — raudulīgi pīkst zēns, meklēdams starp monētām zobu, un uzmet to uz letes.

—    Nerunā man te rupjības un jaunības aplamā lepnumā neslej degunu gaisā! — jūtās aizskarts, iesaucas misters Vīness. — Nesit guļošu! Tu redzi, ka tāpat esmu diezgan smagi trāpīts. Droši vien iekritis kasē. Kur tik šie neiekrīt! Šorīt brokastojot kafijas kannā atradu divus. Dzerokļus.

—    Nu labi, — zēns strīdas pretī, — bet kāpēc jūs apsaukājaties?

Uz to misters Vīness atbild, tikai pakratīdams pieputējušo matu kodeļu un pamirkšķinādams īsredzīgas acis.

—    Nerunā man te rupjības, jaunības aplamā lepnīgumā neslej degunu gaisā, nesit gu|ošu, tu redzi, ka tāpat jau esmu smagi trāpīts! Ne sapnī tev nav rādījies, kas no tevis paliktu pāri, ja es ņemtu tevi izjauktu un no jauna pa kauliņam saliktu.

Sads apsvērums liekas atstājam pienācīgu iespaidu, un zēns, klusu burkšķēdams, dod kājām ziņu.

—    Ak tu tētīt, tētitl — misters Vīness grūti nopūšas, apgriezdams svecei degli. — Pasaule, kas nupat vēl šķitās pilnā plaukumā, ij nemaz vairs neplaukst! Jūs gribat apskatīt darbnīcu, mister Veg, ja tā laižat acis apkārt. Tūda| parādīšu gaismu. Te ir mans darbgalds. Un te mana mācekļa darbgalds. Skrūvspīles. Visvisādi rīki. Dažnedažādi kauli. Dažnedažādi galvaskausi. Konservēts indiešu zīdainis. Tāds pats, tikai afrikāņu. Preparāti pudeles, dažnedažādi. Viss ar roku sasniedzamais — labi saglabāts. Iemaitājušies — augstāk plauktos. Kas ir tur, tanīs grozos, lāgā neatminos. Sacīsim, dažnedažādas cilvēku sastāvdaļas. Kaķi. Pa gabaliem izjaukts angļu zīdainis. Suņi. Piles. Dažnedažādas stikla acis. Izbāzts putns. Dažnedažādas kaltētas ādas. Ak tu tētīt! Nu, tas tāds kopskats — panorāmiski.

Sveci misters Vīness tur un virza tā, ka, līdzko nosaukti, šie neviendabīgie priekšmeti šķiet paklausīgi panākamies pretī un atkal izgaistam tumsā; pēc tam viņš, izmisīgi atkārtodams: — Ak tu tētīt, tētitl — apsēžas un, nu jau krizdams galīgā izmisumā, atkal ielej sev tēju.

—    Kur esmu es? — jautā misters Vegs.

—    Kaut kur šķūnītī, pagalma viņā galā, ser, un, pavisam vaļsirdīgi sakot, — kaut nemūžam nebūtu jūs no tā slimnīcas vārtnieka nopircis!

—    Klausieties — cik jūs par mani samaksājāt?

—    Nu, — atbild Vīness, pūzdams karsto tēju; seja un visa galva no tumsas iznirst pāri garaiņiem, it kā viņš pūlētos sava uzvārda* sensenās izcelsmes sekas parādīt jaunākā variantā, — jūs bijāt kaudzē starp dažādiem citiem, tāpēc īsti nezinu.

Jautājumu Sailess atkārto uzlabotā veidolā:

—    Cik jūs par mani prasīsiet?

—    Nu, — atbild Vīness, joprojām pūzdams tēju, — tā uzreiz es nemaz nemāku sacīt, mister Veg.

—    Nav ko gudrot! Jūs pats teicāt, ka no manis diez ko lielu nevar izdabūt, — Vegs pārliecinoši saka.

—    Gabalu salikšanai kopā tik tiešām tā iznāktu, mister Veg, bet jūs varat dikti labi noderēt kā… — misters

. Vmēss aizrijas ar tēju, kas ir tik karsta, ka no viņa īsredzīgajām acīm izsprāgst asaras, — kā — atvainošanu! — izdzimums.

Novērsis nikno skatienu, kas pauž ko pauzdams, tikai

neliecina par vēlēšanos atvainot, Sailess turpina uzbrukumu.

—    Jūs mani, jādomā, pazīstat, mister Vīnes, un jums, jādomā, ir zināms, ka es nekad nekaulējos.

Misters Viness dzer tēju, ikkatru malku pavadīdams ar acu samiegšanu un krampjainām pūlēm tās atdabūt atkal vaļā, taču ne ar vaibstu neizrāda gatavību piekāpties.

—    Man ir izredzes gūt dzīvē panākumus un tikt uz augšu pašam ar saviem pūliņiem, — izjusti iesāk Vegs, — un negribētos — varu teikt atklāti, ka man ļoti negribētos, — šādos apstāk|os tikt, tā sakot, izkaisītam pa pasauli, viena da]a te, viena — tur, es vairāk gan vēlētos tikt savākts kopā, kā smalkam cilvēkam piedienas.

—    Pagaidām tās laikam ir nākotnes izredzes, mister Veg? Tātad nauda jums nav pie rokas? Nu tad es teikšu, kas ar jums darāms: es jūs pagaidām atlikšu. Esmu cilvēks, kas prot turēt vārdu, un nav ko baidīties, ka varu jūs izlietot citādi. Pagaidām jūs atlikšu. To es jums apsolu. Ak tu tētīt, tētīt!

Spiests samierināties ar šādu solījumu, turklāt gribēdams pielabināties, misters Vegs papriekš noskatās, kā Viness atkal ielej sev tēju, tad ierunājas tā, lai balss skanētu iespējami līdzjūtīgi:

—    Jūs izskatāties tāds kā sašļucis, mister Vīnes. Vai darījumi neiet no rokas?

—    Nekad nav labāk gājuši.

—    Varbūt rokas vairs neklausa?

—    Nekad nav labāk klausījušas. Es, mister Veg, esmu ne tikai sava amata meistars, es pats esmu iemiesots amats. Aizejiet, ja labpatīk, un nopērciet ģindeni Vestendā, un tur jūs samaksāsiet tādu naudu, kādu prasa Vestendā, un tomēr tas būs manu roku salikts. Darba man pietiek liku likām, tik, cik spēju padarīt pats ar algādža palīdzību, un ar savu darbu es lepojos un strādāju no visas sirds.

Runu misters Vīness teic, labo roku uz priekšu izstiepis, kreisajā turēdams apakštasīti, un balss skan tā, ka šķiet — tūdaļ viņš apraudāsies.

—    Tad jau nav pamata sašļukt, mister Vīnes.

97

—    Zinu, mister Veg, ka nav, neteikšu, mister Veg, ka neatradīsies neviens amatā man līdzīgs, bet es cenšos papildināties, smeļot jaunas zināšanas anatomijā, lai ne tikai mani darbi, bet arī mans vārds iegūtu spožumu. Ja jūs, mister Veg, kāds man atnestu maisā samestu pa at-

4 -3G7

sevišķiem gabaliem, es aizsietām acīm pazītu visus jūsu kauliņus, gan mazos, gan lielos, sašķirotu un saliktu kopā godam — un skriemeli saderētos tā, ka jūs pats paliktu stāvam brīnumā un sajūsmā atplestu muti.

—    Redziet nu, — saka Sailess (tomēr vairs ne tik laipnīgi kā iepriekšējo reizi), — tad jau nav iemesla sašļukt. Vismaz jums nav iemesla sašļukt.

—    Zinu, mister Veg, ka nav, zinu, mister Veg, ka nepavisam nav! Taču sirds mani dara nemierīgu un liek sašļukt, taisni sirds! Esiet tik laipns un izlasiet man priekšā to te kartīti!

Sailess paņem kartīti, ko Vīness izvilcis no atvilktnes, kurā dažāda draza samesta neiedomājamā jūklī, uzliek acenes un lasa:

—    «Mister Vīnes …»

—    Nu! Turpiniet!

—    «Dzīvnieku un putnu izbāzēj . ..»

—    Nu! Turpiniet!

—    «Cilvēku kaulu salicēj …»

—    Tieši tas! — Misters Vīness grūti nopūšas. — Tieši tas! Man, mister Veg, ir trīsdesmit divi gadi, un vēl aizvien es dzīvoju vecpuisī. Es viņu mīlu, mister Veg. Viņa, mister Veg, ir ķēniņa mīlestības cienīga. — Sailess satrūkstas, jo misters Vīness pielec kājās un aizgrābtībā metas viesim virsū un sakampj viņu aiz apkakles, tomēr pēdīgi atvainojas, atkal apsēžas un lēnīgā izmisumā piemetina: — Viņa iebilst pret manu nodarbošanos.

—    Vai viņa zina, ko tā ienes?

—    Zina, ko ienes, bet neprot manu amatu novērtēt un iebilst pret to. «Negribu,» viņa pati ar savu roku raksta, «ne pati uz sevi raudzīties no kaulu viedokļa, ne arī lai kāds cits uz mani tā raudzītos.»

AAisters Vīness ielej vēlreiz sev tēju, un viņa skatiens un kustības pauž bezgalīgas bēdas un pamestību.

—    Tā cilvēks kāpj koka galotnē, mister Veg, un, pašā augšā nonācis, ierauga, ka visapkārt ir tukšums. Sēžu te naktī viens, apkārt visdebešķīgākās manas mākslas trofejas, un ko tās man nodarījušas? Tās mani izpostījušas. Novedušas tiktāl, ka saņemu vēsti — viņa negrib ne pati uz sevi raudzīties no kaulu viedokļa, ne arī lai kāds cits uz viņu tā raudzītos. — Atkārtojis liktenīgo teicienu, misters Vīness iesūc vēl dažus malkus tējas un paskaidro, kāpēc tik daudz dzerot.

—        Tas man uzdzen drūmību. Kad esmu pavisam sa-

drūmis, sākas letarģija. Tā sēdēdams līdz vieniem diviem naktī, es pēdīgi aizmirstos. Negribu jūs ilgāk aizkavēt, mister Veg. Zinu, ka neesmu nekāds patīkamais sarunu biedrs.

—    Tāpēc vis es projām neietu, — pieceldamies saka Sailess, — eju tāpēc, ka man norunāts. Laiks doties pie Hārmona.

—    Kurp? — ievaicājas misters Vīness. — Pie Hārmona, aiz Betlbridžas?

Misters Vegs apliecina, ka tieši, tāds ir viņa ceļa mērķis.

—    Tad jums brangi veicies, ja esat tai vietā ietaisījies. Tur gan naudiņa griežas.

—    Saki, viens cilvēks! — brīnās Sailess. — Viss jums ir zināms, un visu jūs tik ātri apķerat. Tīrais brīnums!

—    Kāds tur brīnums, mister Veg! Vecais džentlmenis gribēja izzināt vērtību katrai skarbalai, ko atrada atkritumu kaudzēs, un stiepa man šurp visvisādīgus kaulus, spalvas un sazin ko vēl ne.

—    Ko jūs sakāt!

—    Jā. (Ak tu tētīt, tētīt!) Un apglabāts viņš arī teitan pat netālu. Rau, tur!

Misteram Vegam apbedīšanas vieta nav zināma, tomēr viņš izliekas, ka zina, un līdzcietīgi pakrata galvu. Skatiens pavēršas turp, uz kurieni mājis Vīness, it kā Vegs gribētu izsekot virzienam.

—    Tolaik es ieinteresējos par to atradumu upē, — saka Vīness. (Tad viņa vēl nebija uzrakstījusi tik asu atteikumu.) — Man te ir… galu galā nav vērts par to runāt.

Paņēmis sveci, viņš izstieptā rokā to paceļ pret vienu no tumšajiem plauktiem, taču, līdzko misters Vegs pagriežas, lai palūkotos, gaismekli atkal nolaiž.

—    Veco džentlmeni labi pazina ikviens visā apkaimē. Ko tik te nesarunāja par to, ka atkritumu kaudzēs viņš slēpjot visādu vērtīgu mantību! Bet es domāju, ka nenieka tur nav. Varbūt jums kaut kas ir zināms, mister Veg?

—    Nenieka tur nav, — piekrīt Vegs, lai gan nekad par to neko nav dzirdējis.

—    Negribu jūs ilgāk aizkavēt. Arlabvakar!

Nelaimīgais misters Vīness, galvu šūpodams, paspiež

4*

09

Vegam roku un, sadudzis krēslā, atkal ielej sev tēju. Misters Vegs parauj durvis aiz siksnas un, pametis skatienu atpakaļ, ierauga — straujā kustība tā satricinājusi sačākstējušo darbnīcu, tā uzplīvinājusi sveces liesmu, ka trīs

sīkie bērnc]i — indiešu, afrikāņu un angļu zīdaiņi, «dažnedažādās cilvēku sastāvdaļas», franču džentlmenis, kaķi ar zaļām stikla acīm, suņi, piles, kā arī visa pārējā kolekcija, uz īsu mirkli atdzīvojusies, noraustās kā krampjos un pat nabaga mazais sarkankrūtītis pie mistera Vīnesa elkoņa nevainīgi apveļas uz otriem sāniem. Nākamajā brīdī misters Vegs jau ir uz ielas un gāzes laternu gaismā aizslāj pa dubļiem.

VIII NODAĻA

Misters Boļins lūdz padomu.

Ikviens, kam šai stāstā pavēstīto notikumu laikā gadījies no Flītstrītas iegriezties Tempļa apkaimē un, bezmērķīgi klīstot, uzdurties drūmai kapsētai, pacelt acis uz drūmiem logiem drūmās ēkās visapkārt šai bēdu vietai, visdrūmākajā no visiem logiem noteikti ir ieraudzījis drūmu jaunekli un pēc visaptverošā skatiena šai jauneklī pazinis nesen avīzēs par ievērojamu advokātu nodēvētā mistera Mortimera Laitvuda palīgu, jaunāko kantoristu un rakstvedi, palīgu ģimenes tiesību jautājumos, palīgu mantojuma tiesību jautājumos, palīgu augstākajā tiesā iztiesājamo prāvu jautājumos, palīgu, kas sīki jo sīki pārzina ikkatru tiesvedības smalkumu.

Misters Bofins, jau vairākas reizes cieši saskāries ar šo advokāta misijas esenci gan pašā kantorī, gan Patvērumā, pazina jaunekli vaigā tūdaļ, līdzko to ieraudzīja tupam pieputējušajā pērklī. Uz trešo stāvu, kur atradās minētais logs, misters Bofins kāpa, nogrimis dziļās pārdomās par Romas impēriju apsēdušajām nejēdzībām, sarūgtināts par nāvi, kas iepriekšējā vakarā tika lemta krietnajam Pertinaksam, kurš, kritis par upuri saniknoto pretoriāņu pūlim, bija pametis impērijas darīšanas galēja sajukuma stāvoklī.

—    Sveiki, sveiki, sveikiņil — novēcinājis roku, sacīja misters Bofins, kad kantora durvis atvēra drūmais jauneklis ar savai būtībai īsti piemērotu uzvārdu Posts*. — Vai saimnieks mājās?

—    Misters Laitvuds jūs uzaicinājis šai laikā, ser?

—    Negaidu, lai mani aicina, — atbildēja misters Bofins, — es viņam par to maksāju, draudziņ.

—    Bez šaubām, ser. Varbūt nāksiet iekšā? Mistera

Laitvuda patlaban nav, bet es viņu gaidu kuru katru bridi atgriežamies. Varbūt piesēdīsiet mistera Laitvuda kabinetā, ser, kamēr sameklēšu jūsu vārdu klientu sarakstā. — Jauneklis Posts sarīkoja veselu izrādi: no rakstāmpults svinīgi izņēmis garu, plānu kantora grāmatu ietinamā papīra apvākā, viņš, vilkdams pirkstu pa lappusēm no augšas uz apakšu, murmināja: — Misters Begs, misters Degs, misters Fegs, misters Gegs, misters Kegs, misters Legs, misters Bofins. Jā, ser, jums tasinība. Jūs esat atnācis mazliet par agru, ser. Misters Laitvuds tūliņ būs klāt.

—    Es nekur nesteidzos, — sacīja misters Bofins.

—    Pateicos, ser! Ja jums nav iebildumu, ser, es ierakstīšu jūsu vārdu šāsdienas apmeklētāju sarakstā. — Jauneklis Posts sarīkoja vēl vienu izrādi — izvilka citu grāmatu, paņēma spalvu, pasūkāja to, iemērca tintē un, vispirms pārlaidis pirkstu pār iepriekšējiem ierakstiem, ķērās pie iegrāmatošanas. — Misters Belijs, misters Delijs, misters Felijs, misters Gelijs, misters Hēlijs, misters Kelijs, misters Lelijs, misters Melijs, misters Nclijs. Un misters Bofins.

—    Jums te, skatos, stingra kārtība, jaunais cilvēk? — sacīja misters Bofins, kad viņa vārds bija iegrāmatots.

—    Jā, ser, — atbildēja jauneklis, — citādi jau es te galā netiktu.

Viņš droši vien gribēja teikt, ka sajuktu prātā, ja nebūtu izgudrojis sev nodarbošanos. Tā kā šai vieninieka kamerā nebija ne važu, ko spodrināt, ne koka krūkas, ko izrotāt ar grebumiem, kantoristam prātā bija iešāvusies lieliska doma papildināt abas grāmatas ar alfabēta secībā sagrozītiem uzvārdiem vai pievienot mistera Laitvuda klientu pulkam prāvu skaitu personu, kuru vārdus viņš pasmēlās adrešu grāmatā. Jaunekļa gara pacilāšanai šāda nodarbošanās šķita nepieciešama arī tāpēc, ka, pārjūtīgās dabas mudināts, viņš par savas personas aizvainošanu ieskatīja nenoliedzamo patiesību, ka saimniekam nav klientu.

—    Cik ilgi jūs jau nodarbojaties ar tieslietām? — kā parasti visu gribēdams zināt, ievaicājās misters Bofins.

—    Ar tieslietām nodarbojos jau kādus trīs gadus, ser.

—    Tātad var sacīt — likumu zinātājs gandrīz vai kopš dzimšanas! — nobrīnījās misters Bofins. — Un jums patīk?

—    Var iztikt, — atbildēja jauneklis Posts un nopūtās, sak, visi amata grūtumi sen jau pagātnē.

—    Cik jums maksā?

—    Uz pusi mazāk, nekā man gribētos, — atbildēja jauneklis Posts.

—    Un cik jums gribētos saņemt?

—    Piecpadsmit šiliņus nedēļā, — atbildēja jauneklis.

—    Apmēram cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, lai jūs kļūtu, sacīsim, par tiesnesi? — mirkli apklusis, lai skatieniem nomērotu sīko stāvu, jautāja misters Bofins.

Jauneklis atbildēja, ka to gan viņš pagaidām vēl neesot aplēsis.

—    Nekas tak jūs laikam nekavē šo mērķi sasniegt? — turpināja misters Bofins.

Tā kā viņam piekrītot gods būt caurcaurēm britam, kas «nekad, nekad, nekad…»*, jauneklis atklāti atbildēja, tad viņu nudien nekas nekavējot šo mērķi sasniegt. Patiesībā viņa izskats nepavisam nepauda pārliecību, ka ceļā uz iecerēto mērķi nekādi šķēršļi negadīsies.

—    Vai pāris mārciņu jums šai ziņā noderētu? — apvaicājās misters Bofins.

Tas jauneklim Postam neradīja ne mazākās šaubas, un misters Bofins, pasniedzis dāvanai minēto naudas summu, pateicās par uzmanību pret viņa (mistera Bofina) darīšanām, kuras, viņš piebilda, nu jau varot uzskatīt tikpat kā par nokārtotām.

Pēc tam, pielicis kūju pie auss, it kā uzklausītu mājas garu čukstus sniedzam ziņas par kantori, misters Bofins palika klusu sēžot līdz pat mistera Laitvuda pārnākšanai; viņš vērās plauktiņā ar tieslietu aktīm un prāvu pārskatiem, aplūkoja logu, tukšu zilu maisu, zīmoglakas stienīti, spalvu, kārbiņu ar oblātām, ābolu, rakstāmpapīru — to visu sedza bieza putekļu kārta —, raudzījās uz neskaitāmiem tintes traipiem un švīkojumiem, uz šautenes maksti, kas, nemākulīgi nomaskēta, rēgojās kā likumīgs amata rīks, un uz dzelzs kasti ar uzrakstu «Hārmona īpašums».

Pārradies kantorī, misters Laitvuds paskaidroja, ka ticies ar mistera Hārmona pilnvaroto aģentu, ar kuru kopā kārto mistera Bofina darīšanas.

—      Un tās šķiet jūs gauži nokausējušas, — līdzjūtīgi 'noteica misters Bofins.

Misters Laitvuds, nepaskaidrojis, ka cieš no hroniskas dabas pārguruma, ņēmās klāstīt, ka visas likumā paredzētās formalitātes nokārtotas, nelaiķa Hārmona testaments apstiprināts, Hārraona tuvākā mantinieka nāve pierādīta, un tā tālāk, un tā joprojām, augstākajā tiesā lēmums pieņemts, un tā tālāk, un tā joprojām, viņam, misteram Laitvudam, tagad piekrītot gods, laime un prieks, un tā tālāk, un tā joprojām, apsveikt misteru Bofinu kā vienīgo likumīgo mantinieku īpašumam, kura vērtība pārsniedz simttūkstoš mārciņu, kas iegrāmatotas mirušā īpašnieka dokumentos un noguldītas Anglijas bankā, un tā tālāk, un tā joprojām.

—    Pats jaukākais, mister Bofin, ir tas, ka ar šo īpašumu nesaistās nekādas rūpes. Nav ne muižu, ko pārvaldīt, ne rentes, kura sliktos gados nes tik un tik procentu zaudējumu (dārgs prieks, kā savu vārdu izdaudzināt pa avīzēm), ne vēlētāju, ar kuriem viegli var applaucēt nagus, ne pilnvaroto, kas pienu nokrejo, iekams tas nonāk galdā. Jūs varat kaut rīt no rīta visu savu īpašumu ielikt lādītē un braukt ar to… sacīsim, uz Klinšu kalniem. Tā kā gandrīz ikviens kā uzburts sarunā agri vai vēlu cenšas pieminēt Klinšu kalnus tādā tonī, it kā pazītu tos kā savus piecus pirkstus, — izspiezdams smaidu, misters Laitvuds pabeidza svinīgo runu, — jūs, cerams, piedosiet, ka tik uzmācīgi piedāvāju jums šā milzīgā ģeogrāfiskā blāķa pakalpojumus.

Pa īstam neaptvēris pēdējā teikuma nozīmi, misters Bofins mulsi pavērās vispirms griestos, tad grīdsegā.

—    Nezinu, — viņš ierunājās, — nudien nezinu, ko jums sacīt. Man ij bez visa tā savulaik klājās itin labi. Tagad nu bagātība uzkrauj briesmīgi lielas rūpes.

—    Dārgais mister Bofin, neliecieties gar to ne zinis!

—    Kā jūs to domājat? — pavaicāja misters Bofins.

—    Ja man būtu ļauts runāt kā vieglprātīgai privātpersonai, kam šai jautājumā nav jāuzņemas atbildība, nevis kā lietpratīgam profesionālam padomdevējam, — atbildēja Mortimers, — tad es sacītu, — ja jūs tā nomāc apziņa, ka šis mantojums ir pārāk liels, jums paveras iespēja rast mierinājumu domā, ka savu bagātibu ļoti viegli varat samazināt. Un, ja jūs māc bažas, ka arī tas prasīs liekus pūliņus, paliek vēl kāds mierinājums — netrūks cilvēku, kas labprāt jums šos pūliņus atvieglos.

—    Es tomēr lāgā nesaprotu, — aizvien vēl samulsis sacīja misters Bofins. — Nekā patīkama, vai zināt, jūsu vārdos nesaklausu.

—    Vai dzīvē vispār ir kaut kas patīkams, mister Bofin? — pacēlis uzacis, pavaicāja Mortimers.

—    Kādreiz man tā likās, — domīgi atbildēja misters Bofins. — Kad es vēl biju priekšstrādnieks Patvērumā — iekams tas tapa par Patvērumu —, ar savu darbu jutos apmierināts. Vecais bija īsts izdzinējs (ar to nekādi negribu noniecināt viņa piemiņu), tomēr darbus es ar lielu prieku pārraudzīju no agra rīta līdz vēlam vakaram. 2ē! tikai, ka viņš iedzīvojās tādā naudā, — sacīja misters Bofins un pakasīja ausi. — Pašam par labu vien būtu nācis, ja manta viņu tā nedīdījusi. Varat man ticēt, — misters Bofins izdarīja pēkšņu atklājumu, — ka ari viņam bagātība uzkrāva briesmīgi lielas rūpes.

Nejuzdamies gluži pārliecināts, misters Laitvuds nokāsējās.

—    Ja runājam par mierinājumu, — misters Bofins turpināja, — Dieviņ žēlīgaisl — ja mēs tā pamatīgi ņemam priekšā un pārcilājam visu pēc kārtas, kur tad no tās naudas ir kāds mierinājums? Kad vecais beigu beigās pret nabaga zēnu izturas taisnīgi, šim nabaga zēnam nekāds labums no tās vis netiek. Nabadziņu nomaitā tai brīdi, kad viņš ceļ pie lūpām kausu vai, tā sacīt, tasi ar visu apakštasīti. Tagad es, mister Laitvud, varu jums skaidri teikt, ka mēs abi ar misis Bofinu nezin cik reižu izpūlējāmies aizlikt labu vārdu par nabaga mīļo puisēnu, bet kā tik vecais mūs nenopulgoja! Pats savām acīm redzēju, kas notika, kad misis Bofina atklāja savus uzskatus par dabas dāvātajām ģimenes mīlestības jūtām, — viņš norāva misis Bofinai no galvas cepuri (viņa aizvienain nēsāja melnu salmu cepurīti, ko ērtības labad uztupināja pašā galvvidū) un aizripināja pāri visam pagalmam. To es pats savām acīm redzēju. Un vienreiz, kad viņš atkal jau grāba nost misis Bofinai cepuri, turklāt darīja to cieņu aizskarošā modē, es grasījos viņam kraut, bet misis Bofina metās starpā, un es viņai trāpīju tieši pa deniņiem. Un viņa novēlās gar zemi, mister Laitvud. Kā nopļauta.

Misters Laitvuds nomurmināja:

—    Gods un slava… misis Bofina klausījusi savai sirdsbalsij.

—    Saprotiet, tagad, kad viss jau pārdzīvots, es par to runāju tālab, — turpināja misters Bofins, — lai jums parādītu, ka mēs abi ar misis Bofinu, kā krietniem kristiešiem klājas, aizvienam esam cēlušies aizstāvēt bērnus. Abi ar misis Bofinu aizstāvējām nabaga meiteni, abi ar misis Bofinu aizstāvējām nabaga puisēnu; abi ar misis

Bofinu stājāmies pretim vecajam, jebšu labi sapratām, ka par saviem pūliņiem kuru katru bridi varam tikt patrenkti. Misis Bofina, — sacīja misters Bofins, pieklusinādams balsi, — tagad, cītīgi sekodama modei, viņa varbūt negribētu, lai to piemin, — tātad misis Bofina aizgāja tik tālu, ka, man dzirdot, nosauca vcco par bezsirdigu nelieti.

Misters Laitvuds nomurminaja:

—     Varonīgais sakšu gars… misis Bofinas senči… loka šāvēji… Azenkūra un Kresi.*

—     Beidzamo reizi mēs abi ar misis Bofinu nabaga zēnu redzējām, kad tam bija kādi septiņi gadiņi, — sacīja misters Bofins, arvien vairāk aizsvildamies kvēlās jūtās, gandrīz vai izkusdams (kā tas notiek ar ikvienu taukumu). — Kad puisēns atgriezās, lai aizrunātu par māsu, mēs abi ar misis Bofinu bijām izbraukuši uz laukiem noslēgt kādu darījumu, jo tur atkritumus vajadzēja papriekš izsijāt un tikai tad vest šurp, — viņš bija atnācis un pēc vienas vienīgas stundas atkal devās projām. Tātad viņam bija kādi septiņi gadiņi. Aizbrauca viens pats, visu pamests un atstāts, uz to svešzemju skolu, papriekš iegriezies mūsu namiņā, kas atradās tagadējā Patvēruma pagalmā, ienāca pasildīties pie mūsu ģimenes pavarda. Mugurā puisēnam bija apvalkātas ceļa drāniņas. Ārā aiz durvīm skandrīgā vējā stāvēja viņa apvalkātā somiņa, ko es aiznesu līdz tvaikonim, jo vecais ne dzirdēt negribēja par sešu pensu izdošanu, lai mazo aizvestu važoņa ratos. Misis Bofina, tolaik vēl pavisam jauna sieviete, taisni kā bilde, pilnā rozes plaukumā, nometās puisēnam blakus ceļgalos pie uguns, sasildīja plaukstas un ņēmās berzēt šim vaidziņus, bet, ieraudzījusi bērnam acīs asaras, sāka raudāt pati, tad kā aizstāvot apķērās mazajam ap kaklu un šņukstēdama man sacīja: «Visu pasaulē atdotu, itin visu, lai bēgtu projām kopā ar viņu!» Neteikšu, ka man tas nebūtu ķēries pie sirds, tomēr kopš tā brīža manām jūtām pret misis Bofinu nāca klāt vēl lielāka apbrīnošana. Nabaga bērns piekļāvās viņai, viņa piekļāvās bērnam, un, kad vecais pasauca puisēnu, viņš sacīja: «Man ir laiks iet. Lai Dievs jūs svētī!» — un vēl brīdi piekļāvās misis Bofinai pie krūtīm, tad palūkojās uz mums abiem tik sāpīgi kā beidzamā stundiņā. Cik tas bija skumīgs skatiens! Aizvadīju viņu līdz kuģim (papriekš pacienājis ar visu, kas nabaga bērnam likās pats gardākais), pagaidīju, līdz viņš savā kojā aizmieg, un nācu atpakaļ pie misis Bofinas. Lai stāstīju viņai ko stāstīdams, lai teicu, ka esmu atstājis puisēnu aizmigušu guļam, nekas nelīdzēja, jo viņai bieži rādījās, ka mazais aizvien raugās ar tādu pašu skatienu, ar kādu nesen bija uzlūkojis mūs abus. Savā ziņā tas nāca tikai par labu. Bērnu mums abiem ar misis Bofinu pašiem nav un vienādiņ bija gribējies, lai būtu kaut viens. Bet tad vairs negribējām. «Mēs abi varētu nomirt,» sacīja misis Bofina, «un svešām acīm tad pretim vērtos mūsu bērna skumīgais skatiens.» Sad tad naktī, kad iestājās pamatīgs sals vai aiz loga gaudoja vējš, vai lietus gāza aumaļām, viņa pamodās, mirkdama asarās, un uzbudināta iesaucās: «Vai tu tur, augšā, neredzi nabaga bērna sejiņu? Ak, Dievs, dāvā šim nabadziņam patvērumu!» — bet ar gadiem tas pamazām pārgāja, kā dzīvē pāriet daudz kas.

—     Dārgais mister Bofin, dzīvē viss nodeldējas un pāri paliek skrandas un lupatas, — pasmaidīdams teica misters Laitvuds.

—     Es neteiktu, ka itin viss, — iebilda misters Bofins, ko šāda vieglprātība acīm redzami kaitināja, — ir daudz kas tāds, ko nekad vēl neesmu lupatās un atkritumos atradis. Redziet, ser! Mēs abi ar misis Bofinu jo dienas jo nācām vecāki un vecāki, dzīvodami šeitan un vaiga sviedros kalpodami savam saimniekam, līdz viņu atrada gultā beigtu. Tad mēs abi ar misis Bofinu aizzieģelējāin kasti, kas aizvien stāvēja uz galda viņam pie gultas, un, tā ka es dažlabu reizi biju dzirdējis, ka Templis ir tā vieta, kur var noslēgt līgumus par visādiem likumzinātāju prātam vien saprotamiem atkritumiem, nācu šurp meklēt padomu pie tāda likumzinātāja un ieraudzīju šite augšā jūsu jauno cilvēku ar spalvu nazīti kaujam uz palodzes mušas, uzsaucu viņam «ei!», kaut man vēl nebija lemta laime Iepazīties ar jums, un tā nu es pie šā goda esmu ticis. Pēc tam jūs un tas džentlmenis ar jokaino kaklasaiti Svētā Pāvila kapsētas mazajā velvju ejā …

—    Doktorskornonsā, — izlaboja Laitvuds.

—    Man likās, to sauc maķenīt savādāk, — brīdi padomājis, sacīja misters Bofins, — bet jums jau labāk zinām«,. Pēc tam jūs un doktors Skomonss abi ķērāties pie darba, izdarījāt visu, kā nākas, abi ar doktoru S. uzsākāt nabaga zēna meklēšanu un beidzot nabadziņu atradāt, bet mēs abi ar misis Bofinu bieži viens otram sacījām: «Nu mēs viņu atkal ieraudzīsim, un tā būs daudz laimīgāka reize.» Mūsu sapnim tomēr nebija lemts piepildīties, un pats bēdīgākais ir tas, ka viņš nekad šo naudiņu nedabūs.

—    Toties tā nonākusi īstajās rokās, — rāmi palocījis galvu, noteica Laitvuds.

—    Manās un misis Bofinas rokās tā nonākusi tikai šodien, un par to es arī runāju, ne velti gaidījis šo stundu un šo brīdi. Tā bija ļaunprātīga, neģēlīga slepkavība, mister Laitvud! Sās slepkavības pēc mēs abi ar misis Bofinu, paši to negribēdami, esam tikuši pie mantas. Par slepkavas noķeršanu un tā vainas pierādīšanu mēs piedāvājam atlīdzību mūsu mantojuma desmitās daļas apmērā — tātad desmittūkstoš mārciņu.

—    Tas ir pārāk daudz, mister Bofin.

—    Mēs abi ar misis Bofinu tādu summu esam nolēmuši ziedot, mister Laitvud, un pie tā arī paliksim.

—    Ļaujiet tomēr paskaidrot, — sacīja Laitvuds, — nu jau es runāju nevis kā vieglprātīga privātpersona, bet kā lietpratīgs profesionāls padomdevējs, — ka tik milzīgas atlīdzības piesolīšana ir kārdinājums mākslīgi sacelt pret kādu aizdomas, mākslīgi radīt pierādījumu apstākļus un beigās kādu nepatiesi notiesāt — savākt veselu lēveni visbīstamāko ieroču.

—    Nezinu, — šaubīdamies sacīja misters Bofins,

—    tādu summu mēs esam nolēmuši atlikt šim nolūkam. Vai tas atklāti jāpasaka jaunajā paziņojumā ar mūsu vārdu …

—    Ar jūsu vārdu, mister Bofin, ar jūsējo.

—    Nu labi, lai būtu ar manu vārdu, tāds pats ir arī misis Bofinai, un tā sauc mūs abus — tas jāņem vērā, kad šo paziņojumu rakstīsiet. Un šis ir pirmais norādījums, ko es, šā mantojuma īpašnieks, dodu savam advokātam, stādamies likumīgās tiesībās.

—    Jūsu advokāts, mister Bofin, — atbildēja Laitvuds, ar ļoti sarūsējušu spalvu kaut ko ļoti īsi pierakstīdams,

—    ar vislielāko prieku pieņem šo norādījumu. Vai būs vēl kāds norādījums?

—    Vēl tikai viens, un ar to tad cauri. Sastādiet manu testamentu, bet rakstiet tik īsi, lai būtu jo cieši pieteikts, ka visu mantu novēlu «savai mīļotajai sievai Henerietijai Bofinai, vienīgajai manas gribas izpildītājai». Rakstiet, cik īsi iespējams, taisni ar šitādiem vārdiem, bet lai būtu cieši pieteikts.

Lāgā neizprazdams, kā jāsaprot mistera Bofina iedoma par cieši pieteiktu testamentu, Laitvuds ķērās pie iztaustīšanas.

—     Atvainojiet, lūdzu, bet lietpratīgam profesionālim jābūt precīzam. Kad jūs sakāt «cieši pieteikts» . ..

—     Tad es domāju «cieši pieteikts», — paskaidroja misters Bofins.

—     Tieši tā. Un tas ir visai slavējami. Bet vai tā ciešā pieteikšana saista misis Bofinu ar kādiem noteikumiem?

—     Saistīt misis Bofinu? — iesaucās šās dāmas laulātais draugs. — Nē! Kas jums nāk prātā! Viss, ko gribu,— lai mans īpašums nonāk viņas teikšanā tik cieši, ka neviens to nevar atņemt.

—     Brīvā viņas rīcībā, lai viņa var ar to darīt, ko vien grib? Pilnīgi?

—     Pilnīgi? — atkārtoja misters Bofins, gardi nosmiedamies. — Ha! Un kā vēl! Tas nu gan būtu joks, ja es pēkšņi uzdomātu misis Bofinu saistīt!

Misters Laitvuds pieņēma arī šo norādījumu un, pieņēmis to, pavadīja misteru Bofinu līdz durvīm, kur pie sliekšņa gandrīz saskrējās krūtīs ar misteru Jūdžinu Reibernu. Parastajā nesatricināmajā mierā noteicis: «Atļaujiet jūs iepazīstināt!» — misters Laitvuds paskaidroja, ka misters Reiberns esot krietns lietpratējs likumu jautājumos un ka viņš, Laitvuds, gan kārtojamās lietas labad, gan arī tāpat prieka pēc misteram Reibernam esot darījis zināmus dažus interesantus mistera Bofina biogrāfijas faktus.

—     Ļoti priecājos, ka beidzot iepazīstos ar misteru Bofinu, — sacīja Jūdžins, kaut gan viņa vaibsti īpašu prieku nepauda.

—     Tencinu, ser, tencinu, — atbildēja misters Bofins. — Kā jums tīk šis likumu zinātāja amats?

—    E-ē… neko īpaši nepatīk, — atbildēja Jūdžins.

—      Pārāk sauss, pēc jūsu gaumes, ko? Nūja, man rādās, ka pāris gadiņu tā brangāk jāparaujas, lai taptu par sava amata meistaru. Nekas nenoder labāk par darbu. Paraugieties uz bitēm!

—     Atvainojiet, lūdzami, — sacīja Jūdžins, negribot pasmaidīdams, — ceru uz jūsu piedošanu, ja teikšu, ka arvien iebilstu pret to, ka mani pielīdzina bitei.*

, — Ko jūs sakāt! — iesaucās misters Bofins.

—     Iebilstu principa pēc, — teica Jūdžins, — kā divkājainais …

—    Kā kas? — pārjautāja misters Bofins.

— Kā radījums ar divām kājām; iebilstu principa pēc kā radījums ar divām kājām, jo negribu, ka mani vienmēr pielīdzina kukaiņiem un četrkājainiem radījumiem. Iebilstu pret to, ka no manis prasa, lai savā rīcībā es pieskaņotos bites, suņa, zirnekļa vai kamieļa rīcībai. Pilnīgi piekrītu tam, ka, piemēram, kamielis ir ārkārtīgi nosvērts dzīvnieks, taču tam ir vairāki kuņģi, kur uzkrāt barību, bet man ir tikai viens. Turklāt neesmu apgādāts ar tik ērtu, vēsu pagrabu, kur uzglabāt dzērienus.

—    Bet es tak runāju par biti, — lāgā nezinādams, ko atbildēt, noteica misters Bofins.

—    Tieši tā. Vai drīkstu aizrādīt, ka atsaukšanās uz biti nav visai pārdomāta? Tas ir tikai tāds pieņēmums. Uz mirkli pieļaujot, ka starp biti un kreklā un biksēs ģērbušos cilvēku pastāv kāda līdzība (ko es noliedzu) un ka cilvēkam vajadzētu mācīties no bites (arī to es noliedzu), joprojām paliek spēkā jautājums — kas jāmācās? Atdarināt? Vai izvairīties no atdarināšanas? Kad jūsu draudzenes bites, norūpējušās līdz nejēdzībai, plivinās apkārt savai valdniecei, kā neprātā sastingdamas no ikkatras visniecīgākās pavēlošās kustības, vai mums, cilvēkiem, jāmācās pielīšanas diženums vai galma etiķetes niecība? Man nav skaidrs, mister Bofin, vai šāds strops nav uztverams tīri satīriski.

—    Lai nu kā, bet viņas strādā, — noteica misters Bofins.

—    Tas gan, — nevērīgi attrauca Jūdžins, — strādāt jau strādā, bet vai jums nešķiet, ka tas notiek pārspīlēti? Viņas strādā vairāk, nekā vajadzīgs, — sastrādā vairāk, nekā spēj patērēt, — bez mitas lidinādamās un dūkdamas, dzenas pēc viena vienīga mērķa, līdz sagaida pašas savu galu, — bet vai jums nešķiet, ka tas ir pārspīlēti? Un vai strādnieku cilvēkiem arī bez atelpas jāraujas pušu tāpēc, ka bites neatpūšas? Vai es nedrīkstu iekārot gaisa pārmaiņu tāpēc, ka bitēm to nevajag? Medus, mister Bofin, lieliski noder brokastīm, taču, ja uz to raugāmies no parasta skolotāja un morāles sludinātāja viedokļa, es iebilstu pret jūsu draudzeņu — bišu tirānisko platību. Lai cik dziļu cieņu jūtu pret jums.

—    Tencinu, — sacīja misters Bofins. — Sveiki, sveiki, sveikiņi!

Rikšodams projām, godājamais misters Bofins tomēr labprāt būtu atkratījies no netīkamās domas, ka pasaulē ir daudz nelādzīguma, nevis tikai tās nepatikšanas, kas viņa prātā saistās ar Ilārmona īpašumu. Šādā noskaņojumā rikšodams tālāk pa Flltstrītu, vecais virs pamanīja, ka viņam gandrīz uz papēžiem min jauns patīkama izskata džentlmenis, kas viņu neizlaiž no acīm.

—         Nu, nu! — spēji apstājies, noteica misters Bofins, neapmierināts, ka tiek traucētas viņa pārdomas. — Kas vēl nebūs!

—    Atvainojiet, mister Bofin!

—         Re, manu vārdu arī zina! Kā jums to izdevies uzzināt? Es jūs gan nepazīstu.

—    Nē, ser, jūs mani nepazīstat.

Misters Bofins noskatīja svešo no galvas līdz kājām, un svešais noskatīja misteru Bofinu no galvas līdz kājām.

—         Nē, — piekrita misters Bofins, papriekš pievērsis pētīgu skatienu ielai, it kā tā būtu bruģēta ar cilvēku sejām un viņš starp tām raudzītu uztaustīt svešā vaibstus, — es jūs nepazīstu.

—         Esmu neievērojams cilvēks, — sacīja svešais, — un diezin vai vispār kāds mani pazīst, taču mistera Bofina bagātība …

—        Aha! Tātad runas par to jau paklīdušas, — nopurpināja misters Bofins.

—         … un romantiskie apstākli, kuros šī bagātība iemantota, likuši pievērst viņam uzmanību. Nesen man kāds uz ielas jūs parādīja.

—         Tā gan, — sacīja misters Bofins, — un jums, jādomā, nācās vilties, kad mani ieraudzījāt, un jūs to labprāt atzītu, ja to neliegtu pieklājība, jo es pats itin labi zinu, ka no manis nav nekā, ko redzēt. Kas gan jums ievajadzējies? Neesat tak no likumu vīriem, ko?

—    Nē, ser.

—    Varbūt gribat ko pavēstīt — par zināmu atlīdzību?

—    Nē, ser.

Svešā sejā īsu mirkli ielija sārtums, taču tūdaļ atkal izgaisa. ««№!

—        .la nealojos, jūs man sekojat no advokāta kantora un lūkojāt saistīt manu uzmanību. Sakiet skaidri un gaiši! Tā bija? Vai nebija? — visai dusmīgi noprasīja misters Bofins.

—    Bija.

—    Kālabad jūs to darījāt?

—         Ja atļausiet iet jums blakus, mister Bofin, labprāt pastāstīšu. Vai neiebildīsiet, ja iegriezīsimies šeit — to laikam sauc par Klifordsinnu —, tur mēs viens otru sadzirdēsim labāk nekā uz trokšņainās ielas.

(«Nu, ja viņš mani uzaicinās uz ķegļu spēli vai ir iedomājies, ka sastapis tikko pie mantas tikušu laucinieku, vai piedāvās nopirkt nejauši atrastu dārglietu, es viņam zvelšu pa ģīmi!» Apcerēdams šo slepeno domu un satverdams kūju rokās tā, kā Pančs tur savu bozi, misters Bofins iegriezās Klifordsinnā.)

—    Sorit, mister Bofin, es ieraudzīju jūs Cānserileinā ejam man pa priekšu. Atļāvos doties jums pa pēdām, nevarēdams saņemties un jūs uzrunāt, līdz iegājāt advokāta kantorī. Tur es paliku gaidām, līdz nāksiet ārā.

(«Neizklausās ne pēc ķegļiem, ne pēc laucinieka, ne dārglietām,» nodomāja misters Bofins, «nevar saprast, ko šim vajag.»)

—    Diezin vai mans nodoms nav stipri pārdrošs, diezin vai tā vispār ir pieņemts rīkoties, tomēr sasparošos un runāšu. Ja jūs jautāsiet man vai drīzāk varbūt pats sev, kas man dod tādu drosmi, es atbildēšu — cilvēki mani pārliecinājuši, ka esat godprātīgs un taisnīgs virs, ka sirds jums ir krietnākā no krietnākajām un ka liktenis jūs svētījis ar laulāto draudzeni, kurai piemīt tādas pašas īpašības.

—    Par misis Bofinu tas ir sacīts pilnīgi pareizi, — atsaucās misters Bofins, vēlreiz nopētīdams jauno draugu. Šis savādais cilvēks likās tāds kā nomākts, gāja, acis nodūris, lai gan juta mistera Bofina vērtējošo skatienu, un arī runāja pusbalsī. Taču vārdi plūda nepiespiesti, balss likās patīkama, jebšu drusku aizžņaugta.

—    Ja vēl piebildīšu, ka pats savām acīm redzu to, par ko cilvēki runā, proti, veiksme nav spējusi jūs samaitāt, jūs neesat ieņēmies lepnības garu, — esmu pārliecināts, ka jūs, cilvēks ar atklātu dabu, neturēsiet mani aizdomās par pieglaimošanos, bet ticēsiet, ka gribu tikai paskaidrot savu rīcību, jo manai pašreizējai uzmācībai tas ir vienīgais attaisnojums.

(«Cik?» nodomāja misters Bofins. «Tūdaļ vilks uz naudas pusi. Cik?»)

—    Jūs, mister Bofin, droši vien mainīsiet dzīvesveidu, jo mainījušies ir jūsu apstākļi. Droši vien pārcelsieties uz lielāku namu, radīsies daudz nokārtojamu darīšanu, daudzi jums rakstīs vēstules. Ja jūs pieņemtu mani par sekretāru …

—    Par ko? — iesaucās misters Bofins, plati iepletis acis.

—    Par savu sekretāru.

—    Nezin kas tas tāds, — nočukstēja misters Bofins.

—    …vai arī izmēģinātu par savu darījumu kārtotāju — vai kā to lai nosauc, — turpināja svešais, izbrīnījies par mistera Bofina izbrīnu, — ticiet, ka pierādīšu uzticību un pateicību, un ceru, ka kļūšu jums noderīgs. Jūs, protams, varat nodomāt, ka mans pašreizējais nolūks ir tikt pie naudas. Tas nav tiesa, jo esmu ar mieru kalpot jums gadu, varbūt divus gadus, tik ilgi, cik gribēsiet, un tikai tad runāsim par atlīdzību.

—    No kurienes jūs esat ieradies? — pavaicāja misters Bofins.

—    Esmu ieradies no daudzām zemēm, — raudzīdamies misteram Bofinam tieši acīs, atbildēja svešais.

Mistera Bofina zināšanas par svešu zemju nosaukumiem un atrašanās vietu bija apjomā visai ierobežotas un atbilstībā visai miglainas, tāpēc nākamajam jautājumam viņš piebrauca ar līkumu.

—    No kādas noteiktas vietas?

—    Esmu bijis daudzās vietās.

—    Ko jūs tur darījāt? — vaicāja misters Bofins.

Arī uz šo jautājumu viņš neko izsmeļošu neuzzināja, jo atbilde bija:

—    Atācījos un ceļoju.

—    Un tomēr, ja neuzskatīsiet to par nesmalkjūtību, — sacīja misters Bofins, — vaicāšu tieši — kā jūs nopelnāt sev iztiku?

—    Es jau ieminējos, ko esmu iecerējis, — atbildēja svešais un, atkal uzlūkojis misteru Bofinu, pasmaidīja.

—    Alani pieticīgie nodomi nav raduši iespēju piepildīties, un tagad dzīve man, var teikt, jāsāk no jauna.

Lāgā nesaprazdams, kā no darba meklētāja atsvabināties, mulsdams jo vairāk tāpēc, ka jaunā cilvēka āriene un uzvedība prasīties prasījās pēc smalkjūtīgas apiešanās, un baidīdamies, vai viņam smalkjūtības pietiks, misters Bofins meklēja iedvesmu, pievērsdams skatienu Klifordsirinas nolaistajam dārziņam jeb kaķu valstībai, kur šie dzīvnieki todien pulcējās kuplā skaitā. Netrūka ne zvirbuļu un kaķu, ne pelējuma un puvekļu, bet nekādu citādu iedvesmas avotu šai apkārtnē nemanīja. t — Pagaidām es vēl neesmu nosaucis savu vārdu, — teica svešinieks un no plāna maciņa izvilka vizītkarti.

—    Mani sauc Roksmits. Esmu apmeties Holovejā pie kāda mistera Vilfera.

Misteram Bofinam acis atkal papletās izbrīnā.

—    Pie mis Bellas Vilferes tēva? — viņš vaicāja.

—    Manam saimniekam ir meita, vārdā Bella. Tad jau tas pats vien būs.

Tā kā šis vārds misteram Bofinam nebija izgaisis no prāta visu ritu un bija skanējis ausis vairākas dienas iepriekš, viņš sacīja:

—    Ir nu gan sagadīšanās! — Turēdams vizītkarti rokā, aizmirsis visus pieklājības likumus, misters Bofins ieplestām acīm atkal blenza jaunajā paziņā. — Tad jau laikam tnani jums parādījis kāds no šās ģimenes.

—    Nē. Neesmu ne ar vienu no viņiem gājis pa ielu.

—    Vēl jokaināka sagadīšanās! — sacīja misters Bofins. — Klausieties, ser, taisnību sakot, es nezinu, ko jums atbildēt.

—    Neatbildiet neko! — teica misters Roksmits. — Atļaujiet pēc pāris dienām jūs apmeklēt. Nejūtos tik pašapzinīgs, lai domātu, ka iemantošu jūsu uzticēšanos pēc pirmā acu uzmetiena un jūs mani pieņemsiet tieši no ielas. Pārdomājiet manu priekšlikumu, un ar jūsu laipnu atļauju ieradīšos uzklausīt, ko esat izlēmis.

—    Tas ir godprātīgi, un man nav ko iebilst, — sacīja misters Bofins, — tikai sarunāsim tā, lai viss būtu skaidrs, — es lāgā nezinu, vai man maz kādreiz tāds sekretārs būs vajadzīgs, — jūs tak teicāt «sekretārs», vai ne?

—    Jā.

Misters Bofins atkal iepleta acis jo platas un noskatīja darba meklētāju no galvas līdz kājām, atkārtodams:

—    Dīvaini! Vai esat pārliecināts, ka teicāt tieši «sekretārs»? Vai tā bija?

—    Esmu pārliecināts, ka teicu tieši tā.

—    Sekretārs, — misters Bofins atkārtoja, pārdomādams so va rdu. — Vai sekretārs man bus vai nebūs vajadzīgs, par to esmu pārliecināts tikpat maz kā par iespēju, ka man ievajadzēsies pēc cilvēka no Mēness. Abi ar misis Bofinu mēs vēl neesam nosprieduši, vai savā dzīvē kaut ko grozīsim. Misis Bofinai, protams, gan ir tieksme sekot modei, bet. Patvērumā visu pēc jaunākās modes iekārtojusi, viņa varbūt neko citu grozīt vairs negribēs. Tomēr, ser, tā kā jūs pārlieku nesteidzaties, varbūt norunāsim tā — ja gribat, nāciet vien uz Patvērumu! Atnāciet pēc nedēļas vai divām! Turklāt uzskatu par savu pienākumu iepriekš sacītajam piebilst, ka esmu jau nolīdzis kādu skolotu viru — cilvēku ar koka kāju — un no viņa atteikties nedomāju.

—    Zēl, ka mani kāds jau savā ziņā apsteidzis, — acīm redzami pārsteigts, atbildēja misters Roksmits, — bet varbūt radīsies vēl citi pienākumi?

—    Redziet, par sava skolotā cilvēka pienākumiem varu sacīt, ka tie ir pavisam skaidri, — ar nepārprotamu cieņu teica misters Bofins, — kā lietpratējs savā arodā viņš pagrimst un noriet un kā draugs metas uz dzejas pasauli.

Nemanīdams, ka šie pienākumi pārsteigtajam misteram Roksmitam nepavisam nav saprotami, misters Bofins turpināja:

—    Un tagad, ser, atļaujiet atvadīties! Patvērumu varat apciemot jebkurā laikā pēc nedēļas vai divām nedēļām. No jūsu dzīvesvietas tas nav tālāk par jūdzi vai apmēram uz to pusi, un ceļu parādīs jūsu saimnieks. Bet, ja viņš nezina jauno nosaukumu — Bofina Patvērums —, vaicājot viņam, sakiet, ka tā ir Hārmona māja, sapratāt?

—    Hārmūna māja, — acīmredzot lāgā nesadzirdējis, atkārtoja misters Roksmits, — Hārmārna māja. Kā to raksta?

—    Nu, kā to raksta, vai zināt, tas lai paliek pēc jūsu ieskatiem, — apķērīgi atbildēja misters Bofins. — Jāsaka tikai — Hārmona māja. Sveiki, sveiki, sveikiņi! — Un, atpakaļ neatskatījies, misters Bofins turpināja ceļu.

IX NODAĻA

Misters un misis Bofini apspriežas.

Dodamies taisnā ceļā mājup, misters Bofins Patvērumā nonāca bez jebkādiem starpgadījumiem un misēkļiem un ziņoja misis Bofinai (tā bija ieģērbusics melna samta tērpā ar spalvām un izskatījās pēc līķratu zirga) par visu, ko teicis un darījis kopš brokastlaika.

—    Tas, mana mīļā, liek mums pārdomāt, ko līdz galam pagaidām neesam izlēmuši, — viņš turpināja, — proti, vai nevajadzētu ieviest vēl kaut ko jaunmodīgu.

—    Zini, Nodij, sacīšu, kā man pietrūkst, — teica misis Bofina un neslēptā priekā pārlaida plaukstu pār sava tērpa krokām, — man pietrūkst sabiedrības.

—    Sabiedrības no labākajām aprindām, mana mīļā?

—    Jā! — iesaucās misis Bofina, iesmiedamās līksmus bērna smieklus. — Jā! Kāds man labums, ja tieku te turēta kā tāda vaska lelle, — tu taču man piekriti?

—    Par vaska lc||u skatīšanu cilvēki maksā naudu, mana mīļā, — atbildēja laulātais draugs, — bet tevi (jebšu tu esi daudz vairāk vērta par šo nieka naudu) kaimiņiem ļauts redzēt par baltu velti.

—    Tas ir pavisam kas cits, — atbildēja ņiprā misis Bofina. — Kad strādājām tāpat kā kaimiņi, mēs visi bijām līdzīgi. Tagad, strādāšanu atmetuši, neesam vairs viņiem līdzīgi.

—    Varbūt tu domā atkal ķerties pie strādāšanas, ko? — sacīja misters Bofins.

—    Par to nevar būt ne runas! Esam tikuši pie lielas bagātības, un bagātība uzliek pienākumu; mums šis pienākums jāizpilda.

Misters Bofins, aizvien izjuzdams dziļu cieņu pret laulātās draudzenes gaišo prātu, bridi domīgs klusēja, tad sacīja:

—    Laikam tev taisnība.

—    Pagaidām šis pienākums ir pamests novārtā, tāpēc nekādu labumu vēl neesam baudījuši, — teica misis Bofina.

—    Tiesa, līdz šim neesam vis, — arvien vēl domīgs piekrita misters Bofins un apsēdās uz sava sola. — Cerēsim, ka nākotne mums nesīs vairāk labuma. Ko par to domā tu, mīļā vecenīt?

Misis Bofina, kupla miesās un pēc dabas atklāta, sīkām krunciņām izvagotu apaļīgu kaklu, kā allaž smaidīga, joprojām klāstīja savus uzskatus, rokas klēpī salikusi.

—    Sacīsim, laba māja labā apkaimē, labas mēbeles, labs uzturs un laba sabiedrība. Nedzīvot, sacīsim, pāri līdzekļiem, iztikt bez pārmērībām un dzīvot laimīgi.

—    Jā. Arī es saku — dzīvot laimīgi, — aizvien vēl domīgi piekrita misters Bofins.

—    Ak tu, debestiņ! — smiedamās iesaucās misis Bofina un, līksmi sasitusi plaukstas, sāka uz dīvāna šūpoties. — Kad es iedomājos sevi divu zirgu vilktā gaišdzeltenā karietē ar sudraba kāpšļiem …

—    Palūk, kur tu esi aizdomājusies, mana mīļā!

—    Jā! — iesaucās sajūsminātā dāma. — Un aizmugurē sulainis uz šķērseniska dēļa, kas pierīkots, lai kājas neierautu ritenī! Un priekšā kučieris uz tik platas bukas, ka vietas pietiktu trim, un buka apsista ar zaļi baltu drānu!

Un divi bēri zirgi purina galvu un dīžādamies kājas tā vien pa gaisu mētā! Un mēs abi atzvēlušies karietē, lepni kā nezin kādi lielmaņi! Vai tas nebūtu skaisti! Ha, ha, ha, ha, ha!

Misis Bofina atkal sasita plaukstas, atkal pašūpojās uz sava divāna un, kājas tirinādama, noslaucīja smieklu izvilinātās asaras.

—    Kādas ir tavas domas, mana mī|ā vecenīt, jautājumā par mūsu Patvērumu? — ar smiekliem piebiedrojies sievas jautrībai, apvaicājās misters Bofins.

—    Jāslēdz ciet. Neatdosim pavisam, bet iemitināsim kādu, kas to uzraudzītu.

—    Citu domu nav?

—    Nodij, — sacīja misis Bofina, no sava jaunmodīgā dīvāna pārsēdusies blakus laulātajam draugam uz viņa cietā sola un mīlīgi aizāķējusi apa|o rociņu aiz vīra elkoņa, — vēl es domāju… esmu domājusi dienu un nakti… par pievilto meiteni, tu zini, par to, kuru tik ļauni pievīla cerībās uz vīru un tā bagātību. Kā tev liekas — vai mēs nevarētu kaut ko darīt viņas labā? Aicināt pie mums uz dzīvi? Vai kaut ko tamlīdzīgu.

—    Ma-an tas nekad nav ienācis prātā! — iesaucās misters Bofins, sajūsmā bliezdams ar dūri pa galdu. — Ir nu gan mana mīļā vecenīte īsta domāšanas tvaikmašīna! Pati nemaz nezina, kā viņai tas izdodas. Taisni tāpat kā mašīna to nezina.

Pateicībā par šo filozofisko atziņu misis Bofina paraustīja vīru aiz auss, kas gadījās pa tvērienam, tad ierunājās, pamazām uzņemdama mātišķīgu toni:

—    Beidzamais, ko man dikti gribētos, varbūt ir pats svarīgākais. Atminies mīļo, mazo Džonu Hārmonu, kad viņš vēl skolā negāja? Tur, pagalma otrā pusē, pie mūsu pavarda? Tagad, kad viņam no lielās naudas vairs nav nekāda labuma un tā nonākusi mūsu īpašumā, man gribētos atrast kādu bāreni, pieņemt par savējo, saukt par Džonu un rūpēties par to kā par pašas bērnu. Tad man laikam gan kļūtu vieglāk ap sirdi. Varbūt tu teiksi, ka tā ir tikai iegriba …

—      Es nemaz to nesaku, — laulātais draugs viņu pārt trauca.

—    Nē, dārgais, ja tu teiktu …

—    Tad es būtu gatavais nezvērs, — laulātais draugs atkal viņu pārtrauca.

—    Tātad jāsaprot, ka tu piekriti? Cik krietni un laipni

no tavas puses, bet citādi tu nemaz arī nespētu, dārgumiņ! Vai nav patīkami jau tagad iedomāties, — sacīja misis Bofina, starodama piemīlībā un ar patiesu baudu vēlreiz piegludinādama tērpa krokas, — vai nav patīkami jau tagad iedomāties, ka par piemiņu seno dienu nelaimīgajam puisēnam kāds cits bērns kļūs līksmāks, skaidrāks un laimīgāks? Vai nav patīkami zināt, ka šis krietnais darbs tiks padarīts par tā paša nelaimīgā, likteņa piemeklētā bērna naudiņu?

— Jā, bet patīkami ir arī zināt, ka tu esi mana mīļotā sieviņa, — atbildēja laulātais draugs, — un patīkami to bijis zināt visus šos pulka gadus!

Tas nozīmēja misis Bofinas godkāro ieceru sabrukumu, taču pēc šās sarunas abi palika sēžam, viens otram cieši piekļāvušies, — augstākajām aprindām bezcerīgi nepiemērots pāris.

Sie vienkāršie, neskolotie cilvēki līdzšinējo dzīves ceļu bija nogājuši, nekad ncaizmirsdami reliģijas iedvesto pienākuma apziņu un vēlēdamies allaž rīkoties saskaņā ar taisnīgumu. Desmitiem tūkstošu vājību un muļķīgu iedomu, iespējams, varētu atrast viņu sirdī, desmitiem tūkstošu godkāru ieceru varbūt turklāt izdotos uziet šās sievietes sirdi. Tomēr pat skopais, nežēlīgais un nekrietnais cilvēks, kas Bofinu labākajos gados bija spaidījis viņus darbā līdz beidzamai sviedru lāsei, maksādams tik maz, ka viņi spēja tikai izvilkt dzīvību, — arī šā cilvēka daba nebija samaitāta tiktāl, lai tas neatzītu viņu tikumisko nelokāmību un nejustu pret viņiem patiesu cieņu. Spītēdams savai dabai, pastāvīgi nonākdams pretrunā pats ar sevi un arī ar Bofiniem, šis cilvēks viņus bija cienījis. Jo ļaunums bieži izbeidzas un mirst kopā ar ļauna darītāju, bet krietnums pastāv mūžīgi.

Lai kā savā prātā notrulinājies un kādus nodomus lolojis, Hārmona cietuma nelaiķa cietumsargs bija atzinis abu uzticamo kalpotāju godaprātu un patieso paļāvīgumu. Pārskaities par drosmi iebilst, Ilārmons metās tiem virsū un nopulgoja jebkuras runas par godīgumu un krietnumu, un tomēr tās ieskrambāja viņa krama sirdi, un viņš nāca pie atziņas, ka ne ar kādām pūlēm nav visas lielās bagātības varā uzpirkt šos cilvēkus. Tāpēc, pat būdams nežēlīgs izdzinējs, kas ne reizi nebilda saviem padotajiem labu vārdu, savā testamentā viņš tomēr tos pieminēja. Tāpēc, vai ik mīļu dienu daudzinādams savu neuzticēšanos visai cilvēcei — un viņš patiešām neuzticējās nevienam daudzmaz sev līdzīgam —, saimnieks tomēr bija pārliecināts, ka šie divi cilvēki, pārdzīvodami viņu, paliks uzticīgi līdz galam gan nozīmīgos jautājumos, gan sīkumos, tāpat kā bija cieši pārliecināts, ka viņam drīz jāmirst.

Misters un misis Bofini sēdēja, viens otram piekļāvušies, sekošanu modei atbīdījuši neizmērojamā tālumā, un gudroja, kur rast piemērotu bāreni. Misis Bofina ierosināja izsludināt avīzē, ka pievienotajam aprakstam atbilstoši bāreņi tiek uzaicināti tādā un tādā dienā ierasties Patvērumā, taču misters Bofins prātīgi nosprieda, ka tādā gadījumā satiksmi visā apkaimē traucēs pārliecīgs bāreņu pieplūdums, — un no šā nodoma nācās atteikties. Tad misis Bofina ierosināja piemērota bāreņa meklējumos griezties pie vietējā mācītāja. Par šo plānu misters Bofins izteicās atzinīgi, un viņi nolēma godājamo džentlmeni apciemot tūdaļ pat, pie tās pašas reizes izmantojot izdevību iepazīties ar mis Bellu Vilferi. Lai vizītē dotos ar pienācīgu cieņu, sekoja rīkojums piebraukt misis Bofinas ekipāžu.

Misis Bofinas braucamajā ietilpa kādreiz darbam izmantota kārna, pastulba, veca ķēve un no tiem pašiem laikiem saglabājušies četrriteņu rati, ko sensenis par iemīļotu olu dēšanas vietu bija izraudzījušās dažas piesardzīgākās Harmonijas Cietuma vistu saimes pārstāves. Neparasti bagātīgas auzu devas ķēvei un ar dāsnu roku šķērdēta krāsa un laka ratiem, kad ķēve un rati kļuva par Bofinu mantojuma daļu, bija radījuši to, ko misters Bofins atzina par visai izdevušos izbraucamo rīku, un, kad uz bukas vēl uzsēdināja kučieri — kārnu, pastulbu jaunekli, īsti piedienīgu zirgam, — neko labāku vairs nevarēja vēlēties. Kučieris tāpat agrāk bija ticis izmantots darīšanu izbraucienos, bet tagad centīgs vietējais skroderis jaunekli bija gluži kā kapenēs iemūrējis apspīlētā svārkā un getrās, piedevām vēl visu apzieģelējot ar milzīgām pogām.

Misters un misis Bofini ieņēma vietu kučierim aiz muguras ratu pakaļpusē, kas gan likās pietiekami ietilpīga, taču straujākos pagriezienos pakļāvās necienīgai un bīstamai slieksmei nožagodamās atraisīties no ratu priekšdaļas". Līdzko ekipāža izbrauca pa Patvēruma vārtiem, visi kaimiņi sadrūzmējās pie durvīm un logiem, lai sveicinātu Bofinus. Starp tiem, kas bariem vien palika stāvam aizmugurē un blenza ekipāžā, netrūka ņipru puišeļu, kuri to pavadīja griezīgiem apsveikuma saucieniem: «No-dij Bofin! Bo-fin nau-das-rnais! Nost ar atkritumiem, Bofin!» — un tamlīdzīgiem glaimojošiem vārdiem. Šādas necieņas izpausmes pastulbais jauneklis tik joti ņēma ļaunā, ka bieži teju vai samaitāja brauciena svinīgumu, spēji pievilkdams grožus un dzirdamies lēkt nost no bukas, lai apvainotājus pārmācītu, un tikai pēc garām pārrunām ļāva saimniekiem sevi no šā nodoma atturēt.

Beidzot Patvēruma apkaime palika aiz muguras un priekšā parādījās cienīgtēva Frenka Milvija mierpilnais miteklis. Cienīgtēva Frenka Milvija miteklis izskatījās gauži pieticīgs, jo gauži pieticīgi bija arī draudzes gana ienākumi. Mācītāja amata pienākumos bija paredzēts pieņemt ikkatru veču, kas atsteberēja gvelzt dažnedažādas tukšības, tāpēc viņš labprāt pieņēma arī Bofinus. Frenks bija vēl gluži jauns cilvēks, kuram visai dārgā skološanās tika atlīdzināta ar visai trūcīgu atalgojumu, viņam bija jauna sieva un pusducis sīku bērneļu. Aiz nepieciešamības papildināt niecīgos iztikas līdzekļus cienīgtēvs mācīja senās valodas un tulkoja klasiķu darbus, lai gan apkaimē valdīja uzskats, ka mācītājam brīva laika ir vairāk nekā pēdīgajam draudzes slaistam un naudas — vairāk nekā vislepnākajam bagātniekam. Uz savas dzīves bezjēdzīgajām netaisnībām un pretrunām Frenks Milvijs raudzījās lēnīgā, gandrīz vai verdziskā padevībā, un, ja kāda drosmīgāka draudzes avs sadomātu savu dienišķo nastu atvieglot saprātam atbilstošā, pret sevi žēlīgākā kārtā, diez kādu pretimnākšanu tā no mācītāja vis nesagaidītu.

Atbraucējus misters Milvijs ieaicināja savā bibliotēkā — mazā kambarīti, ko kņada un brēcieni augšstāvā pieskandēja tā, ka šķita — viss pusducis mācītāja atvašu jebkuru bridi izgāzīsies griestiem cauri, bet no apakšstāva virtuves cauri grīdai tūlīt parādīsies jēra gurna cepetis; viesus misters Milvijs pieņēma rāmā cieņā, ar ierastu pacietību uzklausīja misis Bofinas lūgumu izgādāt bāreni, un vienīgi tikko jaušams smaids liecināja, ka mācītāja skatienam garām nav paslīdējis viešņas krāšņais tērps.

—   Savu bērnu jums, mister un misis Bofini, laikam nekad nav bijis? — misters Milvijs apvaicājās.

Abi apliecināja, ka neesot vis bijis.

—   Taču, tāpat kā ķēniņi un ķēniņienes pasakās, jūs aizvien esat vēlējušies bērniņu?

Visā visumā tas esot tiesa.

Misters Milvijs atkal pasmaidīja, it kā klusībā noteikdams: «Ķēniņiem un ķēniņienēm nudien allaž gribējies bērniņu.» Savā prātā viņš varbūt nodomāja — ja šie ķēniņi un ķēniņienes strādātu par draudzes ganiem, diezin vai viņu vēlēšanās netiektos pretējā virzienā.

—    Domāju, ka par padomdevēju derētu pieaicināt misis Milviju, — viņš turpināja. — Misis Milvija šais jautājumos ir neaizstājama. Ja neiebilstat, es viņu pasaukšu.

Misters Milvijs iesaucās: «Mārgareta, mana dārgā!» — un misis Milvija tūlīt nokāpa lejā. Sīkā sieviete bija glīta, sprigana, kaut arī mazliet jau dzīves grūtību apbružāta, jo dienišķās rūpes bija pārmākušas daudz cēlu tieksmju un gaišu nākotnes nodomu, aizstādamas tos ar skolu, putru, autiņiem, oglēm un citiem sīkumiem darbdienās un draudzes locekļu krekšķiem un kāsu svētdienās, kad kopā pulcējās jauns un vecs. Misters Milvijs tikpat varonīgi bija nomācis daudzas savas tieksmes, kas saistījās ar skološanās gadiem un pagājībā aizgājušiem studiju biedriem, un uzņēmies likteni — dalīties dzīves atmestajās skopajās pabirās ar trūcīgajiem un to bērniem.

—    Gribu tevi iepazīstināt ar misteru un misis Bofiniem, mana dārgā, par kuru negaidīto laimi tu esi dzirdējusi.

Misis Milvija nemāksloti laipni apsveicinājās ar viesiem, piebilzdama, ka ļoti priecājoties par laimi ar tiem iepazīties. Tomēr pār viņas seju, tik atklātu un atsaucīgu uz katru ietekmi, pārslīdēja tāds pats tikko manāms smaids, kādu pirms brīža nebija varējis aizturēt viņas laulātais draugs.

—    Misis Bofina vēlas pieņemt puisēnu, mana dārgā.

Misis Milvija likās satraucamies, tāpēc laulātais draugs

piemetināja:

—    Bāreni, mana dārgā.

—    Ak tā! — iesaucās misis Milvija, atguvusi drošību par saviem pašas bērniem.

—    Es domāju, Mārgareta, varbūt derētu vecās misis Gudijas mazdēls.

—    Nē, Frenk, dārgais! Nedomāju vis, ka viņš derētu.

—    Nē?

—    Nekādā ziņā ne.

Smaidīgā misis Bofina, manīdama, ka pienākusi īstā reize iesaistīties sarunā, aiz sajūsmas par sīko, sprigano sievieti un tās acīm redzamo vēlēšanos palīdzēt nespēja vairs savaldīt pateicības jūtas un apvaicājās, kāpēc šis puisēns nederot.

—    Man liekas, — sacīja misis Milvija un palūkojās uz cienīgtēvu Frenku, — es esmu pārliecināta, ka, labi padomājis, ari mans vīrs tam piekritīs, — diezin vai jums izdosies šo bāreni atturēt no tabakas šņaukšanas. Viņa vecmāmiņa to šņauc vienā šņaukšanā, un zēns ir kā nobārstīts ar tabaku.

—    Bet tad jau viņš ar vecmāmiņu vairs kopā nedzīvos, Mārgareta, — sacija misters Milvijs.

—    Protams, Frenk, bet viņa nebūs atturama no misis Bofinas mājām un, jo labāk tiks pacienāta ar ēdieniem un dzērieniem, jo biežāk ciemosies. Ar viņu iznāk vienīgi nepatikšanas. Ceru, ka neuzskatīsi to par nežēlību, ja atgādināšu, ka iepriekšējo Ziemsvētku vakarā viņa izdzēra vienpadsmit tases tējas, vienā laidā par kaut ko kurnēdama. Viņa ir nepateicīgs cilvēks, Frenk. Atminies, kā reiz naktī, kad bijām devušies pie miera, šī sieviete sapulcēja veselu baru ziņkārīgo mūsu namdurvju priekšā un, zūdīdamās par ļaunprātīgu pāridarījumu, atdeva mums atpakaļ tikko iedāvātos flane|a apakšbrunčus, kas viņai esot par īsiem.

—    Taisnība gan, — piekrita misters Milvijs. — Laikam nederēs vis. Nu bet mazais Harisons …

—    Nē, Frenk! — sparīgi iebilda viņa dzīvesbiedre.

—    Viņam taču vecmāmiņas nav, dārgā.

—    Nav gan, bet diezin vai misis Bofinai patiks bārenis, kas tik stipri šķielē.

—    Atkal tev taisnība, — sacīja misters Milvijs jau pavisam samulsis. — Ja derētu meitenīte …

—    Bet, Frenk, mans dārgais, misis Bofina vēlas puisēnu.

—    Tev atkal taisnība, — piekrita misters Milvijs. — Toms Bokers ir patīkams zēns. — (Tas jau skanēja pavisam domīgi.)

—    Šaubos, Frenk, — brīdi vilcinājusies, teica misis Milvija, — vai misis Bofina vēlēsies bāreni, kam ir pilni deviņpadsmit gadi un kas braukā ar ielu laistāmajiem ratiem.

Misters Milvijs vaicājoši pavērās misis Bofinā. Cienījamā dāma papurināja melno samta cepuri tin krāšņās lentes, un viņš jau mazliet sadrūmis noteica:

—    Tev atkal taisnība.

—    Būtu es zinājusi, cik daudz rūpju sagādāšu jums, ser, un arī jums, cienītā, — noraizējusies par apgrutiriājumu, ko uzvēlusi krietnajiem cilvēkiem, sacīja misis Bofina, — droši vien nebūtu pie jums braukusi.

—    Tā nu gan, lūdzama, nerunājiet! — iesaucās misis Milvija.

—    Tā nerunājiet vis! — piebalsoja misters Milvijs. — Mēs esam pateicīgi, ka uzticaties tieši mums. — To pašu apliecināja arī misis Milvija; abi šie krietnie, apzinīgie cilvēki runāja patiešām tā, it kā viņiem piederētu vesels bāreņu tirdzniecības nams un no šāda darījuma viņi gūlu sev kādu labumu. — Taču šis ir joti atbildīgs uzdevums, — turpināja misters Milvijs, — un izšķirties nav viegli. Tomēr mēs negribētu atteikties no iespējas palīdzēt, ko jūs tik laipni mums uzticat, un, ja jūs mums dotu divas dienas laika, — zini, Mārgareta, rriēs varētu rūpīgi pārlūkot darbanamu, pamatskolu un apvaicāties tepat, mūsu apkaimē.

—    Saprotams! — piekrita mazā, spriganā dzīvesbiedre.

—    Bāreņi mums, zināt, ir, — turpināja misters Milvijs tādā tonī, it kā gribētu piebilst «krājumā», un tik norūpējies, it kā, šādos darījumos konkurences apdraudēts, baidītos palaist secen izdevīgu pasūtījumu, — tur, tajās māla raktuvēs, bet tur viņus nodarbina pašu radinieki vai draugi, un diezin vai tie nepieprasīs atlīdzību apmaiņas ceļā. Pat ja jūs bērnu saņemsiet, dodot pretī segas, grāmatas vai kurināmo, nekas neaizkavēs to visu nodzert.

Beidzot nosprieda, ka misters un misis Milviji meklēs bāreni, pret ko vismaz daļēji nerastos iepriekš minētie iebildumi, un, piemērotu atraduši, to paziņos misis Bofinai. Pēc tam misters Bofins uzdrošinājās misteram Milvijam ieminēties, ka justos no sirds pateicīgs, ja misters Milvijs laipni pieņemtu zināmu summu — «kādas divdesmit piecas mārciņas vai uz to pusi», lai, kļūdams par viņa pastāvīgu baņķieri, šo naudu izlietotu pilnīgi pēc saviem ieskatiem. Šo paziņojumu misters un misis Milviji uzņēma ar tādu prieku, it kā, nemūžam nenokaudamies ar trūkumu paši, būtu pazinuši tikai citu cilvēku nabadzību, un tādējādi tikšanās beidzās, abām pusēm gūstot gandarījumu un paliekot labās domās par sarunas biedriem.

—    Nu, manu mīļo vecenīt, — sacīja misters Bofins, kad abi. atkal bija iesēdušies ekipāžā aiz muguras pastulbajam kučierim un pastulbajai ķēvei, — pēc tik jaukas ciemošanās paraudzīsim, kā veiksies pie Vilferiem.

Kad ekipāža piestāja pie Vilferu ģimenes mītnes vārtiem, izrādījās, ka šāda viesošanās viegli ir iecerama, bet grūti izpildāma, jo iellūt namā tik vienkārši vis nav iespējams; trīsreiz paraustītais zvans neradīja nekādas acīm redzamas dzīvības zīmes, lai gan pēc katra rāviena aiz durvīm varēja saklausīt sojus un rosīšanos. Pēc ceturtā, kad pie zvana atriebīgi ķērās pastulbais jauneklis, uz sliekšņa parādījās mis Lavīnija, it kā nejauši iznirdama no mājas ar cepurīti galvā un saulessargu rokā, lai dotos pastaigā. Ieraudzījusi pie vārtiem viesus, jaunā dāma pārsteigta apstājās un savas jūtas pauda ar attiecīgu rīcību.

—    Misters un misis Bofini! — ierēcās pastulbais jauneklis un, ieķēries vārtu režģos, ņēmās tos purināt kā krātiņā iesprostots zvērs. — Viņi gaida jau veselu pusstundu!

—    Ko jūs teicāt? — pārvaicāja mis Lavīnija.

—    Misters un misis Bofini! — atkārtoja jaunais cilvēks, paceldams balsi līdz auriem.

Mis Lavīnija uztipināja pa kāpnēm, paņēmusi atslēgu, notipināja atkal lejā un, iztipinājusi cauri dārziņam, atslēdza vārtus.

—    Nāciet, lūdzu, iekšā! — augstprātīgi aicināja mis Lavīnija. — Mūsu kalpone ir izgājusi.

Misters un misis Bofini uzaicinājumu pieņēma un, palikuši mazajā priekšnamā gaidot, kamēr mis Lavīnija vedīs viņus tālāk, augšā pie kāpnēm pamanīja trīs pārus kāju, kas vērīgi klausījās. Misis Vilferes kājas, mis Bellas kājas un mistera Džordža Semsona kājas.

—    Misters un misis Bofini, ja nealojos? — draudīgā balsī jautāja Lavīnija.

Misis Vilferes kajas, mis Bellas kājas un mistera Džordža Semsona kājas saspringa uzmanībā.

Nogaidījušies vismaz ceturtdaļstundu ģimenes viesistabā, kur manīja tādā steigā novāktas maltītes pēdas, ka grūti bija izprast, vai istaba uzkopta viesu uzņemšanai vai sagatavota «vistiņu» rotajai, misters un misis Bofini beidzot ieraudzīja misis Vilferi — dižciltīgi bāla tā pārkāpa slieksni, augstprātīgā labvēlībā kā no dūrēja sānos salikusi, — tā šī dāma allaž uzņēma viesus.

—    Lūdzu mani atvainot, — sasveicinājusies sacīja misis Vilfcre un savilka ciešāk zem smakra nēzdoga mezglu un novēcināja cimdotās rokas, — bet kam varu pateikties par šādu godu?

—    īsi sakot, cienītā, — atbildēja misters Bofins, — varbūt jums ir gadījies dzirdēt manu un misis Bofinas vārdu tai sakarā, ka esam tikuši pie zināmas mantības.

—    Esmu dzirdējusi, ser, ka tāds gadījums bijis, — cienīgi noliekusi galvu, teica misis Vilfere.

—    Uzdrošinos sacīt, cienītā, — turpināja misters Bofins, misis Bofinai viņu atbalstot ar smaidiem un galvas klanīšanu, — jūs laikam neturat uz mums pārāk labu prātu?

—    Lūdzu mani atvainot! — atbildēja misis Vilfere. — Nebūtu taisnīgi nosodīt misteru un misis Bofinus par postu, kas, bez šaubām, viņiem ticis uzspiests.

Sos vārdus jo iespaidīgākus darīja varonīgi pārciestu ciešanu izteiksme sejā.

—    Tie, protams, ir labi domāti vārdi, — sacīja lāgavīrs misters Bofins, — misis Bofina un es, mēs abi, cienītā, esam vienkārši cilvēki, izlikties netaisāmies un neesam raduši mest lokus riņķī un apkārt, jo pie visa var nonākt taisnā ceļā. Tāpēc esam ieradušies bez aplinkiem jums pateikt, ka uzskatīsim par godu un laimi iepazīties ar jūsu meitu un ka vēl laimīgāki jutīsimies tad, ja jūsu meita mūsu māju ieskatīs par savējo tāpat kā šo namu. īsi sakot, mēs gribam jūsu meitu ielīksmot, dot viņai iespēju izbaudīt visus tos labumus, kurus baudīsim mēs paši. Mums gribas viņu sapurināt, uzmundrināt, sagādāt viņai pārmaiņas.

—    Nūja! — iesaucās vaļsirdīgā misis Bofina. — Ak kungs! Lai meitenei tiek kāds mierinājums!

AAisis Vilfere atturīgi palieca galvu uz viešņas pusi, bet dižmanīgi vienmuļā balsī atbildēja viesim:

—    Lūdzu mani atvainot! Man ir vairākas meitas. Kā lai saprotu, kuru no manām meitām misters Bofins un viņa laulātā draudzene nolēmuši aplaimot ar tik glaimojošu priekšlikumu?

—    Kas tur ko nesaprast! — sarunā iejaucās allaž smaidīgā misis Bofina. — Skaidrāks par skaidru, ka Bellu.

—    Ak šitā gan! — sacīja misis Vilfere, uzmezdama viešņai neticīgu, tomēr bargu skatienu. — Mana meita Bella tepat vien ir un var pati par sevi atbildēt. — Mazliet pavērusi durvis, aiz kurām tūdaļ nodipēja steidzīgi soļi, cienījamā dāma uzsauca: — Mis Bellu pie manis!

Sis sauciens, pēc skaņas varens un iespaidīgs, varētu pat teikt, heraldisks, tika raidīts, mātes acīm pārmetoši ' raugoties meitai tieši sejā — tieši sejā tik tuvu, ka mis Bella vienīgi ar pūlēm paguva iespraukties mazajā kambarītī turpat patrepē, lai misters un misis Bofini viņu nepamanītu.

—     Mana vīra, R. V., arods, — atkal apsēdusies, skaidroja misis Vilfere, — šai dienas laikā viņu pilnīgi aizkavē Sitijā, citādi arī viņam tiktu gods jūs pieņemt mūsu pieticīgajā pajumtē.

—    Ļoti jauks miteklis! — mundri iesaucās misters Bofins.

—    Lūdzu mani atvainot, ser, — misis Vilfere atbildēja un palaboja viesa teikto, — tas ir patvērums, kur mīt apzināta, toties neatkarīga nabadzība.

Juzdami, ka saruna šai virzienā lāgā nevedīsies, misters un misis Bofini sēdēja un blenza tukšumā, bet misis Vilfere klusēja, Jaudama Bofinu pārim noprast, ka ikkatrs viņas dvašas vilciens pielīdzināms vēsturē reti pieredzētai cilvēka pašaizliedzībai, — un, kad beidzot parādījās mis Bella, viņa meitu iepazīstināja ar ciemiņiem un paskaidroja to vizītes nolūku.

—    Es, protams, jūtos jums ļoti pateicīga, — sacīja mis Bella, vienaldzīgi papurinādama cirtas, — tomēr šaubos, vai man radīsies kaut mazākā vēlēšanās vispār nezin kurp braukt.

—     Bella! — misis Vilfere aizrādīja meitai. — Bella, tev jācenšas sevi pārvarēt.

—    Nūja, klausiet, ko saka māmiņa, un pacentieties sevi pārvarēt, mana mīļā, — palīgā devās misis Bofina, — mēs ļoti priecāsimies par jums, un jūs esat pārāk glīta, lai kā iespundēta sēdētu mājās.

To pateikusi, mīlīgā dāma noskūpstīja Bellu un paplikšķināja tai pa jaukajiem, apaļīgajiem pleciņiem, bet misis Vilfere sēdēja blakus stīva kā amatpersona, kas pārrauga pēdējo tikšanos pirms nāvessoda izpildīšanas.

—    Mēs pārcelsimies uz jaunu, skaistu māju, — sacija misis Bofina, īsti sievišķīgi iesaistīdama šai solījumā arī misteru Bofinu, kuram tobrīd bija liegta iespēja laulātās draudzenes teikto apstrīdēt, — iegādāsimies skaistu karieti un braukāsim apkārt un visu apskatīsim. Bet pirmām kārtām, mīlulīt, nevajag dusmoties, — viņa turpināja un, apsēdinājusi Bellu sev blakus, noglaudīja tai rociņu, — nevajag uz mums dusmoties, jo jūs pati zināt, ka mēs ne pie kā neesam vainīgi, mīlulīt.

Sie vienkāršie vārdi mis Bellu tik stipri aizkustināja, ka jaunībai piemītošā tieksmē atsaukties uz maigumu un vaļsirdību viņa, daudz nedomādama, atbildēja misis Bofinai ar skūpstu. Taču tas nepavisam nelikās pa prātam cēlajai sabiedrības dāmai Bellas māmiņai, kura centās savas pozīcijas nostiprināt, iegrozīdama visu tā, ka nevis viņi, Vilferi, ir parādā pateicību Bofiniem, bet gan Bofini viņiem.

—    Mana jaunākā meita Lavīnija, — sacīja misis Vilfere, nopriecādamās, ka, jaunajai dāmai atkal ienākot viesistabā, radusies izdevība ievirzīt sarunu citā gultnē. — Misters Džordžs Semsons, mūsu ģimenes draugs.

Ģimenes draugs bija sasniedzis to kvēlo jūtu pakāpi, kad iemīlējies cilvēks ikvienu mīļotās ģimenē uzradušos svešinieku uzlūko par šās ģimenes ienaidnieku. Apsēdies viņš kā aizbāzni iesprauca mutē sava spieķa apaļo rokturi. Aizvainojuma jūtas likās jaunekli piepildījušas līdz pat rīkles galam. No Bofiniem viņš nenolaida nepielūdzamu skatienu.

—    Ja gribat ņemt māsu līdzi, kad nāksiet dzīvot pie mums, — teica misis Bofina, — mēs par to, saprotams, tikai priecāsimies. Jo labāk jutīsieties jūs, mis Bella, jo labāk jutīsimies arī mēs.

—     Pēc manas piekrišanas tātad te vispār netiek vaicāts? — iesaucās mis Lavīnija.

—    Lavij, — Bella klusu aizrādīja māsai, — esi tik laipna un paliec mierā, lai tevi nevienam nav jādzird!

—    Nepalikšu vis, — tiepās gražīgā Lavīnija, — neesmu nekāds mazais bērns, lai sveši cilvēki noteiktu, kas man darāms!

—    Tu vēl esi bērns.

—    Neesmu nekāds bērns un negribu, ka man kāds uzmetas par noteicēju. «Ņemt māsu līdzi», iedomājies tikai!

—     Lavīnija! — sacīja misis Vilfere. — Pievaldies! Neļaušu savā klātbūtnē izteikt muļķīgas aizdomas, ka jebkurš svešs cilvēks — lai tas būtu kas būdams — var uzmesties par noteicēju manam bērnam. Kā gan tu, aušīgā meitene, spēj iedomāties, ka misters un misis Bofini uzdrošinātos spert kāju pār šā nama slieksni ar nodomu uzmesties te kādam par noteicējiem vai ka šāds nodoms tiem ļautu kaut mirkli palikt šais sienās, kamēr tavas mātes ķermenī vēl pietiek spēka palūgt tos šo namu atstāt. Pārāk maz tu pazīsti savu māti, ja vari pieļaut tādu domu.

7Tas viss ir ļoti jauki, — Lavīnija atkal ņēmās burkšķēt, bet misis Vilfere atkārtoja:

—     Pievaldies! Es to nepieļaušu. Vai tu nezini, kā jāapietas ar viesiem? Vai tu neapjēdz, ka, atļaudamās mājienu par šās dāmas un šā džentlmeņa nodomu uzmesties par noteicējiem kādam no tavas ģimenes locekļiem — lai kurš tas būtu —, tu viņus apvaino nekaunībā, kas gandrīz jau robežojas ar plānprātību.

—    Par mani un misis Bofinu neraizējieties, cienītā, — smaidīdams teica misters Bofins, — mēs to neņemam ļaunā.

—    Lūdzu mani atvainot, es gan ņemu ļaunā, — atbildēja misis Vilfere.

Mis Lavīnija skarbi iesmējās un nomurmināja:

—    Par to neviens nešaubās.

—    Un es prasu, lai mans pārdrošais bērns, — misis Vilfere turpināja, raidīdama iznīcinošu skatienu jaunākajai meitai, uz kuru tas neatstāja ne mazāko iespaidu, — ir tik labs un izturas taisnīgi pret savu māsu Bellu, lai atminas, ka daudzi dzenas pēc viņas māsas Bellas labvēlības, un, ja viņas māsa Bella uzmanību neatraida, tad tas nozīmē, ka godu Bella parāda ti-ikpat lielu, — balss sašutumā iedrebējās, — kā tas, kas tiek piešķirts viņai.

Šai runas vietā sadumpojās Bella, klusu noteikdama:

—    Zināt, mamm, es pati varu būt noteicēja par sevi. Un nevajag, lūdzu, par mani aizrunāt.

—    Ir gan labi tēmēt uz citiem, kad pa ķērienam gadās tik parocīgs rīks kā es, — naidīgi atcirta nevaldāmā Lavīnija, — tomēr man gribētos pavaicāt, ko par to saka Džordžs Semsons.

—    Misters Semsons, — svinīgi iesāka misis Vilfere, pamanījusi, ka jaunais džentlmenis izvelk no mutes aizbāzni, un apveltīja to ar tik bargu skatienu, ka jauneklis tūdaļ iestūma aizbāzni atpakaļ, — esmu pārliecināta, ka misters Semsons, mūsu ģimenes draugs, kas bieži viesojas šai namā, ir pārak labi audzināts, lai iejauktos mūsu sarunā.

Noklausījusies jaunā džentlmeņa cildināšanā, godprātīgā misis Bofina izjuta sirdsapziņas ēdas par netaisnību, ko domās pret šo jauno džentlmeni pieļāvusi, tāpēc tūliņ apliecināja, ka gan viņa, gan misters Bofins aizvien ar lielāko prieku uzņemšot arī jauno cilvēku, bet misters Semsons, aizbāzni no mutes neizvilcis, uz šo laipnību pieklājīgi atbildēja:

—    No sirds jums pateicos, taču allaž esmu aizņemts — kā dienu, tā vakaru.

Kad visus grumbuļus bija nogludinājusi Bella, vēlīgi pieņemdama Bofinu uzaicinājumu, miermīlīgais laulātais pāris kopumā tomēr jutās gandarīts un pavēstīja, ka, līdzko tiks radīti, pēc viņu saprašanas, atbilstoši apstākļi minētās mis Bellas uzņemšanai, misis Bofina atbrauks vēlreiz un darīs viņai to zināmu. Misis Vilfere šo vienošanos sankcionēja, svinīgi palokot galvu un novēcinot cimdotās rokas, it kā gribētu sacīt: «Uz jūsu trūkumiem lai raugāmies caur pirkstiem, un jūsu nepilnības lai tiek žēlīgi piedotas.»

—     Starp citu, cienītā, — ierunājās misters Bofins, ceļā uz durvīm pagriezdamies atpakaļ, — jums ir īrnieks?

—     Augšstāvā mums patiešām ir apmeties kāds džentlmenis, — atbildēja misis Vilfere, pārāk prasto teicienu aizstādama ar daudz smalkāku.

—     Varētu sacīt — mūsu kopīgs draugs, — teica misters Bofins. — Un kāds viņš ir, šis mūsu kopīgais draugs? Vai jums viņš patīk?

—     Misters Roksmits ir ļoti akurāts, ļoti kluss un ļoli patīkams iemītnieks.

—    Jums, redziet, jāzina, — misters Bofins pasmaidīja,

—    ka es mūsu kopīgo draugu diezin cik labi nepazīstu, jo esmu ar viņu ticies tikai vienu reizi. Jūs par viņu izsakāties labi. Vai viņš ir mājās?

—     Misters Roksmits ir mājās, — atbildēja misis Vilfere, — raugiet, — un viņa ar roku norādīja uz loga pusi,

—    tur viņš stāv pie dārza vārtiņiem. Varbūt gaida jūs?

—     Varbūt gan, — piekrita misters Bofins. — Laikam būs redzējis mani ienākam.

Bella bija vērīgi noklausījusies šo īso sarunu. Pavadījusi misis Bofinu līdz vārtiem, viņa tikpat vērīgi noskatījās turpmākajās norisēs.

—     Kā klājas, ser, kā jums labi klājas? — apvaicājās misters Bofins. — Sī ir misis Bofina. Misters Roksmits, mana mīļā, par kuru esmu tev stāstījis.

Misis Bofina apsveicinājās ar jaunekli, un tas sadūšojies veikli palīdzēja viņai iekāpt ekipāžā un apsēsties.

—     Pagaidām uz redzēšanos, mis Bella! — misis Bofina sirsnīgi atvadījās. — Uz drīzu redzēšanos! Kad atbrauksiet, ceru jums parādīt savu mazo Džonu Hārmonu.

Misters Roksmits, kas pie riteņa kārtoja misis Bofinas tērpa krokas, pēkšņi atskatījās, paraudzījās apkārt, tad palūkojās misis Bofinā tik nobālis, ka viņa iesaucās:.

—     Žēlīgais Dievs! — Un pēc brīža piebilda: — Kas jums noticis, ser?

—     Kā jūs varat viņai parādit mirušo? — atjautāja misters Roksmits.

—    Tas taču pieņemts bērns. Par kuru es mis Vilferei stāstīju. Tas, kam došu viņa vārdu.

—    Jūs mani pārsteidzāt, — sacīja misters Roksmits, — izklausījās tik savādi kā pareģojums — jaunai, ziedošai meitenei rādīt mironi.

Bellai bija radušās aizdomas, ka viņa misteram Roksmitarn patīk. Vai šī pārliecība (drīzāk pārliecība nekā aizdomas) noskaņoja meiteni pret īrnieku daudzmaz labvēlīgāk nekā iepriekš vai arī tai gribējās par jaunekli uzzināt kaut ko vairāk, lai pamatotu savu neuzticēšanos, vai arī gribējās no šās neuzticēšanās atbrīvoties — par to viņa pat slēptākajās domās joprojām palika neziņā. Taču jaunais cilvēks viņai no prāta neizgāja gandrīz ne brīdi, un arī šis starpgadījums lika jo vērīgi ieklausīties.

To viņš saprata tikpat labi kā viņa un viņa saprata tikpat labi kā viņš, kad abi palika divatā stāvam pie dārza vārtiņiem.

—    Ļoti cienījami cilvēki, mis Vilfere.

—    Jūs viņus labi pazīstat? — jautāja Bella.

Misters Roksmits pārmetoši pasmaidīja, un meitene pietvīka, pārmezdama sev, ka gribējusi pieķert jaunekli melos, bet viņš atbildēja:

—    Man par viņiem ir stāstīts.

—    Tiesa, misters Bofins sacīja, ka esot jūs tikai vienreiz redzējis.

—    Tiesa, tikai vienu reizi.

Bella samulsa un labprāt būtu gribējusi savu jautājumu atsaukt.

—    Jūs droši vien brīnījāties, ka, nejuzdamies pret jums gluži vienaldzīgs, es sarāvos, izdzirdējis, ka jūs gaida tikšanās ar noslepkavotu cilvēku, kas sen jau gu| kapā. Varēju gan aptvert — un pēc brīža es būtu aptvēris —, ka teiktais nepavisam nav jāsaprot tā. Bet tas, ko teicu par savām jūtām, paliek spēkā.

Kad mis Bella, dzijās domās nogrimusi, atgriezās viesistabā, nevaldāmā Lavīnija viņu sagaidīja ar izsaucienu:

—     Redzi nu, Bella! Beidzot, cerams, tavas vēlēšanās piepildījušās — kaut ar to tavu Bofinu starpniecību. Nu tu būsi bagāta — kopā ar saviem Bofiniem. Tikai nedomā vilkt mani līdzi pie saviem Boliniem, to es saku tev — tev un arī taviem Bofiniem!

12»

—    Ja, mis Bella, jūsu misters Bofins, — saīdzis bilda

6-307

misters Džorcižs Scmsons, — vēlreiz man uzplīsies ar savām mu|ķībām, es likšu saprast kā vīrietis vīrietim, ka viņam var plā … — Misters Semsons nepaguva izteikt «plāni klāties», jo mis Lavīnija, lāgā neticēdama jaunā cilvēka gara spēkam un juzdama, ka uzsāktā runa ar notikušo īsti nesaistās, atkal iegrūda viņam mutē aizbāzni, turklāt grūda tik sparīgi, ka nabadziņam no acīm izsprāga asaras.

Cienījamā misis Vilfere, jaunāko meitu vēl nupat dīdījusi par mācību šiem Bofiniem, pēkšņi pret Lavīniju kļuva maiga un mīlīga un lika lietā pēdējās rakstura stingrības paliekas, kas vēl bija saglabājušās krājumā. Viņa atvēra savai ģimenei acis, paļaudama vaļu apbrīnojamām spējām iedziļināties dažādās sejas izteiksmēs, spējām, kas ikreiz biedēja R. V., jo katrā cilvēkā viņa saskatīja tādu nekrietnību un ļaunumu, ko neviens mazāk pieredzējis pareģis nemūžam nepamanītu. Tātad misis Vilfere ķērās pie ierastā paņēmiena — piebildīsim, aiz skaudības pret šiem Bofiniem, — to pašu brīdi jau apsvērdama, kā šos pašus Bofinus un viņu stāvokli sabiedrībā izmantot, lai plātītos draugiem, kuriem tādu Bofinu nav.

— Par viņu manierēm es neizteikšos, — sacīja misis Vilfere. — Par viņu izskatu es neizteikšos. Par viņu nesavtīgajām rūpēm Bellas labā es arī neizteikšos. Bet viltība, slepenie nodomi, netīrie, negodīgie nolūki, kas skaidri ierakstīti viņas ģīmī, — tie liek man nodrebēt.

Un, kā neapšaubāmi apliecinādama, ka visus šos drausmīgos pierādījumus pati izlasījusi misis Bofinas sejā, misis Vilfere tik tiešām nodrebēja.

X nodaĻa laulības līgums.

Venīringu namā valda satraukums. Pilnziedā saplaukusī jaunā dāma (ar pūderi un visu pārējo) tiek izdota par sievu pilnbriedu sasniegušajam jaunajam džentlmenim, pie vīra viņa tiek izdota no Venīringu nama, un par godu šim notikumam Venīringi rīko brokastis. Analītiķis, kas principa pēc vien neatzīst par labu neko, kas notiek namā, neatzīst, protams, arī šo laulību, taču viss nokārtojas bez viņa piekrišanas, un durvju priekšā no atsperu ratiem tiek izkrauts vesels vezums siltumnīcas augu, lai nākamā rīta svinības būtu rotātas ar krāšņiem ziediem.

Pilnziedā saplaukusī jaunā dāma ir bagāta dāma. Pilnbriedu sasniegušais jaunais džentlmenis ir bagāts džentlmenis. Viņa bagātība ir ieguldīta vērtspapīros, īpašu uzmanību tiem neveltīdams, viņš gluži kā amatieris braukā uz Sitiju, piedalās direktoru sanāksmēs, pērk un pārdod akcijas. Kā viņa paaudzes gudrajiem it labi zināms, tirgošanās ar akcijām ir vienīgais, ar ko vērts šai pasaulē nodarboties. Nav vajadzīgi nedz priekšteči, nedz sabiedrībā atzīts vārds, nedz izglītība, nedz idejas, nedz labas manieres, ka tikai būtu akcijas. Ja ir pietiekami daudz akciju, lai sēdētu Direktoru Valdē ar li;lo sākuma burtu, kaut kādās mistiskās darīšanās šaudītos starp Londonu un Parīzi, cilvēks kļūst dižens. No kurienes viņš nācis? Akcijas. Kurp dodas? Akcijas. Pēc kā viņš dzīvē tiecas? Akcijas. Vai viņam ir savi principi? Akcijas. Kas viņu iebīda parlamentā? Akcijas. Varbūt viņš nekad un nekur nav guvis panākumus, nekad neko nav radījis, nekur nav sevi parādījis? Uz visu var dot vienu atbildi: akcijas. Ak, varenās akcijas! Jāpaceļ šīs izbazūnētās svētbildes tādos augstumos, lai mēs, nīcīgie tārpi, kā mērdēkli sarijušies, dienu un nakti kauktu: «Atsvabiniet mūs no mūsu naudas, izšķērdējiet to mūsu vietā, pērciet un pārdodiet mūs, izpostiet mūs, tikai lūdzam jūs no visas sirds — ieņemiet vietu starp šīs pasaules varenajiem un topiet trekni uz mūsu rēķina!»

Kamēr Kupidoni un Grācijas sagatavoja Himeneja lāpu, ko aizdegt nākamajā rītā, misters Tvemlovs pārcieta briesmīgas dvēseles mocības. Likās neapšaubāmi, ka gan pilnziedā saplaukusī jaunā dāma, gan pilnbriedu sasniegušais jaunais džentlmenis ir paši senākie Venīringa draugi. Varbūt viņa aizbilstamie? Taču diezin vai tas ir iespējams, jo abi ir vecāki par Venīringu. Šā pāra uzticību Venīrings iemantojis visā pilnībā un nav taupījis pūļu, lai tos aizvilinātu pie altāra. Reiz viņš Tvemlovam bija ieminējies par kādu sarunu ar misis Venīringu, kad tai sacījis: «Anastasija, tie abi jāsaprecina.» Citreiz viņš Tvemlovam bija ieminējies, ka Sofroniju Ekershcmu (pilnziedā saplaukušo jauno dāmu) uzlūkojot tikpat kā par savu māsu un Alfrēdu Lemlu (pilnbriedu sasniegušo jauno džentlmeni) — tikpat kā par savu brāli. Tvemlovs apvaicājies — varbūt viņš bērnībā mācījies ar Alfrēdu vienā skolā? Venīrings atbildējis: «Ne gluži.» Varbūt Venīringa

māte adoptējusi Sofroniju? Viņš atbildējis: «Ne nu tieši.» Tvemlova plauksta domīgi tvēra pēc pieres.

Taču pēc divām trim nedēļām, ar avīzi rokā sēdēdams savā Djūkstrītas dzīvoklītī virs zirgu staļļiem un iebaudīdams sakaltušus grauzdiņus un plānu tēju, viņš saņēma varen sasmaržinātu, ar misis Venīringas monogrammu rotātu vēstulīti, kurā šī dāma sirsnīgi ielūdza savu visdārgo misteru T., krietnāko no dvēselēm, ja viņš todien neesot pārāk aizņemts, par ceturto viesi pusdienās kopā ar misteru Podsnepu, lai apspriestu kādu saistošu ģimenes jautājumu; pēdējie trīs vārdi bija divreiz pasvītroti un uzsvērti ar treknu izsaukuma zīmi. Tvemlovs, atbildējis, ka «nav aizņemts un jūtas vairāk nekā sajūsmināts», brauc pie Venīringiem.

—    Mans dārgais Tvemlov, — saka Venīrings, — ar neviltoto atsaucību uz steigā nosūtīto Anastasijas uzaicinājumu jūs patiešām parādāt mums lielu laipnību un apliecināt, ka esat sens, sens mūsu draugs. Jūs taču pazīstat mūsu dārgo draugu Podsnepu?

Kā Tvemlovs lai nepazītu dārgo draugu Podsnepu, kas iepriekšējās viesībās viņu tik briesmīgi bija samulsinājis, tāpēc viņš teic, ka pazīst gan, un Podsneps atbild ar to pašu. Podsneps it īsā laika sprīdī acīmredzot apstrādāts tā, lai nu jau pats noticētu, ka ar šā nama iemītniekiem jo ciešām saitēm saistīts kopš ilgiem, gariem gadiem. Noskaņojies draudzīgi, viņš jūtas gluži kā mājās un stāv ar muguru pret kamīnu kā Rodas Koloss. Lai cik vārgas ir Tvemlova spriešanas spējas, viņš sen jau nomanījis, ka Venīringu viesi ārkārtīgi drīz tiek aplipināti ar Vcnīringu izdomājumiem. Taču Tvemlovam ne prātā nenāk, ka arī viņu ķēris tāds pats liktenis.

—    Mūsu draugi Alfrēds un Sofronija, — turpina Venīrings aizplīvurotā pareģa balsī, — mūsu draugi Alfrēds un Sofronija, kā jums, mani dārgie, tūdaļ būs liels prieks uzzināt, nodomājuši apprecēties. Tā kā mana sieva un es — mēs abi uzskatām to par mūsu ģimenes jautājumu, kura nokārtošanu visā pilnībā uzņemamies uz saviem pleciem, pats pirmais pienākums, bez šaubām, ir paziņot to mūsu ģimenes draugiem.

(«Aha!» nodomā Tvemlovs, acis no Podsnepa neno' laizdams. «Tātad esam tikai divi un viņš ir otrais.»)

—    Cerēju, ka piedalīsies arī lēdija Tipinsa, — Venīrings turpina, — taču viņa nespēj no ielūgumiem atkauties un diemžēl ir aizņemta.

(«Aha!» nodomā Tvemlovs, skatienam nemierīgi klīstot apkārt. «Tātad esam trīs un viņa ir otrā.»)

—    Mortimers Laitvuds, kuru jūs abi pazīstat, — turpina Venīrings, — ir izbraucis ārpus pilsētas, taču raksta, kā allaž, ar visādām dīvainībām — ja mēs viņu uzaicina šot kāzās par līgavaiņa brāli, viņš neatteikšoties, lai gan neizprotot, kāda viņam tur darīšana.

(«Aha!» nodomā Tvemlovs, acis bolīdams. «Tātad esam četri un viņš ir otrais.»)

—    Būtsu un Brūveru, kurus jūs arī pazīstat, — pie bilst Venīrings, — šodien es neuzaicināju, tomēr rezervē katram gadījumam atstāju.

(«Tad jau,» nodomā Tvemlovs, acis aizvēris, «mēs esam sc…» Taču šai brīdī Tvemlovu pārņem tāds vājums, ka viņš īsti atgūstas tikai pēc pusdienām, kad Analītiķis ir palūgts nozust.)

—    Tagad mēs esam nonākuši pie jautājuma, — saka Venīrings, — pie jautājuma, kas mūsu mazajā ģimenes apspriedē ir pats galvenais. Sofronija zaudējusi kā tēvu, tā māti, un viņai nav neviena, kas varētu uzņemties vedējtēva pienākumus.

—    Uzņemieties pats! — ierosina Podsneps.

—    Nevaru, mans dārgais Podsnep. Tam ir treji iemesli Pirmām kārtām — kāpēc lai tik daudz uzņemtos es, ja mums ir tādi cienījami ģimenes draugi. Otrām kārtām — neesmu tik iedomīgs, lai noticētu, ka šī loma man ir īsti piemērota. Trešām kārtām — Anastasija šai ziņā ir mazliet māņticīga un negrib, ka uzņemos vedējtēva pienākumus, iekams mūsu pašu drostaliņa nav pieaugusi līdz precību gadiem.

—    Kas notiktu, ja viņš uzņemtos? — Podsneps apvaicājas misis Venīringai.

—    Dārgais mister Podsnep, zinu, ka tā ir tīrā aušība, taču mani neatstāj neskaidra priekšnojausma, ka tad, ja Hamiltons ietu par vedējtēvu kādai citai, viņš nekad pie vīra neizdotu mūsu drostaliņu. — Misis Venīringa to saka, sakļāvusi kopā plaukstas, un ikkatrs no ērglīgajiem astoņiem pirkstiem tik grūti atšķirams no viņas ērgļa deguna, ka gluži jaunie gredzeni liekas tajos uzmaukti tikai skaid rības,labad.

—    Bet, dārgais Podsnep, — saka Venīrings, — mums ir kāds pārbaudīts ģimenes draugs, kurš ir tieši īstais draugs, — jūs, Podsnep, cerams, tam piekritīsiet, — kuram šis patīkamais pienākums piekrīt gluži vai dabiskā kārtā. Sis draugs, — Venlrings paceļ balsi tā, it kā viesistabā būtu sapulcējies vismaz pusotra simta cilvēku, — arī patlaban ir mūsu vidū. Šis draugs ir Tvemlovs.

—    Pats par sevi saprotams! — piekrīt Podsneps.

—    Šis draugs, — Venlrings atkārto ar vēl lielāku pārliecību, — ir mūsu dārgais, krietnais Tvemlovs. Man grūti rast vārdus, dārgais Podsnep, lai izteiktu prieku par to, ka manam un Anastasijas kopīgajam lēmumam tik labprāt pievienojaties ari jūs, tikpat tuvs un pārbaudīts mūsu draugs, kurš uzņēmies godpilno pienākumu… gribēju teikt, kurš godpilni uzņēmies pienākumu… vai, pareizāk sakot, kurš pagodinājis Anastasiju un mani, uzņemdamies necilo pienākumu nākt mūsu drostaliņai par krusttēvu. — Venlrings no tiesas var atviegloti uzelpot, redzēdams, ka Podsnepam nepavisam neskauž Tvemlova pagodināšana.

Tātad rītausmas sārtumā no atsperu ratiem uz kāpnēm tiek kaisītas puķes un Tvemlovs aplūko darbības vietu, kur viņam nākamajā rītā jātēlo tik ievērojama loma. Viņš jau ir paguvis iegriezties baznīcā un izpētīt visus šķēršļus ejā starp soliem, kur acis no viņa nenolaiž dievnama atslēgu glabātāja — neiedomājami drūma, veca atraitne, kuras kreisā plauksta šķiet akūta reimatisma savilkta, bet īstenībā savelkas labprātīgi, aizstādama krājkasīti.

Pēkšņi Venirings izšaujas no sava kabineta, kur dziļdomības brīžos radis apcerīgi vērot zeltītos, kokā grieztos svētceļniekus soļojam uz Kenterberiju, un rāda Tvemlovam spožo garadarbu, kuru sacerējis bazūnēšanai pēc visjaunākās modes un kurā sacīts, ka tāda un tāda mēneša septiņpadsmitajā datumā Svētā Jēkaba baznīcā cienīgtēvs En-en sava palīga cienīgtēva Em-em klātbūtnē laulības saitēm saistījis eskvairu Alfrēdu Lemlu (no Sekvilstrītas, Pikadilijā) un eksvaira Horācija Ekershema (no Jorkšīras) vienīgo meitu Sofroniju. Vēl tur ir teikts, ka daiļā līgava pie vīra izdota no eskvaira Hamiltona Venīringa (no Ģipsonijas) nama un ka vedējtēvs ir eskvairs Melvins Tvemlovs (no Djūkstrītas, Sentdžeimsskvērā), lorda Snigsverta otrās pakāpes brālēns. Kamēr Tvemlovs rūpīgi lasa šo sacerējumu, viņam prātā ienāk miglaina doma — ja cienīgtēvs En-en un cienīgtēvs Em-em pēc 'šāda ievada netiks iekļauti Venīringa labāko un senāko draugu sarakstā, par to pateikties tie varēs vienīgi paši sev.

Tad parādās Sofronija (ko Tvemlovs redzējis divreiz mūžā), lai pateiktos Tvemlovam par to, ka viņš uzņēmies nelaiķa eskvaira Horācija Ekershema (no visas Jorkšīras) lomu. Pēc tam tādā pašā nolūkā parādās Alfrēds (ko Tvemlovs redzējis vienreiz mūžā), uzzibsnīdams kā stikla spīgulis, kas liekas radīts tikai sveču gaismai un dienas spožumā izlaists vienīgi aiz liktenīgas kļūdas. Drīz iznāk misis Venīringa visā savā ērglīgajā diženumā, ar tikpat skaidri samanāmiem puniem noskaņojumā, cik samanāms ir puns uz ērgļa deguna, «pārguruši līdz nāvei no rūpēm un satraukuma», kā viņa pavēsti savam dārgajam misteram Tvemlovam, bet drīz vien no nāves skavām tiek izrauta ar glāzi liķiera, ko saimniecei negribīgi pasniedz Analītiķis. Pēc tam no dažādām zemes malām pa dzelzceļu ierodas līgavas māsas, ierodas kā apburoši jauniesaucamie, kurus savervējis klātnecsošs seržants, un, ieradušās Venīringu galvenajā mītnē, viņas nokļūst barakā, kas pārpildīta ar svešiniekiem.

Tvemlovs dodas mājās uz Djūkstrītu Sentdžeimsskvērā izstrēbt šķīvi jēra buljona ar mērcē uzsildītu jēra karbonādi un pārdomāt laulību ceremonijas norisi, lai nākamajā ritā mācētu savu sakāmo iespraukt īstajā vielā; viņš jūtas drūms un nomākts savā miteklītī virs zirgu staļļiem un skaidri samana sirdī brūci, ko cirtuši visburvīgākā no burvīgajām līgavas māsām. Jo nabaga mazais, lādzīgais džentlmenis reiz bija lolojis sapni, ko lolo ikviens no mums, un sapņu būtne uz viņa jūtām nebija atsaukusies (kā tas gadās bieži), un viņam šķiet, ka burvīgā līgavas māsa ir tik līdzīga sapņu būtnei tais tālajos laikos (kā tas nebūt vairs nav); Tvemlovam šķiet — ja viņa sapņu būtne aiz salta aprēķina nebūtu izgājusi pie cita, bet apprecējusies ar viņu aiz mīlestības, viņi dzīvotu laimīgi (tas nemūžam nenotiktu) un ka sapņu būtne joprojām sirdī glabā pret viņu siltas jūtas (lai gan sapņu būtne tālu izdaudzināta par nejūtīgumu). Noliecis izdēdējušo galviņu uz izdēdējušajām rociņām un izdēdējušos elkonīšus atspiedis pret izdēdējušajiem celīšiem, Tvemlovs pie kamīna aizdomājas tiktāl, ka ieslīgst grūtsirdībā. «Nav nevienas mīļas būtnes, kas te kliedētu manu vientulību!» viņš domā. «Nav mīļas būtnes arī klubā! Tuksnesis, tuksnesis, tik tuksnesis vien, draugs Tvemlov!» Un viņš laižas snaudā, lāgiem noraustīdamies kā krampjos.

Nākamajā rītā baismīgā vecā lēdija Tipinsa, kuru atraitnēs atstājis nelaiķis sers Tomass Tipinss, kam muižnieku kārtas titulu aiz pārskatīšanās, noturot minēto Tipinsu par kādu citu, piešķīris viņa majestāte karalis Džordžs Trešais — ceremonijas laikā tam labpaticis nemitīgi vaicāt: «Kas, kas, kas? Kurš, kurš, kurš? Par ko, par ko, par ko?» — jau aizlaikus tiek krāsota un spodrināta gaidāmajam saistošajam notikumam. Lēdija Tipinsa iemantojusi slavu kā atjautīga novērotāja, tāpēc viņai pie šiem Vcnīringiein jānokļūst agrāk, mani mīļie, lai nepalaistu secen neko asprātības cienīgu. Kur zem cepures un drānu kaudzes, ko sauc par lēdiju Tipinsu, rodama kaut drumsla no šās dāmas īstās būtības, tas zināms varbūt vienīgi viņas istabenei, toties viss, kas no viņas atklājas skatienam, bez pūlēm ir nopērkams Bondstrītā, bet citādi varat viņu kaut noskalpēt, nolobīt vai nodīrāt un no vienas lēdijas Tipinsas iztaisīt veselas divas — un tomēr pie skaidrības netiksiet. Lai labāk visu novērotu, viņai, šai lēdijai Tipinsai, ir milzīgs zelta monoklis. Ja tādu pašu viņa iespraustu arī otrā acī, tās plaksts tik zemu nenoslīgtu un ģīmis kļūtu daudzmaz viendabīgs. Taču mākslīgajās puķēs zied mūžīgā jaunība, un lēdijas pielūdzēju pulks mazāks nekļūst.

—    Mortimer, nelieti, — saka lēdija Tipinsa, aci aiz monokļa uz visām pusēm grozīdama, — kur ir jūsu aizbilstamais — kur ir līgavainis?

—    Goda vārds, nezinu, — atbild Mortimers, — un nav mana darjšana.

—    Nožēlojamais! Vai tā jūs izpildāt savu pienākumu?

—    Varat būt pārliecināta, ka man nav ne mazākā priekšstata par saviem pienākumiem, vienīgi aptuveni nojaušu, ka vajadzēs auklēt šo cilvēku klēpī un atbalstīt attiecīgā svinību brīdī kā bokseri ringā, — atbild Mortimers.

Ieradies arī Jūdžins, bet izturas tā, it kā būtu ieaicināts bērēs un nu vīlies ieraudzītu, ka te gatavojas kāzām. Skatuvei nolūkota Svētā Jēkaba dievnama sakristeja, kur plauktos glabājas daudzas baznīcas grāmatas, kas šķiet iesietas neskaitāmu lēdiju Tipinsu ādā.

Klau! Pie vārtiem piestāj kariete, un klāt ir Mortimcra aizbilstamais — taisni kā viltots Mefistofelis vai šā džentlmeņa dzimtas neatzīts piederīgais. Nopētījusi līgavaini ar monokli, lēdija Tipinsa atzīst to par glītu vīrieti un īstu ķērienu līgavai, bet Mortimers, dūšai pavisam sašļūkot, dodas tam klāt, norūkdams: — Tas pats laikam būs, nelabais viņu parāvis! — Pie vārtiem cita pēc citas piestāj vēl vairākas karietes, un — raugi! — ir klāt viss personāžs. Pakāpusies uz spilvena, lēdija Tipinsa ar monokli vēro piebraucējus un izsaka savu spriedumu: — Līgava: četrdesmit pieci šurp vai turp, trīsdesmit šiliņi jardā, plīvurs piecpadsmit mārciņu, mutauts dāvināts. Līgavas māsas: turētas grožos aiz bailēm, ka pārspēs līgavu, tāpēc sameklētas pavecas, divpadsmit šiliņi seši pensi jardā, puķes tepat no Venīringiem, strupdegune puslīdz glīta, bet pārāk daudz grābstās gar savām zeķem, cepures trīs mārciņas desmit šiliņi. Tvemlovs: tīrā svētlaime mīļajam nabadziņam, ka līgava nav viņa miesīgā meita, tāpat jau uztraucies, jebšu tikai jāizliekas par tēvu, vai nu iemesla trūkst! Misis Venīringa: savu mūžu neesmu tādu samtu redzējusi, sacīsim, divi tūkstoši sagāzti virsū, taisni kā juvelierveikala skatlogs, tēvs laikam augļotājs, kā gan citādi šie cilvēki tā dzīvotu? Nepazīstami viesi: viena vienīga pelēcība.

Ceremonija beigusies, laulība baznīcas grāmatā ierakstīta, Venīrings izvedis lēdiju Tipinsu no svētnama, karietes ripo atpakaļ uz Ģipsoniju, visa kalpotāju saime Venīringu namā vienās raibās lentēs un puķēs, viesistabas laistās greznībā. Laimīgos jaunlaulātos sagaida Podsnepi — misters Podsneps ar brīnumjauki gar ausīm uzbužinātiem, sukām līdzīgiem matu kumšķiem, ķēnišķīgais šūpuļzirdziņš misis Podsnepa — majestātiski rotaļīga. Klāt ir arī Būtss un Brūvers, un abi pārējie Buferi. Katram Buferim pogcaurumā puķe, visi sasprogoti, cimdus kārtīgi sapogājuši, acīm redzami sagatavojušies kaut tūdaļ salaulāties, ja līgavainim pēkšņi kas būtu lēcies. Klāt ir arī līgavas tante — atraitne no medūzu pasugas ar pārakmeņojušos aubi galvā. Stīvais Sofronijas tuvākās radinieces skatiens to vien lūko, lai klātesošos pārvērstu akmeņos. Klāt ir ari līgavas aizbildnis — miesās apvēlies, gluži kā ar eļļas raušiem nobarots veikalnieks ar pilnmēnesim līdzīgām apaļām brillēm uz acīm — vīrs, kas stipri vien saista pārējo viesu uzmanību. Venīrings lodā aizbildnim apkārt kā diezin kādam senam draugam (tātad septītais, nodomā Tvemlovs), līdz abi klusām nozūd stiklotajā ziemas dārzā, un katram kļūst skaidrs, ka Venīrings ir sabiedrotais aizbildnības jautājumos un ka viņi tur spriedīs par līgavas īpašumu. Kāds pat saklausa, kā Buferi nočukst: «Trīs-des-mit tūk-stoši mār-ciņu!» — ar baudu nošmaukstinādamies kā pēc virsgardākajām austerēm. Pelēcīgā nepazīstamo masa pārsteigumā par iekļūšanu namatēva tuvāko draugu pulkā jūtas aizvien dižāka garā, un dažs labs, rokas' sakrustojis, jau pirms brokastīm uzdrošinās runāt Venīringam pretī. Misis Venīringa ar līgavas māsas apģērbā ievīstīto zīdaini uz rokas lidinās viesu vidū, no dimantiem, smaragdiem un rubīniem šķildama varavīkšņainu zibeņu spietus.

Analītiķis, pēc nesavtīgiem pūliņiem guvis savai cieņai piedienīgu uzvaru ķildā ar smalkmaiznieka palīgiem, beidzot pavēsti, ka brokastu galds ir klāts. Ēdamzāle lieliskumā neatpaliek no viesistabas, galds staro krāšņumā, kamieļi nostādīti ierindā un visi līdz malām piekrauti gardumiem. Pasakaino torti rotā kupidoni, sudrabs un mezglu mezglos sasietas lentes, kam lemts paust laulāto uzticības saites. Pasakaina ir aproce, ko pirms sēšanās pie galda līgavai ap delmu apliek Venīrings. Gar Venīringiem īstenībā neviens vairs neliekas ne zinis, viņus pieeieš kā viesnīcas saimniekus, kas apzinīgi dara savu darāmo, lietišķi aprēķinādami, cik par to ieņems no galviņas. Līgava un līgavainis pēc veca paraduma runā un smejas katrs uz savu roku, Buferi pēc veca paraduma uzcītīgi apstrādā ēdienus citu pēc cita, pelēkā nepazīstamo masa bezgalīgā laipnībā savstarpēji saskandina glāzes ar šampanieti, bet misis Podsnepu, kas sēž, krēpes lepni purinādama un dižmanīgi šūpodamās, viesi uzklausa lielākā godbijībā nekā misis Venīringu, un Podsneps pats šai namā jūtas gandrīz vai tā kungs un pavēlnieks.

Bēdīgi ir arī tas, ka Venīrings, kuram vienā pusē apsēdināta neatvairāmā lēdija Tipinsa, bet otrā — līgavas tante, tikai ar milzīgām grūtībām spēj uzturēt mieru starp abām pusēm. Medūza ne vien bez mitas pūlas valdzinošo Tipinsu pārvērst akmenī, bet ikkatru pār šās burvīgās būtnes lūpām nākušo asprātīgo piezīmi pavada ar skaļu sprauslāšanu, kas varbūt nozīmē hroniskas iesnas, varbūt — sašutumu vai nicinājumu. Tā kā sprauslāšana ik pēc brītiņa atkārtojas, beidzot tai uzmanību pievērš arī pārējie viesi, gaidās lāgiem pārtraukdami sarunu, un kārtējais sprauslājiens neveiklajā klusumā tāpēc izskan krietni vien izteiksmīgāk. Akmenscietā tante turklāt vēl aizvainojošā tonī atsakās no piedāvātā ēdiena, ja to uz sava šķīvja ļauj uzlikt lēdija Tipinsa, un ikreiz pilnā balsī izsaucas: «Nē, nē, nē, to es neēdu. Nesiet projām!» Sie vārdi skan kā nepārprotams mājiens par ļaunām priekšnojautām, kas līgavas tanti brīdina nenobaudīt to, ko ēd lēdija Tipinsa, jo, nepakļaudamās bažām, viņa var kļūt līdzīga šai spīganai un lemt sev nelabu galu. Apzinādamās, ka sadūrusies ar niknu lenaidnieci, lēdija Tipinsa

Iiiko to atvairīt, gan palaižot pa jaunavīgam jociņam, gan pāris reižu nozibinot monokli, taču ikviens ierocis bezspēkā atsprāgst no akmenscietās tantes nepieejamās aubes nn sprauslajošajām bruņām.

Nepatīkami piedevām ir arī tas, ka viesi no nepazīstamo pelēcīgās masas balsta cits citu nevērībā pret apkārtni. Viņi nepauž pārsteigumu par zelta un sudraba kamieļiem un, kā slepenā norunā vienojušies, izliekas neredzam smalkiem rotājumiem "greznotos ledus spainīšus. Viņi sazvērējušies tiktāl, ka pat atļaujas izmest miglainus mājienus par prāvajiem labumiem, kas nama saimniekiem atlēks no šīm brokastīm, un uzvedas gandrīz vai kā kroga viesi. Arī apburošo līgavas māsu klātbūtne neveicina saspīlējuma atslābšanu, jo, gauži maz interesēdamās par līgavu un cita par citu vispār nelikdamās ne zinis, šīs burvīgās būtnes katra pēc savas saprašanas tiecas jo nicīgāk novērtēt ap galdu sasēdināto dāmu tualešu parādi, bet līgavaiņa vedējs, aiz spēku izsīkuma atgāzies pret krēsla atzveltni, liekas izmantojam brīdi, lai pārdomātu un nožēlotu ļaunumu, ko jebkad mūžā kādam nodarījis; atšķirība starp Mortimeru un viņa draugu Jūdžinu ir vienīgi tāda, ka, tieši tāpat atgāzies pret krēsla atzveltni, Jūdžins pārdomā iespējamo ļaunumu, ko labprāt kādam nodarītu —it īpaši visiem klātesošajiem.

Parastās kāzu izdarības, šādos apstākļos zaudējušas spraigumu, pavisam novadējas, un līgavas burvīgo rociņu grieztā pasakainā torte liekas gluži vai nebaudāma. Tomēr viss nepieciešamais izdarīts (lēdija Tipinsa žāvājusies tikmēr, līdz aizmigusi, un pamostas tīri vai bez sajēgas), steigšus sākas gatavošanās kāzu ceļojumam uz Vaita salu, un pie namdurvīm ņudz ziņkārīgo pūlis un gaisu tricina pūtēju orķestris. Ļauns liktenis ir lēmis Analītiķim mokas kļūt par apsmieklu šā ļaužu bara acu priekšā. Jo, izgājis kāpņu galā pagodināt aizbraucējus ar atvadu sveicieniem, viņš negaidīti saņem pamatīgu triecienu pa deniņiem ar smagu tupeli — smalkmaiznieka izsūtāmais to patapinājis vienam no šampanieša pacilātajiem Buferiem, kas, neatskārzdams, kurp tēmē, gribējis ar to mest aizbraucošajai karietei uz jaunlaulāto laimi.

Viesi dodas atpakaļ namā un izklīst pa krāšņajām viesistabām — pēc brokastīm pietvīkuši, it kā kopus ar skarlatīnu aplipuši, — un tur nepazīstamo pelēcīgā masa pastrādā briesmu darbus — liek kājas uz turku dīvāniem un cenšas nodarīt iespējami vairāk posta citām lepnajām mēbelēm. Lēdija Tipinsa, nekādi nespēdama attapt, vai šī diena ir aizvakardiena vai parītdiena, vai varbūt kāda diena aiznākamnedēļā, nemanāmi nozūd; nozūd Mortimers Laitvuds nn Jūdžins, nozūd arī Tvemlovs, aizbrauc akmenseietā līgavas tante — atsacījusies nozust nemanāmi, viņa līdz galam pierāda, ka ir cieta kā klints; pamazām izdodas aizdabūt projām pat nepazīstamos — un viss ir beidzies.

Viss beidzies, tā sakot, pagaidām. Taču pienāk cits bridis, tas pienāk pēc kādām divām nedējām; misteram un misis Lemliem tas pienāk smilšainajā Senklina liedagā Vaita salā.

Misters un misis Lcmli pa liedagu staigājuši krietnu brīdi, un pēc pēdām smiltīs spriežams, ka nav staigājuši rokrokā, nav gājuši taisni uz priekšu, nav jutušies labā prātā, jo dāma miklajās smiltīs ar saulessargu iebakstījusi bedrītes, kas piesūkušās ar ūdeni, bet džentlmenis vilcis spieķi aiz muguras. It kā tiešām būtu cēlies no Mefistofeļu dzimtas un vazājis nopakaļ asti.

—    Vai jūs, Sofronija, patiesi gribat man teikt…

Tā viņš pēc ilgas klusēšanas uzsāk sarunu, un Sofronija, neganti nozibsnījusi acis, pagriežas pret vīru. _— Neuzveliet vainu man, seri Es jautāšu jums — vai jūs negribat teikt man? …

Misters Lemls atkal apklust, un viņi turpina ceļu tāpat kā iepriekš. Misis Lemla paplēš nāsis un iekož apakšlūpu zobos, misters Lemls saņem kreisajā plaukstā vaigubārdas kumšķus un, sakļāvis tos kopā, no rūsganā biezokņa apakšas slepus uzmet mīļotajai drūmu skatienu.

—    Vai es gribu ko teikt! — pēc brīža dusmīgi atkārto misis Lcmla. — Uzvelt vainu man! Kāda gļēvulīga neģēlība!

Misters Lemls apstājas, palaiž vaļā vaigubārdu un blenž sievā.

—    Kas un kāda?

Neapstādamās, skatienu atpakaļ nepamezdama, misis Lemla augstprātīgi nosaka:

—    Zemiska viltība!

Pāris lēcienos misters Lemls ir blakus sievai un skarbi saka:

—    Tā vis jūs neteicāt! Jūs teicāt «neģēlība».

—    Un ja arī teicu?

—    Nav nekāda «ja». Jūs tā teicāt.

—    Nu labi, teicu. Un kas tad ir?

—         Kas tad ir? — atkārto misters Lemls. — Jūs uzdrošināties mest man sejā tādu vārdu?

—         Iedomājies — viņam sejā! — uzlūkodama vīru saltā nicinājumā, atcērt misis Lemla. — Labāk sakiet — kā uzdrošināties jūs teikt tādu vārdu man?

—    Neko neesmu sacījis.

Tā kā taisnība vien ir, misis Lemlai jāķeras pie parastajiem sievišķīgajiem līdzekļiem, un viņa to arī dara.

—    Kāda man daļa, vai esat teicis vai ne!

Kad viņi kādu brīdi soļojuši uz priekšu un brīdi klusējuši, misters Lemls pēkšņi pārtrauc klusēšanu.

—         Dariet, kā zināt! Jūs piesavināties tiesības man jautāt, vai es negribu jums ko teikt. Ko lai es gribētu jums sacīt?

—    Ka esat bagātnieks.

—    Nē.

—    Tātad esat mani apprecējis ar viltu?

—         Lai tā būtu. Bet tagad jautājums jums. Vai jūs gribat teikt, ka esat bagātniece?

—    Nē.

—    Tatad jums izdevies mani apprecēt ar viltu.

—         Ja esat tik neattapīgs pūra mednieks, ka pats sevi piekrāpāt, ja aiz savas alkatības un mantkāres labprātīgi ļāvāt sevi piekrāpt ar acu apmānu, vai vainīga esmu es, dēku meklētājs jūs tāds! — ļoti bargi saka misis Lemla.

—         Es vaicāju Venīringam, un viņš teica, ka jūs esot ļoti bagāta.

—         Venīringam! — Tas nu ir dziļš nicinājums. — Ko Venīrings par mani zina!

—    Vai tad viņš nav jūsu aizbildnis?

—         Nē. jV\an nav neviena cita aizbildņa kā tikai tas, kuru jūs ieraudzījāt todien, kad ar krāpšanu mani apprecējāt. Un viņa aizbildnībā nodotā manta nav pārāk liela — simt piecpadsmit mārciņu. Varbūt vēl daži šiliņi vai pensi, ja gribat zināt līdz beidzamam sīkumam.

Skatiens, ko misters Lemls uzmet savai draudzenei priekos un bēdās, nebūt neliecina par kvēlām mīlestības jūtām; viņš jau grasās kaut ko noburkšķēt, taču laikus attopas.

—        Jautājums pret jautājumu. Tagad, misis Lemla, pienākusi mana kārta. Kas jums iedvesa domu, ka es esmu bagāts?

—    To man iedvesāt jūs. Varbūt gribēsiet noliegt, ka vienmēr esat tēlojis šādu lomu?

—    Bet jūs arī droši vien kādam vaicājāt. Nu, misis Lemla, atzīšanos pret atzīšanos. Jūs kādam vaicājāt?

—    Vaicāju Venīringam.

—    Venīrings par mani zina tikpat daudz, cik zina par jums un cik par viņu zina jebkurš cits cilvēks.

Kad abi atkal klusēdami nogājuši mazu gabaliņu, jaunā sieva spēji apstājas un dedzīgi iesaucas:

—    To nu es šiem Venīringiem nemūžam nepiedošu!

—    Es arī ne, — pievienojas jaunais vīrs.

Un abi soļo tālāk — viņa sirdīgi baksta bedrītes miklajās smiltīs, viņš sadrūmis velk sev līdzi nolaisto asti. Ir sācies bēgums, un šķiet, ka jauno pāri tālu vientuļajā krastā izmetusi jūra. Pāri abiem gājējiem, nelikdamās tos redzam, aizplivinās kaija. Tumšās klintis, pār kurām nupat vēl vizējusi zeltaina mirga, atsegtas rāda, ka ir tikai mitri akmeņi. No jūras pretī plūst nievīga rēkoņa, un viļņi tālumā veļas cits citam virsū, lai, palūkojušies uz lamatās noķertajiem blēžiem, trauktos tālāk draiskā un gavilējošā līksmībā.

—    Jūs taču negribēsiet iegalvot, — sarunu bargi atsāk misis Lemla, — ka, pārmezdams man precības savtīgā nolūkā, pats pieļaujat kaut mazāko iespēju, ka es būtu apprecējusies ar jums aiz mīlestības!

—    Arī šis jautājums, misis Lemla, aplūkojams no diviem viedokļiem. Ko gribat iegalvot jūs?

—    Papriekš jūs mani piekrāpjat un tagad vēl apvainosiet! — krūtīm strauji cilājoties, iesaucas jaunā sieva.

—    Nepavisam ne. Iesācējs nebiju es. Abpusēji griezīgo jautājumu uzdevāt jūs.

—    Es! — atkārto jaunā sieva, un saulessargs saniknotajās rokās pārlūst vidū pušu.

Misters Lemls kļuvis bāls kā līķis, uz deguna parādās draudīgi plankumi, it kā to pēkšņi apčamdītu paša nelabā pirksti. Taču viņam pietiek spēka savaldīties, bet misis Lemla vairs nevaldās.

—    Metiet to projām, — viņš dzedri ieteic, norādīdams uz saulessargu, — tas nekur vairs nav liekams, un, turēdama šo grabažu rokās, jūs izskatāties smieklīga.

Ārkārtīgās dusmās misis Lemla nosauc viru par nekaunīgu nelieti un met salauzto saulessargu ar tādu sparu, ka tas trāpa Lemlam. Pirkstu atstātās pēdas uz mirkli kļūst vēl bālākas, tomēr viņš joprojām soļo sievai blakus.

Misis Lemla izplūst asarās un šņukst, ka ir visnelaimīgākā, visneģēlīgāk apkrāptā, vistrakāk apvainotā sieviete visā pasaulē. Pēc tam viņa apgalvo, ka tuda| padarītu sev galu, ja vien pietiktu dūšas. Pēc tam nosauc vīru par nešķistu blēdi. Pēc tam apvaicājas, kāpēc tagad, kad Lemla zemiskie nodomi cietuši neveiksmi, vīrs neizmanto tik izdevīgus apstākļus un nepiebeidz viņu pats savām rokām. Pēc tam atkal lej asaras. Pēc tam ļauj varu kārtējam niknumam un ieminas par nekrietniem krāpniekiem. Beidzot viņa raudādama apsēžas uz klints bluķa un paļaujas mūžam mainīgiem zināmiem un nezināmiem daiļā dzimuma garastāvokļiem. Kamēr misis Lemla nokaujas ar noskaņojuma maiņām, dīvainās zīmes uz jaunā vīra deguna te parādās, te pagaist — kā flautas vārstuļi, kad no šā instrumenta meldiņu izvilina sātanisks muzikants. Pēdīgi arī mistera Lemla nobālušās lūpas paveras, it kā, straujā skrējienā aizkusis, viņš tvarstītu pēc elpas. Taču pēc elpas viņš netvarsta.

—    Nu, celieties augšā, misis Lemla, aprunāsimies prātīgi!

Viņa sež uz akmens un neliekas dzirdam.

—    Celieties augšā, kad es jums saku!

Pacēlusi galvu, misis Lemla nicīgi ielūkojas jaunajam vīram tieši acīs un atkārto:

—    Jūs man sakāt! Sakāt man, iedomājieties tikai!

Atkal nodūrusi galvu, misis Lemla izliekas nemanām

vīra neatlaidīgo skatienu, taču saspringušais stāvs liecina, ka viņa to mana gan un jūtas gaužām nelāgi.

—    Pietiek pekstiņu! Atjēdzieties! Jūs dzirdat? Celieties augšā!

Sieva paklausīgi pieceļas, un viņi atkal iet, tikai šoreiz uz māju pusi.

—    Misis Lemla, mēs abi esam nodarbojušies ar krāpšanu un abi esam piekrāpušies. Abi izlikām ēsmu, un abi uz ēsmas esam uzkodušies. Tāds, īsi sakot, tagad ir stāvoklis.

—    Jūs pats man plijāties virsū ar precībām …

—    Nieki! Šīs runas jāizbeidz. Mums abiem pārāk labi zināms, kā viss notika. Kāda jēga to vēlreiz atkārtot, ja nekas tik un tā nav noslēpjams. Klausieties tālāk! Esmu cerībās vīlies un tagad pats sev liekos nožēlojams.

—    Vai es jums neesmu nekas?

—        Kaut kas esat gan .un runa tūliņ būtu arī par jums, vajadzēja tikai brīdi paciesties. Arī jūs esat cerībās vīlusies un pati sev liekaties nožēlojama.

—    Apvainota!

—      Tagad nu jūs, Sofronija, esat pietiekami nomierinājusies, lai saprastu, ka nevarat justies apvainota, ja arī mani neuzskatāt par apvainotu, un ka tāpēc šis vārds netiek lietots īsti vietā. Kad pametu skatienu atpaka], tīrais brīnums, kā varēju būt tāds muļķis un tik lēti jums noticēt.

—     Un kad es pametu skatienu atpakaļ… — pārtraukdama vīru, iesaucas misis Lemla.

—     Un, kad jūs pametat skatienu atpaka], jums ir tīrais brīnums, kā varējāt būt… jūs mani atvainosiet par šo vārdu?

—    Protams, iemeslu tam pietiek.

—     …tāda mujķe un tik lēti man noticēt. Taču aplamību pastrādājušas abas puses. Es nevaru tikt va]ā no jums, jūs nevarat tikt vaļā no manis. Kas no tā izriet?

—    Kauns un nabadzība, — rūgti atbild jaunā sieva.

—      Diezin vai. Izriet savstarpēja sapratne, un man šķiet — tā mūs var izvest no strupceļa. Savas pārdomas (sniedziet man roku, Sofronija!) īsuma un skaidrības labad es sarindošu trīs iedalās. Pirmkārt, pietiek ar to, kas noticis, lai vēl ciestu pazemojumu, kad mūsu kauns nāks ausīs citiem. Tāpēc norunāsim paturēt to noslēpumā. Esat ar mieru?

—    Ja tas ir iespējams, esmu ar mieru.

—      Iespējams? Mēs tik teicami pratām izlikties viens otra priekšā. Vai nu nemācēsim izlikties pasaules priekšā! Norunāts. Otrkārt, mums abiem ir zobs uz Venīringiem, mums abiem ir zobs uz visiem pārējiem, un mēs novēlam, lai arī tie iekrīt tāpat, kā esam iekrituši mēs. Piekrītat?

—    Jā. Piekrītu.

—      Pavisam rāmā garā nonākam pie trešās iedaļas. Jūs, Sofronija, nosaucāt mani par dēku meklētāju. Es tik tiešām esmu dēku meklētājs. Skaidrā un gaišā valodā, bez glaimošanas, tāds es esmu. Un arī jūs, mana dārgā, esat dēku meklētāja. Tāpat kā daudzi citi. Norunāsim glabāt noslēpumu un darboties kopīgi savu plānu piepildīšanā.

—    Kādu plānu?

—     Jebkuru plānu, kas var ienest naudu. Sacīdams «plāni», es domāju mūsu kopīgās intereses. Piekrītat?

Brīdi vilcinājusies, misis Lemla atbild:

—    Laikam gan. Jā, piekrītu.

— Redziet, cik vienkārši! Un tagad, Sofronija, vēl tikai pāris vārdu. Mēs viens otru lieliski pazīstam. Neļaujieties kārdinājumam pārmest man to, kas jums par mani zināms, jo es zinu tikpat daudz par jums, un, pārmetot man, jūs pārmetat pati sev, un to es nevēlos dzirdēt. Kad nu beidzot esam panākuši tik jauku saprašanos, labāk to nedariet! Izbeidzot šīs pārrunas, vēl tikai piebildīšu, ka šodien jūs parādījāt raksturu, Sofronija. Bet nepievilieties, parādīdama to vēl kādreiz, jo ari man ir velnišķīgs raksturs.

Un laimīgie laulātie, daudzsološo laulības līgumu šādi parakstījuši, apstiprinājuši un apzieģelējuši, dodas mājās. Ja sātana pirkstu nospiedumi nobālušajā, nekustīgajā eskvaira Alfrēda Lemla sejā ir liecinājuši par viņa iecerēto mērķi pievārēt savu mīļoto sieviņu misis Lemlu un uz karstām pēdām atņemt tai iespēju kādreiz vēl pašai sevi cienīt, tad šo mērķi viņš ir sasniedzis ļoti drīz. Šobrīd, kad rietošās saules staros laulātais draugs ved misis Lemlu uz abu svētlaimes mājokli, pilnziedā saplaukušās jaunās dāmas vaigs, lai cik zemu viņas galva nodurta, pēc pūdera vairs neprasās.

XI NODAĻA

Podsnepisms.

Misters Podsneps bija turīgs cilvēks, un misis Podsnepa viņu vērtēja loti augstu. Pirmsākumā saņēmis prāvu mantojumu, vēlāk prāvu mantojumu apprecējis un uz īpaši za]a zara ticis ar kuģu apdrošināšanas darījumiem, viņš dzīvē jutās pavisam apmierināts. Misters Podsneps nespēja saprast, kāpēc ar dzīvi nav apmierināti daudzi cilvēki, un sevi izbīdīja sabiedrībai par spožu paraugu, kā justies pilnīgi apmierinātam gandrīz ar visu šai pasaulē un vairāk par visu, protams, pašam ar sevi.

Atklāti atzīdams savu vērtību un nozīmīgumu, misters Podsneps bija iemanījies par neesošu uzskatīt to, kam var uzgriezt muguru. So ieradumu izvairīties no nepatikšanām bija radījis cildens pārliecības spēks — nemaz jau nerunājot par tā izcilo parocīgumu —, kas misteram Podsnepam par lielu gandarījumu krietni vien veicināja viņa augstā stāvokļa nostiprināšanos. «Negribu par to neko dzirdēt, nevēlos to apspriest, es to neatzīstu!» Misters Podsneps bija pat izstrādājis īpašu paņēmienu, kā ar šiem vārdiem, sašutumā pietvīkušu seju, ar labās rokas vēzienu atbrīvot pasauli no grūtākajām problēmām, aizmēžot tās sev aiz muguras (un tādējādi padarot par neesošām). Jo tās aizskāra viņa godu.

Mistera Podsnepa pasaule nebija visai plaša nedz no morāles, nedz no ģeogrāfijas viedokļa: sapratis, ka paša veikals zeļ un plaukst vienīgi tirdzniecībā ar citām zemēm, viņš jebkuru svešu zemi tomēr uzskatīja par pārpratumu, kas noderīgs tikai šim vienam svarīgajam nolūkam, un, par jebkuras tautas ieražām un paradumiem nešaubīgi noteicis: «Tas nekam neder, jo angļi tā nedara!» — ar rokas vēzienu, pietvīcis sarkans, aizmēza svešās zemes nebūtībā. Jo visa pasaule taču ceļas astoņos, kārtīgi noskujas ceturksni pāri astoņiem, brokasto deviņos, uz Sitiju dodas desmitos, mājās pārrodas pussešos un pusdieno septiņos. Mistera Podsnepa priekšstati par mākslu kopumā izsakāmi šādi. Literatūra — skaidri salasāmiem burtiem ar pienācīgu cieņu aprakstīta celšanās pulksten astoņos, kārtīga noskūšanās ceturksni pāri astoņiem, brokastošana deviņos, došanās uz Sitiju desmitos, pārnākšana mājās pussešos un vakariņošana septiņos. Glezniecība un tēlniecība — skulptūrās un portretos atveidoti modeļi, kas ceļas pulksten astoņos, kārtīgi noskujas ceturksni pāri astoņiem, brokasto deviņos, dodas uz Sitiju desmitos, pārnāk mājās pussešos, vakariņo septiņos. Mūzika — ar stīgu vai pūšamiem instrumentiem pienācīgā cieņā atskaņots nošu raksts (bez variācijām), kas nomierinoši izteic celšanos pulksten astoņos, kārtīgu noskūšanos ceturksni pāri astoņiem, brokastošanu deviņos, došanos uz Sitiju desmitos, pārnākšanu mājās pulksten pussešos, vakariņošanu septiņos. Nekas cits šīm vazaņķēin mākslām lai nebūtu ļauts, ja tās negrib tikt izslēgtas no baznīcas! Nekas cits lai nebūtu — nekur uz pasaules!

Kā jau šāds izcili godājams cilvēks, misters Podsneps apzinājās, ka viņa pienākums ir ņemt savā aizgādībā arī Providenci. Tāpēc viņš vienmēr nešaubīgi zināja, ko tieši Providence vēlas. Tumšāki ļautiņi un mazāk cienījami cilvēki varbūt tiešām nošautu greizi, bet misters Podsneps allaž trāpīja mērķī. Ārkārtīgi zīmīga (un droši vien parocīga) bija arī sagadīšanās, ka Providence aizvien gribēja tieši to, ko gribēja misters Podsneps.

Tā bija, tā sakot, mācība un ticības apliecinājumi, pēc kuru sludinātāja vārda šai nodaļai ar lasītāju laipnu atļauju dots virsraksts «Podsnepisms». Tie bija iemiegti šauros rāmjos, tāpat kā mistera Podsnepa galva bija icžņaugta krekla apkaklītē, un allaž tika sprediķoti skaņā svinīgumā, kas stipri vien atsauca atmiņā mistera Podsnepa zābaku čīkstoņu.

Pie ģimenes piederēja arī mis Podsnepa. Sis jaunais šūpu|zirdziņš jau tika dīdīts mātes izcilajā mākslā stalti drasēt un ne sprīdi nepavirzīties uz priekšu. Tomēr misis Podsnepas diženo sparīgumu mis Podsnepa pagaidām nespēja sasniegt, un īstenībā viņa bija mūžam skumīga pazema auguma jaunava uzrautiem kamiešiem, raupjiem elkoņiem un kā ar vīli noberztu degunu, kas lāgu lāgiem no bērnības bikli ielūrēja sievietībā, bet tūlīt atkal rāvās atpakaļ, mātes lepnās matu sasukas un tēva varenības pārmākts, — tik satriecoši smags bija podsnepisma slogs.

Mistera Podsnepa meitā mis Podsnepā likās ietverts jēdzienu apkopojums, ko misters Podsneps savā prātā dēvēja par «jaunu personu». Tāds apkopojums sagādāja lielas neērtības, jo izvirzīja pārāk augstas prasības, uzstādams, lai tam tiktu pielāgots un pieslīpēts itin viss šai pasaulē. Lai par ko aizsākās saruna, aizvien uzradās jautājums — vai tikai tas neliks jaunajai personai nosarkt? Neērtības jaunajai personai sagādaja mistera Podsnepa ieskats, ka viņai jāsarkst vienā sarkšanā bez jebkāda iemesla. Starp jaunās personas nevainīgumu un visu pārējo personu grēcīgo viszināšanu acīmredzot nebija iespējams novilkt demarkācijas līniju. Ja varētu ticēt mistera Podsnepa pārliecībai, tad iznāktu, ka vismierīgākās dzeltganās, baltās, mēļās un pelēkās nokrāsas jaunai personai gluži kā saniknotam bullim rādās ugunīgā sarkanumā.

Podsnepi dzīvoja ēnainā ielas stūrī pie Portmenskvēra. Viņi piederēja pie tās cilvēku nošķiras, kas allaž dzīvo ēnā, lai arī kur būtu apmetušies. Mis Podsnepas līdzšinējā dzīve jau kopš viņas ierašanās uz mūsu planētas bija pagājusi mūžīgā ēnā, jo diezin vai mistera Podsnepa jaunajai personai nāktu par labu biedrošanās ar citām jaunām personām, un tāpēc viņai tika lemts uzturēties ne pārāk piemērotu vecāku personu sabiedrībā starp smagām, vecām mēbelēm. Tā kā pirmos iespaidus par dzīvi mis Podsnepa guva galvenokārt no atspulga tēva zābakos un tumšo istabu riekstkoka un palisandra galdos, kā arī milzīgajos nespodrajos spoguļos, tie veidojās visai apēnoti, tāpēc nav nekāds brīnums, ka pēcāk, kad, gandrīz ik dienas svinīgi vadāta pa Haidparku milzīgā, augstā, krēmdzeltenā karietē blakus mātei, viņa brīžam iznira no ratu pārklāja apakšas, lai bailīgi palūkotos apkārtējā pasaulē gluži kā izbiedēts bērns, kas, nakts vidū uztrūcies gultā sēdus, alktin alkst tūlīt atkal pārvilkt segu pāri galvai.

Misters Podsneps kādudien misis Podsncpai sacīja:

—    Džordžiānai drīz būs astoņpadsmit.

Piebalsodama misteram Podsnepam, misis Podsnepa

sacīja:

—    Drīz gan.

Tad misters Podsneps misis Podsnepai sacīja:

—    Es domāju, ka Džordžiānas dzimšanas dienā mums vajadzētu uzaicināt kādus jaunus cilvēkus.

Un misis Podsnepa misteram Podsnepam sacīja:

—    Tas dotu mums iespēju tikt vajā no visiem tiem, no kuriem sen ir laiks tikt vajā.

Notika tā, ka misters un misis Podsnepi parādīja godu septiņpadsmit vistuvākajiem draugiem, ielūdzot tos pusdienās, ar citiem vistuvākajiem draugiem aizstādami tos no septiņpadsmit vistuvākajiem draugiem, kuri dziļā nožēlā atbildēja, ka nevarot pieņemt mistera un misis Podsnepu laipno ielūgumu un esot spiesti atteikties no goda pusdienot viņu namā tāpēc, ka uzaicināti ciemos citur; ar zīmuli izsvītrodama šīs patiesi sarūgtinātās personas no viesu saraksta, misis Podsnepa strupi noteica: «Ielūgti katrā ziņā bija, tātad miers ar viņiem!» Tā Podsnepi veiksmīgi bija atkratījušies no krietna pulka vistuvāko draugu un ar atvieglotu sirdsapziņu varēja laimīgi nopūsties.

Podsnepiem bija arī citi vistuvākie draugi, kas pusdienās gan netika ielūgti, bet paturēja tiesības uz ieaicinājumu pulksten pusdesmitos nobaudīt tvaika peldē sautētu jēra gurnu. Lai tiktu galā ar šiem cienījamiem cilvēkiem, misis Podsnepa nolēma pēc pusdienām sarīkot nelielas ģimenes viesības un, iegriezusies mūzikas instrumentu veikalā, sarunāja automātu, kas prastu labi uzvesties un spēlēt kadriļu nepiespiestos mājas apstākļos.

Pusdienās piedalījās misters un misis Venīringi, kā arī Venīringu saprecinātie jaunlaulātie, taču ar to bija izsmelts viss, kas podsnepismam kopīgs ar Venīringiem. Misters Podsneps varēja puslīdz paciest, ja ar gaumi ir apveltīts iznirelis, kam šāda ģeķība nepieciešama, bet pats pacēlās augstu pāri jebkurai gaumei. Podsnepu sudraba trauki dūrās acīs ar pretīgu masīvumu. Ikkatrs priekšmets bija darināts tā, lai izskatītos iespējami smagāks un aizņemtu vairāk vietas. Ikkatrs priekšmets te plātījās: «Skatieties manā neglītumā un domājiet, ka esmu taisīts no svina, taču manī sagāzts tik un tik daudz dārgmetāla, kas maksā tik un tik daudz uncē; varbūt jums labpatiktu mani izkausēt?» Drukna vāze, ko, aizstājot ornamentu, caurcaurēm klāja izsitumu pūtes, šādu runu teica, izplestām kājām nostājusies uz neizskatīgas sudraba paplātes galda vidū. Četri sudraba dzesējamie spainīši, rotāti ar četrām valbacainām galvām, kam katrā ausī uzbāzīgi rēgojas pa milzīgam sudraba riņķim, dižojās visgarām galdam, lielīgo domu nododami tālāk resnvēderainiem sāls traukiem. Milzīgās sudraba karotes un dakšiņas plēsa viesiem vai muti pušu, līdz ar katru kumosu icgrūzdamas viņiem rīklē arī šo domu.

Vairākums viesu likās kā radīti sudraba galda piederumiem, un dažs labs viņu vidū kā maiss šķita vērtējams tik un tik lielā svarā. Ielūgts bija arī kāds svešzemju džentlmenis, par kuru misters Podsneps izšķīrās pēc garām pārrunām pats ar sevi, iedomādamies, ka viss Eiropas kontinents šaušalīgi sazvērējies pret jauno personu, — un ne vien misters Podsneps, bet arī pārējie izrādīja ērmotu slieksmi apieties ar svešzemju džentlmeni kā ar mazu bērnu un runāt tā, it kā šis mazais būtu padevies pakurls.

Smalkjūtīgi piedevis džentlmenim, ka tas nelaimīgā kārtā piedzimis par svešzemnieku, misters Podsneps ar savu laulāto draudzeni viņu iepazīstināja, nosaukdams to par madame Podsnepu, meitu — par mademoiselle Podsnepu un gribēja vēl piemetināt «ma fille»*, tomēr pēdējā mirklī no tik pārdrošas rīcības atteicās. Tā kā tobrīd vienīgie no citiem viesiem bija Venīringi, viņš vēl piebilda (augstprātīgi skaidrojošā tonī): «Monsieur Vej-nērring,» — bet pēc tam runāja vairs tikai angliski.

—    Kā jums patīk Londona? — misters Podsneps nu jau bija iejuties namatēva lomā un apvaicājās tā, it kā pakurlajam bērnam pasniegtu pulveri vai mikstūru. — Londona, Londres, Londona?

Svešzemju džentlmenis atbildēja, ka esot sajūsmināts.

—    Vai jums tā neliekas ļoti liela? — ar plašu žestu vaicāja misters Podsneps.

Svešzemju džentlmenis piekrita, ka ļoti liela gan.

—    Un ļoti bagāta?

Svešzemju džentlmenis atzina, ka «йnormйment bagatā» gan.

—    Mēs sakām «milzīgi bagāta», — pamācoši skaidroja misters Podsneps. — Mums, angļiem, nav apstākļa vārdu, kas beigtos ar «mong», un otro «a» mēs otrajā vārdā izrunājam gari. Mēs sakām «bagāta».

—    Bagā-āta, — atkārtoja svešzemju džentlmenis.

—         Un kā jums patīk daudzās britu valsts iekārtas izpausmes, — cienīgi turpināja misters Podsneps, — kas jūs pārsteidz pasaules metropoles Londonas ielās — Londonas, Londres, Londonas?

Svešzemju džentlmenis atvainojās — viņš neesot jautājumu īsti sapratis.

—         Britu valsts iekārta, britannique, — misters Podsneps skaidroja, it kā mācīdams ābecnieku. — Mēs sakām «britu», bet jūs, vai zināt, to izrunājat «britannique». (Neko darīt, jāpiedod, nabadziņš taču nav vainīgs.) Valsts iekārta, ser.

Svešzemju džentlmenis atbildēja:

—    Mais, jā-ā, es zina tas.

Pajauns džentlmenis iedzeltenu sejas krāsu un pumpuļainu pieri, kurš, blenzdams caur acenēm, sēdēja uz papildus piestumta krēsla galda stūrī, pēkšņi sacēla īstu sensāciju, spiedzīgā balsī iesākdams: «Eske,» — taču tūdaļ arī apklusdams.

—         Maпs oui*, — sacīja svešzemju džentlmenis un pagriezās pret runātāju. — Est-ce que? Quoi donc?*

Taču džentlmenis ar pumpuļaino pieri, acīmredzot izlicis laukā visu, ko vien varējis atrast aiz pumpuļiein, vairs nebilda ne vārda.

—        Es jums jautāju, — satverdams pārtrūkušo sarunas pavedienu atkal savās rokās, teica misters Podsneps, — vai mūsu ielās, kā sakām mēs, vai mūsu «pavē», kā sacītu jūs, esat pamanījis kādas zīmes…

Pacietīgais svešzemju džentlmenis pieklājīgi palūdza piedošanu.

—    Kas tas ir «zīmes»?

—         Zimes ir zīmes, — atbildēja misters Podsneps, — pazīšanas zīmes, vai zināt, tas, ko var saskatīt, — pēdas.

—    O! Zirhga pēdas?

—         Mēs sakām «zirgs», — lēnprātīgi teica misters Podsneps. — Anglijā, Angleterre, Anglijā, mēs «r» nepavadām ar gārdzienu un sakām «zirgs». Tikai zemākās šķiras runā šā tā.

—         Pardon, — sacīja svešzemju džentlmenis, — man viss iznāk aplām.

—         Mūsu valoda ir grūta valoda, — apzinādamies, ka pats nekad nekļūdās, visžēlīgi sacīja misters Podsneps.

—      Mūsu valoda ir bagātīga valoda, un svešiniekiem to grūti iemācīties. Jautājumu es vairs neatkārtošu.

Taču pumpuļainais džentlmenis, negribēdams svešzemniekam tik lēti padoties, kā apsēsts atkal iesāka: «Eske,» — un atkal apklusa.

—    Mans jautājums, — misters Podsneps īpašnieka lepnumā tomēr nerimās skaidrot, — attiecas uz mūsu valsts iekārtu, ser. Mēs, angļi, ļoti lepojamies ar savu valsts iekārtu, ser. To mums dāvājusi pati Providence. Citas zemes nav tā aplaimotas.

—    Un sit zemmes? … — iesāka svešzemju džentlmenis, bet misters Podsneps viņu atkal pārlaboja:

—    Mēs nesakām «sit», mēs sakām «citas»; tur, vai zināt, taču ir burts «c» un vārds beidzas ar «as». Jūs savā valodā varat norīt galotnes, — (joprojām visi&fgi),

—    bet mēs tās izrunājam — «ci-tas».

—    Un ci-tas zemes? — sacīja svešzemju džentlmenis. — Kā tās?

—    Tās, ser, iztiek, — atbildēja misters Podsneps un bēdīgi pašūpoja galvu, — tās iztiek — man ļoti žЈi, ka jāteic jums atklāti, — iztiek kā mācēdamas.

—    Providence ir bijusi visai izvēlīga, — iesmiedamies sacīja svešzemju džentlmenis, — jo robeža neatrodas nemaz tik tālu.

—    Bez šaubām, — piekrita misters Podsneps, — bet tā nu tas ir. Tāda ir mūsu zemes privilēģija. Šī sala ir Tā Kunga svētīta, ser, un ieņem izcilu vietu starp tādām zemēm kā, sacīsim … nu, dažādām zemēm. Ja te būtu sapulcējušies tikai angļi, — pārlaidis skatienu saviem lepnajiem tautiešiem, misters Podsneps piebilda un tūliņ svinīgi turpināja uzsākto runu, — es teiktu, ka angļa raksturā vienkāršība, neatkarība, pienākuma apziņa un nesatricināms miers apvienojas ar visa tā trūkumu, kas tik vien der, lai liktu nosarkt jaunai personai, un šādas īpašības velti meklēt starp citām pasaules tautām.

Pabeidzis īso kopsavilkumu, misters Podsneps pietvīka sarkans no neskaidri nojaušamām aizdomām, ka viņa sacīto kāds aizspriedumains citas zemes pilsonis varētu novērtēt pēc sava prāta, un ar iecienīto labās rokas vēzienu aizraidīja nebūtībā pārējo Eiropu, visu Āziju, Āfriku un piedevām arī Ameriku.

Vārdu plūdi pacilāja klausītājus, un misters Podsneps, juzdams, ka viņa pārliecināšanas spēks sasniedzis pienācīgus augstumus, smaidīja vien un kļuva īpaši valodīgs.

—     Kas dzirdams jauns par laimīgo mantinieku, Venīring? — viņš apvaicājās.

—    Tik vien, ka viņš stājies mantojuma tiesībās, — atbildēja Venīrings. — Dzirdēju, ka viņu tagad iesaukuši par Zelta Atkritumu Vācēju. Jau agrāk, šķiet, esmu jums ieminējies, ka jaunā dāma, kuras iecerētais tika nogalināts, ir kāda mana kantorista meita.

—    Jā, esat teicis, — atbildēja Podsneps, — un, starp citu, nenāktu par Jaunu vēlreiz mums visu izstāstīt — tā ir dīvaina sagadīšanās, dīvaina tāpēc, ka pirmās vēstis par atradumu tika atnestas tieši pie jūsu galda (kad pie tā sēdēju arī es), un jo dīvaināka tāpēc, ka viens no jūsu kantoristiem ir it cieši ar to saistīts. Ja jums nav iebildumu, pastāstiet!

Venīrings ar lielāko prieku apņēmās stāstīt, jo Hārmona noslepkavošana viņam bija atnesusi tik necerētu slavu un atzinību plašās sabiedrības aprindās, ka viņš tāpēc bija iemantojis vairākus dučus jaunu sirdsdraugu. Ja gadītos vēl viens šāds ķēriens, tad labuma nudien pietiktu ilgam laikam. Pievērsies galda kaimiņam, kas likās visvairāk piemērots kārotā mērķa sasniegšanai, viņš metās stāstījuma plūdos un pēc divdesmit minūtēm iznira, turēdams apkampienos bankas direktoru. Arī misis Vcnīringa, tikmēr pūlējusies nodrošināties ar nākamo visvairāk piemēroto galda kaimiņu, jau bija paguvusi ienirt tais pašos ūdeņos un sveiku un veselu aiz matiem izvilka malā bagātu kuģu mākleri. Pēc tam viesi lūdza misis Venīringu stāstīt, un viņa plašākam klausītāju lokam pavēstīja, kā tikusies ar to meiteni, ka meitene patiešām esot glīta un (ja ņem vērā tās sabiedrisko stāvokli) reprezentabla. Stāstīdama misis Venīringa tik izveicīgi lika lietā visus savus astoņus ērgļa nagiem līdzīgos pirkstus ar tajos uzmauktajiem gredzeniem, ka laimīgi noķēra pa straumi peldošu ģenerāli, piedevām uzķeksēdama tā sievu un meitu, un paguva ne vien aizkvēlināt šās ģimenes pamazām dziestošo aizrautību, bet arī stundas laikā padarīt tos par tuvākajiem draugiem.

Kaut gan misters Podsneps labprāt bargi noraidītu sarunas par upē atrastiem slīkoņiem kā jaunai personai ne'pieinērotas un atsauktos uz iespējamo pietvīkšanu, šoreiz arī viņš, tā sakot, kļūst par līdzdalībnieku darījumā, kas ienes procentus atbilstoši akcijām. Tā kā peļņa turklāt nāk nekavējoties — viesi klusēdami un garlaikodamies vairs nemet slepus skatienus uz spainīšiem ar šampanieti —, viņš apmierināts nospriež, ka saruna atmaksājas.

Kad tvaika peldē sutinātais jēra gurns, kura smaržai piejaucās medījumu, saldumu un kafijas aromāts, beidzot nāca pavisam gatavs, saradās peldes tīkotāji, taču tiem papriekš vajadzēja pagaidīt, kamēr aiz klavieru nošu pults režģiem tika aizdabūts rūpīgi slēpjamais mūzikas automāts, kas šai aizgaldā šķita gaužām līdzīgs palisandra sprostā ieslodzītam gūsteknim. Kur vēl neredzēti jaukais un saskanīgais pāris — misters un misis Lemli: viņš kūsāt kūsā dzīvīgumā, viņa kustin kūst laipnībā un vēlīgumā, un abi ik mīļu brīdi apmainās skatieniem kā kāršu partneri, kas uzsākuši spēli pret visu Angliju.

Starp peldes tīkotājiem tikpat kā nemanīja jaunatni, taču jaunatne (ar vienīgo izņēmumu — jauno personu) podsnepisma kodeksā vispār nebija paredzēta. Plikpauraini peldes tīkotāji, rokas sakrustojuši, iesaistījās sarunā ar misteru Podsnepu uz paklāja kamīna priekšā; bārdaini peldes tīkotāji ar cepuri rokās pūlējās triecienā ieņemt misis Podsnepu, bet drīz vien veikli atkāpās; garnadzīgi peldes tīkotāji ložņāja apkārt, ielūkodamies greznajos kausos un vāzēs, it kā turētu Podsnepus aizdomās par zādzību un nu cerētu sev nolaupīto mantu atrast kāda trauka dibenā; peldes tīkotājas — daiļā dzimuma pārstāves klusu sēdēja nomaļus, sacenzdamās plecu ziloņkaula baltumā. Nabaga mazā mis Podsnepa, kuras biklos pūliņus (ja tādi vispār radās) sagrāva mātes ķēnišķīgi cēlā drasēšana, kā vienmēr, centās pēc iespējas palikt neredzama un nedzirdama un klusībā likās skumīgi lēšam, cikreiz vēl mūžā pienāks šāda dzimšanas diena. Kā podsnepisma kodeksa slepenā paragrāfā ierakstīta, pati par sevi saprotama šķita pārliecība, ka tādu dienu vispār nav pieņemts vārdos pieminēt. Tāpēc minētās jaunavas dzimšanas fakts tika noklusēts un apiets ar līkumu — gluži kā pēc ģimenes kopīgi pieņemta lēmuma par labāku uzskatīt nokavēto iespēju, ka viņa nemaz nebūtu nākusi pasaulē.

Lemli bija tā aizrāvušies ar saviem mīļajiem Venīringiein, ka no brīnišķīgajiem draugiem ne mirkli nespēja nošķirties; beidzot vai nu pārāk atklāts mistera Lemla smaids, vai pārāk slepena vienas viņa rūsganās uzacs pacelšanās — skaidrs, ka vai nu viens, vai otrs, — misis Lemlai deva mājienu: «Kāpēc jūs neuzsākat spēli?» Palūkojusies apkārt, misis Lemla ieraudzīja mis Podsnepu un šķita atvaicājam: «Ar šo-kārti?» Saņēmusi apstiprinošu atbildi, viņa devās pie mis Podsncpas un apsēdās tai blakus.

Misis Lemla neslēpa sajūsmu par šādu iespēju klusā kaktiņā mierīgi aprunāties.

Aprunāšanās draudēja nevesties, jo mis Podsnepa satraukumā klusi izdvesa:

—         O! Jūs patiešām esat ļoti laipna, bet es diezin vai pratīšu sarunāties.

—         Sākumam mazliet pamēģināsim, — pieglaimīgi sacīja misis Lemla un laida darbā savu vismīlīgāko smaidu.

—         O! Diezin vai nešķitīšu jums ļoti garlaicīga, — atbildēja mis Podsnepa. — Māmiņa gan prot runāt.

To katrs pats varēja redzēt, jo māmiņa sarunājās, kā parasti drasēdama, krēpes pār lokā izliekto kaklu purinādama, acis un nāsis plati iepletusi.

—    Varbūt jums tīk lasīt?

—        Jā. Vismaz es … man tas neliekas tik nepatīkami, — atbildēja mis Podsnepa.

—         Un kā ar m-m-m-m-mūziku? — Aiz lielas pieglaimības misis Lemla šai vārdā iedabūja vismaz pusduci «m» skaņu, iekams pārdabūja to pār lūpām.

—         Man nepietiktu dūšas spēlēt, pat ja es mācētu. Māmiņa gan spēlē klavieres.

(Māmiņa patiešām ar ierasto plašo vērienu, kas apliecina viņas rīcības nozīmīgumu, dažkārt drasēdama pārlaiž pirkstus pār šā instrumenta taustiņiem.)

—    Dejot taču jums patīk?

—    O nē, nepatīk vis, — atbildēja mis Podsnepa.

—         Ne? Tik jaunai un pievilcīgai? Nudien, dārgumiņ, jūs mani pārsteidzat!

—         Nemāku sacīt, — krietnu brīdi vilcinājusies, iesāka mis Podsnepa un bikli pavērās misis Lemlas sejā, kam bija uzlikta gadījumam atbilstoša vēlīguma maska, — kā man patiktu dejot, ja es būtu … jūs nevienam to nestāstīsiet?

—    Dārgumiņ! Nemūžam!

—         Jā, es zinu, ka nestāstīsiet. Tātad nemāku sacīt, kā man patiktu dejot, ja es būtu skursteņslauķis maija svētkos.

Pārsteigumā misis Lemla tik vien spēja kā izsaukties:

—    Žēlīgais Dievs!

—         Redziet! Zināju, ka brīnīsieties. Bet jūs nevienam to nestāstīsiet, vai ne?

—    Goda vārds, mīļumiņ, — atbildēja misis Lemla,

— kad mēs te nu tā runājam, vēlēšanās iepazīt jūs tuvāk man kļūst desmitkārt stiprāka nekā pirms brīža, kad sēdēju tur un raudzījos uz jums iztālēm. Kā man gribētos, lai mēs jo cieši sadraudzētos! Draudzēsimies! Lūdzu! Neiedomājieties mani par nezin kādu aizspriedumainu vecu ģimenes māti, dārgumiņ; pie vīra taču, vai zināt, es izgāju pavisam nesen un arī tagad, redziet, esmu ģērbusies pēc jaunlaulāto modes. Bet kā paliek ar skursteņslauķiem?

—    Cst! Māmiņa izdzirdēs.

—    Neko viņa nedzirdēs, jo sēž pārāk tālu.

—    To nu tik droši nevar zināt, — pieklusinājusi balsi, sacīja mis Podsnepa. — Gribēju tikai teikt, ka skursteņslauķiem droši vien patīk dejot.

—    Un ka jums arī patiktu, ja jūs būtu skursteņslauķe?

Mis Podsnepa zīmīgi pamāja ar galvu.

—    Tātad tagad jums nepatīk?

—    Kas tur ko patikt! — iesaucās mis Podsnepa. — Tas taču ir kaut kas drausmīgs! Ja man pietiktu niknuma un spēka … kādu nogalināt, es nogalinātu savu dejas partneri!

Mis Podsnepas viedoklis par Terpsihoras mākslu kā par sabiedrībā pieņemtu izklaidēšanos šķita tik negaidīts, ka misis Lemla jaunajā draudzenē pavērās patiesā izbrīnā. Jaunā draudzene sēdēja gluži kā sasaistīta un nervozi knibināja rokas, pūlēdamās noslēpt elkoņus. Tomēr šis lielais viņas dzīves mērķis palika nesasniedzams kā jebkura utopiska iedoma (balles tērps bija ar īsām piedurknēm).

—    Izklausās briesmīgi, vai ne? — mis Podsnepa jautāja, un viņas seja pauda nožēlu.

Lāgā nezinādama, ko atbildēt, misis Lemla aprobežojās ar iedrošinošu smaidu.

—    Tas taču ir drausmīgi un vienmēr bijis drausmīgi, — mis Podsnepa turpināja, — tīrās mocības! Es tik ļoti baidos no šausmām. Un tas ir šausmīgi. Neviens nezina, ko es izcietu pie madame Sotēzes, kur mani mācīja dejot, taisīt reveransu un nezin kādas vēl briesmas vai vismaz centās to iemācīt. Māmiņa gan visu prot.

—    Lai nu kā, mīļumiņ, tas pieder pagātnei, — mierinādama noteica misis Lemla.

—   Jā, pagātnei gan, — sacīja mis Podsnepa, — bet kāds man no tā labums! Te jau ir vēl ļaunāk nekā pie madame Sotēzes. Māmiņa bija tur, un māmiņa ir te, tolies lur nebija tēta, nebija viesu un arī īstu partneru nebija. O, māmiņa runā ar to cilvēku pie klavierēm! 0, māmiņa atkal kādam tuvojas! O, es zinu, viņa to vedīs pie manis! 0, lūdzu, nevajag, nevajag! O, nenāciet man klāt, nenāciet klāt, nenāciet klāti — svētulīgi vaimanāja mis Podsnepa un, acis aizmiegusi, atspiedās ar galvu pret sienu.

Tomēr Cilvēkēdājs, māmiņas vadīts, nāca klāt tieši viņai, un māmiņa sacīja: ,

— Džordžiāna, šis ir misters Grompuss. — Un Cilvēkēdājs, sagrābis upuri, iestūmās pirmajā pārī un vilka nelaimīgo uz savu pili. Neredzamais automāts, kas vērīgi sekoja notiekošajam, uzsāka vienmuļu, gaudenu «gabalu», un sešpadsmit podsnepisma mācekļi izdejoja visas tūres: pirmā — piecelties pulksten astoņos un kārtīgi noskfities ceturksni pāri astoņiem, otrā — brokastot pulksten deviņos, trešā — doties uz Sitiju pulksten desmitos, ceturtā — pārnākt mājās pulksten pussešos, piektā — vakariņot pulksten septiņos un sadoties rokās lielajā noslēguma tūrē.

Izmantodams šo svinīgās procesijas brīdi, misters Lemls (viskvēlāk mīlošais no visiem vīriem) piegāja pie krēsla, uz kura sēdēja misis Lemla (viskvēlāk mīlošā no visām sievām), un, noliecies pār tā atzveltni, īsu brītiņu maigi pakaitējās gar laulātās draudzenes aproci. Ar šo vieglo, gaisīgo rotaļu likās īsti nesaskanam zināms drūmums misis Lemlas vaigā, kad, pievērsusies mistera Lemla vestei, viņa nočukstēja dažus vārdus un par atbildi acīmredzot saņēma kādu pamācību. Taču tas notika vienā dvašas vilcienā un izgaisa tāpat, kā dvaša pagaist no spoguļa.

Kad lielā noslēguma tūre kā ķēde bija sakniedēta līdz pēdējam posmam, neredzamais automāts apklusa, un sešpadsmit dejotāji, sastājušies pāros, uzsāka pastaigu starp mēbelēm. Un tad Cilvēkēdāja Grompusa nesaprātīgums parādījās visā košumā, jo šis pašapmierinātais briesmonis, ieņēmies galvā, ka sagādā mis Podsnepai prieku, neapstādamies aizgūtnēm klāstīja savus iespaidus par loka šāvēju sacīkstēm, bet nelaimīgais upuris pašā priekšā sešpadsmit cilvēku procesijai, kas tikām griezās pa apli kā rotējošs bēru gājiens, neuzdrošinājās pat acis pacelt un tikai vienreiz uzmeta misis Lemlai bezgalīga izmisuma pilnu skatienu.

Beidzot procesiju izkliedēja spēcīga muskatrieksta smarža, kuras priekšā viesistabas durvis atsprāga kā dižgabala lodes ķertas, un, kamēr viesi nobaudīja ar iekrāsotu, siltu ūdeni atšķaidīto aromātisko garšvielu, mis Podsnepa atgriezās savā vietā un apsēdās līdzās jaunajai draudzenei.

—    Ak Dievs, ak Kungs! — sacīja mis Podsnepa. — Tas nu ir garām! Ceru, ka jūs uz mani neskatījāties.

—    Kāpēc, dārgumiņ, lai es neskatītos?

—    O, es taču labi zinu, kāda esmu, — atbildēja mis Podsnepa.

—    Tagad es teikšu, kas par jums zināms man, dārgumiņ, — laipnībā kusdama, sacīja misis Lemla, — jūs esat pārāk bikla, un tas nekur neder.

—    Māmiņa gan nav bikla, — teica mis Podsnepa. — Jūs man riebjaties! Vācieties projām! — Čukstus izdvestais šāviens tika tēmēts galantajam Grompusam, kas, garām iedams, mis Podsnepu aplaimoja ar lišķīgu smaidu.

—    Atvainojiet, dārgā mis Podsnepa, — es nudien nesaprotu… — iesāka misis Lemla, bet jaunā dāma nejāva viņai turpināt.

—    Ja mēs patiešām gribam būt draudzenes (es domāju, ka gribam, jo jūs esat vienīgā, kas vēlas ar mani draudzēties), iztiksim bez šīm šausmām. Ir pietiekami šausmīgi, ka esmu mis Podsnepa, lai vēl Jautu sevi tā saukt. Sauciet mani par Džordžiānu!

—    Mana visdārgā Džordžiāna! — atkal iesāka misis Lemla.

—    Paldies jums! — sacīja mis Podsnepa.

—    Piedodiet, dārgā Džordžiāna, es nesaprotu, mīļumiņ, kā tas iznāk, — jums jābūt biklai tāpēc, ka jūsu māmiņa nav bikla.

—    Jūs patiešām nesaprotat? — atjautāja mis Podsnepa, uzbudinājumā knikšķinādama pirkstus, lāgiem uzmezdama slēpu skatienu misis Lemlai, lāgiem nodurdama acis grīdā. — Varbūt tas nav pietiekams iemesls?

—    Mana dārgā Džordžiāna, jūs pārāk viegli paļaujaties uz manām nenozīmīgajām domām. īstenībā tās pat nav domas, dārgumiņ, es tikai atzīstos savā muļķībā.

—    O, jūs nemaz neesat muļķīga, — iebilda mis Podsnepa. — Muļķe esmu es, un jūs pie runāšanas mani nemūžam nepiedabūtu, ja pati būtu muļķe.

Misis Lemlai apjaušot, ka iecerētais mērķis sasniegts, tikko manāma sirdsapziņas atblāzma lika uzziedēt sārtumā viņas vaigam, kas tāpēc šķita vēl jo vēlīgāks, un, rotaļīgā maigumā papurinājusi galvu, viņa apveltīja savu visdārgo Džordžiānu ar neatvairāmi valdzinošu smaidu. Neko īpašu tas gan neizteica, bet Džordžiānu acīm redzami aplaimoja.

—    Gribēju sacīt, — Džordžiāna turpināja, — ka māmiņai ir tik lielas spējas uz šīm šausmām … un visapkārt ir tik daudz šausmu … vismaz visur tur, kur esmu es … varbūt tāpēc, ka man nav šo spēju un es tik ļoti baidos no šīm šausmām … nē, es nemāku to izteikt… nezinu, vai jums maz ir skaidrs, ko gribu sacīt.

—    Pilnīgi skaidrs, mana dārgā Džordžiāna. — Misis Lcmla jau grasījās mierināšanai izmantot kādu no saviem viltīgajiem trikiem, bet jaunā dāma, acis aizmiegusi, atkal atmeta galvu pret sienu.

—    Ak šausmas, māmiņa atkal nogrābusi kādu ar monokli acī! O, es zinu, viņa tūdaļ stieps to šurp! O, nestiepiet, nestiepiet! O, viņš mani lūgs uz deju, šis tips ar monokli acī! O, ko lai iesāku! — Džordžiāna brēkāja, izmisuma lēkmē spārdīdama grīdu. Taču kur lai rastos glābiņš, ja ķēnišķīgā misis Podsnepa bija klāt un viņai nopakaļ rikšoja svešinieks, kas, vienu aci aiz sažmiegtajiem plakstiem noslēpis, ar otru, ierāmēto un iestikloto, no augšas lūrēja mis Podsnepā tā, itin kā pūlēdamies meiteni saskatīt dziļas akas dibenā, līdz, beidzot ieraudzījis, izvilka to dienas gaismā un rikšus aizrāva sev līdzi. Pauzdams nebeidzamas ilgas pēc brīvības, gūsteknis pie klavierēm uzsāka jaunu bēdīgu «gabalu», un sešpadsmit dejotāji vēlreiz atkārtoja tās pašas grūtsirdīgās kustības, un rikšotājs ar mis Podsnepu uzsāka pastaigu starp mēbelēm, it kā būtu izgudrojis kaut ko neredzēti oriģinālu.

Tikmēr kāds izskatā visai lēnprātīgs nosebojies viesis, aizklīdis pie kamīna, kur cilšu virsaiši uz paklāja apspriedās ar misteru Podsnepu, izteica tik nepieklājīgu piezīmi, ka misters Podsneps kļuva sarkans kā vēzis un novēcināja labo roku; viesis, proti, bija uzdrošinājies bilst, ka pilsētas ielās pēdējā laikā no bada miruši vismaz savs pusducis cilvēku. Kur tas derēja pēc tikko iebaudītām pusdienām! Un vai jaunā persona nav jāņem vērā! Tāda rīcība liecināja par sliktu gaumi.

—    Es tam neticu, — sacīja misters Podsneps un viesa teikto aizmēza sev aiz muguras.

Lēnprātīgais viesis atļāvās iebilst, ka notikušais jāuzskata par pierādītu, jo ir pabeigta izmeklēšana un fakts iereģistrēts protokolos.

—    Tātad mirušie paši bijuši vainīgi, — sacīja misters Podsneps.

Venīrings un pārējie cilšu virsaiši šādu lēmumu atbalstīja. īsi un ātri, nav ko daudz gudrot.

Lēnprātīgais viesis norādija uz faktiem, no kuriem patiešām izrietot, ka bada nāve vaininiekiem uzspiesta — tie it kā pēc nelāga ieraduma esot lūkojuši pretoties, it kā pat atļāvušies miršanu novilcināt, it kā vispār nebūtu gribējuši mirt bada nāvē, ja vien tas liktos pieņemami abām pusēm.

—    Visā pasaulē, — sacīja misters Podsneps, niknumā pietvīkdams, — visā pasaulē nav otras tādas zemes, ser, kur par nabagiem rūpētos tā kā šai zemē.

Lēnprātīgais viesis ar prieku piekāpās, taču tas beidzot nāca tikai par ļaunu, jo liecināja, ka kaut kur kaut kas liek darīts briesmīgi aplam.

—    Kur? — noprasīja misters Podsneps.

Lēnprātīgais viesis deva mājienu, ka tik tiešām labāk

būtu ļoti pamatīgi noskaidrot, kur tas notiek.

—    Aha! — sacīja misters Podsneps. — Viegli ir pateikt «kaut kur», bet tik viegli vis nav pasacīt, kur! Bet es redzu, kurp jūs tēmējat. To es sapratu uzreiz. Centralizācija. Nē. Es nekad tam nepiekritīšu. Angļiem tas neder.

No cilšu virsaišiem uzšalca atzinīga dūkoņa, it kā viņi teiktu: «Rokā ir! Turiet ciet!»

Lēnprātīgajam viesim ne prātā nebija nācis (kā viņš pats sev atzinās) tēmēt uz sazin kādām «izācijām». Nevienu iecienītu «izāciju» viņš pat nezināja. Tomēr šie drausmīgie notikumi viņu satraucot vairāk nekā vārdi, lai cik daudzzilbīgi arī būdami. Varbūt drīkstot pavaicāt, vai nāve aiz trūkuma un pamestības Anglijai esot nepieciešama?

—    Jūs, cerams, zināt, cik Londonā ir iedzīvotāju, — sacīja misters Podsneps.

Lēnprātīgais viesis domāja, ka viņam esot zināms, bet vēl viņš domāja, ka tam nebūtu nekāda sakara ar miršanu, ja vien tiktu ievēroti likumi.

—    Un vai jūs zināt — vismaz es ceru, ka šī zināšana jums nav liegta, — bargi noprasīja misters Podsneps, — vai jūs zināt, ka pati Providence ir vēlējusi, lai līdz ar mums vienmēr būtu nabagie?

Lēnprātīgais viesis apliecināja cerību, ka tas viņam esot zināms.

—    Prieks, ka to dzirdu, — augstprātīgi noteica misters

Podsneps. — Prieks, ka to dzirdu. Tas jūs darīs piesardzīgu un neļaus izaicināt Providenci.

Atbildēdams uz šo muļķīgo, turklāt zaimojošo, novazāto teicienu, lēnprātīgais viesis sacīja vārdus, par kuriem misters Podsneps vairs neuzņēmās atbildību, — viņš, lēnprātīgais viesis, nemūžam neko tik neiespējamu nedarītu, bet…

Bet misters Podsneps juta, ka pienācis laiks pietvīkt un ar rokas vēzienu lēnprātīgo viesi aizmēzt nebūtībā. Tāpēc viņš sacīja:

—    Fs atsakos šo mokošo sarunu turpināt. Man tā ir pretīga, tā mani aizvaino. Es jau teicu, ka neko tādu nepieļauju. Vēl es teicu — ja kaut kas tamlīdzīgs notiek (lai gan es to nepieļauju), tad vainīgi ir paši cietēji. Neba es, — misters Podsneps īpaši uzsvēra «es», it kā aplinkus norādīdams, ka «jūs» gan to varētu, — neba es lai apšaubītu to, kas tiek darīts ar Providences gribu. Tā ir mana negrozāma pārliecība, un Providences nodomus es jums jau paskaidroju. Turklāt, — misters Podsneps turpināja, uztverdams sarunu kā nekrietnu personisku apvainojumu, un pietvīka līdz pat kuplajiem vaigubārdas kumšķiem, — šis temats man ir netīkams. Es teiktu pat vairāk — tas ir riebīgs. Tas nav iztirzājams mūsu sievu un jauno personu klātbūtnē, un cs… — Teikumu misters Podsneps pabeidza ar ierasto rokas vēzienu, un tas izteica vairāk nekā iespējamie vārdi — «un es to nomēžu no zemes virsas».

Kamēr misters Podsneps dzēsa uguni, ko lēnprātīgajam viesim nebija izdevies lāgā uzkurt, Džordžiāna, pametusi rikšotāju ceļā uz dīvāniem, kas aizsprostoja izeju no mazās viesistabas, — lai kuļas ārā pats kā prazdams, — atgriezās pie misis Lemlas. Un ko gan viņa ieraudzīja misis Lemtai pie sāniem? Protams, misteru Lemlu. Misteru Lcmlu, kas līdz ausīm iemīlējies savā sieviņā!

—    Alfred, mīļais, šī ir mana draudzene. Džordžiāna, dārgā, manu vīru jūs noteikti iemīlēsiet tāpat kā mani.

Misters Lemls jūtoties pagodināts par šo īpašo ieteikumu, kas viņam ļaujot drīzāk iemantot mis Podsnepas labvēlību. Bet, ja misteram Lemlatn piemistu tieksme just greizsirdību pret mīļotās Sofronijas draugiem, viņš noteikti kļūtu greizsirdīgs uz mis Podsnepu.

—    Saki «uz Džordžiānu», dārgais! — iejaucās misis Lcmla.

—        Greizsirdīgs uz… vai tiešām drīkstu?… uz Džor-

džiānu. — Meitenes vārdu misters Lemls izrunāja, pielikdams labās rokas pirkstus pie izstieptām lūpām un pamezdams tos gaisā ar galantu žestu. — Nekad vēl neesmu redzējis Sofroniju (kura nemaz tik viegli nesadraudzējas) tā savaldzinātu, tā aizrāvušos, kā viņa aizrāvusies ar… vai drīkstu vēlreiz?… ar Džordžiānu.

Cildināmais objekts sēdēja, neveiklībā sastindzis, līdz beidzot, pagriezies pret misis Lemlu, mulsi sacīja:

—    Nesaprotu, kas jums manī patīk. Nevaru iedomāties.

—    Dārgā Džordžiāna, patīkat jūs pati. Tāpēc ka esat citāda nekā visi pārējie.

—    Var jau būt. Jo ari jūs man laikam patīkat tāpēc, ka esat citāda nekā visi pārējie, — atvieglojumā pasmaidījusi, sacīja Džordžiāna.

—    Ir laiks doties mājās, jo arī citi viesi pošas uz prombraukšanu, — teica misis Lemla, it kā negribīgi pieceldamās, kad sākās vispārēja atvadu rosība. — Mēs taču esam labas draudzenes, dārgā Džordžiāna?

—    Jā.

—    Arlabunakti, mījo meitenīti

Smaidošām acīm misis Lemla vērās tramīgajā būtnē, ko jau puslīdz droši bija ievilinājusi savas pievilcības tiklos, jo Džordžiāna, ieķērusies viņai rokā, klusu un bailīgi sacīja:

—    Neaizmirstiet mani! Un atbrauciet atkal labi drīz! Arlabunakti!

Kāds prieks bija, redzot, cik silti misters un misis Lemli atvadās un cik miji rokrokā dodas pa kāpnēm lejup! Nepavisam tāds prieks vairs neradās, redzot, kā smaidošā seja abiem saskābst un apmācas, kad viņi sadrūmuši iesēžas katrs savā mazās karietes stūri. Taču šī aina norisēja aiz skatuves, neviena sveša acs to neredzēja, un svešām acīm tā arī nebija domāta.

161

Vairākas lielas, smagas, pēc Podsnepu sudraba galda piederumu parauga būvētas karietes aizveda tos Podsnepu viesus, kuru svars vērtējams ne tikai pēc ķermeņa apjoma; mazāk vērtīgie viesi kopās projām, kā katrs mācēdami, un arī Podsnepu sudraba trauki tika nolikti pie miera. Misters Podsneps stāvēja viesistabā ar muguru pret kamīnu un, lepni nolūkodamies savā valstībā, raustīja krekla apkaklīti, uzpūties kā gailis, kas vistu aplokā bož spalvas; viņš būtu juties bezgala pārsteigts, ja kaut pa ausu galam padzirdētu, ka mis Podsnepa vai jebkura cita labi audzināta labāko aprindu jauna persona nav novācama kā sudraba trauks, nav spodrināma kā sudraba trauks,

6-307

nav skaitāma, sverama un vērtējama kā sudraba trauks. Ka šādai jaunai personai varbūt sirdī gmeldz skaudrs tukšums ilgās pēc kaut kā jaunāka nekā sudraba trauki, pēc kaut kā tāda, kas nav tik vienrnu|š kā sudraba trauki, vai ka šādas jaunas personas domas varētu tiekties pāri aplocei, ko no ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem un rietumiem ierobežo sudraba trauki, — to visu viņš uzskatītu par ģeķīgu iedomu un ar vienu vienīgu rokas vēzienu uz līdzenas vietas aizmēztu izplatījuma tālēs. Pie savas pārliecības misters Podsneps, iespējams, bija nācis tāpēc, ka viņa jaunā persona, tā sakot, sastāvēja no sarkstošiem vaigiem vien, un viņš pat ncieprātojās, ka pasaulē varbūt ir jaunas personas ar mazliet sarežģītāku organismu.

Kas notiktu, ja, raustīdams krekla apkaklīti, misters Podsneps spētu sadzirdēt, ka mājupceļā misters un misis Lemli. katrs savā karietes stūrī ierāvušies, strupā dialogā viņu dēvē par «to tipu»!

—    Sofronija, jūs neguļat?

—    Vai ir iespējams aizmigt, ser?

—    Domāju, ka iespējams gan, ja viss vakars nokvernēts tā tipa sabiedrībā. Klausieties uzmanīgi, ko jums teikšu!

—    Vai neesmu diezgan uzmanīgi klausījusies visu, ko jūs man sakāt? Ko citu es tur visu vakaru darīju?

—    Klausieties, kad jums saka, — (balss pieņēmās spēkā), — to, ko teikšu tagad! Turiet ciet to stulbo skuķi! Turiet cieši un piežmiedziet, kā nākas! Viņa ir tikpat kā rokā, un vaļā nelaidiet! Dzirdat?

—    Dzirdu jau, dzirdu.

—    Paredzu, ka tur var iztaisīt krietnu summiņu, un tam tipam arī der mazliet nolaist gaisu. Mēs taču esam viens otram parādā.

Pēc šā atgādinajuma misis Lemlas seja saviebās kā sāpēs, taču tūlīt mazo karieti pārplūdināja smaržu un esenču vilnis, jo misis Lemla bija sakustējusies, savā tumšajā stūrī iekārtodamās ērtāk.

XII NODAĻA

Sviedri godavīra vaigā.

Misters Mortimers Laitvuds un misters Jūdžins Reiberns mistera Laitvuda kantorī iebaudīja no kafijas zāles atnestās pusdienas. Temzas krastā netālu no Hemptonas

viņi bija noīrējuši vecpuišiem īsti piemērotu namiņu ar mauru, šķūni laivai un ar visādam citām ērtībām un sarunājuši vasaras brīvlaiku pavadīt uz ūdeņiem.

Vasara vēl nebija sākusies, pieturējās vēlīns atpavasaris — nevis maigs pavasaris ar liegām vēja pūsmām kā Tomsona «Gadalaikos»*, bet gan ar svelošu austreni kā Džonsona, Diksona, Smita un Džonsa gadalaikos. Asais vējš drīzāk zāģēja nekā pūta, un, kad tas zāģēja, zāģētavā skaidas griezās virpuļiem vien. Visas ielas vērtās zāģētavās, lai gan zāģēšanas meistaru nebija, ik gājējs kļuva par zāģēšanas mācekli, kam skaidas cirtās acis un žņaudza ciet rīkli.

Kad vējš ķērās pie pūšanas, Londonas ielas pārplūdināja neizprotamas papīru straumes, kas iespiedās visur, kur vien rada brīvu spraudziņu. No kurienes šie papīri nāk, un kurp tie var traukties? Tie iekaras ikkatrā krūmā, plivinās ikkatrā kokā, apķeras ap elektrības vadiem, aizlien aiz katra aizžoga, plunčājas peļķē pie katra ūdenssūkņa, pieplok pie ikkatrām restēm, skurinās ikkatrā maura laukumiņā un veltīgi meklē patvērumu dzelzs režģu leģiona aizmugurē. Parīzē, šai bagātajā greznības pilsētā, nekas tamlīdzīgs neatgadās, tur netiek laists zudumā itin nekas — no alām izlien cilvēkveidīgas skudras un pievāc pēdīgo skarbalu. Vējš gaisā uzpūš vienīgi putekļus. Tur vērīgas acis un tukši vēderi ievāc ražu pat no austrumu vēja, jo arī tas var dot savu labumu.

Vējš zāģēja, un gaisā virpuļoja zāģskaidas. Krūmi lauzīja neskaitāmās rokas, gauzdamies par sauli, kas aiziaikus iekārdinājusi tos sapumpurot, lapas, tikko raisījušās, aiz skumjām nīkuļoja, zvirbuļi, tāpat kā vīrieši un sievietes, zūdījās par savu pāragro lauUbu, varavīksnes zaigums atplauka nevis ziedoņa krāšņumā, bet gan cilvēku sejās, ko knaibīja un kveldēja austrumu vējš. Bet vējš tikai zāģēja un zāģēja, un gaisā virpuļoja skaidas.

6»

163

Kad pavasara vakari kļūst pārāk gari un gaiši, lai no tiem noslēptos, pilsēta, ko misters Podsneps tik skaidri un saprotami nosaucis par Londonu, Londres, Londonu, izskatās visnelāgāk. Pilsēta ir tik tumša, uzmācīgi skaļa, apvienojusi sevī visas zāģētavu un ķildīgu sievu īpašības, tik netīra, bezcerīga, bez nevienas gaišas plaisiņas svinpelēkajā debesu jumolā — tā ir ielenkta pilsēta, ko apsē. duši Eseksas un Kentas dumbrāju karapulki. Tāda tā likās diviem skolas laiku draugiem, kad, pabeiguši pusdienu .maltīti, viņi apsēdās pie kamīna uzvilkt cigāra dūmu. Jau

neklis Posts darbu bija beidzis, nozudis bija arī kafijas zāles viesmīlis, tāpat kā nozuduši bija tukšie trauki, un nu pienāca kārta nozust vīnam — tikai citā virzienā.

—    Vējš gaudo tā, it kā mēs būtu apmetušies bākā, — sacīja Jūdžins, sabikstīdams ogles. — Kas nekaitētu bākā!

—    Vai tu nedomā, ka tur mums drīz apniktu? — pavaicāja Laitvuds.

—    Ne vairāk kā jebkurā citā vietā. Tur vismaz nevajadzētu braukāt pa provinces tiesām. Nu, to es tikai tā, aiz tīra savtīguma.

—    Un neviens klients neuzmāktos, — piebilda Laitvuds. — Nu, to es tikai tā, bez jebkāda savtīguma.

—    Ja mēs tupētu uz vientuļas klints bangojošā jūrā, — sacīja Jūdžins, kūpinādams cigāru un vērdamies kamīna liesmās, — neviena lēdija Tipinsa nevarētu atvilkties ciemos vai, vēl labāk, viņa vilktos gan un noslīktu. Neviens mūs nelūgtu uz kāzu svinībām. Nebūtu nedz priekšrakstu, nedz precedentu, atliktu ievērot vienu vienīgu gaužām vienkāršu priekšrakstu — uzturēt bākā gaismu. Aizraujoši būtu nolūkoties, kā grimst kuģi!

—    Bet, no otras puses, tāda dzīve varētu likties pārāk vienmuļa, — teica Laitvuds.

—    Arī par to esmu domājis, — sacīja Jūdžins, it kā šo jautājumu patiešām jau iepriekš no dažādiem viedokļiem lietišķi apsvēris, — taču šāda vienmuļība būtu noteikta un ierobežota. Tā nesniegtos tālāk par mums abiem. Bet man, Mortimer, gribas jautāt, vai vieglāk nav paciešama tik precīzi noteikta un tādos apmēros ierobežota vienmuļība nekā neierobežotā mūsu tuvāko vienmuļība?

Laitvuds pasmējās un, sniegdams Jūdžinam vīna pudeli, sacīja:

—    Šovasar braukājot ar laivu, mums netrūks iespēju to pārbaudīt pašiem uz savas ādas.

—    Neteiksim, ka pārāk spožas iespējas, — nopūzdamies piekrita Jūdžins, — taču pārbaudīt var. Cerēsim, ka nekļūsim viens otram par apgrūtinājumu.

—     Ko tu gribēji stāstīt par savu godājamo tētiņu? — .apvaicājās Laitvuds, atgadinādams sarunas tematu, ko abi bija nolēmuši apspriest īpaši un kas allaž, līdzko tam pieskārās, izslīdēja no rokām glumi kā zutis.

—    Jā, par manu godājamo tāčiņu, — piekrita Jūdžins un ierīkojās atzveltenī ērtāk. — Daudz mīļāku prātu es par savu godājamo tētiņu runātu sveču gaismā, jo šim tematam labāk piedien neliels mākslīgs mirdzums, bet nekas, apcerēsim to Volzendas ogļu apblāzmotā mijkrēslī.

Viņš atkal pabikstīja kvēlojošās ogles un, kad tās uzliesmoja, atsāka pārtraukto sarunu.

—    Mans godājamais tētiņš tuvākajā apkaimē sameklējis sievu savam nepavisam-ne-godājamam dēlam.

—    Naudīgu, protams?

—    Naudīgu, protams, citādi nebūtu atradis. Mans godājamais tētiņš — ļauj man īsuma labad šo pazemīgo tautoloģiju aizstāt ar M. G. T. — tas izklausās militāri un liek domāt par Velingtonas hercogu.

—    Esi gan tu jokdaris, Jūdžin!

—    Nepavisam nejokoju, vari man ticēt. Tā kā M. G. T. aizvien skaidri un nepārprotami centies nodrošināt (tā viņš pats to sauc) savu bērnu nākotni, jau kopš to dzimšanas brīža un dažkārt pat agrāk izraudzīdamies nabaga upuru nodarbošanos un dzīves gaitu, mani viņš iecerēja par advokātu, par ko es ari esmu kļuvis (ar mazu piebildi — bez paredzētās milzīgās prakses), un par precētu vīru, kas pagaidām vēl neesmu.

—    Par pirmo tu man bieži esi stāstījis.

—    Par pirmo es tev bieži esmu stāstījis. Neuzskatīdams sevi par pienācīgi atbilstošu cildenajai tiesībnieka profesijai, no laulības saitēm pagaidām esmu izvairījies. Tu pazīsti M. G. T., taču nepazīsti tik labi kā es. Ja tu viņu pazītu tikpat labi, viņš tevi uzjautrinātu.

—    īsta dēla valoda, Jūdžin!

—    īstāka vairs nav domājama, tici man, un es to saku ar vislielāko cieņu un mīlestību pret M. G. T. Taču ko lai dara, viņš mani uzjautrina. Kad piedzima vecākais brālis, mēs, pārējie, bez šaubām, zinājām (proti, to zināja tie pārējie, kas jau bija ieraudzījuši dienas gaismu), ka viņš mantos dzimtas nepatikšanas, ko sabiedrībā mēdz saukt par dzimtas īpašumu. Kad otrs brālis vēl tikai grasījās nākt pasaulē, M. G. T. paziņoja, ka «šis bērns būs baznīcas balsts». Brālis patiešām piedzima un kļuva par baznīcas balstu, tikai tā balstīšana ir tāda ļodzīga. Trešais brālis ieradās mazliet agrāk, nekā ar māti bija norunājis, tomēr M. G. T., ne drusku nejuzdamies pārsteigts, tūdaļ paziņoja, ka tas būs pasaules apbraucējs. Flotē brāli, protams, iebāza, bet pasaulei apkārt viņš neapbrauca. Tad savu ierašanos pieteicu es un tiku lemts tiem spožajiem panākumiem, kuru iedzīvinājums sēž tepat tev acu priekšā.

Mans jaunākais brālis vēl lāgā nebija sasniedzis pusstundas vecumu, kad M. G. T. nosprieda, ka tam jākļūst par mehānikas ģēniju. Un tā tālāk. Tāpēc jau es saku — M. G. T. mani uzjautrina.

—    Tu gribēji sarunā skart jauno dāmu, Jūdžin.

—    Sai jautājumā M. G. T. mani nepavisam vairs neuzjautrina, jo mani nodomi nekādi nesaskan ar šās dāmas skaršanu.

—    Tu viņu pazīsti?

—    Neesmu acīs redzējis.

—    Varbūi derētu iepazīties?

—    Mīļais draugs Mortimer, mans raksturs tev taču ir zināms. Vai varu braukt pie viņiem, pielicis sev etiķeti «Dabūjams. Izlikts apskatīšanai», un satikties ar dāmu, kurai pielikta tāda pati etiķete? Labprāt darīšu visu, ko iecerējis M. G. T., turklāt ar vislielāko prieku, tikai laulības cilpā nedomāju list. Vai es to spētu izturēt? Es, kam viss tik ātri apnīk — pastāvīgi un liktenīgi?

—    Tu esi nepastāvīgs cilvēks, Jūdžin.

—    Jūtīgumā pret apnicību, tici man, esmu pats pastāvīgākais visā pasaulē, — atbildēja Jūdžins.

—    Vēl nupat tu cildināji jaukumus, ko sniedz vienmuļība divatā.

—    Bākā. Esi taisnīgs un atceries noteikumu. Bākā!

Morlimers atkal iesmējās, un Jūdžins, pirmoreiz šai vakarā ari iesmējies, it kā sarunā būtu atklājies kaut kas sevi"ķi ielīksmojošs, pēkšņi ieslīga parastajā drūmumā un, ievilcis kuplu cigāra dūmu, miegaini sacīja:

—    Nē, tur nekas nav līdzams — viens no M. G. T. pareģojumiem nemūžam nepiepildīsies. Lai kā vēlos M. G. T. izpatikt, šai ziņā viņam lemta neveiksme.

Kamēr abi runāja, pamazām bija nolaidies vakars, un aiz tumšajiem logiem joprojām zāģēja vējš un gaisā virpuļoja skaidas. Kapsēta nokalnē jau grima dziļā, nespodrā ēnā. un miglains pakrēslis lēnām līda augšup pa māju jumtiem, līdz sasniedza namiņu, kurā sēdēja abi draugi.

—    Liekas, tur mirušo gari ceļas augšā no kapiem, — sacīja Jūdžins.

Ar cigāru mutē piegājis pie loga, it kā lai izbaudītu, cik smaržīgs ir dūms kamīna piesildītajā istabā, un pārliecinātos, kāds drēgnums valda laukā, viņš jau dzīrās doties atpakaļ pie sava atzvelteņa, bet pusceļā pēkšņi apstājās un sacīja:

—        Viens spokains gars acīmredzot nomaldījies un nāk pie mums taujāt ce]u. Skaties, kāds rēgs!

Laitvuds, kas sēdēja ar muguru pret durvīm, pagrieza galvu — tur, pie sliekšņa, sabiezējušā tumsā stāvēja ērms cilvēka izskatā, kuram viņš veltīja šādam gadījumam īsti piemērotu jautājumu:

—    Kāds velns te vēl atnācis?

—         Lūgturn piedošanu, saimnieki, — spoks atbildēja piesmakušā, daudznozīmīgā čukstā, — varbūtās viens no saimniekiem būs adukāts Laitvuds?

—         Kāpēc jūs nākat iekšā nepieklauvējis? — noprasīja Mortimers.

—         Lūgtum piedošanu, saimnieki, — tāpat čukstus atbildēja spoks, — varbūtās jūs nebūsiet pamanījuši, ka durvis stāv vaļā.

—    Ko jums vajag?

Uz šo jautājumu spoks atbildēja tādā pašā piesmakušā, daudznozīmīgā čukstā:

—         Lūgt upi piedošanu, saimnieki, varbūtās viens no saimniekiem būs adukāts Laitvuds?

—    Viens no mums ir advokāts, — atbildēja Mortimers.

—         Nu re, cik labi, abdivi saimnieki, — sacīja spoks un rūpīgi aizvēra durvis, — man tāda kutelīga darīšana.

Mortimers iededza sveces. To gaismā viesis parādījās visā augumā — netīkams viesis, kas glūnēja caur pieri un runādams ņurcīja vecu, ūdenī izmirkušu ādas cepuri, kura bija tā noplukuši un izļukusi, ka izskatījās pēc noslīcināta, ūdenī krietni vien aptrūdējuša vtllaina dzīvnieka — suņa vai kaķa, kucēna vai kaķēna.

—    Nu, — vaicāja Mortimers, — kāda darīšana?

—         Abdivi saimnieki, — atsaucās svešais, pats cerēdams, ka balss skan pietiekami lišķīgi, — kurš no jums būtu adukāts Laitvuds?

—    Advokāts Laitvuds esmu es.

—         Adukāt Laitvud! — Viesis verdziski nolieca galvu. — Esu cilvēks, kas pats pelna dienišķo maizi un kas dienišķo maizi nopelna sviedriem vaigā. Lai man varbūtās neatņemtu to, ko nopelnu sviedriem vaigā, gribētos papriekš nozvčrināties.

' — Neesmu nekāds nozvērinātājs.

Šādam apgalvojumam acīm redzami neticēdams, viesis ietiepīgi nomurkšķēja:

—    Alfred Dāvid.

—    Tā jus sauc? — vaicāja Laitvuds.

—     Mani? — pārjautāja viesis. — Nē, man vajag Alfrēdu Dāvidu.

(Jūdžins, kūpinādams cigāru un vērodams svešo, paskaidroja, ka tas laikam gribot afļidavit — ar zvērestu apliecinātu rakstveida ziņojumu tiesai.)

—     Teicu jau, draudziņ, ka ar zvērestu pieņemšanu man nav nekāda sakara, — sacīja Laitvuds.

—     Viņš var jūs nozilināt, — paskaidroja Jūdžins, — un arī es to varu. Bet nedz jūs nozvērināt, nedz citādi jums palīdzēt nevaram.

Sā paskaidrojuma apmulsināts, viesis grozīja rokās noslīcināto suni vai kaķi, kucēnu vai kaķēnu, grozīja un valstīja rokās un, kaut ko dziļdomīgi apsvērdams, palūrēja te uz vienu, te otru no «abdiviem» saimniekiem. Beidzot viņš apņēmīgi sacīja:

—    Tad ņemiet no manirn un rakstiet!

—    Ko ņemt? — apvaicājās Laitvuds.

—    Liecību, — atbildēja viesis. — Ar spalvu un tinti.

—    Vispirms paskaidrojiet, par ko ir runa!

—      Runa ir, — atbildēja viesis un, nedroši paspēris soli, pieklusināja balsi un vēl aizlika plaukstu priekšā mutei, — runa ir par tūkstošiem, no pieciem līdz desmit tūkstošiem, — par atlīdzību. Rau, par ko ir runa. Par slepkavību. Rau, par ko ir runa.

—    Nāciet tuvāk pie galda! Sēdieties! Gribat glāzi vīna?

—     Jā, gribu gan, — atbildēja viesis, — nedomāju saimniekus mānīt.

Vīns tika pasniegts. Turēdams glāzi līdz elkonim izstieptā rokā, viesis tās saturu ielēja mutē, aizlaida aiz labā vaiga, kā jautādams: «Nu, vai ir gards?» — aizlaida aiz kreisā vaiga, kā jautādams: «Nu, vai tiešām ir gards?» — tad ar rāvienu nolaida kuņģī, kā jautādams: «Nu, vai tik tiešām ir gards?» Pašās beigās viņš aplaizīja lūpas, it kā visi trīs būtu atbildējuši: «Nudien gards!»

—    Gribat vēl?

—     Jā, gribu gan, — viņš atkārtoja, — nedomāju saimniekus mānīt. — Un viņš atkārtoja minēto procedūru.

—    Nu un tagad, — iesāka Laitvuds, — kā jūs sauc?

—     Vai dieniņās, kur jūs steidzaties, adukāt Laitvud! — viesis neapmierināts atsaucās. — Kā jūs nesaprotat, adukāt Laitvud! Te jūs maķenīt pārsteidzaties. Ar sviedriem vaigā gribu nopelnīt no pieciem līdz desmit tūkstošiem; esu nabadzīgs cilvēks, kas zina, ko nozīmē rauties sviedriem vaigā, un vai es varu uzticēt savu vārdu, iekams tas nav izlikts uz papīra?

Piekāpdamies svešinieka pārliecībai par spalvas, tintes un papīra saistošo spēku, Laitvuds ar galvas mājienu apliecināja piekrišanu Jūdžina galvas mājienam, ar kuru tas izteica gatavību tūdaļ ķerties pie šiem burvestības rīkiem. Nolicis tos uz galda, Jūdžins uzņēmās rakstveža un notāra pienākumus.

—    Nu, kā tad jūs sauc? — vaicāja Laitvuds.

Taču godavīram ar sviedriem vaigā piesardzības pasākumu vēl nepietika.

—         Man gribētos, adukāt Laitvud, — viņš ņēmās klāstīt savus noteikumus, — lai tas tur, otrs saimnieks, nāk liecināt, ka es saku to, ko saku. Tāpēc varbūtās tam tur, otram saimniekam, labpatiktu man uzticēt, kā viņu sauc un kur viņš dzīvo.

Jūdžins, turēdams cigāru mutē un spalvu rokā, pameta viesim savu vizītkarti. Lēnītēm izburtojis tur rakstīto, viesis karti saritināja ciešā veltnītī un vēl lēnāk iesēja kaklauta stūrī.

—         Nu, draugs, ja esat sagatavošanās darbus beidzis, prātu nomierinājis un pārliecinājies, ka neviens jūs nesteidzina, — Laitvuds uzsāka trešo reizi, — kā jūs sauc?

—    Rodžers Raiderbuds.

—    Kur dzīvojat?

—    Kaļķu raktuvēs.

—    Nodarbošanās vai amats?

Atbilde uz šo jautājumu nenāca tik gludi kā uz diviem pirmajiem; padomājis misters Raiderbuds sacīja:

—    Raujos pa upi.

—         Esat bijis kaut kur iejaukts? — rakstīdams klusu iemetināja Jūdžins.

Neattapdams, ko būtu vēlamāk sacīt, misters Raiderbuds izvairījās no atbildes un ierunājās, ka tas tur, otrs saimnieks, laikam esot kauč ko vaicājis.

—         Vai jums ir gadījušās nepatikšanas? — Jūdžins pārjautāja.

—         Vienreizīt bija. — («Kam gan negadās,» misters Raiderbuds it kā starp citu piebilda.)

—    Aizdomas par? …

—         Par matroža kabatu, — atbildēja misters Raidcrhuds. — Bet patiesībā es biju tam matrozim labākais draugs un viņu aizstāvēju.

—    Sviedriem vaigā? — jautāja Jūdžins.

—    Kamērt gāzās aumaļām, — atbildēja Rodžers Ralderhuds.

Sagatavojis spalvu rakstdarbu turpināšanai, Jūdžins atslējās pret krēsla atzveltni un, cigāru kūpinādams, uzmeta ziņu pienesējam izklaidīgu skatienu. Arī Laitvuds, kūpinādams cigāru, uzmeta ziņu pienesējam izklaidīgu skatienu.

—    Tagadīt atkal vajadzētu izlikt uz papīra, — sacīja Raiderhuds, pagrozījis cepuri gan vienādi, gan otrādi un ar piedurkni nobraucījis pret spalvu (ja tai spalva vispār bija). — Es donu liecību, ka tas, kurš piebeidza Hārmonu, ir Vecais Hcksems, kas līķi atrada. Tā paša Džesa Hekserna roka, kurš uz upes un gar krastu tiek saukts par Veco, — viņa roka ir tā, kas to darbiņu nodarīja. Viņa un neviena cita.

Draugi saskatījās, un abi kļuva vaigā tik nopietni kā vēl nekad.

—    Sakiet, uz kāda pamata jūs viņu apsūdzat! — teica Mortimers Laitvuds.

—    Uz tāda pamata, — atbildēja Raiderhuds, pārlaizdams sejai svārka piedurkni, — ka esu Vecā kotnpaljons un turu viņu aizdomās par dažu labu garu dienu un tumšu nakti. Uz tā pamata, ka pazīstu viņa pamašas. Uz tā pamata, ka atkratījos no tās kompaljonu būšanas, kad sapratu — tas var nelabi beigties; bet es jūs brīdinu, ka viņa meita jums var klāstīt pavisai ko citu, nekā stāstu es, lai jūs zinātu, kādā vērtē viņas sacīto turēt, jo viņa var piepūst jums gaivu pillu, apgriezt pasauli ar kājām gaisā, lai tikai izpestītu tēvu. Uz tā pamata, ka visgarēm dambim ik pie pakša katram ir skaidrs, ka to nostrādājis viņš! Uz tā pamata, ka, vediet mani velis zina kurp, es to atkal apzvērēšu! Netaisos izlocīties no atbildības. Savu prātu negrozīšu. Vediet mani, kurp gribat!

—    Tie visi ir nieki, — sacīja Laitvuds.

—    Nieki? — pārsteigts un sašutis atkārtoja Raiderhuds.

—    Tīrie nieki. Nekas vairāk kā jūsu aizdomas, ka šis cilvēks izdarījis noziegumu. Varbūt jums ir savs pamats tā domāt, varbūt jūs runājat bez jebkāda pamata, taču nevar cilvēku atzīt par vainīgu uz jūsu aizdomu pamata vien.

—    Vai es nesacīju — tas tur, otrs saimnieks, var apliecināt — vai es nesacīju jau pirmāk, kad attaisīju muti, sēdēdams sitamā krēslā, lai Viņam tur augšā pieder valstiba un gods mūžīgi mūžos, — (šo vārdu savārstījumu viņš acīmredzot uzskatīja gandrīz par tikpat spēcīgu kā «affidāvitu») — ka gribu apzvērēt — to nostrādājis viņš? Vai es nesacīju — ņemiet no manim zvērestu? Vai tagadīt to nesaku? Jūs tak to nenoliegsiet, adukāt Laitvud?

—    Protams, nenoliegšu, bet jūs taču gribat apzvērēt tikai savas aizdomas, un es jums saku — nepietiek ar to, ka apzvēr tikai savas aizdomas.

—    Nepietiek, jūs sacīsiet, adukāt Laitvud? — piesardzīgi pārjautāja Raiderhuds.

—    Nepavisam nepietiek.

—    Vai csu sacījis, ka pietiek? Nu tad lai teic tas tur, otrs saimnieks! Tikai godīgi! Vai es tā sacīju?

—    Netika, protams, teikts, ka viņam nekas vairāk nav sakāms, — acis uz Raiderhudu nepaceldams, klusu noteica Jūdžins, — lai ko viņš savā prātā domāja.

—    Re nu! — uzvaroši iesaucās ziņu pienesējs, Jūdžina vārdus gan lāgā neizpratis, tomēr apjautis, ka tie nāk viņam par labu. — Kāda laime, ka man ir liecinieks!

—    Turpiniet! — teica Laitvuds. — Sakiet visu, kas jums sakāms! Lai pēc tam vēl kas neienāk prātā.

—    Izlieciet visu uz papīra! — nepacietīgi un uzbudināti iesaucās ziņu pienesējs. — Izlieciet visu uz papīra, jo nu, pie Jurģa ar visu pūķi, nāks galvenais. Tikai nedomājiet izlocīties un nenosliekt ražu, ko pienākas ievākt godavīram ar sviedriem vaigā. Tad nu es daru zināmu — Vecais pats man sacīja, ka tas ir viņa roku darbs. Vai ar to pietiek?

—    Apdomājiet, ko runājat, draudziņ! — atbildēja Mortiiners.

—    Jums, adukāt Laitvud, jāapdomā, ko saku es, jo jums, kā es spriežu, jāgādā, lai tā lietiņa tiek nodarīta līdz galam. — Tad, lēni un zīmīgi labo roku cirzdams pret kreisās delnu, viņš ķērās pie liecināšanas. — Es, Rodžers Raiderhuds no kajķu raktuvēm, es, kurš dienišķo maizi pelnu uz upes, daru jums, adukāt Laitvud, zināmu, ka Džcss Heksems, ko uz upes un visgarēm krastam dēvē par Veco, pats man sacīja, ka tas ir viņa roku darbs. Bez

tam pats teica, ka tas ir viņa roku darbs. Un to es varu apzvērēt!

—    Kur viņš jums to teica?

—    Ārpusē, — atbildēja Raiderhuds, joprojām cirzdams labo roku pret kreisās delnu, un, galvu ietiepīgi pašķiebis, glūnēja abos klausītajos tā, lai nevienu neizlaistu no acīm, — ārpusē pie «Sešu jautro brālibas» durvīm, kādu ceturksni pēc pusnakts — neņemos uz savu sirdsapziņu apzvērēt, vai tur piecas minūtes šurp vai turp, — tai naktī, kad viņš izķeksēja mironi. «Sešu jautro brālība» nekur neaizmuks. Ja izrādīsies, ka viņš tonakt «Sešu jautro brālībā» nav bijis, es esu melis.

—    Ko viņš teica?

—     Sacīšu jums (izlieciet uz papīra, jūs tur, tas otrs saimnieks, neko vairāk man nevajag). Papriekš iznāca viņš, beidzamais iznācu es. Varbūtās kādu minūti pēc viņa, varbūtās pusminūti, varbūtās ceturtdaļminūti, ne« varu apzvērēt un tāpēc nezvērēšu. Tā laikam pienākas pēc Alfrēda Dāvida, ko?

—    Turpiniet!

—    Skatos — gaida, grib man ko sacīt. Viņš saka «Bezgodi* Raiderhud,» — tā mani parasti sauc, neba tāpēc, ka tas ko īpašu nozīmētu, itin neko tas nenozīmē, bet ņēmuši un tā iesaukuši.

—    Labi, lai tas paliek.

—    Piedošanu, adukāt Laitvud, arī tas piederas pie patiesības, un patiesība nekur nevar palikt, tā nedrīkst nekur palikt, un es neļaušu tai nekur palikt. «Bezgodi Raiderhud,» viņš saka, «šonakt uz upes mums sanāca tāds ķīviņš.» Sanāca gan, paprasiet šā meitai! «Es piedraudēju,» viņš saka, «tev nagus ar airi nocirst vai smadzenes no tava paura ar ķeksi izdauzīt. Teicu to tāpēc, ka tu neatņemdamies lūrēji uz to, ko es vilku, un tāpēc, ka tu ieķēries manas laivas malā.» Es viņam saku: «Zinu, Vecais.» Sis man sacīs: «Tādu neģēli kā tu, Bezgodi Raiderhud, starp veseliem desmit neatradīs.» Varbūtās viņš sacīja «starp dučiem», bet droši apgalvot neņemos, labāk jau sacīt mazāk, jo apzvērēšanā tak pareizība jāpatur prātā. «Un,» viņš saka, «ja pret tavu tuvāko kāds perina nekrietnus nodomus, tēmēdams vai nu uz viņa dzīvību, vai pulksteni, tad katrs vārds var nelāgi trāpīt. Vai tev bija aizdomas?» Es saku: «Bija, Vecais, un bez tam ir vēl tagad.» Sis sāk trīcēt rn saka: «Par ko?» Es saku: «Nekrietna būšana.» Sis trīc aizvienam stiprāk un saka: «Būšana nekrietna gan. Es tanī ielaidos naudas dēļ. Nenodod mani!» Viņš sacīja taisni šitādus vārdus.

Iestājās klusums, ko iztraucēja vienīgi caur kamīna restēm birstošās sprikstis. Ziņu pienesējs izmantoja šo mir» kli, lai noberzētos ar izmirkušo cepuri, iztriepdams netlrumus pāri ģīmim, kaklam un matiem un tāpēc nepavisam nekļūdams pievilcīgāks.

—    Kas vēl? — pajautāja Laitvuds.

—    Vai par viņu, adukāt Laitvud, vai?

—    Par visu, kas attiecas uz notikušo.

—    Nu gan es no jums, abdivi saimnieki, ne vella vairs nesaprotu, — lišķīgi sacīja ziņu pienesējs, pielabinādamies abiem, lai gan runāja tikai viens. — Ko vēl? Vai ar to nepietiek?

—    Vai jūs pajautājāt, kā viņš to izdarījis, kur izdarījis un kad izdarījis?

—     Vai man tas vairs turējās prātā, adukāt Laitvud! Biju tā pārbaidījies, ka mute kā aizsista, kauc man piesolītu divkārt tādu naudiņu, ko taisos nopelnīt sviedriem vaigā! Pieliku punktu tai kompaljonu būšanai. Sarāvu beidzamās saites. Kas padarīts, padarīts, bet, kad šis sāka īdēt un dievoties: «Uz ceļiem lūdzos, vecais draugs, nenodod mani!» — es tikai atbildēju: «Nemūžam nebilsti vairs ne vārda Rodžcram Raiderhudam, ne arī uzdrošinies viņam acīs skatīties!» — Un nu es viņam metu līkumu apkārt.

Vārdus pavadījis ar sparīgu vēzienu, lai tie paceltos augstāk un klausītājiem dziļāk iespiestos apziņā, Bezgodis Raiderhuds neaicināts ielēja sev vēl glāzi vīna un čāpstinādamies, it kā lūkotu to sakošļāt, ar pusiztukšoto glāzi rokā stīvu skatienu vērās degošajās svecēs.

Mortimers paraudzījās Jūdžinā, bet tas sēdēja, nikni blenzdams papīros, un uz drauga skatienu neatbildēja. Tad Mortimers atkal pievērsās Raiderhudam, noprasīdams:

—     Ilgi jūs bijāt pārbaidījies?

Pēdīgi nočāpstinājis beidzamo vīna lāsi, Raiderhuds atbildēja ar vienu vienīgu vārdu:

—    Mūžību!

—    Kopš sākās troksnis, kopš valdība izsludināja atlīdzību, kopš policija tika sacelta kājās, kopš visu zemi pārskanēja valodas par šo noziegumu!

—    .Nu ka, — pēc laba brīža krietni aizsmakušā balsī 'piekrita misters Raiderhuds, pāris reižu domīgi pamādams ar galvu. — Kā ta' lai nebūtu pārbaidījies!

—     Kopš apkārt klīda vistrakākās baumas, kopš tika izteiktas visneticamākās aizdomas, kopš desmitiem nevainīgu cilvēku kuru katru brīdi varēja nonākt aiz restēm! — jau skaizdamies sacīja Mortimers.

—    Nu ka, — tikpat domīgi atkal piekrita misters Raiderhuds, — Kā ta' lai es no visa tā nebūtu pārbaidījies!

—    Toreiz viņam taču vēl nebija pavērusies iespēja nopelnīt tik lielu naudu, — sacīja Jūdžins, ar tinti iekrāsodams sievietes sejiņu, ko bija uzzīmējis uz rakstāmpapīra.

—    Ar šito tas tur, otrs saimnieks, ir trāpījis naglai uz galvas, adukāt* Laitvud. Taisni tas man deva grūdienu. Cikreiz es atkal un atkal neraudzīju novelt to akmeni no savas sirds, bet šis kā nevēlās, tā nevēlās. Vienreizīt bezmaz gribēju plāt vaļā mis Abijai Potersonei — tai, kas tura «Sešu jautro brālību» — krogu, nu to, kurš nekur neaizmuks, un pati šī arī tak nenobeigsies, kamēr jūs līdz turienei aizkulsieties, — pavaicājiet viņai! — gribēju plāt vaļā, bet pietrūka dūšas. Pēdīgi parādījās jauns paziņojums, tam apakšā nodrukāts jūsu vārds, adukāt Laitvud, un tad es griezos pats pie sevis un noprasīju — vai man tas akmens uz sirds jānēsā līdz kapa malai? Vai nekad to neizdosies novelt? Vai man aizvienam jādomā vairāk par Veco nekā par sevi? Un, kad viņam ir meita, vai tāpēc meitas nav man?

—    Un atbalss atsaucās? … — uzmudināja Jūdžins.

—    Tev ir meita, — pārliecināti atbildēja misters Raiderhuds.

—    Ja nu esam sākuši par to runāt — cik, starp citu, viņai ir gadu? — pavaicāja Jūdžins.

—    Tūlītās, saimniek. Izgājšā oktobrī palika divdesmit divi. Un tad es sev sacīju: «Runa ir par naudu. Veselu lēveni naudas.» Ir tak vesels lēvenis, — misters Raiderhuds nemaz necentās izlikties, — kāpēc to noliegt?

—    Taisnība! — sacīja Jūdžins, joprojām iekrāsodams savu zīmējumu.

—    Vēl es sev teicu: «Tik tiešām vesels lēvenis, bet vai ir kāds grēks strādnieka cilvēkam, kas ikkatru godīgi nopelnītu maizes garoziņu slaka ar savām asarām — ja ar asarām ne, tad ar iesnām, ko noķer grūtā darbā, — vai ir kāds grēks viņam tikt pie šā lēveņa? Vai kāds var aizliegt viņam to nopelnīt?» Un tad vēl, pienākuma savaņģots, es sev stingri noprasīju: «Kā šitā kaut ko var sacīt, nenopaļājot adukātu Laitvudu par to, ka viņš tādu naudu piedāvā nopelnīt?» Vai man pieklājas nopaļāt adukātu Laitvudu? Nē.

—    Nē, — sacīja Jūdžins.

—    Skaidrs, ka nepienākas, saimniek, — atsaucās misters Raiderhuds. — Tad es izlēmu atvieglot sirdi un sviedriem vaigā nopelnīt to, kas man tiek sniegts pretī. Vēl vairāk, — viņš pēkšņā asinskārīgā niknumā piebilda, — man tas jādabū! Un tagad, adukāt Laitvud, es jums sacīšu reizi par visām reizēm, ka Džess Heksems, ko visi sauc par Veco, to grēkadarbu pastrādājis, tikai viņš un neviens cits, un viņš pats man atzinās. Nu es to pastāstu jums un gribu, lai ņem viņu ciet. Sito pašu nakti!

Pēc nākamā klusuma brīža, ko iztraucēja vienīgi kamīna restēm cauri birstošās sprikstis, kas saistīja Raiderhuda uzmanību, it kā tur džinkstētu nauda, Mortimers Laitvuds pieliecās draugam tuvāk un pačukstēja:

—     Domāju, ka viņš jāved uz policijas iecirkni pie mūsu nesatricināmā drauga.

—     Laikam gan, — sacīja Jūdžins, — nekas cits neatliek.

—    Vai tu viņam tici?

—     Ticu, ka viņš ir pamatīgs blēdis. Bet varbūt arī runā taisnību, protams, savā labā un šo vienīgo reizi.

—    Negribas tam lāgā ticēt.

—     Viņam negribas ticēt, — sacīja Jūdžins. — Bet arī denuncētais bijušais kompanjons nav nekāds Dieva jēriņš. Abi liekas īsti rīkļurāvēji. Gribētos viņam kaut ko pajautāt.

Sās apspriedes objekts sēdēja, blenzdams sprikstis, un par varēm pūlējās saklausīt, ko draugi runā, bet, līdzko «abdivi saimnieki» paskatījās uz viņa pusi, izlikās domās nogrimis.

—    Jūs pieminējāt (šķiet, divreiz) Heksema meitu, — skali sacīja Jūdžins. — Varbūt gribat sacīt, ka viņai šis noziegums ir zināms?

Brīdi apsvēris jautājumu — iespējams, apsvēris, kā atbilde varētu ietekmēt vaiga sviedros nopelnāmo atlīdzību, — godavīrs nolēma būt atklāts.

—    Nē, negribu.

—    Un nevienu citu arī nevēlaties iejaukt?

—     Es nevienu neiejaucu, Vecais ir iejaucis, — Raiderhuds atbildēja noteikti un apņēmīgi. — Neko vairāk jums neuzspiežu, atkārtoju tikai vārdus, ko viņš sacīja man: «Es to izdarīju.» Tādi bija viņa vārdi.

' — Jānoskaidro viss līdz galam, Mortimer, — celdamies kājās, nočukstēja Jūdžins. — Brauksim?

—     Iesim kājām, — atčukstēja Laitvuds, — jādod viņam laiks apdomāties.

Apmainījušies šiem nedaudzajiem vārdiem, abi draugi

posās uz iešanu, un arī misters Raiderhuds piecēlās. Laitvuds nopūta sveces, paņēma glāzi, no kuras bija dzēris lāga džentlmenis, un, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, iemeta tukšo trauku kamīnā, kur tas sašķīda sīkās drumslās.

—    Rādiet ce]u, — sacīja Laitvuds, — mēs abi ar misteru Reibernu iesim nopakaj. Jūs taču zināt, kurp jāiet?

—    Kā lai nezinātu, adukāt Laitvud!

—    Nu tad ejiet!

Rodžers Raiderhuds abām rokām uzmauca izmirkušo cepuri pāri ausīm un, sameties vēl lielākā kūkumā, nekā daba viņam bija dāvājusi, drūms un lempīgs noslāja lejup pa kāpnēm, apmeta loku Tempļa baznīcai, šķērsoja laukumu un cauri Vaitfraiersai nonāca upmalas ielās.

—    Paraugies uz viņu — nu īsts karātavu putns! — sacīja Laitvuds.

—    Drīzāk gan īsts karātavu bende, — atbildēja Jūdžins. — Ar klaju nodomu kādu iebāzt cilpā.

Pārējo ceļa gabalu viņi nogāja, gandrīz nepārmīdami ne vārda. Raiderhuds kūņojās pa priekšu kā draudīgs likteņa vēstnesis, un draugi neizlaida viņu no acīm, kaut gan daudz mīļāku prātu būtu no redzesloka zaudējuši. Taču Raiderhuds slāja pa priekšu, ieturēdams vienmērīgu soli un vienādu attālumu. Ne skaudrais, nesaudzīgais drēgnums, ne asais vējš, kas pūta tieši krūtīs, nespēja viņu ne apstādināt, ne pasteidzināt — kā ļauns liktenis viņš turpināja gaitu tikai uz priekšu. Pusceļā gājējus pārsteidza spējš krusas brāziens, kas dažos mirkļos piedzina ielas pilnas ar baltu ķēpu. Bet Raiderhuds nelikās gar to ne zinis. Ja kāds iecerējis savam tuvākam atņemt dzīvību un gūt par to atalgojumu, no ļaunā nodoma šo cilvēku spēj atturēt vienīgi citi — daudz prāvāki krusas graudi, kas skar viņa dvēseli. Raiderhuds lauzās uz priekšu, atstādams ātri kūstošajā ledus putrā bezveidīgas pēdas; tiem, kas gāja nodevējam nopakaļ, varēja likties, ka šajās pēdās paliek pēdējās viņa cilvēcības paliekas.

Brāzma pārskrēja, mēness metās sacensībā ar strauji traucošajām negaisa tūcēm, un debesis sagrābušā neprāta priekšā tīrais sīkums šķita viss, kas notiek ielās. Nevis tāpēc, ka vējš trokšņa cēlājus sadzina tuvākajā patvērumā, tāpat kā krusu bija sadzinis kaudzēs it visur, kur tā spēja paglābties neizkususi, bet gan tāpēc, ka debesis likās ierāvušas sevī ielas un nakts — pārņēmusi visu pasauli.

—    Ja viņam ir pieticis laika pārdomāt, — beidzot sacīja Jūdžins, — tad laika nav pieticis izdomāt neko labāku, nedz ari vismaz citādu, ja tas skan labāk. Neviena pazīme neliecina, ka viņš grasītos atkāpties, un, ja atmiņa mani nevij, mēs esam tuvu stūrim, kur tonakt izkāpām no važoņa ratiem.

Pēc dažiem krasiem pagriezieniem viņi patiešām nonāca upes malā, kur toreiz bija klupuši pār glumajiem akmeņiem un kur tagad kājas slīdēja vai uz katra soja, kur, alpām griezdamies, mežonīgiem grūdieniem no paisuma viļņu sakultās upes pretī zēvelēja vējš un triecās gājējiem sejā. Kā visi, kas pelnās uz upes, ir raduši meklēt tuvāko patvērumu, tā arī upesvīrs Raiderhuds steidzās uz «Sešu jautro nesēju brālību» un, tuvodamies tai no aizvēja puses, beidzot ierunājās:

—     Palūkojieties šurp, adukāt Laitvud, uz šitiem sarkanajiem aizkariem. Tā ir «Brālība», tā pati māja, kura, kā sacīju, nekur neaizmuks. Nu, vai tā ir aizmukusi?

Svarīgais ziņu pienesēja liecības pierādījums Laitvudu, šķiet, īpaši nepārliecināja, jo viņš apvaicājās, kādā sakarā Raiderhuds viņus šurp atvedis.

—    Gribēju, lai jūs pats savām acīm redzētu šito māju, adukāt Laitvud, un varētu sacīt, vai es esu vai neesu melis, bet tagad es viens pats ieskatīšos pa Vecā logu, lai mēs zinātu, vai viņš ir mājās.

To pateicis, Raiderhuds zaglīgi nozuda.

—    Jācer, ka atgriezīsies, — nomurmināja Laitvuds.

—    Noteikti! Un paveiks iesākto līdz galam, — nomurmināja Jūdžins.

Raiderhuds patiešām atgriezās ļoti drīz.

—    Vecais nav manāms, un laivas arīdzan nav. Meita ir mājās, sēž un lūr ugunī. Bet galdā uzliktas vakariņas, tātad šī gaida Veco. Varu palūkoties, kur šis palicis, tas nav nekāds grūtais darbs.

Pamājis draugiem, lai nāk līdzi, Raiderhuds devās uz policijas iecirkni, kur viss bija tikpat tukšs, kluss un nesatricināms kā iepriekšējā reizē, vienīgi luktura mestā gaisma, būdama tikai luktura gaisma — policijas spēku sarakstos neiesaistīts elements —, mirguļoja vējā. * Pašā iecirknī misters inspektors arī sēdēja pie saviem papīriem gluži tāpat kā toreiz. Draugus viņš pazina tūdaļ, un to ierašanās viņa mieru nepavisam nespēja satricināt. Pat apbrīnojamais fakts, ka jaunos cilvēkus atvedis Raiderhuds, uz inspektoru iedarbojās vienīgi tā, ka, iemērcis spalvu tintē, viņš dziļāk ierāva galvu siekstai līdzīgajā apkaklē un, skatienu uz upesvīru nepacēlis, it kā pajautāja: «Ko tu atkal esi ievārījis?»

Misters Laitvuds apvaicājās, vai misteram inspektoram nelabpatiktu ielūkoties atnestajos papīros. Un viņš pasniedza tam Jūdžina pierakstus.

Izlasījis dažas pirmās rindas, misteri inspektors uzbudinājās līdz tādai (viņam neparastai) pakāpei, ka pajautāja:

—    Vai jums, džentlmeņi, nav kāds šņaucicns tabakas?

Tā kā nevienam nekāda šņauciena nebija, viņš gluži

labi iztika bez šņaukšanas un izlasīja papīru līdz galam.

—        Vai tev sitas ir nolasīts priekšā? — viņš apvaicājās godavīram.

—    Nē, — atbildēja Raiderhuds.

—         Nenāks par ļaunu paklausīties. — Un misters inspektors pierakstu izlasīja skaļā amatpersonas balsī.

—        Vai te viss ir pierakstīts pareizi, tā, kā tu ziņoji un kā gribi liecināt? — pabeidzis lasīšanu, viņš noprasīja.

—         Pareizi, pavisai pareizi, — atbildēja misters Raiderhuds, — taisni, kā es sacīju. Viss uz mata.

—         5o cilvēku es ņemu uz sevi, ser, — misters inspektors teica Laitvudam. Pēc tam pievērsās Raiderhudam.

—    Vai viņš ir mājās? Kur ir? Ko dara? Tu acīmredzot esi nodomājis visu pamatīgi izpētīt.

Raiderhuds izstāstīja visu, ko zināja, un apsolījās viens divi uzzināt to, ko vēl nezināja.

—         Pagaidi, kamēr es tev teikšu, — sacīja misters inspektors. — Jāizliekas, it kā mēs neietu darīšanās. Varbūt abi džentlmeņi neiebildīs, ka izliksimies iebaudām «Brālībā» kādu lāsi? Godājams iestādījums, cienījama saimniece.

Džentlmeņi atbildēja, ka ar lielāko prieku ne vien izliksies, bet patiešām arī iebaudīs, un tas visā visumā saskanēja ar mistera inspektora nodomiem.

—         Ļoti jauki, — viņš sacīja un, nocēlis no naglas cepuri, iebāza kabatā rokudzelžus, it kā tie būtu viņa cimdi.

—    Ei, tu tur! — Inspektora palīgs piegrūda roku pie cepures. — Tu zini, kur mani meklēt? — Palīgs vēlreiz piegrūda roku pie cepures. — Kad tu, Raiderhud, noskaidrosi, vai viņš ir pārradies, pienāc pie Omulības loga, divreiz pieklauvē un gaidi! Ejam, džentlmeņi!

Kad visi trīs bija izgājuši uz ielas un Raiderhuds trīsuļojošā luktura gaismā aizstampāja savu ce|u, Laitvuds pavaicāja inspektoram, ko viņš par to visu domā.

Misters inspektors vispārīgos vārdos diezgan atturīgi atbildēja, ka no cilvēka parasti varot gaidīt drīzāk ļaunus nekā labus darbus. Ka viņš pats ne vienreiz vien domājis «izrēķināties» ar Veco, bet pagaidām neesot laimējies to pieķert nozieguma vietā. Ja Raiderhuda stāstījumā ari esot patiesība, tad tikai da|ēja. Ka abi šie cilvēki, dikti piesardzīgi tipi, droši vien strādājuši kopā un abi iejaukti «līdz ausīm», bet šis te «izošņājis» otru, lai izpestītu sevi un tiktu pie naudas.

—    Domāju — ja viss ies kā smērēts, viņš to naudu itin drīz arī dabūs, — nobeigumā piebilda misters inspektors.

—    Bet, tā kā «Brālība» jau ir klāt, džentlmeņi, — tur tā māja, kur spīd gaisma, — iesaku no šīs sarunas atturēties. Vislabāk būs, ja interesēsieties par ka|ķu raktuvēm kaut kur pie Norlflītas un raizēsieties par saviem kaļķakmeņiem, kas tiek vesti pa upi liellaivās.

—    Dzirdi, Jūdžin? — Laitvuds nočukstēja pār plecu.

—   Tu briesmīgi interesējies par kaļķakmeņiem.

—     Bez kaļķiem manu dzīvi neapspīdētu ne mazākais cerību stariņš, — atbildēja nesatricināmais advokāts.

XIII NODAĻA

Pa plēsējputna pēdām.

Abi kaļķu tirgoņi mis Abijas Potersones valstības slieksni pārkāpa kopā ar savu pavadoni, kas (pāri bufetes telpas pusdurvīm krodziniecei slepus uzticējis viesu vārdus m izdomāto nodarbošanos) tēlaini palūdza iekurt Omulībā «kādu krikslīti» uguns. Mis Abija, kas allaž ar vislielāko labvēlību centās pakalpot likumīgās varas pārstāvjiem, norīkoja Bobu Glideriju aizvest džentlmeņus uz minēto patvērumu un tūdaļ iedvest tam dzīvību ar uguni un gāzes gaismu. Turēdams puskailajās rokās degošu papīra vīkšķi, Bobs rādīja viesiem ceļu un uzticēto pienā, kumu paveica tādā ātrumā, ka tai pašā mirklī, kad viesi spēra kāju pār viesmīlīgo slieksni. Omulība šķita pamostamies no miega tumsības un iekļaujam atnācējus siltos apkampienos.

— Te var dabūt dikti gardu uzkarsētu vīnu, — sacīja misters inspektors, sniegdams jaunajiem cilvēkiem ziņas par šejienes labumiem. — Varbūt džentlmeņi gribēs pasūtīt pudeli?

Tā kā atbilde bija «katrā ziņā», Bobs Gliderijs, saņēmis no mistera inspektora attiecīgu rīkojumu, to izpildīt centās tādā cītībā, ko var radīt vienīgi pienācīga cieņa pret likuma varu.

—    Man ir zināms, ka cilvēks, no kura mēs saņēmām ziņas, — sacīja misters inspektors, ar īkšķi pār plecu bakstīdams klātneesošā Raiderhuda virzienā, — priekš kāda laika par to otru cilvēku izplatījis briesmīgi nelāgu slavu sakarā ar jūsu kaļķakmeņu laivām un nu visi sākuši no tā otra vairīties. Negribu teikt, ka minētais kaut ko nozīmē vai pierāda, taču fakts paliek fakts. Pirmāk es to uzzināju no kādas savas paziņas, kas dzīvo netālu no šejienes, — un viņš nenoteikti pabakstīja ar īkšķi pār plecu klātneesošās mis Abijas virzienā, — tur, tai pusē.

Tātad viņu ierašanās misteram inspektoram neesot bijusi gluži negaidīta? — Laitvuds atļāvās nelielu mājienu.

—    Jautājums, redziet, bija tāds, — atbildēja misters inspektors, — ka jāsāk rīkoties. Kāda jēga rīkoties, ja nav zināms, kā rīkoties. Tad jau daudz labāk ir nedarīt neko. Attiecībā uz šiem kaļķiem man radās tāda doma, ka varbūt tur ir iemaisīti abi divi, tāda doma man bijusi aizvien. Tomēr nācās nogaidīt, un man nelaimējās iesākt pirmajam. Tas cilvēks, no kura mēs saņēmām ziņas, aizsteidzās priekšā, un, ja ceļā negadīsies nekādi šķēršļi, viņš joņos uz priekšu un pie mērķa nonāks pirmais. Tam, kas pienāks otrais, varbūt arī atlēks kāds paprāvs vinnests, taču vārdā neminēšu, kurš var vai nevar sacensties par otro vietu. Pienākums jāizpilda, un es pēc savām spējām un labākās sirdsapziņas to izpildīšu jebkuros apstākļos.

—    Ja es runāju kā kaļķakmeņu kravas īpašnieks… — iesāka Jūdžins.

—    Uz to, vai zināt, nevienam citam nav lielākas tiesības, — sacīja misters inspektors.

—    Jums laikam ir taisnība, — teica Jūdžins, — mans tēvs pārvadāja kaļķus pirms manis, un mans vectēvs tos pārvadāja pirms mana tēva — vairākas mūsu dzimtas paaudzes, patiesību sakot, līdz ausīm grimušas kaļķos, un es lūdzu jūs ņemt vērā — ja pazudušie kaļķi tiks atrasti, neiejaucot mums zināmā džentlmeņa — kaļķu tirgoņa radinieci (kas man ir dārga kā acuraugs), tad šāds iznākums, man šķiet, ir daudz pieņemamāks vienam otram lieciniekam, proti, kaļķu deģim.

—    Arī man tas būtu daudz patīkamāk, — sacīja Laitvuds un smiedamies iegrūda draugam dunku sānos.

—    Tiks izdarīts, džentlmeņi, ja vien tas izdosies, — nesatricināmā mierā piekrita misters inspektors. — No manas puses nav ne mazākās patikas sagādāt ciešanas tai virzienā. Patiesībā man pat tā virziena žēl.

—    Tai virzienā bija ari zēns, — ieteicās Jūdžins. — Vai viņš tur ir joprojām?

—    Nē, — atbildēja misters inspektors. — Viņš ir pametis darbu raktuvēs. Viņu tagad izmanto citādi.

—    Tātad viņa paliks viena? — vaicāja Jūdžins.

—    Kā tad, ka viena, — atbildēja misters inspektors.

Sarunu iztraucēja Bobs, ierazdamies ar kūpošu krūku

rokās. Lai arī no krūkas plūda patīkama smarža, tās saturs vēl nebija saņēmis pēdējo slīpējumu, ar ko «Sešu jautro nesēju brālība» šādos gadījumos pabeidza nepārspējamā karstvīna gatavošanu. Kreisajā rokā Bobs stiepa vienu no cukurgalvai līdzīgajiem čuguna rīkiem; ielējis šai rikā krūkas saturu, viņš to ar smailo galu pa priekšu dziji ieurķēja kvēlojošajās oglēs un atstāja tur uz īsu brīdi, kamēr pats aizrikšoja un atrikšoja ar trim spodrībā vizošām glāzēm. Uzlicis glāzes uz galda, viņš noliecās pār kamīna liesmām un, visā pilnībā apzinādamies izpildāmā pienākuma sare/.&itību, vēroja garaiņu grīstes, gaidīja tās sagriežamies vēlamajā mutulī, tad izrāva čuguna trauku no oglēm un uzmanīgi saskalināja vīnu, līdz tas liegi nočukstēja. Pēc tam viņš brūvējumu atkal pārlēja krūkā, visas trīs glāzes pēc kārtas paturēja virs garaiņiem un, beidzot tas piepildījis, ar skaidru sirdsapziņu palika stāvam cerībā uz savu tuvāko atzinības vārdiem.

Sis gods Bobam tika parādīts (misters inspektors turklāt uzsauca visai piemērotu tostu — «Par kaļķu tirgoņiem!») — un Bobs steidzās pie mis Abijas pavēstīt par saņemto uzslavu. Atliek piebilst, ka durvis pēc Boba aiziešanas tika cieši aizvērtas un tāpēc vairs nebija ne mazākā iemesla uzturēt spēkā izdomājumu par kaļķiem. Misteram inspektoram šis izdomājums tomēr šķita brīnum , veiksmīgs, tik noslēpumaini pievilcīgs, ka neviens no viņa klientiem neuzdrošinājās to apšaubīt.

Pie loga kāds divreiz pieklaudzināja. Misters inspektors, steigšus stiprinājies ar otru glāzi, sejā vienaldzīgs klusām izgāja ārā. Tā cilvēks mēdz iziet, lai paraudzītos, kāds ārā laiks, un V Ј1 ļ 3 S brīdī pavērotu debesu spffrekļus.

—    Metas baigi, Mortimer, — klusu sacīja Jūdžins. — Man tas viss vairs neiet pie dūšas.

—    Man ari ne, — piekrita Laitvuds. — Varbūt iesim prom?

—    Ja jau esam atnākuši, tad ari paliksim. Tev jāredz, ar ko tas beigsies, un vienu es tevi neatstāšu. Turklāt man no prāta neiziet tā vientuļā tumšmate meitene. Toreiz mēs dabūjām tikai uzmest viņai skatienu, un tomēr es kā šodien redzu viņu sēžam pie uguns un gaidām. Vai, domājot par šo meiteni, tu nejūties kā nodevējs un zaglis?

—    Apmēram, — atbildēja Laitvuds. — Un tu?

—    Stipri vien.

Pavadonis atgriezās un paziņoja jaunumus. Ja viņa ziņojumam atņem teatrālo spožumu un sabiezinātās ēnas, pēc tā varēja noprast, ka Vecais aizbraucis laivā, domājams, parastajās gaitās, ka ticis gaidīts mājās iepriekšējā paisuma laikā, bet, nezin kāpēc palaidis uzplūdus garām, viņš, cik var spriest pēc ierastās nakts rīcības, diezin vai atgriezīsies pirms nākamajiem uzplūdiem — varbūt tas notiks tikai pēc kādām pāris stundām —, ka meita, kuru pieaicinātais palīgs novērojis pa logu, joprojām gaida tēvu, jebšu sagatavotās vakariņas nav uzliktas uz uguns, ka paisums sāksies ap vieniem, bet pašlaik pulkstenis vēl nav ne desmit, ka pagaidām atliek vienīgi gaidīt un vērot, ka pieaicinātais palīgs arī šai ziņojuma laikā neatstāj novērošanas posteni, jo vairāk galvu nozīmē vairāk prāta (it īpaši ja viena no tām ir mistera inspektora galva), un ka ziņotājs arī pats nolēmis piedalīties turpmākajā novērošanā. Tā kā nespeciālistiem līšana zem apgāztas laivas šādā saltā, vētrainā naktī, kad lāgiem vējš uzbrāzmo krusu, var likties pārāk nogurdinoša, ziņotājs deva padomu abiem džentlmeņiem vismaz kādu brītiņu uzkavēties tepat siltumā, kur nekādi vētras pūtieni neliek klāt.

Apstrīdēt padomu džentlmeņi nevēlējās, tikai gribēja uzzināt, kur meklējami novērotāji, ja viņi uzdomātu tiem piebiedroties. Nepaļaudamies uz posteņa atrašanās vietas mutvārdu izklāstu, kas viņus it viegli varētu maldināt, Jūdžins (pats par savām neērtībām norūpējies stipri mazāk nekā parasti) pieteicās iet kopā ar inspektoru, iegaumēt slēpni un tūlīt atgriezties.

Upes nolaidenajā krastā uz dūņām klātajiem, slidenajiem bruģa akmeņiem — nevis uz tā ceļa, kas veda līdz «Sešu jautro nesēju brālības» piestātnei, bet uz otra — mazliet tālāk, gandrīz pie vējdzirnavām, kur mita aizdomās turētais cilvēks, — melnoja vairākas laivas; dažas pietauvotās jau pamazām apņēma ūdens, citas bija izvilktas augstāk, kur uzplūdi nesniedzās. Jūdžina ceļabiedrs palīda zem vienas no šim laivām. Iegaumējis, kur tā atrodas, un pārliecinājies, ka laivas nesajauks, Jūdžins palūkojās uz māju, kur, pēc Raiderhuda vārdiem, pie uguns sēdēja tumšmate meitene.

Viņš saskatīja logā spīdam uguni. Iespējams, ka gaisma vilināja viņu ielūkoties istabā. Iespējams, ka tieši šādā nolūkā viņš bija nācis ārā. Krasts šai vietā bija noaudzis ar leknu zāli, tāpēc nekas netraucēja klusām piezagties pavisam tuvu, pārrāpties pāri savas četras piecas pēdas augstam, grumbuļainam sakaltušu dubļu strēķim un pa zāli piekļūt klāt pašai mājai. Tieši tā Jūdžins arī pielavījās pie loga.

Istabu apgaismoja vienīgi pavarda uguns. Uz galda neaizdegta stāvēja lampa. Meitene sēdēja zemē un, galvu plaukstā atspiedusi, lūkojās liesmās. Viņas sejā plaiksnījās savāds zvīļums vai atblāzma, kas pirmajā mirklī Jūdžinam šķita uguns atspīdums, taču, ielūkojies ciešāk, viņš saprata, ka meitene raud. Sī aina bija skumja, viņam pavērās briesmīga vientulība, ugunij brīžam iekvēlojoties spožāk, brīžam noplokot.

Lodziņš bija mazs — četras ar aizkariem neaizsegtas rūtis, un Jūdžins to izraudzījās tāpēc, ka drusku lielākajam logam turpat blakus aizkari bija aizvilkti priekšā. Saskatīt varēja visu istabu, pie sienas pielīmētos paziņojumus par atrastajiem slīkoņiem — arī tie lāgiem iznira gaismā, lāgiem nozuda krēslībā. Taču viņš šiem paziņojumiem tikai uzmeta skatienu, bet meitenē raudzījās ilgi, acis nenolaizdams. Kāds krāsu košums rotājās tumsnējās sejas sārtumā un kuplo matu spožumā, lai gan pati meitene skumja un vientuļa raudāja pie uguns, kas reizumis iekvēlojās, reizumis noplaka!

Pēkšņi meitene pielēca kājās. Jūdžins bija stāvējis tik klusi, ka viņa klātbūtne nevienu nespētu iztraucēt, tāpēc tikai mazliet atvirzījās no loga un ieslēpās sienas mestajā ēnā. Meitene atvēra durvis un satraukta iesaucās:

— Tēvs, vai tu mani sauci? — Un vēlreiz: — Tēvs! — ' Brīdi ieklausījusies, viņa sauca trešoreiz: — Tēvs, man šķita, ka tu divreiz mani sauci!

Atbildes nebija. Kad durvis atkal tika aizvērtas, Jūdžins pārlēca pāri dubļu strēķim, brida pa dūņām atpakaļ garām vietai, kur inspektors bija ielīdis slēpni, un, atgrie/īcs pie Mortirncra Laitvuda, tam pastāstīja, ka redzējis meiteni un ka notiekošais viņam liekoties aizvien baigāks.

—     Ja meklējamais jūtas noziegumā tikpat vainīgs kā es, — viņš sacīja, — tad patlaban nezina, kur dēties.

—     Tevi ietekmējusi visa šī slepenība, — noteica Laitvuds.

—     Man, vai zini, uz šo slepenību nepavisam nav labs prāts, tā mani padarījusi par Gāju Foksu pils pagraba velvēs vai par nodevēju, vai par abiem kopā, — sacīja Jūdžins. — Ielej man vēl kādu šās suslas lāsi!

Laitvuds ielēja viņam lāsi «suslas», bet tā bija atdzisusi un pie sirds vairs negāja.

—    Tfū! — Jūdžins iespļāva vīna malku pelnos. — Tieši kā purva rāva.

—    Vai purva rāvu esi daudzreiz nogaršojis?

—    Vismaz šonakt gan. Jūtos puslīdz kā slīcējs, kas sarijies veselu galonu rāvas.

—    Tevi ietekmējusi apkaime, — sacīja Laitvuds.

—    Esi gan tu šonakt varen gudrs — šis ietekmējis, un tas ietekmējis, — atcirta Jūdžins. — Cik ilgi vēl mēs te nīksim?

—    Cik ilgi, pēc tavām domām, mums jānīkst?

—    Ja būtu mana teikšana, es tūliņ koptos projām, — atbildēja Jūdžins, — jo šī «Jautrā brāliba» man nebūt nešķiet jautra. Tomēr domāju, ka labāk kvernēt šepat, līdz pusnaktī mūs padzīs reizē ar citiem aizdomīgiem tipiem.

Pabikstījis ogles, Jūdžins apsēdās pie kamīna. Pulkstenis nosita vienpadsmit; viņš pūlējās izlikties mierīgs un tēlot, ka pacietīgi gaida. Taču nemiers pamazām iezagās vienā kājā, paraustīja otru kāju, pēc tam paraustīja vienu roku, otru roku, tad pārskrēja pāri zodam, mugurai un pierei, novirmoja pāri matiem un degunam, līdz pēdīgi Jūdžins atgāzās augšpēdus uz diviem krēsliem, nostenējās un pēc brīža pielēca kājās.

—    Velns, kādi nadzīgi kukaiņi te čuin un mudž! Kņudina un rausta mani no galvas līdz kājām. Garā esmu kādu aplaupījis, pastrādājis viszemiskāko noziegumu, un likuma kalpi jau dzenas man pa pēdām.

—    Arī es nejūtos diez ko labāk, — teica Laitvuds un apsēdās draugam pretī, iepriekš pārlaidis vairākas evolūcijas stadijas, kuru norisē viņa galva brīnumainā kārtā vienmēr nonāca ķermenim pašā apakšā. — Nemiers mani pārņēma jau pirms krietna brīža. Visu laiku, kopš tu izgāji no šejienes, jūtos kā Gulivers, ko apšauda liii put i.

—         Tas nekur neder, Mortimer. Jāiet laukā un jāpiebiedrojas mūsu mīļotajam draugam un brālim Raiderhudam. Nomierināsim prātus, noslēdzot šādu līgumu. Nākamreiz (sirdsmiera labad) nevis tvarstīsim noziedznieku, bet noziegumu pastrādāsim paši.

—    Lai iet!

—    Norunāts! Lai Tipinsa piesargās. Viņas dzīvība ir

briesmās.

Pieprasīdams rēķinu, Mortimers paraustīja zvana auklu, un šo darījumu nokārtot tūdaļ ieradās Bobs, kuram Jūdžins ierastajā, bezrūpīgajā neprātībā apvaicājās, vai tas nevēloties iesaistīties tirdzniecībā ar kaļķiem.

—    Tencinu, ser, negribu vis, ser, — atbildēja Bobs.

—    Man tepatās vietiņa laba, ser.

—         Ja jūs varbūt pārdomāsiet, — sacīja Jūdžins, — nāciet pie manis uz raktuvēm, tur jums piemērots darbs katrā laikā atradīsies.

—    Tencinu, ser, — atbildēja Bobs.

—         Šis ir mans kompanjons, kuram uzticēta grāmatvedība un algu izmaksa, — turpināja Jūdžins. — Krietns atalgojums par krietnu darbu — tāda ir mana kompanjona devīze.

—         Laba vīze gan, džentlmeņi! — atteica Bobs, saņemdams dzeramnaudu, un ar labo roku piespieda galvu paklanīties, kā bija radis piespiest krānu, lai tas iztecina dziru no alus mašīnas.

—         Jūdžin, — sirsnīgi smiedamies, Mortimers sacīja draugam, kad viņi atkal bija palikuši divatā, — kā tu vari tā aušoties?

—    Esmu aušīgā garastāvoklī, — atbildēja Jūdžins,

—    pats esmu aušigs cilvēks. Un viss ir tīrā aušība. Iesim!

Mortimeram šķita, ka pēdējās pusstundas laikā ar

draugu notikusi savāda pārmaiņa — viss neprātīgais, neapdomīgais un pārsteidzīgais tā raksturā pēkšņi, varētu teikt, izpaudās īpaši pastiprināti. Pazīdams Jūdžinu ar visām tā vājībām, Mortimers draugā nomanīja kaut ko jaunu, tādu kā sasprindzinājumu, kas lika saausīties. Doma tikai mirkli iešāvās prātā un tūdaļ ari izgaisa, taču drīz vien viņš to atkal atcerējās.

—         Redzi, tur viņa sēž, — sacīja Jūdžins, kad viņi nonāca pakrastē, kur aurodams plosījās vējš. — Logā redzama uguns atblāzma.

—    Es paraudzīšos pa logu, — teica Mortimers.

18R

—     Nē, nevajag! — Jūdžins sagrāba draugu aiz elkoņa. — Nav ko skatīties! Iesim pie sava krietnā drauga.

Viņš veda Mortimcru uz sardzes posteni, kur, nometušies četriski, abi palīda zem laivas; pēc vēja gaudām nakts tumsībā patvērums šeit likās tīkamāks, nekā viņi bija cerējuši.

—     Vai misters inspektors ir rnājās? — Jūdžins apvaicājās.

—    Esmu teitan, ser.

—    Un mūsu draugs sviedriem vaigā tup tai kaklā? Redziet, cik jauki! Vai pa šo laiku kaut kas ir noticis?

—     Meita bija iznākusi ārā, viņai laikam bija licies, ka tēvs sauc, bet varbūt tika dota zīme, lai šis nenāk malā. Varēja būt arī tā.

—    Varēja arī būt «Valdi, Britānija!», tikai nebija vis,— noburkšķēja Jūdžins. — Mortirncr!

—     Kas ir? — (Mortimers gulēja misteram inspektoram otrā pusē.)

—    Nu jau divas ielaušanās zādzības un naudas viltošana!

Tā izpaudis savu nomākto garastāvokli, Jūdžins apklusa.

Arī pārējie ilgi klusēja. Kad sākās paisums un ūdens pacēlās tuvāk laivai, troksnis no upes atplūda aizvien biežāk. un viņi ieklausījās vērīgāk. Ieklausījās tvaikoņu dzenskrūvju šļakstos, dzelzs ķēžu žvadzoņā, vinču čīkstēšanā, airu vienmērīgajos plīkšķos, suņu rejās uz garāmbraucoša kuģa klāja — likās, tie viņus saoduši slēpnī. Nakts nebija pārāk tumša, tāpēc novērotāji varēja ne vien saskatīt laternas tvaikoņu priekšgalā un mastos, bet arī izšķirt tauvā vilkto liellaivu miglainās aprises; reižreizumis no krēslas iznira kāds kravas kuģis, kas, lielo buru kā roku draudoši pacēlis, paslīdēja garām un nozuda tumsā. Krastā uzplūdušais ūdens viņu sardzes laikā vairākkārt novirmoja, acīmredzot kāda attāla grūdiena savilnīts. Bieži viņiem šķita, ka, tuvodamās upes malai, plikšķus un šļakstus saceļ gaidītā laiva; nezin cik reižu viņi jau dzīrās lēkt kājās un skriet, bet Raiderhuds, kas upi pārzināja kā savus piecus pirkstus, palika klusu tupam savā postenī.

Gar pavēņa pusi pilsētas baznīcas zvanu nebeidzamās skaņas aiznesa brāzmas tālumā, bet vēja pusē citi zvani novērotājiem vēstīja, ka pulkstenis ir viens… divi… trīs. Ari bez to palīdzības .viņi būtu zinājuši, ka nakts sliecas uz rīta pusi, jo upe atplūda, atsegdama arvien platāku izmirkušu krasta joslu, un bruģa akmeņi pēdu pa pēdai pacēlās virs ūdens.

Laiks steidzās, un slēpšanās ar katru mirkli aizvien vairāk zaudēja nozīmi. Veco Ileksemu, liekas, kāds paguvis brīdināt, ka pret viņu kaut kas tiek gatavots, vai varbūt viņam sameties bail? Varbūt viņš savu rīcību iepriekš iegrozījis tā, lai par divpadsmit stundām apsteigtu jebkuras briesmas un nonāktu nesasniedzamā tālumā? Godavīrs, veltīgi izpūlējies vaiga sviedros, sadrūma un ņēmās rūgti gausties par nepateicīgo cilvēci, kas tik nekrietni viņu krāpj — viņu, ko tikai darbs darījis cilvēka cieņas vērtu!

Vieta slēptuvei tika izraudzīta ar gudru ziņu, lai viņi pārredzētu kā upi, tā Heksema māju. Kopš meitai bija licies, ka tēvs viņu sauc, neviens nebija ne mājā iegājis, ne arī no tās iznācis. Nemanīts neviens nebūtu varējis nedz ieiet, nedz iznākt.

—     Piecos būs gaišs, — sacīja misters inspektors, — un tad mūs kurš katrs ieraudzīs.

—     Paklau, — teica Raiderhuds, — ko jūs par šito sacīsiet? Varbūt viņš šaudās uz priekšu un atpakaļ, jau stundām slapstīdamies starp diviem vai trim tiltiem.

—    Un kas tad ir? — atsaucās misters inspektors. Balss skanēja bargi, bet pārliecību tanī nevarēja saklausīt.

—    Varbūt šis tur šaudās vēl tagad.

—    Un kas tad ir? — atkārtoja misters inspektors.

—    Mana laiva piesieta starp citām laivām tur, krastā.

—    Un kas tad ir, ja tava laiva tur piesieta? — jautāja misters inspektors.

—    Ja es aizbrauktu un paskatītos? Pazīstu viņa gājienus, zinu katru viņa iemīļoto pakakti. Zinu, kurp viņš aizkulsies šitādā uzplūdu laikā, un zinu, kurp viņš aizkulsies citādā laikā. Vai neesu bijis viņa kompaljons? Tikai nerādieties šim acīs! Tikai nekustiet ne no vietas! Pats varu iestumt laivu bez jūsu palīdzības, un, ja mani ieraudzīs, tak es aizvienam šite esu redzams.

—    No tevis varētu gaidīt arī ko sliktāku, — brīdi apsvēris priekšlikumu, teica misters inspektors. — Brauc ar!

—     Paga! Te maķenīt jāpadomā. Ja man ievajadzēsies jūsu palīdzības, es piebraukšu pie «Brālības» un nosvilpšos.

—    Ja man tiktu ļauts izteikt savas domas mūsu godājamam un cienījamam draugam, kura zināšanas kuģniecībā es nemūžam neuzdrošinātos apšaubīt, — sarunā

piesardzīgi iejaucās Jūdžins, — tad es sacītu tā: svilpt nozīmē atklāt noslēpumu un lieki saistīt uzmanību. Mūsu godājamais un cienījamais draugs, cerams, man piedos — piedos cilvēkam, kas jums piebiedrojies pēc brīvas gribas, — ka es izsaku šādu piezīmi, jo apzinos savu pienākumu kā pret minēto namu, tā pret visu mūsu valsti.

—    Vai to saka tas tur, otrs saimnieks, vai adukāts Laitvuds? — apvaicājās Raiderhuds. Saruna norisēja rāpus vai guļus, un viņi cits citu nevarēja saskatīt.

—    Uz jautājumu, ko izteica mūsu godājamais un cienījamais draugs, — sacīja Jūdžins, gulēdams augšpēdus, cepuri pār acīm, it kā šāds stāvoklis būtu novērošanai pats piemērotākais, — nevilcinādamies atbildēšu (jo tas nav pretrunā ar valsts dienestu), ka šie vārdi nāca pār lūpām tam tur, otram saimniekam.

—    Jums ir dikti gaišas acis, ko, saimniek? Jums visiem ir dikti gaišas acis, ko? — vaicāja Raiderhuds.

Acis, kā izrādījās, bija gaišas visiem.

—    Tad jau es varu pieairēt pie «Brālības» un turpatās palikt, svilpt nemaz nevajag. Jūs ieraudzīsiet tumšu traipu vai kaut ko tamlīdzīgu, zināsiet, ka tas esu es, un nokāpsiet krastā. Sapratāt?

Visi bija sapratuši.

—    Nu tad — aiziet!

Grīļodamies griezīgajā vējā, kas pūta no sāniem, Raiderhuds vienā mirklī bija lejā pie laivas; vēl mirklis, un laiva gar pašu krastu jau slīdēja pretī straumei.

Jūdžins paslējās uz elkoņa un ielūkojās tumsā, kur bija nozudis Raiderhuds.

—     Kaut mūsu godājamā un cienījamā drauga laivai,— viņš murmināja, atlaidies atkal guļus un uzbīdījis cepuri uz acīm, — pietiktu cilvēkmīlestības apmesties ar dibenu uz augšu un viņu noslīcināt. Mortimer!

—    Klausos, godājamais draugs.

—    Trīsreiz ielaušanās zādzība, divreiz naudas viltošana un slepkavība pusnaktī!

Lai gan, uzkrāvis sirdsapziņai šādu smagumu, Jūdžins šķita mazliet atplaucis, jo vienmuļajā gaidīšanā bija radušās vismaz kādas pārmaiņas. Arī abi pārējie novērotāji kļuva mundrāki. Katra pārmaiņa nāca tikai par labu. Gaidīšana vairs nelikās tik garlaicīga un kopš tā brīža šķita atsākamies no jauna. Bija radies vēl kaut kas novērojams. Visi trīs sarosījās un it kā nokratīja netīkamās vietas un nakts tumsas radītā drūmā iespaida varu.

Pagāja vairāk nekā stunda, un viņi atkal laidās snaudā, kad viens no trim — katrs centās iegalvot, ka tieši viņš, jo nemaz neesot snaudis, — ieraudzīja Raiderhudu jau piebraukušu norunātajā vietā. Visi trīs pietrūkās un, izlīduši no slēptuves, steidzās uz krastmalu. Ieraudzījis viņus nākam, Raiderhuds pieairēja tuvāk, tā ka varēja čukstus sarunāties dzi|ajā ēnā, ko meta sen jau cietā miegā dusošā «Sešu jautro nesēju brālība».

—    Lai velis par stenderi, ja es tur kaut ko saprotul — sacīja Raiderhuds, pūlēdamies ieskatīties sarunu biedriem sejā.

—    Kas tev jāsaprot? Tu vinu redzēji?

—    Nē.

—    Ko tad jūs redzējāt? — vaicāja Laitvuds, jo ziņu pienesēja skatiens šķita pārlieku dīvains.

—    Redzēju viņa laivu.

—    Taču ne jau tukšu?

—    Tukšu gan, un, ko domājat, laiva peldēja pa straumi. Viens airis, ko domājat, izčibējis. Bet otrs airis, ko domājat, iesprūdis du||os un nolūzis. Un arī tas vēl nekas — uzplūdi laivu iedzinuši starp diviem liellaivu strēķiem. Un tas arī nav nekas — šim atkal lobjas, dies sodi, lobjas kā likts!

XIV NODAĻA

Plēsējputns cilpā.

Izsalušies ledaini aukstajā mijkrēšļa stundā, šai svinpelēkajā brīdī, kad nakts atkāpjas jaunas dienas priekšā, kad spēki rioplok visam cēlākajam un krietnākajam, kis mīt uz zemes, — trīs novērotāji krastmalā palūkojās cits cita sastingušajā sejā un visi reizē — laivā sēdošā Raiderhuda sastingušajā sejā.

— Vecā Heksema laiva, Vecajam atkal lobies, bet paša Vecā nav! — sacīja Raiderhuds, bažīgi skatīdamies sarunas biedros.

Kā norunājuši visi pievērsa skatienu uguns atblāzmai mazajā lodziņā. Tā spīdēja aizvien blāvāka un nespodrāka. Varbūt uguns, tāpat kā augstāk attīstīto dzīvnieku un augu dzīvība, ko tā palīdz uzturēt, viskrasāk sliecas pretī nāvei brīdī, kad nakts pamazām gaist, bet diena vēl nav uzaususi.

—    Ja man šite būtu teikšana, — norūca Raiderhuds un draudīgi papurināja galvu, — lai velis par stenderi, es grābtu vismaz to skuķi ciet!

—    Par laimi, jums teikšanas nav, — sacīja Jūdžins. Viņa sejā pēkšņi parādījās tik negaidīti skarbs vaibsts, ka ziņu pienesējs padevīgi atsaucās:

—    Nu labi, labi, tas tur, otrs saimniek, es nemaz ar nesaku, ka man ir teikšana. Var tak cilvēks kādu vārdiņu bilst.

—    Bet salašņām jātur mēle aiz zobiem, — sacīja Jūdžins. — Turi muti, ūdensžurka!

Izbrīnījies par neparasto drauga sirdību, Laitvuds platām acīm paskatījās viņā un noteica:

—    Kas gan šim cilvēkam varējis notikt?

—    Velis viņu zina! Varbūt paniris apakš laivas. — Raiderhuds paberzēja pieri un palika sēžam laivā, nemierīgi raudzīdamies apkārt.

—    Jūs laivu piesējāt?

—    Tā iesprūdusi pati un vajā netiks, iekams nesāksies uzplūdi. Kur šo vēl stiprāk piesiet! Sēdieties manā laivā un paskatieties paši!

Uzaicinājumu pieņemt neviens nesteidzās, jo krava likās laivai pārāk smaga, bet, kad Raiderhuds apgalvoja, ka «tamī vests vai pusducis beigtu un dzīvu dvēseļu un ij tad tā nav iegrimusi nedz ar priekšgalu, nedz pakaļgalu kauc tik, lai būtu vērts muti dzisināt», visi trīs piesardzīgi ieņēma vietas, cenzdamies grīļīgo sili nesašūpot. Kamēr viņi kāpa laivā, Raiderhuds nepakustēdamies joprojām bažīgi lūkojās apkārt.

—    Kārtībā! Nu tik pie airiem! — uzsauca Laitvuds.

—Pie airiem, jupis ārā! — atkārtoja Raiderhuds un atgrūdās no krasta. — Ja viņš ir aizlaidies lapās un izšmaucis, adukāt Laitvud, tad es zināšu, kā citādā modē ķerties pie airiem. Sitas mūžīgais blēdis, kaut viņu nelabais! Sasodītais blēdis, nolādētais Vecais! Neko viņš nav darījis godīgi, aizvienam tikai krāpies un pūtis visiem miglu acīs. Bendesmaiss, pretīgais nodevējs! Kaut solīti būtu spēris godīgi, kā cilvēks!

—    Ei! Uzmanīgil — iesaucās Jūdžins (atžirdzis, līdzko viņi iesēdās grīļīgajā silē), kad laiva nobūkšķēja pret pāli, un čukstus atkārtoja pats savus nesen teiktos vārdus, tikai mazliet tos sagrozījis. («Kaut mūsu godājamā un cienījamā drauga laivai pietiktu cilvēkmīlestības ncapmeslies ar dibenu uz augšu un mūs nenoslīcināt!») Uz

manīgi, uzmanīgi! Sēdi mierīgi, Mortirner! Re, krusa atkal klāt. Skaties, cērtas misteram Raiderliudam tieši acis, brāžas virsū kā satrakotu kaķu bars!

Krusa patiešām Raiderhudu netaupīja, pātagoja bez žēlastības, un, lai gan viņš, galvu pieliecis, ar noplukušo cepuri pūlējās atvairities, tomēr vajadzēja meklēt patvērumu aiz kravas kuģiem un nogaidīt, līdz brāziens pāriet. Vējš kā draudīgs aukas vēstnesis bija sacēlies jau drīz pēc pusnakts, rītam austot, gaismas svīdums sapluinija tumšos padebešus un no platās spraugas mākoņu starpā parādījās pelēks dienas vaigs.

Braucēji drebēja aukstumā, un visa apkārtne likās drebam — gan upe pati, gan kuģi ar visu takelāžu un burām, gan sīkās dūmu strūkliņas, kas retumis parādījās krastā. Mitrumā nomelnējušās šur tur izmētātās mājas zem baltajiem krusas un slapjdraņķa lēveņiem šķita zemākas nekā parasti, it kā aiz aukstuma sarāvušās un sačokurojušās. Ne vienā, ne otrā krastā nemanīja tikpat kā nekādas dzīvības, logi un durvis palika cieši aizvērti, un melnie un baltie burti uz kuģu piestātnēm un noliktavām izskatījās «pēc uzrakstiem uz mirušu tirdzniecības uzņēmumu kapakmeņiem», kā Mortimeram sacīja Jūdžins.

193

Kad laiva atkal lēni slīdēja uz priekšu, turēdamās gar krastu, pa šaurajām spraugām starp kuģiem lavīdamās zaglīgi, kā to bija paradis laivinieks, visi apkārtējie priekšmeti likās tik milzīgi, ka teju draudēja viņu nožēlojamo laiveli samalt pīšļos. Ikkatrs varenais kuģa korpuss ar sarūsējušo pietauvošanās ķēdi., kas bija nolaista pa atveri rūsas asarām notecinātajā, sen jau pirmatnējo krāsu zaudējušajā bortā, šķita te noenkurojies ar iepriekšēju ļaunu nodomu. Ikkatra galva kuģu priekšvadņu rotājumā likās gatavojamies lēcienam, lai viņus pagrūstu zem ūdens. Ikkatri slūžu aizvari, ikkatra uz pāļiem vai ostas mūra uzkrāsotā līnija, kas norādīja ūdens līmeni, kā vilks vecmāmiņas būdiņā šķita baismīgi piedraudam: «Tas ir tādēļ, lai iūs noslīcinātu, mani mīļie!» Ikkatra baļķiem piekrautā melnā liellaiva, kas mācās viņiem virsū, ar uzblīdušajiem, plaisainajiem sāniem uzsūkdama upes ūdeni, likās alkaini pūlamies iesūkt viņus dzelmē. It viss — apskapstējis varš, satrūdējis koks, sadēdējis akmens, zaļganas, savilgušas glemes —, klaji dižodamies, ūdens iznīcinošo varu apliecināja tik skaidri, ka doma par to, kas paliek pāri pēc saspiešanas, uzsūkšanas un paraušanas zem ūdens, tēlojās daudz drausmīgāka nekā pati baismā īstenība.

7 — 3G7

Kādu pusstundu nopūlējies, Raiderhuds ievilka airus un, ar rokām taustīdamies gar kādas liellaivas sānu malu, savu sili pamazām iedabūja nelielā putaina ūdens laukumiņā zem liellaivas priekšgala. Iedzīta šai kaktā un iemīlējusies, kā Raiderhuds bija stāstījis, patiešām stāvēja Ileksema laiva — tā pati laiva ar to pašu ievīstīta cilvēka aprisēm līdzīgo traipu uz tilaudām.

—     Lai vēl kāds teic, ka esu melis! — sacīja godavīrs Raiderhuds.

(— Pats tomēr bailīgi gaida, vai pēdīgi kāds nepateiks patiesību, — Jūdžins pačukstēja Laitvudam.)

—     Tā ir Heksema laiva, — apstiprināja misters inspektors. — Es to pazīstu.

—     Paskatieties uz salauzto airi! Paskatieties uz otru airi — tutū! Lai vēl kāds teic, ka esu melis! — sacīja lāga vīrs Raiderhuds.

Misters inspektors iekāpa Heksema laivā. Jūdžins un Mortimers nenovērsa no viņa acis.

—     Nu jūs paši redzat! — turpināja Raiderhuds un, pierāpies pie otras laivas pakaļgala, norādīja uz virvi, kas pāri malai bija nostiepusies ūdenī. — Vai es neteicu, ka viņam atkal lobies?

—    Velc! — teica misters inspektors.

—     Viegli sacīt «velc», — atbildēja Raiderhuds. — Bet tik viegli vis nav to izdarīt. Vecā laupījums sapinies zem liellaivu ķīļiem. Es jau lūkoju to izvilkt, bet lika pagaidīt! Verieties, kā virve nostiepta!

—    Man tā jādabū ārā, — teica misters inspektors.

—     Aizgādāšu laivu krastā ar visu laupījumu. Pamēģini pamazītēm vilkt!

Raiderhuds mēģināja pamazītēm, taču laupījums nepadevās un nekustējās ne no vietas.

—     AAan tas jādabū ciet un laiva arī, — sacīja misters inspektors un paraustīja virvi.

Taču laupījums joprojām nepadevās un nekustējās ne no vietas.

—     Uzmanīgāk! — pamācīja Raiderhuds. — Tā var sakropļot. Vai saraustīt gabalos.

—     Ne es sakropļošu, ne saraustīšu, pat ja tā būtu tava vecmāmuļa, — sacīja misters inspektors, — bet tas man

. jādabū rokā. Kusties tak! — viņš piebilda, pārliecinoši un iespaidīgi uzrunādams to, kas slēpās zem ūdens, un atkal paraustīja virvi. — Sitas numurs, vai zini, neies cauri. Nāc augšā! Man vajag dabūt tevi rokā.

Noteiktā un nelokāmā vēlēšanās dabūt laupīiumu ārā bija tik iedarbīga, ka «tas» padevās tieši tai ,,isa mirklī, kad misters inspektors viegli paraustīja virvi.

—    Es tak teicu, — sacīja misters inspektors un, novilcis mēteli, apņēmīgi pārliecās pāri laivas pakaļgalam. — Nāc ārā!

Lai cik baisa bija šī zvejošana, misteru inspektoru tā nemulsināja vairāk kā makšķerēšana jaukā vasaras vakarā augšpus aizsprosta rēnā līcītī bez steigas plūstošas upes krastā. Pēc īsa brīža, norīkojis pārējos «pastumt laivu maķenīt uz priekšu», tad «pavilkt maķenīt atpakaļ» un tā joprojām, viņš noteica: «Darīts!» — un laiva ar visu virvi padevās.

Pieņēmis Laitvuda sniegto palīdzīgo roku, misKrs inspektors piecēlās, uzģērba mēteli un sacīja Raiderhudam:

—    Dod šurp savus liekos airus, es šito te aiziršu līdz pirmajai piestātnei. Brauc pa priekšu un turies, kur ūdens svabadāks, lai es atkal neiestrēdzu.

Mistera inspektora norādījumi tika izpildīti, un viņi brauca tieši uz krastu — divi vienā laivā, divi otrā.

—    Nu, — misters inspektors teica Raiderhudam, kad viņi bija izkāpuši uz glumajiem akmeņiem, — tev šādās būšanās ir lielāka pieredze nekā man, tāpēc pie darba labāk ķeries tu. Atraisi tauvu, mēs palīdzēsim vilkt.

Nelikdams divreiz teikt, Raiderhuds pārrāpās otrā laivā. Šķita, ka nav pagājusi ne minūte, kad, pavilcis virvi un palūkojies pāri laivas pakaļgalam, viņš grīļodamies kāpās atpakaļ, nobālis kā pelēcīgais rīts, un elsdams izdvesa:

—    Dies sodi, viņšmani ir nekaunīgi piešmaucisl

—    Kas tur ir? — vienā balsī iesaucās pārējie trīs.

—    Vecais mani piešmaucis. Tas tur ir Vecais pats!

Visi metās pie virves, atstādami Raiderhudu stenam.

Pirms vairākām stundām mirušā plēsējputna atliekas nu gulēja garšļaukus krastā, un no jauna sacēlies vējš brāzās pāri viņa miesām, un krusas graudi sakupa slapjajos matos.

7*

195

Tēvs, vai tu mani sauci? Tēvs! Man šķita — tu divreiz mani sauci! Vārdi, kas nekad nesaņems atbildi — nekad vairs šai pasaulīgajā kapa pusē. Vētra ņirdzīgi auro pāri augšpēdus guļošajam tēvam, triec viņam acīs slapjo matu pinkas, pātago vaigus ar izmirkušo drānu stērbelēm un lūko pagriezt uz sāniem, ar seju pret uzlecošo sauli, lai mirušais izjustu jo lielāku kaunu. īss klusuma brīdis, un vējš vieglītēm aptausta guļošo, papūš gaisā kādu skrandu

un atkal nolaiž, kā rotaļādamies paslēpjas zem citas skrandas, aši pārmetas pāri matiem un bārdai. Tad spējā brāzmā, Jauni izsmiedams, iegaudojas. Tēvs, vai tu mani sauci? Vai tas esi bijis tu, kas te gu| kluss, mēms un bez dzīvības? Tas esi bijis tu, no kura pāri palikusi tikai šī vēja plosītā pišju guba? Vai tas esi bijis tu, kas tiec kristīts nāves vārdā, triecot tev sejā šās pasaules nešķīstību? Kāpēc tu neatbildi, tēvs? Tas taču ir tavs sagumušais augums, ko tagad iesūc sevī šis dubļu skrīnis. Vai tādus pašus sagumušus augumus tu neesi gana redzējis pats savā laivā? Atbildi, tēvs! Atbildi mums, vējiem, jo neviens cits tevī neklausās!

—    Redziet, kā tas noticis, — teica misters inspektors, sakāmo iepriekš rūpīgi apsvēris; viņš noslīga uz ceļgala blakus mirušajam, un pārējie stāvēja apkārt, lūkodamies slīkonī, kā viņš pats bieži bija lūkojies citos slīkoņos.

—    Jūs, džentlmeņi, droši vien būsiet pamanījuši, ka viņš vilkts aiz virves, kas viņam aptinusies ap kaklu un ap rokām. *

Džentlmeņi bija palīdzējuši virvi atraisīt, tāpēc, protams, bija to pamanījuši.

—    Un jūs, protams, būsiet pamanījuši un to varat manīt vēl tagad, ka šis mezgls, kas tik cieši savilcies tāpēc, ka tanī sapinušās viņa paša rokas, ir visai viegli atraisāms mezgls. — Un viņš pacēla mezglu, parādīdams to pārējiem.

Visiem tas likās gluži skaidrs.

—    Tāpat jūs būsiet pamanījuši, ka otru šās virves galu viņš piesējis pie laivas.

Virvē joprojām varēja saskatīt izliekumus un iespiedumus tai vietā, kur tā tikusi apmesta cilpā un sasieta.

—    Tagad skatieties, — sacīja misters inspektors, — skatieties, kā tā varējusi aptīties viņam ap kaklu. Vakars bija auksts un vētrains, kad šis cilvēks, vēl būdams cilvēks, — misters inspektors noliecās un ar sava izmirkušā mēteļa malu notrausa krusas graudus no slīkoņa matiem,

—     tā! Nu viņš drīzāk izskatās pēc sevis, kaut ir stipri apskrāpēts, — kad šis cilvēks, vēl būdams cilvēks, izbrauca upē parastajā zvejā. Līdzi viņam ir šis virves ritulis. To ,es zinu tikpat droši, cik droši pazinu viņu pašu. Reizēm

rituli viņš nomet uz tilaudām. Reizēm uzmet sev kaklā. Ģērbās viņš aizvien viegli — redzat? — un, satvēris kaklautu uz slīkoņa krūtīm, misters inspektors to pacēla un izmantoja šo gadījumu, lai ar kaklauta stūri noslaucītu mironim lūpas, — un, kad sāka 1it, kļuva auksts vai uzpūta salts vējš, viņš rituli apmeta ap kaklu. To pašu viņš darījis arī vakar. Sev par pazušanu! Viņš, šis cilvēks, braukā šurp un braukā turp, līdz sasalst ragā. Rokas, — viņš pacēla vienu miroņa roku, un tā nokrita kā svina pielieta, — rokas sastingst. Upē viņš ierauga peldam to, pēc kā ir dzinies. Viņš grasās to satvert. Atritinājis virves galu tik, lai neatristu visa, atlikušo rituli viņš drošības labad atstāj sev ap kaklu. Taču drošības, kā izrādās, ticis par daudz. Tā kā rokas ir sastingušas, darboties iznāk ilgāk nekā parasti. Kārotais priekšmets peld arvien tuvāk, bet viņš vēl nav sagatavojies to piesiet. Viņš gan to satver, nolēmis vismaz pārbaudīt kabatas, ja neizdodas pašu dabūt rokā, pārliecas pār laivas malu, bet — vai nu uzbrāžas pamatīgs vēja pūtiens, vai laivu sašūpo garām braucošu kuģu saceltie šķērsviļņi, vai viņš pats vēl nav gluži sagatavojies, vai arī viss kopā un katrs atsevišķi — viņš sagrīļojas, zaudē līdzsvaru un taisni uz galvas iegāžas upē. Klausieties tālāk! Peldēt viņš prot, kā gan šitāds lai neprastu, un tūdaļ uznirst virs ūdens. Bet uznirdams ir sapinies virvē, rokas kā sasaistītas, viņš parauj mezglu, taču tas savelkas vēl ciešāk. Laupījums, ko viņš iekārojis, aizpeld garām, bet laiva velk viņu pašu — turp, kur mēs viņu atradām beigtu, nožņaugušos savā virvē. Jūs man jautāsiet — kā es varu zināt par kabatām? Zinu vēl vairāk — kabatās bija sudraba nauda. Kā es to varu zināt? Vienkārši un pietiekami droši. Tāpēc, ka, rau, kur tā ir! — Patiesības sludinātājs pacēla slīkoņa stingri sažņaugto labo dūri.

—    Ko darīsim ar līķi? — pavaicāja Laitvuds.

—    Ja jūs pusminūti pie viņa uzkavēsieties, ser, — atbildēja misters inspektors, — es uzmeklēšu tuvāko policijas posteni un likšu, lai atnāk viņu savākt, — redziet, es aizvien vēl saku «viņš», — piebilda misters inspektors un pa ceļam vēl atskatījās, prātnieciski pasmaidīdams par šādu ieraduma varu.

—    Jūdžin, — sacīja Laitvuds un gribēja piebilst: «Paiesim mazliet tālāk,» — taču, pagriezis galvu, ieraudzīja, ka Jūdžina vairs nav.

Viņš sauca skaļāk:

—    Jūdžin! Ē-ē-ei!

Bet Jūdžins neatsaucās.

Bija uzaususi jauna diena, un Laitvuds paraudzījās visapkārt. Taču Jūdžinu nekur nemanīja. Kad misters inspektors steigšus atgriezās un kopā ar policistu nokāpa pa piestātnes koka kāpnēm, Laitvuds apvaicājās, vai tas nav redzējis viņa draugu aizejam. Misters inspektors neņēmās apgalvot, ka redzējis Jūdžinu tieši aizejam, bet bija ievērojis, ka džentlmenis ir stipri satraukts.

—     Reti sastopama, savdabīgi juceklīga personība, šis jūsu draugs, ser.

—     Kaut šī reti sastopamā, savdabīgi juceklīgā personība tik'agrā rīta stundā nebūtu pametusi mani vienu, lai es te nolūkojos šai drausmīgajā skatā, — sacīja Laitvuds. — Vai mēs tuvumā nevarētu kaut ko karstu iedzert?

Varēja gan, un mēs iedzērām. Kāda kroga virtuvē, milzīga pavarda priekšā. Iedzērām svilinošu groku, un tas mūs lieliski uzmundrināja. Oficiāli paziņojis Raiderhudam savu nodomu «neizlaist to no acīm», misters inspektors nolika ziņu pienesēju kā samirkušu lietussargu stāvēt kaktā pie pavarda un nelikās gar godavīru vairs ne zinis, bet pasūtīja vēl īpašu groka devu, acīmredzot uz sabiedrības rēķina.

Misters Mortimers Laitvuds sēdēja pie kvēlojošā pavarda, miegā lāgiem apjauzdams, ka dzer groku, lāgiem dzerdams karstvīnu «Sešu jautro nesēju brālībā», lāgiem čurnēja zem laivas krastmalā vai sēdēja Raiderhuda irtajā laivā un klausījās, kā inspektors savas taisnības apziņā klāsta notikumu gailu, līdz pēkšņi viņu gaidīja uz pusdienām Templī kāds nepazīstams cilvēks, kas sevi dēvēja par M. G. T. Jūdžinu Ilārmonu, sauktu Vecais, un kas teicās dzīvojam Krusvētras pilsētā, — izdzīvojis visas šīs paguruma un miega radītās liktenīgi mainīgās ainas ar ātrumu divpadsmit stundas sekundē, viņš pēkšņi attapās, ka balsī atbild uz kādu ārkārtīgi nozīmīgu ziņojumu, ko neviens viņam necēla priekšā, un, pamanījis pretī sēdošo misteru inspektoru, notēloja spēju klepu. Mortimeru, gluži dabiski, aizvainoja doma, ka šis policijas ierēdnis varētu turēt viņu aizdomās par gulēšanu vai nepietiekamu modrību.

—    Taisni te, saprotiet, acu priekšā, — sacīja misters inspektors.

—    Saprotu, — ar cieņu atbildēja Laitvuds.

—     Un arī dzēra groku, saprotiet, — sacīja misters inspektors, — bet pēc tam lielā ātrumā nozuda.

—    Kurš? — apvaicājās Laitvuds.

—    Jūsu draugs, saprotiet.

—    Zinu, — ar tādu pašu cieņu atbildēja Laitvuds.

Kā pa miglu — misters inspektors tajā izplūda, pieņemdams draudīgus apmērus, — noklausījies, ka šis amatvīrs nosolās mirušā meitai pavēstīt naktī notikušo, kā arī nokārtot visu pārējo, Mortimers Laitvuds pusmiegā aizsteberēja līdz važoņu pieturai, uzsauca kučierim un pieteicās armijā, pastrādāja drausmīgu kara noziegumu, karaticsā tika notiesāts uz nāvi, izteica pēdējo vēlēšanos un devās uz nošaušanu, iekams karietes durvis bija paguvušas aizcirsties.

Nebija nekāds vieglais darbs airēt karieti cauri Sitijai uz Templi sacensībā par kausu piecu līdz desmit tūkstošu mārciņu vērtībā, ko piešķīris misters Bofins; tikpat grūti bija no milzīgā attāluma apspriesties ar Jūdžinu (kad tas aiz virves tika izvilkts no mutuļojošā ielas bruģa) un noskaidrot drauga pēkšņās nozušanas iemeslu. .Taču Jūdžins uzsāka tik garu un plašu taisnošanās runu un savu nodarījumu nožēloja tik gauži, ka, kāpjot ārā no karietes, Laitvuds lūdza važoni parūpēties par draugu. Važonis palika ieplestām acīm (jo zināja, ka otra braucēja karietē nav).

īsi sakot, grūtie pūliņi nakts notikumu līdzdalībnieku bija nokausējuši un nomocījuši tā, ka viņš kļuva vai mēnessērdzīgs. Aiz lielā noguruma nespēdams iemigt, viņš pārgura no lielā noguruma tiktāl, ka beidzot iegrima aizmirstībā. Pamodies krietnā pievakarē, viņš satraucies aizsūtīja savu palīgu uz netālo Jūdžina mitekli apvaicāties, vai draugs jau ir piecēlies.

Jā, draugs bija piecēlies. Pareizāk sakot, nebija licies pie miera. Tik tikko esot pārnācis. Tūdaļ pēc ziņneša atgriešanās ieradās arī Jūdžins pats.

—    Kā tu izskaties — acis sarkanas, drēbes vienos dubļos, mati izspūruši! — iesaucās Mortimers.

—    Vai manas spalviņas tik briesmīgi sabozušās? — rāmi atjautāja Jūdžins un piegāja pie spoguļa. — Diezin cik gludas nav vis. Taču padomā vien pats! Kas tādā naktī lai rūpējas par spalvām!

—    Tādā naktī? — atkārtoja Mortimers. — Kur tu no rīta biji palicis?

—    Mīļais draugs, — sacīja Jūdžins, apsēzdamies Mortimeram blakus uz gultas malas, — es jutu, ka viens otram esam pietiekami apnikuši un ka, tādā garā turpinot, neizbēgami būsim spiesti laisties katrs uz savu zemes malu. Vēl es jutu, ka esmu pastrādājis visus noziegumus, kādi vien reģistrēti Ņūgetas kalendārā*. Tāpēc, apsvēris mūsu draudzības izredzes un iespējamos kopīgos kriminālnoziegumus, nolēmu doties mazā pastaigā.

XV NODAĻA

Divi jauni kalpotāji.

Misters un misis Bofini pēc brokastīm sēdēja savā Patvērumā kā īsti labklājības upuri. Mistera Bofina seja pauda rūpes un neizpratni. Viņam priekšā uz galda gulēja papīru juceklis, un viņš lūkojās uz to tikpat bezcerīgi, kā vientiesīga civilpersona varētu noraudzīties karapulkos, ko tai pavēlēts piecu minūšu laikā sarindot manevriem vai parādei. Misters Bofins vairākkārt bija izmēģinājies papīrus sakārtot, atzīmējot to saturu, taču viņu traucēja (tas bieži gadās cilvēkiem ar viņa raksturu) aizdomu pārpilnais īkšķis, kas visur jaucās iekšā, visu pārbaudīja un labodams daudzkārt iztriepa mistera Bofina piezīmes, tā ka izlasīt tās nebija ne par mata tiesu vieglāk kā tikt skaidrībā par tā paša īkšķa nospiedumiem uz viņa pieres un deguna. Tādu sarežģījumu reizēs, kādi bija radušies misteram Bofinam, atliek vienīgi brīnīties, cik lēta prece ir tinte un cik ilgam laikam tās pietiek. Kā kripata muskusa var piesmaržot atvilktni uz ilgiem gadiem, nenieka nezaudējot no sava svara, tā puspensu vērta tintes pudelīte spēja nosušķēt misteru Bofinu no matu saknēm līdz kāju ikriem, neatstājot uz papīra ne rindiņu un neizrādot ne mazākās apsīkšanas pazīmes.

Literārajās grūtībās misters Bofins bija iestidzis tik pamatīgi, ka acis viņam izvelbās un skatiens sastinga, elpa kļuva gārdzoša, bet tad, par milzu atvieglojumu misis Bofinai, kura izbijusies vēroja satraucošos simptomus, pie vārtiem kāds piezvanīja.

—    Nezin kas tur varētu nākt! — sacīja misis Bofina.

Misters Bofins gari nopūtās, nolika spalvu, palūkojās

uz savām piezīmēm, kā brīnīdamies, vai viņam maz ir gods tās pazīt, un, vēlreiz no visām pusēm rūpīgi nopētījis, pārliecinājās, ka pirmais iespaids bijis pareizs un viņš tās nepazīst, — tad pavērās durvis un pamuļķīgais jauneklis pieteica:

—    Misters Roksmits.

—    Re! — sacīja misters Bofins. — Nudien! Mūsu un Vilferu kopīgais draugs, mana mijā. Jā. Lūdzu iekšā!

Parādījās misters Roksmits.

—     Sēdieties, ser! — sarokojies ar viesi, sacīja misters Bofins. — Ar misis Bofinu jūs jau esat pazīstams. Nu, ser, taisnību sakot, neesmu vēl gluži sagatavojies ar jums tikties, aizvien gan šādas, gan tādas darīšanas, tā ka nav atlicis laika jūsu priekšlikumu pārdomāt.

—    Tā ir atvainošanās par mums abiem — par misteru Bofinu un par mani arī, — smaidīdama piebilda misis Bofina. — Taču, apžēliņ, mēs to varam pārrunāt tagad, vai ne?

Misters Roksmits paklanījās, pateica paldies un atbildēja, ka uz tūlītēju pārrunāšanu viņš tieši cerot.

—    Pagaidiet, kā tas bija, — zodu ar plaukstu āpņēmis, ierunājās misters Bofins. — Jūs toreiz laikam sacījāt «sekretārs»?

—    Teicu «sekretārs», — piekrita misters Roksmits.

—    Toreiz tas mani samulsināja, — sacīja misters Bofins, — un arī pēcāk, kad ar misis Bofinu visu pārrunāju, vārds mulsināja mūs abus, jo allaž esam domājuši (savu neziņu nebūt negribam slēpt), ka sekretārs ir tāda mēbele, parasti no sarkankoka, kura apsista ar zaļu vadmalu vai ādu un apgādāta ar milzum daudzām atvilktnītēm. Lūgšu neuzskatīt par vaļību, ja sacīšu, ka jūs tak neesat nekāda mēbele.

Tā viņš, protams, teikto neesot domājis, atbildēja misters Roksmits. So vārdu viņš lietojis ar nozīmi «stjuarts», «kalpotājs».

—    Ar to stjuartu, redziet, tā nu ir, kā ir, — sacīja misters Bofins, plaukstu no zoda neatlaizdams, — diezin vai mēs abi ar misis Bofinu kādreiz laidīsimies uz ūdeņiem. Tā kā pie kuģošanas neesam pieraduši, tur mums stjuarts patiešām noderētu, bet uz katra kuģa taču ir savs stjuarts.

Misters Roksmits vēlreiz paskaidroja, ka tos pienākumus, ko viņš labprāt uzņemtos, veicot pārvaldnieks vai lietvedis, vai pārraugs jeb saimniecības pārzinis.

—    Nu, par piemēru, sakiet laukā! — misters Bofins, kā parasti, ar joni metās tincināt. — Ja es jūs pieņemtu savā

, dienestā, ko jūs darītu?

—    Kārtīgi vestu rēķinus par visiem jūsu apstiprinātajiem izdevumiem, mister Bofin. Pēc jūsu norādījuma rakstītu vēstules. Kārtotu darīšanas ar cilvēkiem, kam jūs maksājat algu un kas strādā jūsu uzņēmumā. Sakārtotu jūsu papīrus. . . — viņš piebilda, ar tikko manāmu smaidu sojā palūkodamies uz galdu.

Alisters Bofins paberzēja ar tinti notriepto ausi un paraudzījās sievā.

—    …sakārtotu tā, lai jebkurā mirklī var atrast vajadzīgo, un katram dokumentam virsū atzīmētu tā saturu.

—    Zināt, ko es jums teikšu, — sacīja misters Bofins, ņurcīdams rokā pats savu tintes traipiem izraibināto piezīmju lapu, — ja jūs ķersieties klāt tur tiem papīriem un sapratīsiet, kas sr katru iesākams, man kļūs skaidrāks, ko es varu iesākt ar jums.

Sacīts — darīts. Nolicis cepuri un cimdus, misters Roksmits bez steigas apsēdās pie galda, savāca izsvaidītos papīrus glītā kaudzītē, citu pēc cita pārskatīja, salocīja, neaprakstītajā pusē atzīmēja katra saturu, pārlika ik lapu otrā kaudzītē un, kad visi dokumenti no pirmās kaudzītes bija pārvietoti otrajā, izņēma no kabatas aukliņu, apbrīnojami izveicīgiem pirkstiem apmeta to sainītim apkārt un veikli sasēja cilpā.

—    Labi! — sacīja misters Bofins. — Ļoti labi! Un tagad paklausīsimies, kas tajos sacīts, esiet tik laipns!

Džons Roksmits īsi izklāstīja dokumentu saturu. Tie visi attiecās uz jauno namu. Rēķins par krāsotāja darbiem — tik un tik. Rēķins par mēbelēm — tik un tik. Rēķins par dienesta telpu iekārtojumu — tik un tik. Kariešu meistara rēķins — tik un tik. Zirgu tirgotāja rēķins — tik un tik. Zirglietu meistara rēķins — tik un tik. Zeltkaļa rēķins — tik un tik. Kopā — tik un tik daudz. Pēc tam nāca vēstules. Mistera Bofina apstiprinājums tam un tam, tādā un tādā datumā. Mistera Bofina noraidījums tam un tam, tādā un tādā datumā. Mistera Bofina iecere par to un to, tādā un tādā datumā. īsi un kodolīgi.

—    Priekšzīmīga kārtība! — sacīja misters Bofins un, kā takti sizdams, uzplāja ar roku katram uzrakstam. — Kā jūs tiekat galā ar tinti, nudien nesaprotu, jo pat pirksti jums nav notriepti. Un tagad par vēstulēm. Lūkosim, — sacīja misters Bofins, bērnišķīgā sajūsmā berzēdams rokas, — lūkosim uzrakstīt vēstuli!

—    Kam mēs to adresēsim, mister Bofin?

—    Vienalga, kam. Jums pašam.

Veicīgi uzrakstījis vēstuli, misters Roksmits to izlasīja priekšā.

—    «Misters Bofins iz$aka atzinību misteram Džonam Roksmitam un atļaujas darīt zināmu, ka ir nolēmis dot viņam iespēju izmēģināt spēkus darbā, ko minētais misters Džons Roksmits, pēc paša vārdiem, labprāt uzņemtos. Misters Bofins tur misteru Džonu Roksmitu pie vārda, ka vienošanās par atalgojumu tiek atlikta uz nenoteiktu laiku. Pats par sevi saprotams, ka šai jautājumā misters Bofins nekādas saistības neuzņemas. Vēl jāpiebilst, ka misters Bofins paļaujas uz mistera Džona Roksmita izteikto apliecinājumu kalpot uzticīgi un godprātīgi. Misters Džons Roksmits tiek aicināts tūlīt stāties pie savu pienākumu izpildīšanas.»

—    Vai dieniņ, Nodij! — sasizdama plaukstas, iesaucās misis Bofina. — Cik jauka vēstule!

Misters Bofins šķita tikpat sajūsmināts gan par sacerējumu pašu, gan par izveicību, ar kādu tas tika radīts, — sirds dziļumos viņš tik tiešām to ieskatīja par izcilu pieminekli cilvēces izdomas spējai.

—    Zini, dārgumiņ, ko tev teikšu, — sacīja misis Bofina, — ja tu tūdaļ nevienosies ar misteru Roksmitu un arī turpmāk samudžināsi visu, par ko tev nav nekādas jēgas, tevi ķers trieka — ar tinti notraipīto veļu es vispār nepieminu! — un mana sirds to nepārcietīs.

Pateicībā par viedajiein vārdiem misters Bofins apskāva laulāto draudzeni, tad, apsveicis Džonu Roksmitu sakarā ar spožajiem panākumiem, sita tam saujā par ķīlu viņu jaunajām attiecībām. Roku misteram Roksmitam paspieda arī misis Bofina.

—     Un tagad, Roksmit, jums ar mūsu darīšanām jāiepazīstas druscīt tuvāk, — sacīja misters Bofins, vientiesīgi nospriezdams, ka neklājas neuzticēties džentlmenim, kurš — kaut arī pirms piecām minūtēm — pieņemts viņa dienestā. — Kā jau ruinēju toreiz, kad ar jums iepazinos vai, pareizāk sakot, kad jūs iepazināties ar mani, misis Bofina ir nodomājusi iekārtoties pēc jaunākās modes, tikai tad es vēl nezināju, cik tālu mēs šai modei sekosim. Nu tad tā! Misis Bofina ir guvusi virsroku, un mēs esam nolēmuši uz to drīzāko dzīvot pēc modes.

—    To es gandrīz jau secināju, ser, — atbildēja Džons Roksmits, — pēc jūsu jaunajam dzīvesveidam paredzēto Izdevumu mēroga.

. — Jā, — piekrita misters Bofins, — tas nudien būs taisni satriecoši. Redziet, mans skolotais draugs ieminējās ar kādu namu, ar kuru viņam ir, tā teikt, zināms saars . .. kurā viņš savā ziņā ir ieinteresēts . . .

—    Kā savā īpašumā? — pajautāja Džons Roksmits.

—    Nē, nē, — atbildēja misters Bofins, — tā gluži vis nav, — kaut kas līdzīgs ģimenes saitēm.

—    Līdzīpašnieks?

—    Ko? — sacīja misters Bofins. — Varbūt. Nezinu, viņš man stāstīja, ka pie mājas izlikts sludinājums: «Sis izcili aristokrātiskais nams ir izīrējams vai pārdodams.» Abi ar misis Bofinu aizbraucām paskatīties un, atzinuši, ka nams patiešām ir izcili aristokrātisks (kaut druscīt par avjrstu un drūmu, bet tas galu galā varbūt pieder pie aristokrātiskuma), to nopirkām. Mans skolotais cilvēks aiz draudzības metās uz dzejas pasauli un noskaitīja pantiņu, kurā apsveica misis Bofinu par to, ka viņa ieguvusi īpašumā tādu … kā tur bija, mana mīļā?

Misis Bofina atbildēja:

— Ak jaukais, jaukais, līksmais nams, Ak zāles, zāles gaismas žilbā!*

—    Taisni tā! Jo patiesāk tāpēc, ka šai namā tiešām ir divas zāles, viena liela, otra mazāka, un ir arī telpas kalpotājiem. Vēl viņš noskaitīja dikti jauku pantu par to, ka nežēlos spēkus un tūdaļ steigsies uzmundrināt misis Bofinu, ja vien viņu jaunajā namā kādreiz būs pārņēmusi grūtsirdība. Misis Bofinai ir apbrīnojama atmiņa. Varbūt tu noskaitīsi, mīļā?

Misis Bofina neliedzās un noskaitīja pantu kopā ar pakalpīgajiem iespraudumiem — tieši tā, kā bija dzirdējusi:

Jums pastāstīšu, misis Bofina, kā sēroja meiča,

Kad mīla bij dubļos mīta, — jā, kundze!

Un viņas aizlauztā dvēsle

Uz mūžiem nemaņā krita.

Jums pastāstīšu (ja misters Bofins ir vēlīgs),

kā staltais rumaks Bez jātnieka šurpu skrēja. Un, ja mans stāsts jums, misis Bofina, nopūsties liks,

Manas pūles lad nebūs vējā.

—    Mats matā pareizi! — iesaucās misters Bofins. — Un cik skaisti šai pantiņā esam pieminēti mēs abi!

Uz sekretāru dzejolis atstāja tik acīm redzami pārsteidzošu iespaidu, ka misters Bofins jutās ārkārtīgi iepriecināts un pārliecinājās, cik dibinātas viņa augstās domas par šo pantu.

—    Redziet, Roksmit, — viņš turpināja, — mans skolotais cilvēks ar koka kāju ir varen mudīgs uz skaušanu. Tāpēc es domāju, kā ērtāk visu izkārtot, lai Vegam nebūtu jūs jāapskauž, lai jūs darītu savu darbu un viņš — savējo.

—    Ak tu tētīt! — iesaucās misis Bofina. — Vai nu pasaulē visiem vietas nepietiek!

—     Pietiek, mīļā, pietiek, — sacīja misters Bofins, — ja cilvēks nav pārāk skolots. Bet, kad ir skolots, gadās, ka nepietiek. Man jāpatur prātā, ka Veģu pieņēmu tai laikā, kad mums ne domu nebija par dzīšanos pakaļ modei vai par Patvēruma atstāšanu. Rīkoties tā, lai viņš justos noniecināts, būtu zemiski, lad jau varētu nodomāt, ka galvu man sagrozījušas tā nama «zāles gaismas žilbā». Pasarg dies! Roksmit, ko jūs sacītu par dzīvošanu mūsu mājā?

—    Šai mājā?

—    Nē, nē. Ar šo māju man ir citi nodomi. Jaunajā mājā.

—    Dariet pēc sava prāta, mister Bofin! Esmu jūsu rīcībā. Jūs zināt, kur es pašlaik dzīvoju.

—    Lai notiek! — mazliet padomājis, sacīja misters Bofins. — Pieņemsim, ka pagaidām jūs paliekat tur, kur esat apmeties, gan jau pēcāk izlemsim. Jūs taču tūdaļ uzņemsieties rūpes par visu, kas saistās ar jauno namu?

—    Ar lielāko prieku. Ķeršos klāt jau šodien pat. Sakiet tikai adresi!

Misters Bofins nosauca adresi, un sekretārs to ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā. Misis Bofina izmantoja izdevību un, kamēr Roksmits bija aizņemts ar rakstīšanu, vērīgi nopētīja viņa seju. Iespaids likās sekretāram labvēlīgs, jo viņa slepus pamāja misteram Bofinam: «Man patīk.»

—    Iegriezīšos tur tūliņ pat un palūkošos, kā sokas darbi, mister Bofin.

—    Tencinu. Bet pirms tam jūs varbūt gribētu apskatīt Patvērumu?

—    Loti labprāt. Tik daudz par to esmu dzirdējis.

—    Iesim! — sacīja misters Bofins. Un misis Bofinas pavadībā viņš devās Roksmitam pa priekšu.

Patvērums likās gauži drūms, nolaistība ik uz soļa liecināja, ka ilgos gados, kamēr vien dēvēts par Harmonijas Cietumu, tas atradies sīkstuļa rokās. Nolupusi krāsa, at.Itipušās tapetes, nobružātas mēbeles — nožēlojamas cilvēka klātbūtnes liecinieces. Visam, kas ar cilvēka rokām radīts cilvēka labā, tāpat kā ikvienai dabas radībai, vai nu jāizpilda savs pienākums, vai jo drīz jāiet bojā. Šī vecā māja dēdēja vairāk no nelietošanas, nekā būtu dēdējusi no lietošanas, — ik gads tc izvērtās vismaz divdesmit gadu garumā.

Panīkums gaida ikkatru māju, ja tanī nekūsā dzīvība (it kā šī dzīvība to uzturētu), un šeit tas tūdaļ dūrās acīs. Kāpnes, balustrādes un treliņi likās pagalam nodiluši, kā līdz kaulam apgrauzti, tādi paši rādījās sienu paneļi, durvju aplodas un logu rāmji. Trūcīgās mēbeles neizskatījās labāk, un, ja te netiktu gādāts par spodrību, pīšļi, kuros sabirza krēsli un galdi, droši vien jau biezā kārtā būtu pārklājuši grīdu; arī grīda pati, sen krāsu un gludumu zaudējusi, likās pagurusi kā veca cilvēka grumbainā seja, kad tas ilgi nīcis vientulībā.

Guļamistaba, kur sīkstais vecis līdz pēdējam mirklim bija krampjaini tvēries pie dzīvības, palikusi tāda. kādu viņš to atstāja. Ar vecu lupatu segu pārklāta, atbaidoši plata gulta bez aizkariem, galvgalī rotāta dzelzs radzēm kā cietuma mūris. Cieši aizslēgta veca rakstāmpults ar ļaunai, glūnīgai pierei līdzīgu slīpu, aizvāžamu virsmu, blakus gultai lempīgs, vecs galds ar ļodzīgām kājām, uz tā lādīte, kurā reiz glabājies testaments. Pie sienas pāris vecu krēslu ar lupatu pārvalkiem mēbeļdrānas pietaupīšanai, bet arī tā pamazām zaudējusi krāsu, nepagūdama nevienam priecēt acis. It visi priekšmeti te šķita līdzīgi cits citam kā brāļi un māsas.

—    Istabu mēs saglabājam šitādu, Roksmit, gaidīdami viņa dēlu atgriežamies, — teica misters Bofins. — īsi sakot, viss šai mājā saglabāts tā, kā bija toreiz, kad mēs to pārņēmām, — lai dēls redzētu un novērtētu. Pat tagad nekas cits nav pārkārtots, vienīgi mūsu apakšstāva istaba, no kuras nupat iznācām. Kad dēls beidzamo reizi mūžā pārbrauca mājās un beidzamo reizi mūžā redzēja tēvu, viņi, jādomā, tikās taisni šai istabā.

Sekretārs palūkojās visapkārt, un viņa skatiens apstājās pie sāndurvīm istabas stūrī.

—    Otras kāpnes, — paskaidroja misters Bofins un atslēdza durvis, — ved lejup pagalmā. Nokāpsim pa tām, varbūt jūs gribēsiet apskatīt pagalmu, un tas mums iznāk tieši pa ceļam. Kad dēls vēl bija mazs puisēns, pie tēva viņš gandrīz vienmēr nāca pa šīm kāpnēm. Dikti jau baidījās tēva. Cikreiz neredzēju nabadziņu nobijušos tupam uz šīm kāpnēm! Cik bieži mēs viņu nemierinājām, uzgājuši te tupam ar grāmatiņu rokās!

—    Kā tad! Un viņa nabaga māsu arī, — teica misis Bofina. — Teitan, kur uz šās baltās sienas atspīd saulīte, viņi kādudien viens otru nomērīja. Pašu rociņām uzrakstīja savus vārdus, redziet, ar zīmuli — vārdi te palikuši, bet viņu pašu, nabadziņu, vairs nav uz pasaules.

—    Jāparūpējas par vārdiem, mana mīļā vccenīt, — sacīja misters Bofins. — Jāparūpējas par vārdiem. Lai tie neizgaist, kamēr šai pasaulē esam mēs abi, un, ja būs lemts, arī pēc mums. Nabaga bērniņi!

—    Ak nabaga mazie bērniņi! — noteica misis Bofina.

Atvēruši durvis uz pagalmu, viņi palika stāvam saulgozī un lūkojās uz vārdiem, ko nedrošas bērnu rociņas bija uzšņāpušas divu trīs pakāpienu augstumā. Kaut kas šai atgādinājumā par izpostīto bērnību un misis Bofinas maigumā pret mazajiem sekretāru bija aizkustinājis.

Pēc tam misters Bofins jaunajam saimniecības pārzinim izrādīja atkritumu kalnus, īpaši pievērsdamies vienam pauguram, ko pēc saimnieka novēlējuma bija saņēmis jau pirms tam, kad viņa rokās nonāca viss mantojums.

—    Ar to mums pietiktu, — teica misters Bofins, — ja Dievs būtu visžēlīgi saudzējis otru no abām nabaga dzīvībiņām, kas tika iegrūstas posta nāvē. Pārējais mums nemaz nav vajadzīgs.

Sekretārs ieinteresēts aplūkoja pagalma dārgumus, apskatīja no ārpuses māju pašu un mazo namiņu, kurā misters un misis Bofini mituši ilgos kalpības gadus. Tikai tad, kad misters Bofins visus Patvēruma brīnumus bija izrādījis pa otram lāgam, misters Roksmits attapās, ka viņam vēl kārtojamas darīšanas.

—    Vai par šo māju, mister Bofin, jums nav nekādu norādījumu?

—    Nekādu, Roksmit. Nē, nav vis.

—    Vai drīkstu jautāt, protams, ja neuzskatāt to par nekaunību, — jūs esat nodomājis māju pārdot?

—    Nebūt nedomāju pārdot. Abi ar misis Bofinu esam nolēmuši to saglabāt par piemiņu savam vecajam saimniekam, viņa nabaga bērniem un mūsu ilgajam dienestam.

Sekretārs pārlaida atkritumu kalniem tik zīmīgu skatienu, ka misters Bofins, kā atbildēdams uz jautājumu, sacīja:

—    Jā, jā, tas ir pavisam kas cits. Tos es varu pārdot, kaut gan žēl, ka apkārtne zaudēs savu parasto ainavu. Bez šiem pauguriem tā paliks plakana kā dēlis. Tomēr neteikšu, ka skata smukuma labad gribu tos te atstāt uz mūžīgiem laikiem. Bet steiga arī nekur neder — tas pagaidām ir viss, ko varu sacīt. Neesmu skolots cilvēks,

Roksmit, tak atkritumu mācībā esmu brangi izskolojies. Sos atkritumus varu novērtēt līdz beidzamam fārtingam, zinu, kur tos vislabāk likt lietā, tāpat kā zinu, ka nekāds ļaunums necelsies, ja tie kādu joni vēl paliks tepat. Esiet tik laipns, iegriezieties rīt atkal!

—    Nākšu katru dienu. Un, jo drīzāk dabūšu jūs zem pilnīgi pabeigtas jaunās mājas jumta, jo vairāk jūs būsiet apmierināts, vai nav tiesa, ser?

—    Nav ko traukties pa galvu pa kaklu, — atbildēja misters Bofins, — tak, ja cilvēkiem maksā, lai tie kustas veicīgi, tad arī gribas, lai tie kustētos veicīgi. Vai jūs tā nedomājat?

—    Pilnīgi manas domas, — atbildēja sekretārs un devās projām.

—    Nu, ja man izdosies vēl apvārdot Veģu, tad visas manas darīšanas būs nokārtotas gludi kā pa sviestu, — klusībā noteica misters Bofins, apmezdams pagalmam apkārt pēdējos ierastos līkumus.

Zemiski viltīgs cilvēks, kā viegli noprotams, bija sagrābis savā varā īpaši taisnīgu, atklātu cilvēku. Zemiskajam, kā viegli noprotams, bija izdevies gūt virsroku pār augstsirdīgo. Cits jautājums — cik ilgi tāda vara noturas; pieredze rāda, ka šādas uzvaras tiek gūtas diendienā un pat podsnepisms tās nevar tik vienkārši, ar rokas vēzienu, aizmēzt nebūtībā. Vientiesīgais Bofins blēdīgā Vega izmestajos tīklos bija sapinies tā, ka, domādams, ko vēl varētu izdarīt Vega labā, pats jutās kā pēdīgais krāpnieks. Misteram Bofinam šķita (tik veikli Vegs prata izlikties), ka viņš kaļ slepenus plānus, kaut īstenībā rīkojās tā, kā slepus bija iecerējis Vegs. Tādējādi, tai rītā ar vislielāko laipnību domās vērsdamies pie Vega, viņš nejutās gluži pārliecināts, vai neizpelnīsies skolotā cilvēka pārmetumus par to, ka savam labdarim it kā uzgriezis muguru.

Tieši tāpēc misters Bofins pavadīja daudzas satraukuma pilnas stundas līdz vakaram, kad ieradās misters Vegs, lai bez liekas steigas ieklumpačotu Romas impērijā. Ap šo laiku misters Bofins bija stipri aizrāvies ar kāda romiešu karavadoņa likteni — pats viņš to dēvēja par Biliju Sojersu, lai gan šis vīrs slavu iemantojis un senās vēstures pētniekiem tapis labāk pazīstams ar vārdu, kas nav tik izteikti anglisks, — Belisars. Tomēr arī šā slavas apvītā karotāja karjera mistera Bofina apziņā nobālēja, samērota ar sirdsapziņas ēdām par nogrēkošanos pret

Veģu; tāpēc, kad skolotais džentlmenis, kā ik dienas pieēdis pilnu vēderu un sadzēries, līdz vaigi iekvēlojās uguns sarkanumā, ķērās pie grāmatas, iesākumam nočivinājis parasto: «Nu tad, mister Bofin, ser, liksim pagrimt un norietēt!» — misters Bofins viņu apstādināja.

—    Vai atceraties, Veg, kad es pirmoreiz ieminējos, ka gribu jums izteikt kādu priekšlikumu?

—    Atvēliet papriekš pagrozīt smadzenes, — atbildēja šis džentlmenis, apmezdams grāmatu uz mutes. — Kad jūs pirmoreiz ieminējāties, ka gribat izteikt man kādu priekšlikumu? Atvēliet padomāt… — (It kā pēc tā būtu kāda vajadzība.) — Jā, kā ne, atceros, mister Bofin. Tas notika uz mana stūra. Kā likts! Papriekš jūs pavaicājāt, vai man patīk jūsu vārds, un patiesības izjūta man lika atbildēt noliedzoši. Tobrīd man ne prātā nenāca, ser, cik šis vārds k 1 ūs man kādreiz tuvs.

—    Ceru, ka tas kļūs jums vēl tuvāks, Veg.

—    Jūs sakāt, mister Bofin? Esmu jums ļoti pateicīgs, nudien. Vai tagad jums labpatiks ķerties pie pagrimšanas un norietēšanas? — Un Vegs tēloja, ka grasās ņemt rokās grāmatu.

—    Pagaidām ne, Veg. Patiesībā man ir vēl viens priekšlikums.

Misters Vegs (jau vairākus vakarus ne par ko citu nedomājis) bezgala izbrīnījies noņēma acenes.

—    Tas jums droši vien patiks, Veg.

—    Tencinu, ser, — atturīgi atbildēja Vegs. — Droši vien jums ir taisnība. Katrā ziņā, esmu par to pārliecināts. — (Aiz lielas cilvēkmīlestības viņš nopūtās.)

—    Kā jūs domājat, Veg, — turpināja misters Bofins, — ja to bodīti izbeigtu?

—    Domāju, ser, — atbildēja Vegs, — ka mīļuprāt redzētu džentlmeni, kas būtu ar mieru man atlīdzināt zaudējumus.

—    Šis džentlmenis sēž jūsu acu priekšā, — teica misters Bofins.

Misters Vegs dzīrās sacīt «mans labdari» un jau paguva izdvest «mans lab …», kad viņu sagrāba daiļrunības lēkme.

—     Nē, mister Bofin, jūs gan ne, ser! Lai nu kurš, bet jūs gan ne! Nebīstieties, mister Bofin, ar savu pieticīgo peļņas avotu es neapkaunošu apartamentus, kas nopirkti par jūsu zeltu. Apzinos, ser, ka man neklājas turpināt sīktirdzniecību zem jūsu nama logiem. Par to esmu jau domājis un šo to izlēmis. Nevajag man atlīdzināt, scr. Vai, pārvākdamies uz Stepnifildsu, es jūs vairs neapgrūtinātu? Ja tas nav pietiekami tālu, varu izvēlēties vēl tālāku vietu. Runājot dzejnieka vārdiem, kurus gan lāgā neatceros:

Dzīts plašajā pasaulē vientuļš un kluss, Kāds nelaimīgs bārabērns laukā nu dus. Ne laime, ne pajumte lemta nav tam, Cieina sērdienim, nabaga puisēnam.

Taisni tādā stāvoklī, — piebilda misters Vegs, mazliet palabojis pēdējās rindiņas sīko neatbilstību patiesībai,

—   esmu nonācis tagad es.

—    Veg, Veg, Vcg! — lādzīgais Bofins centās viņu mierināt. — Jūs esat pārmēru jūtīgs.

—    Zinu, ser, — ietiepīgā augstsirdībā atteica Vegs.

—    Pazīstu visus savus trūkumus. Kopš bērna kājas esmu bijis pārāk jūtīgs.

—    Klausieties, — neatlaidās Zelta Atkritumu Vācējs,

—    uzklausiet, ko teikšu, Veg! Jūs esat ieņēmis galvā, ka gribu tikt no jums vaļā un atpirkties.

—    Tiesa, ser, — tikpat ietiepīgā augstsirdībā attrauca Vegs. — Pazīstu visus savus trūkumus. Noliegt tos man nenāk ne prātā. Nav vārdam vietas — esmu to ieņēmies galvā.

—     Bet es nemaz tā nedomāju.

Sis apgalvojums nepavisam nenomierināja misteru Veģu tā, ka misters Bofins bija cerējis. Skolotā cilvēka seja patiešām izstiepās gsra jo ga ra, kad viņš atbildēja ar jautājumu:

—    Nudien nedomājat, ser?

—    Nē, — apliecināja misters Bofins, — jo tas nozīmētu, cik varu saprast, ka negribat neko darīt, lai nopelnītu naudu. Bet jūs gribat — gribat taču.

—    Tā ir pavisam cita runa, ser, — it kā saņēmies braši atsacīja misters Vegs. — Nu atkal ir atgriezusies mana cilvēciskā neatkarība. Nu es

Vairs neleju as'ras šai stundā rēnā, Kad Bofina klusajā Patvērumā Ir nācis tas Kungs ar svētību; Mēness šonakt neslēpj spožo vaigu Debesu velvēs skumji riigās, Tik raud tas aiz mākoņiem gauži Par vīru, kas kritis kaunā Sai sabiedrībā.

Turpiniet, lūdzams, mister Bofin!

—    Paldies, Veg, par jūsu uzticību un par labprātīgo nodošanos dzejas pasaulei; kā ar vienu, tā otru jūs esat pierādījis savu draudzību. Tātad man ir radusies doma, ka jums tirgošanos vajadzētu pamest; es iemitinātu jūs šeitan, Patvērumā, un jūs par to rūpētos. Vietiņa ir jauka, un, ja cilvēks saņem ogles, sveces un mārciņu naudas nedēlā, viņš te var dzīvot kā Dieva ausi.

—    Hm! Vai tam cilvēkam, ser, — sacīsim «tam cilvēkam», lai disputija iznāk skaidrāka, — vai tam cilvēkam, ser, nāksies vēl kur citur pielikt spēkus, vai par tiem spēkiem tiks samaksāts specijāli? Pielaidīsim (lai disputija iznāk skaidrāka), ka šo cilvēku pieņem par lasītāju, sacīsim (lai disputija iznāk skaidrāka), pa vakariem. Vai tam cilvēkam par lasīšanu piemetīs kādu nieku klāt pie tā, ko jums labpatika nosaukt par dzīvošanu kā Dieva ausi, vai tas ir ierēķināts kopīgā daudzumā, nu, tai Dieva ausī?

—    Es, vai zināt, domāju. — sacīja misters Bofins, — ka varēs piemest.

—    Es arīdzan domāju, ka varēs, ser. Jums taisnība, ser. Taisni mana pārliecība, mister Bofin. — Vegs piecēlās un, lūkodams uz koka kājas noturēt līdzsvaru, ar izstieptu roku metās savam upurim klāt. — Mister Bofin, uzskatiet mūsu darījumu par nokārtotu! Nebilstiet ne vārda, ser, nebilstiet ne vārda vairāk! No tirgošanās es atsakos uz mūžiem. Dziesmu kolekcija priekšdienās tiks saglabāta pētīšanai šaurā lokā, lai dzeja taptu par mesliem, — Vegs tik ļoti lepojās par veiksmīgi atrasto vārdu, ka atkārtoja to vēlreiz, īpaši uzsvērdams, — par mesliem draudzībai. Mister Bofin, nebēdājiet par sāpēm, ko man sagādās šķiršanās no letes un precēm! Tādas pašas mokas izcieta mans tēvs, kad par nopelniem saņēma paaugstinājumu un no laivinieka pienākumiem tika pārcelts valsts amatā. Viņa uistītais vārds bija Tomass. Toreiz tēvs sacīja tā (es gan vēl biju zīdainis, taču šie vārdi uz mani atstājuši tik dziļu iespaidu, ka atminos tos kā šodien):

Ardievu, mana laiva staltā Un irklis, enkurs, paliec sveiksi Te upes krastā klintī kaltā Tavs Toms vairs tevi nesēdīsies!

.Tēvs: to pārcieta, mister Bofin, gan pārcietīšu arīdzan es.

Teikdams šos atvadu vārdus, Vegs misteram Bofinam par sarūgtinājumu bez mitas vicināja roku pa gaisu. Beidzot viņš to grūstin iegrūda labdarim saujā; misters Bofins roku paspieda, juzdams, ka akmens noveļas no sirds,

un sacīja, ka tagad, kad kopīgās darīšanas tik veiksmīgi nokārtotas, viņš labprāt ielūkotos Bilija Sojera darīšanās. Iepriekšējā vakarā karavadonis bija palicis gaužām neiepriecinošā stāvoklī, un karagājienam pret persiešiem laika apstākļi tai dienā nebija iegadījušies labvēlīgi".

Misters Bofins jau uzlika acenes. Taču Sojeram tai vakarā netika lemts piebiedroties viņu sabiedrībai, jo Vegs vēl lāgā nepaguva atrast attiecīgo lappusi, kad tiz kāpnēm atskanēja misis Bofinas soļi, tik neparasti skaļi un steidzīgi, ka, nojautis ko nelabu, misters Bofins būtu pielecis kājās pat tad, ja laulātā draudzene satrauktā balsī viņu nesauktu.

Misters Bofins izmetās pa durvīm un ieraudzīja sievu tumšajās kāpnēs — viņa stāvēja, smagi elpodama, ar sveci rokā.

—    Kas noticis, mana mīļā?

—    Nezinu, nezinu, tikai, lūdzu, nāc augšā!

Misters Bofins pārsteigts tūdaļ kāpa augšā un līdzi misis Bofinai iegāja viņu guļamkambarī — otrā lielā telpā, kas atradās blakus istabai, kur bija nomiris viņu vecais saimnieks. Misters Bofins paraudzījās apkārt, taču nemanīja neko neparastu, ja nu vienīgi uz lielā drēbju šķirsta sakrauto veļu, ko misis Bofina tikko bija šķirojusi.

—         Kas ir, mana mīļā? Ak vai, kā tu esi sabijusies! Kā tad tā — tu un sabijusies?

—         Saprotams, ka neesmu no bailīgajām, — sacīja misis Bofina, apsēdusies krēslā, lai nomierinātos, un satvēra vīra roku, — bet tas ir tik dīvaini!

—    Kas ir dīvaini, mīļā?

—         Nodij, man šovakar visā mājā rādās vecā un abu bērnu sejas.

—         Nevar būt, mana mīļā! — iesaucās misters Bofins. Tomēr pār muguru viņam pārskrēja netīkamas tirpas.

—    Zinu, ka izklausās muļķīgi, un tomēr tas tā ir.

—    Kur tu šķiti viņus redzējusi?

—         Nezinu, bet man šķita, ka redzu viņus visur. Es viņus sajutu.

—    Tu viņiem pieskāries?

—          Nē. Jutu viņus gaisā. Šķiroju veļu uz lādes un ne t par veco, ne bērniem nemaz nedomāju, tikai klusām dungoju, bet tad jutu no tumsas iznirstam seju.

—         Kādu seju? — vaicāja vīrs, pamezdams skatienu apkārt.

—    Brīdi likās tā kā vecā seja, bet tad tā kļuva jaunāka.

Bridi tā bija abu bērnu seja, taču tūdaļ tapa vecāka Bridi tā bija sveša seja, pēc tam visas sejas kopā.

—    Un tad tās nozuda?

—    Jā, visas nozuda.

—    Kur tu tai brīdi stāvēji, mana mīļā večiņa?

—    Te, pie lādes. Nu, un tad es sevi pārvarēju, ķēros atkal pie veļas šķirošanas un dungoju dziesmiņu. «Kungs debesīs.» es sev sacīju, «iedomāšu kaut ko citu, kaut ko patīkamāku, gan jau tas nelabums no prāta izies.» Tā nu es iedomāju mūsu jauno māju, mis Bellu Vilferi un, paņēmusi palagu, domāju no visa spēka, bet pēkšņi tā krokās ieraudzīju paslēpušās sejas, un palags man izšļuka no rokām.

Palags vēl aizvien atradās uz grīdas, turpat, kur nokritis, un misters Bofins to pacēla un nolika uz šķirsta.

—    Un tad tu skrēji lejā?

—    Nē. Domāju palūkot, kā ir citā istabā, vai nevaru no tā atsvabinaties. Sacīju sev: «Iešu un lēnām kādus trīs lāgus pastaigāšu pa vecā kambari šurp un turp no viena kakta līdz otram, gan jau pāries.» Iegāju ar sveci rokā, bet, kolīdz nokļuvu līdz gultai, viss gaiss atkal pilns ar sejām.

—    Ar sejām?

—    Jā, es pat jutu, ka tās ir arī tumsā aiz sāndurvīm, uz mazajām kāpnēm, lidinās prom pa visu pagalmu. Un tad es saucu tevi.

Misters Bofins, aiz pārsteiguma apjucis, lūkojās misis Bofinā. Misis Bofina, apjukusi aiz satraukuma, ka nespēj redzētajam rast izskaidrojumu, lūkojās misterā Bofinā.

—    Domāju, mana mīļā, ka steidzami jātiek vaļā no Vcga, — sacīja Zelta Atkritumu Vācējs, — jo viņš pārcelsies uz dzīvi Patvērumā un, padzirdējis par redzētajiem rēgiem, var ieņemties prātā pats vai iestāstīt kādam citam, ka šai nainā spokojas, un tad tenkām nebūs gala. Mēs taču vienīgie zinām, kā ir patiesībā. Vai nav tiesa, mīļā?

—    Nekad neko tādu neesmu jutusi, — sacīja misis Bofina, — kaut gan esmu palikusi šai mājā viena pati un apstaigājusi to visvisādās nakts stundās. Biju mājās, kad te ienāca nāve, un biju mājās tad, kad par tās daļu tapa slepkavība, bet nekad neesmu baidījusies.

—    Un nekad vairs nebaidīsies, mana mīļā, — teica misters Bofins. — Tici man, tas nāk no domāšanas un no tā, ka mēs dzīvojam tik drūmā vietā.

—    Jā, bet kāpēc tas agrāk nenāca? — atvaicāja misis Bofina.

Uz šādu jautājumu misters Bofins varēja tikai dziļdomīgi atbildēt, ka visam, kas notiek pasaulē, kādreiz katrā ziņā ir sākums. Pēc tam, paņēmis laulāto draudzeni zem rokas, lai tā vairs nepaliktu viena un atkal nesatrauktos,' viņš kāpa lejā atlaist mājās Veģu. Iebaudījis sātīgu maltīti, Vegs juta mācamies virsū snaudienu un, jau pēc dabas nebūdams nasks uz strādāšanu, priecīgs slāja projām, nepadarījis to, kālab bija atnācis un par ko viņam maksāja naudu.

Pēc tam misters Bofins uzlika galvā cepuri, misis Bofina apmeta ap pleciem šalli, un abi, paņēmuši atslēgu saišķi un lukturi, apstaigāja visu drūmo namu, kur drūmas nelikās tikai divas pašu istabas, — apstaigāja no pagraba līdz bēniņiem. Neaprobežodamies ar misis Bofinas iedomu tēlu vajāšanu iekštelpās, viņi turpināja pakaļdzīšanos pagalmā, pārmeklēja saimniecības ēkas un palūkojās atkritumu kalna pakājē. Kad visur bija izmeklēts, misters Bofins nolika lukturi pie viena no atkritumu kalniem un abi rāmā garā nodevās vakara pastaigai starp pauguriem, lai no misis Bofinas galvas izvēdinātos beidzamās nomācošo domu paliekas.

—    Nu re, mana miļā! — sacīja misters Bofins, kad abi sēdās pie vakariņu galda. — Labākas zāles nemaz nevar iedomāties. Viss pāri kā nebijis, vai nav tiesa?

—    Jā, dārgumiņ, — atbildēja misis Bofina un noņēma šalli no pleciem. — Uztraukums pārgājis. Nemaz vairs nebaidos. Varu atkal staigāt pa visu māju kā vienmēr. Tikai …

—    Kas tikai? — jautāja misters Bofins.

—    Tikai nedrīkstu aizvērt acis.

—    Un kas tad ir?

—    Tad, — atbildēja misis Bofina un, acis aizmiegusi, ar kreiso roku domīgi pieskārās sev pie pieres, — tad viņi visi atkal ir klāt! Papriekš vecā vīra seja, tā kļūst aizvien jaunāka. Tad abu bērnu sejas, un tās kļūst vecākas. Vēl viena seja, ko es nepazīstu. Un tad atkal visas sejas kopā!

' Atvērusi acis un ieraudzījusi vīra seju otrā galda pusē, misis Bofina pieliecās, paplikšķināja misteram Bofinam pa vaigu un ķērās pie vakariņām, iepriekš pavēstījusi, ka vīra seja ir pati jaukākā visā plašajā pasaulē.

XVI NODAĻA

Gājieni un mājieni.

Laiku nezaudēdams, sekretārs stājās pie darba, un viņa čaklums un rūpība drīz vien jo skaidri parādījās ikvienā Zelta Atkritumu Vācēja darījumā. Sirsnīgo apņemšanos iedziļināties katrā darba devēja uzticētajā uzdevumā Kdz beidzamajam sīkumam viņš izpildīja tikpat nelokāmi, cik ātri. Nevienu paziņojumu, nevienu paskaidrojumu viņš nepieņēma ar citu cilvēku starpniecību, bet pats pārbaudīja itin visu, kas viņam tika uzticēts.

Sekretāra rīcībā izpaudās kāda īpatnība, kas atstāja iespaidu uz visu viņa izturēšanos un varētu radīt neuzticību ikvienā, kurš cilvēkus pazīst labāk nekā Zelta Atkritumu Vācējs. Kā jau sekretāram pienākas, Roksmits neizrādīja ziņkārību, neuzmācās ar lieku tincināšanu, tomēr nelikās mierā, iekams ikkatru jautājumu nebija izpētījis līdz galam. Drīz izrādījās (par to varēja spriest pēc viņa izklāstītajām atziņām), ka sekretārs jau paguvis iegriezties kantorī, kur aktīs ierakstīts Hārmona testaments, un šo dokumentu izlasījis. It kā iepriekš nojaušot, ka misters Bofins apsver — prasīt vai neprasīt padomu vienā vai otrā jautājumā —, viņš jau visu bija noskaidrojis un izpratis. Savu izmanību sekretārs pat nedomāja slēpt un acīmredzot jutās gandarīts par to, ka viņa pienākumos ietverta arī sagatavošanās jebkuram iespējamam uzdevumam, un centās to godam izpildīt.

Tas, protams, varēja, kā jau iepriekš minēts, radīt zināmu neuzticību ikvienā, kas dzīvē iemantojis lielāku pieredzi nekā Zelta Atkritumu Vācējs. No otras puses, sekretārs bija attapīgs, apdomīgs un mazrunīgs un strādāja tik aizrautīgi, it kā kārtotu nevis mistera Bofina darīšanas, bet gan pats savējās. Sekretārs neizrādīja ne mazāko tieksmi uzkundzēties par noteicēju vai patvarīgi rīkoties ar naudu, bet uzskatīja par labāku atstāt to mistera Bofina ziņā. Ja varētu teikt, ka Roksmits savā ierobežotajā darbības laukā tīko pēc varas, tad tā bija tikai lietpratības vara, kas iegūstama, vienīgi cilvēkam pārzinot savu darbu visā pilnībā.

Kā sekretāra seja allaž šķita neizprotama mākoņa apēnota, tā arī pār viņa izturēšanos gūlās tikpat neizdibināma ēna. Nevarētu sacīt, ka viņš īpaši mulsa, kā bija mulsis pirmajā vakarā, kad.ieradās pie Vilferiem; nu viņš

parasti vairs nemulsa, tomēr kaut kas no iepriekšējās nedrošības vēl bija manāms. Nevarētu arī sacīt, ka viņš šķita neaudzināts kā toreiz, tai vakarā; sekretārs uzvedās teicami, izturējās vienkārši, bija laipns un izpalīdzīgs. Tomēr šis «kaut kas» viņu joprojām nepameta. Par cilvēkiem, kuri pārcietuši grūtus ieslodzījuma gadus vai citādi tikuši nežēlīgi apspiesti, vai, savu dzīvību glābjot, nogalinājuši otru — neaizsargātu cilvēku, ir rakstīts, ka pārdzīvotais viņos atstāj tik dziļas pēdas, ka tās nav izdzēšamas līdz pat nāvei. Vai arī Roksmitā bija palikušas šādas pēdas?

Jaunajā namā sekretārs ierīkoja sev pagaidu kantori, un viņam veikli gāja no rokas itin viss — ar vienu vienīgu izņēmumu. Viņš klaji izrādīja nepatiku pret jebkādām darīšanām ar mistera Bofina advokātu. Pāris reižu, kad tomēr radās nepieciešamība ar pilnvaroto personu tikties, Roksmits lūdza misteru Bofinu izdarīt to viņa vietā, un šī izvairīšanās drīz kļuva tik acīm redzama, ka misters Bofins apjautājās par nepatikas cēloņiem.

—    Jums ir taisnība, — piekrita sekretārs. — Es.labprāt ar viņu netiktos.

Vai misters Laitvuds viņam liekoties netīkams?

—    Es viņu nepazīstu.

Varbūt viņš cietis pārestību kādās tiesu darīšanās?

—    Ne vairāk un ne mazāk kā citi cilvēki, — sekretārs strupi atbildēja.

Varbūt viņam esot aizspriedumi pret advokātiem vispār?

—    \'ē. Taču, kamēr es kalpoju jums, ser, lūgšu mani atbrīvot no iesaistīšanās sarunās starp advokātu un klientu. Ja jūs, mister Bofin, man pavēlēsiet, es, protams, paklausīšu. Tomēr uzskatīšu par lielu labvēlību no jūsu puses, ja neliksiet man to darīt, iekams nav radusies īpaša nepieciešamība.

Par īpašu nepieciešamību nevarēja būt ne runas, jo Laitvuda rīcībā nebija palicis gandrīz nekas būtisks, vienīgi bezgala ieilgusī, nebeidzamā krimināllieta, kurā noziedznieks vēl nebija atrasts, un daži jautājumi sakarā ar mājas pirkšanu. Daudzus citus darījumus, kas varētu nonākt advokāta pārziņā, pārņēma sekretārs pats un no kārtoja daudz ātrāk un sekmīgāk, nekā tiktu izdarīts jaunekļa Posta vadībā. To it labi saprata arī Zelta Atkritumu Vācējs. Pat vissteidzamāk atrisināmais jautājums nelikās tik svarīgs, lai sekretārs pie advokāta ierastos pats, jo

tas nozimēja tikai vienu: Heksema nave sviedrus godavīra vaigā bija padarījusi neienesigus, godavīrs visādi izlocījās un liet sviedrus par baltu velti atteicās ar tādu stūrgalvību, par kuru tiesas vīru aprindās mēdz sacīt, ka tā var pat mūri izsist caurumu. Līdz ar to pār noziegumu jauniedegtā gaisma sprakšķēdama nodzisa. Bet, kad tika izpurināti vecie fakti, kādam iešāvās prātā doma, ka, iekams tos nobāž vistumšākajā kaktā — varbūt uz visiem laikiem —, nenāktu par ļaunu pamudināt vai piespiest misteru Džūljesu llendfordu, lai tas ierodas nodot liecību. Tā kā visas mistera Džūljesa Hendforda pēdas bija nozaudētas, Laitvuds izprasīja klientam atļauju meklēt to ar sludinājumu starpniecību.

—    Vai jūs iebilstu arī pret vēstuli Laitvudam, ja es lūgtu to uzrakstīt?

—    Nepavisam ne, ser.

—    Tad uzmetiet kādu rindiņu, rakstiet, lai dara, kā pats grib. Es gan domāju, ka nekādi panākumi tam nevar būt.

—    Arī es domāju, ka nekādi panākumi tam nevar būt, — sacīja sekretārs.

—    Tomēr lai dara, kā pats grib.

—    Tūlīt uzrakstīšu. Liels paldies, ka pret manu lūgumu izturējāties tik smalkjūtīgi. Mana nepatika jums vairs neliksies tik nedibināta, ja atzīšos, ka ar misteru Laitvudu man saistās visnetīkamākās atmiņas, kaut gan viņu pašu es nepazīstu. Tā nav advokāta vaina, un man nav iemesla viņam neko pārmest — viņš pat manu vārdu nezina.

Misters Bofins ar pāris galvas mājieniem pārtrauca šā jautājuma apspriešanu. Vēstule bija uzrakstīta, un nākamajā dienā tika izsludināta mistera Džūljesa Hendforda meklēšana. Viņu lūdza pieteikties mistera Mortimera Laitvuda kantorī un sniegt iespējamo palīdzību tiesas iestādēm jo drīzākā noziedznieka atklašanā; tika apsolīta atlīdzība katram, kam zināma šā cilvēka apmešanās vieta un kas to pavēstītu minētajam misteram Laitvudam viņa kantorī Templī. Sešas nedēļas šis sludinājums diendienā parādījās visu avīžu pirmajā lappusē, un sešas nedēļas sekretārs, to lasīdams, diendienā, nevienam nedzirdot, atkārtoja tieši to pašu, ko bija sacījis savam darba devējam: «Es domāju, ka nekādi panākumi tam nevar būt!»

Ievērojamu vietu starp svarīgajiem sekretāra pienākumiem ieņēma bāreņa meklēšana, lai atrastu tādu, kas būtu pa prātam misis Bofinai. Jau ar pirmajiem brīžiem kopš

stāšanās darbā Roksmits īpaši centās izpatikt misis Bofinai un, zinādams, ka viņa sirsnīgi ilgojas pēc bāreņa, meklēšanai nodevās nepagurdams un ar patiesu dedzību.

Misters un misis Milviji nāca pie atziņas, ka bāreņa meklēšana sagādā diezgan lielas grūtības. Cik necik piemērots bārenis vai nu nebija vēlamā dzimuma (tas gadījās visbiežāk), vai arī nebija vairs nekāds bērns, vai arī bija pārāk mazs vai slimīgs, vai pārāk nosmulējies, vai pārāk pieradis blandīties pa ielām vai vispār bēgt no mājas prom, vai arī šis cilvēkmīlestības darbs saistījās ar bērna pirkšanu. Līdzko nāca zināms, ka pēkšņi kādam ievajadzējies bāreņa, tūdaļ uzradās mīloši bāreņa vecāki, kas savam lolojumam noteica pienācīgu cenu. Ātrumu, kādā pieauga bāreņu vērtība tirgus cenās, nevarēja salīdzināt pat ar visneprātīgākajām vērtspapīru kursa svārstībām biržā. Vēl deviņos no rīta cepdams smilšu kūkas, tāds rūpīgi pieskatīts bārenis likās par piectūkstoš procentiem diskontēta vekseļa vērtē, bet jau ap pusdienas laiku (ja radās pieprasījums) viņa cena pieauga līdz piectūkstoš procentiem augstāk par nominālo vērtību. Spekulācijā ar «tirgus preci» tika izmantoti dažnedažādi slīpēti paņēmieni. Apgrozībā laida arī viltotas akcijas. Vecāki bezkaunīgi uzdevās par mirušiem un savus bāreņus atveda paši. Neviltotā bāreņu prece no tirgus tika noslēpumainā kārtā aizvākta. Līdzko šim nolūkam norīkoti emisāri ziņoja, ka pāri pagalmam nāk misters un misis Milviji, viss bāreņu sortiments steigšus tika nobēdzināts, un bēdzinātāji bija pielaužami tos uzrādīt tikai ar vienu noteikumu, ko mākleri apzīmēja par «galonu alus». Gadījās arī aukainas, dienvidjūru viesuļvētrām līdzīgas svārstības, kad bāreņu īpašnieki preci papriekš aizturēja un pēc tam grūdieniem izmeta tirgū veseliem dučiem. Taču visas šīs daudzveidīgās operācijas balstījās uz vienu vienīgu principu — pirkšanu un pārdošanu, un tādu principu par pieņemamu neatzina ne misters, ne misis Milviji.

Beidzot cienīgtēvs Frenks saņēma vēsti, ka Brentfordā dabūjams apburošs bārenis. Jaukajā pilsētiņā dzīvojot bāreņa mirušās mātes (mistera Milvija draudzes kādreizējās locekles) vecmāmuļa, nabadzīga atraitne misis Betija Iligdena, kura par mazo rūpējoties kā par pašas bērnu, , taču viņai trūkstot līdzekļu tā uzturēšanai.

Sekretārs piedāvājās vai nu aizbraukt pats bāreni Iepriekš apskatīt, vai arī aizvest misis Bofinu, lai viņa tūdaļ rastu par to priekšstatu. Misis Bofinai labāk patika

otrs priekšlikums, un kādu rītu abi uzsāka ceļu īrētā karietē, tai uz pakaļējā kāpšļa uztupinājuši pamuļķīgo jaunekli.

Atrast misis Betijas Higdenas mitekli attālā Brentfordas nomalē nevedās viegli, tāpēc važoni viņi atstāja pie viesnīcas ar izkārtni «Trīs žagatas» un tālāk devās kājām. Pēc ilgas, neveiksmīgas klaušināšanas kāds garāmgājējs šķērsieliņā norādīja uz gaužām mazu namiņu, kura atvērtajām durvīm priekšā bija aizlikts dēlis; pār šo dēli līdz krūtīm pārkāries, jauns džentlmenis visjaukākajā vecumā, auklā iesietu bezgalvainu koka zirdziņu žvidzinādams, kaut ko makšķerēja dubļos. Jaunajā sportistā ar sīksprogaino, kastaņbrūno matu ērkuli sekretārs tūdaļ saskatīja meklēto bāreni.

Kad, tuvodamies namiņam, viņi pielika soli, rotaļā iekarsušajam bārenim pēkšņi piemirsās personiskās drošības apsvērumi un, nelaimīgā kārtā zaudējis līdzsvaru, viņš izvēlās uz ielas. Miesas uzbūvē varen apaļais puisēns sāka kūleņot un iekūleņoja notekgrāvī, iekams kāds paguva piesteigties palīgā. No grāvja viņu izvilka Džons Roksinits, un tādējādi tikšanos ar misis Higdenu ievadīja visai dīvaina sagadīšanās — viņi bija sagrābuši bāreni, pirmajā brīdī varētu teikt — sagrābuši nelikumīgi, un nu Roksmits to turēja ar kājām gaisā — tā, ka puisēns jau metās tumši sarkans. Durvju ailai priekšā aizliktais dēlis, kurš kā lamatas aizķēra misis Higdenas kājas, kad tā gribēja iznākt laukā, un pār kuru klupa misis Bofina un Džons Roksmits, gribēdami ieiet iekšā, padarīja vēl ļaunāku jau tāpat grūto Stāvokli, kas bāreņa izmisīgo brēcienu pavadījumā likās pārmēru bēdīgs un pat necilvēcisks.

Sākumā nekādi neradās iespēja uzsākt sarunu, jo bārenim «aizrāvās dvaša», tas bija šausmīgs skats — sastindzis, zili melnu seju viņš klusēja kā uz mutes sists, un iepriekšējā skaļā brēkšana šai mēmajā klusumā šķita dvēseli ielīksmojoša mūzika. Taču, kamēr puisēns pamazām nāca pie jēgas, misis Bofina pamazām iepazinās ar misis Betiju Higdenu, un nabaga atraitnes namiņā pamazām atkal iestājās visupiedodošs miers.

Tikai tad viesi aptvēra, cik namiņš ir mazs, un ieraudzīja milzīgu veļas rulli, ar kura rokturi rīkojās gauži izstīdzējis zēns ar gauži mazu galviņu un līdz ausīm pavērtu muti, kas šķita palīdzam viņa acīm blenzt uz ciemiņiem. Kaktā zem veļas ruļļa katrs uz sava soliņa sēdēja divi pavisam mazi bērneli — puisēns un meitenīte, un, kad izstīdzējušais zēns starplaikā starp blenšanas brīžiem stājās pie rullēšanas, ciemiņus pārņēma šausmas, viņiem skatoties, kā smagā mašīna līdzīgi katapultai metas virsū nevainīgajām radībiņām, teju, teju grasīdamās izdzēst to dzīvību, bet, nekādu oostu nenodarījusi, lēnām slīd atpakaļ tikai krietna sprīža attālumā no abām galviņām. Istaba bija spodra un glīti uzposta, klona grīda tīri uzslaucita. Kamīna dzegu rotāja sedziņa ar krokotu apšuvi, ārā gar loga rombveida rūtīm no augšas līdz apakšai stiepās auklas, pa kurām vasarā, ja likteņa dievēm iegadītos labs prāts, varētu vīties turku pupas. Lai cik labu prātu pupu jautājumā dieves uz Betiju Higdenu turējušas citās vasarās, ar naudu tās nebija svaidījušās, jo atraitnes nabadzība katram tūdaļ dūrās acīs.

Viņa, šī misis Betija Higdena, piederēja pie tām večiņām, kas ar nelokāmu gribu un stipru veselību noturas dzīves cīniņā ilgus gadus, jebšu ikkatrs jauns gads aizvien vairāk viņu nokausēja ar jauniem nesaudzīgiem triecieniem; žirgtā večiņa — spožām, tumšām acīm, apņēmības pilniem vaibstiem, bet pēc dabas maiga un labsirdīga — prātošanai nenodevās, taču Dievs ir visžēlīgs, un krietna sirds arī debesīs tiek turēta tādā pašā vērtē kā veselais saprāts.

—    Zinu, zinu, — viņa sacīja, kad saruna pavērsās lietišķā virzienā, — misis Milvija bija tik laipna un atrakstīja man vēstuli, kundzīt, un es liku Plīkšķini to izlasīt man priekšā. Dikti gan jauka vēstule. Bet viņa pati jau ari ir laipnīga kundze.

Ciemiņi palūkojās uz izstīdzējušo zēnu, un tas, muti un acis vēl platāk iepletis, likās apliecinām, ka te nu tas Plikšķis stāv.

—    Kad rakstīts ar roku, man, vai zināt, tā lasīšana lāgā nepadodas, — sacīja Betija, — bet Bībeli un drukātu vārdu vispār es lasu gan. Un avīzes — tās man dikti patīk. Jūs varbūt neticēsiet, bet Plīkšķis varen smuki prot lasīt priekšā avīzi. Policijas gabalus viņš taisni nospēlē vairākās balsīs.

Ciemiņi uzskatīja par pienākumu aiz laipnības atkal palūkoties Plīkšķi, un tas, blenzdams viņos, pēkšņi atmeta galvu, atieza muti līdz ausīm un palaida garu, skaļu smējienu. Iesmējās arī abas nevainīgās dvēselītes, kuru galviņām draudēja acīm redzamas briesmas, smējās misis Higciena, smējās bārenis, un smējās arī ciemiņi. Jautrība bija liela, bet jēgas tanī varēja saskatīt maz.

Negaidot Plīkšķi pārņēma čakluma mānija vai darba trakums, jo viņš kā apsēsts metās virsū veļas rullim un grieza to pār nevainīgo dvēselīšu galviņām ar tādiem krakšķiem un brākšķiem, ka misis Higdena atrada par vajadzīgu viņu apstādināt.

—    Klau, Plīkšķi, godājamie ciemiņi neko vairs nevar saklausīt. Pagaidi brītiņu, pacieties!

—    Vai bērniņš jums klēpī ir tas pats, par ko iepriekš tika runāts? — ievaicājās misis Bofina.

—    Jā, kundzīt, tas ir Džonijs.

—    Džonijs! — iesaucās misis Bofina, pievērsdamas sekretāram. — Mazo sauc Džonijs! Atliek vēl dot viņam vienīgi uzvārdu! Kāds jauks puisēns!

Zodiņu bērnišķīgā biklumā pie krūtīm piespiedis, Džonijs slepus lūrēja misis Bofinā un taustījās gar večiņas lūpām, bet tā ik pa brīdim noskūpstīja tuklo roķeli ar maigajām bedrītēm.

—    Jā, kundzīt, jauks puisēns, mazais mīlulītis, manas jaunākās meitasmeitiņas bērns. Bet mazmeitiņa pati, kā visi mani bērni, ir aizgājusi mūžīgā mierā.

—    Vai tad tie divi nav viņa brālis un māsa? — vaicāja misis Bofina.

—    Nē, kundzīt, nepavisam ne. Tie ir mani pieskatāmie.

—    Pieskatāmie? — pārjautāja sekretārs.

—    Nodoti manā pieskatīšanā, ser. Man te ir tāda kā pieskatīšanas skola. Varu pieņemt tikai trejus — tā paša veļas ruļļa pēc. Bet bērnus es mīlu, un četri pensi nedēļā tomēr ir un paliek čētri pensi. Nāciet šurp, Todls un Podlsa!

Todlss bija puisēna mīlināmais vārds, Podlsa — meitenītes iesauka. Sīkiem, nedrošiem solīšiem bērni nāca pāri istabai, sadevušies rociņās, it kā pārvarētu briesmīgi grūtu, strautiem šķērsotu ceļa gabalu, un, kad misis Betija Higdena noglaudīja abiem galviņu, tie metās virsū bārenim un, skaļi klaigādami, izlikās, ka grib mazo saņemt gūstā un pakļaut verdzībā. Visi trīs aizrāvās rotaļā, saceļot arvien lielāku traci, līdz arī Plīkšķis, kas viegli pakļāvās jebkurai iejūsmai, atkal palaida garo, skaļo smējienu. Kad troksnis kļuva pārlieku skaļš, Betija Higdena sacīja:

—    Ejiet sēdieties katrs savā vietā, Todls un Podlsa! — Un abi mazie rokrokā devās atpakaļ pāri plašajām ārēm, kur strauti šķita pārplūduši pēc tikko nolijuša lietus gāzēm.

—    Un māsters… misters… Plikšķis? — iejautājās sekretārs, īsti neizpratis, vai izstīdzējušais radījums ir pieaudzis cilvēks vai z ns, vai diezin kas.

—    Mīlestības bērns, — pieklusinājusi balsi, atbildēja Betija Higdena, — vecāki nav zināmi, atrasts uz ielas. Uzaudzis… — un viņa pretīgumā nodrebēja, — …patversmē.

—    Jums netīk to pat pieminēt.

—    Netīk pieminēt? — večiņa atvaicāja. — Labāk lai mani nogalina nekā ved uz turieni. Labāk pagrūst šo mīļo puisēnu zem zirga pakaviem vai piekrauta vezuma nekā laist uz turieni. Ja mēs visi te gulēsim uz nāves cisām, nāciet pielaidiet uguni, lai sadegam ar visu māju un paliekam par pelnu čupu, tikai nevediet pat nevienu mūsu līķi uz turieni!

Apbrīnojami spēcīgs gars saglabājies šai vientuļajā sievietē pēc ilgiem grūta darba un grūtas dzīves gadiem, milordi, džentlmeņi un godājamie aizgādnības padomju locekļi! Kā mēs to dēvējam savās pārspīlēti svinīgajās runās? Britu neatkarība, tikai mazliet sagrozītā veidā? Tā vai uz to pusi skan šī vecā, liekulīgā dziesma?

—    Vai avīzēs neesmu gana izlasījusies, — Dievs, stāvi klāt man un visiem man līdzīgiem! — iesaucās vecā sieviete, apmīļodama puisēnu, — kā izmocītos ļautiņus, kas nonākuši izmisumā, dzenā no patversmes uz patversmi, no nelaimes nelaimē un dzenā tīšām, lai nokausētu! Vai neesmu diezgan izlasījusies, kā no viņiem atkratās, atkratās un vēlreiz atkratās, kā viņiem noskauž, noskauž un vēlreiz noskauž gan pajumti, gan ārstu, gan zāļu lāsīti, gan maizes kumosu? Vai diezgan neesmu izlasījusies, kā viņus pārņem grūtsirdība, kā, krituši tik zemu, viņi padodas liktenim un galu galā nomirst, jo nav saņēmuši ne mazāko palīdzību? Tāpēc es jums saku — tikai uz sevi paļaujos, ka mācēšu nomirt, kā cilvēkam pieklājas, un nomiršu, nepiedzīvojusi tādu apkaunojumu.

Vai tiešām nedz ar kādiem pūliņiem, nedz ar likumdevēju viedibu, milordi, džentlmeņi un godājamie aizgādnības padomju locekļi, nav iespējams šiem ietiepīgajiem ļautiņiem iedzīt galvā pareizu domāšanu?

—    Džonij, manu mīlulīt, — turpināja vecā Betija, glāstīdama puisēnu, ne tikdaudz uzrunādama mazo, cik sūrodamās par viņa likteni, — lavai vecmāmuļai Betijai maz

vairs trūkst no astoņdesmit. Savu mūžu viņa nav nedz ubagojusi, nedz pliku pensu no valdīšanas lūgusi. Viņa maksāja pilsētai nodokļus, kad bija ar ko maksāt, viņa strādāja, kad spēja, un cieta badu, kad darbu nedabūja. Lūdz Dieviņu, lai tavai vecmāmiņai pietiek spēka (savos gados viņa ir vēl gana stipra, Džonij) beidzamajā mirklī piecelties no gultas, aizbēgt un sagaidīt pēdējo stundiņu slepus no pasaules kādā klusā kaktiņā, lai tikai viņa neiekristu nagos šiem nešķīsteņiem, par kuriem mēs avīzēs lasām, kā tie krietnus nabaga cilvēkus trenkā un krāpj, nokausē un nomoka, kā liek apsmieklā un apkaunojuma!

Jūs, milordi, džentlmeņi un godājamie aizgādnības padomju locekļi, esat guvuši spožus panākumus, ja labākajiem no nabaga ļautiņiem galvā iedzītas tādas domas! Atļaujiet vaicāt — vai par to nav vērts vaļas brīžos paprātot?

Bailes un pretīgums, ko, beigusi šo novirzīšanos no sarunas temata, misis Betija Higdena itin kā notrausa no skarbās sejas, liecināja, cik nopietni viņa visu pārdomājusi.

—    Vai viņš jums palīdz darbā? — ievaicājās sekretārs, piesardzīgi lūkodams sarunu ievirzīt iepriekšējā gultnē un norādīdams uz māsteru vai misteru Plīkšķi.

—    Jā, — labsirdīgi pasmaidījusi un palocījusi galvu, atbildēja Betija. — Turklāt palīdz labi.

—    Vai viņš dzīvo tepat pie jums?

—    Vairāk šeitan nekā citur. Viņš tak skaitījās tā kā bandubērns, kā pamuļķis un sākumā pie manis nonāca pieskatīšanā. Ieraudzījusi puiku baznīcā un nospriedusi, ka varbūt varu viņam kaut kā palīdzēt, pierunāju draudzes ķesteri misteru Blogu nodot viņu man pieskatīšanā. Viņš tak bija pavisam slābans un nonīcis.

—    Vai jūs viņu saucat kristītā vārdā?

—    Ta' nē jau, taisnību sakot, puikam nekāda kristīta vārda nav. Man allaž licies, ka iesauka radusies tāpēc, ka tai naktī, kad viņu atrada, lietus gāza aumaļām, tā ka zeme bija slapja, ka plīkšķ vien.

—    Liekas tāds mīlīgs zēns.

—    Ak tu tētīt, ser, viņš tak mums ir mīlīgs no galvas līdz kājām, — atbildēja Betija. — Pārlaidiet acis viņa garumam, un jūs pats varēsiet spriest, cik daudz viņā mīlīguma.

225

Plīkšķis dabai bija padevies gaužām lempīgs. Pārlieku daudz piešķirts garumam,-pārlieku maz atstāts platumam,

8-367

pārlieku daudz stūru visā kopīgajā stūrainumā. Viens no iiem neveiklajiem vīrišķā dzimuma cilvēciskajiem radījumiem, kuri it kā radīti klajai pogu izrādīšanai visās iespējamās un neiespējamās vietās; ikkatra viņa poga blenza skatītājos tieši pārdabiskā ziņkārībā. Ievērojams kapitāls Plīkšķim bija ceļgali, elkoņi, pleci un potītes, tikai viņš nesaprata, kā šo kapitālu izdevīgāk izmantot, un, aiz neziņas ieguldījis šaubīgos vērtspapīros, pastāvīgi iekūlās vistrakākajās nepatikšanās. Pirmā numura ierindnieks šāsz.emes dzīves armijas jauniesaukto vienībā — tāds bija Pllkšķis, tomēr arī viņam reizēm uzmirguļoja kāds atjausrnas stars un viņš saprata, ko nozīmē saglabāt uzticību sava pulka karogam.

—    Un tagad aprunāsimies par Džoniju, — teica misis Bofina.

Džonijs atgāzās Betijai klēpī un, zodu krūtiņās iecirtis, uzmestu lūpu vērās ciemiņos, zilās acis ncnolaizdams, pats no skatieniem bikli slēpdamies aiz saliektās tuklās roķeles, bet vecmāmuļa saņēma maigo plaukstiņu krunkainajā labajā rokā un liegi paplikšķināja to pa krunkaino kreiso delnu.

—    Jā, kundzīt. Aprunāsimies par Džoniju.

—    Ja jūs šo mīļumiņu uzticēsiet man, — sacīja misis Bofina, un viņas seja iedvesa uzticību, — viņš nonāks vislabākajā mājā, saņems vislabāko aprūpēšanu, dabūs vislabāko izglītību un iemantos vislabākos draugus. Dievs dos, lai kļūstu viņam patiesi laba māte!

—    Esmu jums pateicīga, kundzīt, un mazais mīlulītis ari jums pateiktos, ja vien viņam jau pietiktu prātiņa visu saprast. — Betija joprojām liegi plikšķināja mazo rociņu pret savu grumbaino delnu. — Es nestātos viņam ceļā pat tad, ja mani priekšdienās gaidītu vēl vesels mūžs, nevis vairs tikai tāds īss strēķītis. Neņemiet, lūdzama, ļaunā, bet mazajam esmu pieķērusies tik stipri, ka ar vārdiem tas nav izsakāms, jo viņš man pārlicis vienīgais uz pasaules.

—    Ņlemt ļaunā, ak mūžiņ! Vai tas maz iespējams! Kad jūs mazo esat paņēmusi aiz lielas mīlestības!

—    Cik viņu nav izsēdējies man klēpī! — sacīja Betija, aizvien vēl liegi plikšķinādama bērna plaukstiņu pret savu

. ieto, sarepējušo delnu. — Un visi aizgājuši tālajā gaitā, palicis tikai šis vienīgais. Man ir kauns, ka liekos tik savtīga, bet patiesībā par sevi es nemaz nedomāju. Viņš tiks pie mantas un izaugs par džentlmeni, kad es jau būšu

mirusi. Es … es … nezinu, kas ar mani notiek. Es … lūkošu saņemties. Nepievērsiet man uzmanību! — Plikšķināšana apklusa, apņēmīgi sakniebtās lūpas nodrebēja, un skarbi skaistā, grumbainā seja, pakļāvusies vājuma mirklim, pārplūda asarām.

Viesiem par lielu atvieglojumu pārjūtīgais Plīkšķis, pamanījis savu labdari tik satrauktu, atgāza galvu un, muti līdz ausīm atplētis, izgrūda neprātīgu brēcienu. Trauksmes signāls kā nelaimes vēstnesis izbiedēja Todlsu un Podlsu, un, kolīdz tie ieaurojās nelabā balsī, arī Džonijs krita izmisumā un, vēderu izriezis, nodilušos zābaciņos ieautām kājelēm spirinoties, draudīgi vērsās pret misis Bofinu. Kņada izvērtās tādā bezjēdzībā, ka tas vairs nebija izturams. Misis Betija Higdena vienā mirklī atguvās un piedabūja visus pie kārtības tik ātri, ka Plīkšķis, daudzbalsīgo aurošanu pārtraucis puszilbē, ar visu sparu metās virsū veļas rullim un žēlabās paguva to vēl pālis reižu pagriezt, iekams misis Higdenai izdevās viņu apstādināt.

—    Vai manu, vai, vai! — sacīja misis Bofina, iztēlodamās sevi par nežēlīgāko no visām sievietēm. — Nekas vēl nav noticis! Nevienam nav jābaidāsl Mēs taču visi esam nomierinājušies, vai ne, misis Higdena?

—    Protams, kā gan citādi, — atbildēja Betija.

—    Steigties, vai zināt, patiesi nav vērts, — pieklusinājusi balsi, teica misis Bofina. — Laika diezgan, varat padomāt, mīļā!

—    Par mani neraizējieties, kundzīt, — sacīja Betija, — es to izdomāju līdz galam jau vakar. Nezinu, kas man nupat bija uznācis, bet nu jau vairs nekas neuznāks.

—    Lai tad vismaz Džonijam paliek vairāk laika par to padomāt, — atbildēja misis Bofina, — mazajam mīlulītim pietiks laika pie jaunumiem pierast. Un jūs arī viņam palīdzēsiet pierast, ja jau neesat noskaņota pret mums, vai nav tiesa?

Betija šo pienākumu uzņēmās labprāt un ar patiesu prieku.

—    Ak kungs, mēs taču gribam visus darīt laimīgus, nevis iedzīt nelaimē! — iesaucās misis Bofina un smaidā starojoša pavērās apkārt. — Varbūt darīsim tā: jūs man dosiet ziņu, cik tālu esat tikuši ar pierašanu un kā jums vispār veicas, norunāts?

—    Aizsūtīšu Plīkšķi ar ziņu, — atbildēja misis Higdena.

—    Sis džentlmenis, kas atbrauca man līdzi, viņa pūles

atlīdzinās, — sacīja misis Bofina. — Bet jūs, mister Plīkšķi, pieraugiet, ka no mums neaizejat, iekams netiekat pacienāts ar krietnu maltīti — gaļu, alu, dārzeņiem un pudiņu.

Tā kā stāvoklis nerādījās nemaz tik ļauns, visi pamazām atplauka: pārjūtīgais Plīkšķis papriekš izvalbīja acis un plati pasmaidīja, pēc tam palaida skaļo smējienu; Todlss un Podlsa sekoja viņa priekšzīmei, tomēr visus pārtrumpoja Džonijs. Todlss un Podlsa, izmantodami labvēlīgos apstākļus, lai atjaunotu pret Džoniju vērsto dramatisko desantu, pāri šķēršļotajam apvidum vēlreiz rokrokā devās pirātiskā uzbrukumā; kaktā aiz misis Higdenas krēsla izcīnījuši galīgu uzvaru, abām karojošajām pusēm izrādot nepārspējamu varonību, drosmīgie mazie pirāti atkal rokrokā šķērsoja izsusējušo kalnu strautu un atgriezās uz saviem soliņiem.

—     Sakiet, ko varu darīt jūsu labā, Betij, mīļā, — slepus pačukstēja misis Bofina, — ja negribat tagad, pateiksiet citreiz!

—     Paldies jums, kundzīt, bet man pašai itin nekas nav vajadzīgs. Vēl es varu strādāt. Esmu gana stipra. Ja apstākļi spiež, varu nostaigāt kaut divdesmit jūdzes. — Betija Higdena bija lepna sieviete un šos vārdus sacīja, acīm iedzirkstoties vēl spožāk.

—    Ntijā, bet ir tādas sīkas ērtības, kas jums nenāktu par ļaunu, — atteica misis Bofina. — Ak tu tētīt, es, tāpat kā jūs, no dzimšanas neesmu nekāda smalkā dāma.

—    Man gan rādās, ka jūs jau pa dzimšanai esat smalka dāma, īsta lēdija, vai arī īstu lēdiju uz pasaules vispār nemaz nav. Tikai pieņemt no jums neko nevaru, mīļo kundzīt. Savu mūžu ne no viena neko neesmu pieņēmusi. Nevis tāpēc, ka būtu nepateicīga, bet man labāk patīk visu nopelnīt pašai.

—    Labi, labi! — atbildēja misis Bofina. — Es taču ruīāju vienīgi par sīkumiem, citādi neko tamlīdzīgu neat'autos.

Pateicībā par smalkjūtīgo atbildi Betija piekļāva viešlas roku sev pie lūpām. Apbrīnojami stalts likās vecās sievietes stāvs un apbrīnojami pašpaļāvīgs viņas skatiens, kad, raudzīdamās viešņai acīs, viņa turpināja savus pa' kaidrojuinus.

—    Būtu es varējusi mazo mīlulīti paturēt pie sevis, pastāvīgi nebaidoties, ka viņam tiks lemts tāds liktenis, par ko es jums nupat stāstīju, es no viņa nemūžam nešķirtos,

pat jums savu acuraugu neatdotu. Jo es viņu mīlu, mīlu no visas sirds! Viņā es mīlu savu sensenis mirušo vīru, viņā es mīlu savus sensenis mirušos bērnus, viņā es mīlu savas sensenis aizgājušās cerību pilnās jaunības dienas. So mīlestību es nespētu pārdot un pēc tam, acis nenodurot, lūkoties jūsu laipnajā, labsirdīgajā sejā. Pieņemiet viņu par dāvanu! Man nekas nav vajadzīgs. Kad beidzamie spēki mani pametīs, kaut es varētu ātri un mierīgi nomirti Esmu palikusi starp saviem mirušajiem un to kaunu, par kuru jums stāstīju, bet viņi visi tika no tā pasargāti. Man drēbēs, — un Betija pielika roku pie krūtīm, — ir iešūts mazumiņš, ar ko pietiks, lai mani guldītu kapā. Pieskatiet, ka šo naudu izlieto, kā esmu vēlējusi, un es varēšu atdusēties mierā, atsvabināta no šāszemes nežēlības un negoda, — un jūs būsiet darījusi manā labā daudz vairāk nekā sīkumu un piepildījusi visu, ko uz šās pasaules kāro mana sirds.

Viešņa paspieda misis Betijai Higdenai roku. Skarbā, grumbainā seja vairs nepadevās vājumam. Milordi, džentlmeņi un godājamie aizgādnības padomju locekji, tā bija tikpat mierīga kā jūsu sejas un gandrīz tādas pašas cieņas pārpilna.

Atlika vēl vienīgi uz īsu brītiņu iemānīt Džoniju misis Bofinai klēpī. Tikai pēc tam, kad Džonijā izdevās atmodināt sacensības garu, parādot, ka abi sīkie pieskatāmie, viens pēc otra iecelti šai goda vietā, sveiki un veseli atkal no tās norāpjas, viņš padevās pierunāšanai un atraisījās no misis Higdenas lindrakiem, pēc kuriem arī misis Bofinas skaujās joprojām izrādīja nepārvaramu tieksmi — gan garīgu, gan miesīgu, garīgā tieksme izpaudās uz raudām savilktajā sejiņā, miesīgā — pēc vecmāmuļas pastieptajās roķelēs. Tomēr aizraujošie stāsti par brīnumainajām rotaļlietām, kas paslēptas gaida misis Bofinas mājās, uz pasaulīgiem priekiem noskaņoto bāreni samierināja ar likteni tiktāl, ka, dūrīti mutē iebāzis, viņš caur pieri sāka lūrēt misis Bofinā un beidzot pat iesmējās, kad viešņa pieminēja grezni apseglotu riteņzirdziņu, kas apveltīts ar brīnumspējām rikšot uz saldumu veikaliem. Klusā ķiķināšana, abu pieskatāmo uztverta, pieņēmās skaļumā un visiem par lielu prieku izvērtās sajūsmīgā trio.

Tādējādi sarunas varēja uzskatīt par sekmīgi pabeigtām, misis Bofina šķita iepriecināta, un arī pārējie jutās apmierināti. Vairāk par visiem priecājās Plīkšķis, kurš apņēmās viesus aizvadīt pa visērtāko ceļu atpakaļ uz «Trim

žagatām» un pret kuru pamujķīgais jauneklis izturējās visai nicinoši.

Nokārtojis šo darījumu, sekretārs pārveda misis Bofinu Patvērumā, bet pats devās uz jauno namu, kur darba pietika līdz pat vakaram. Mājupceļu vakarā viņš izraudzījās pāri pļavai — vai ar nolūku sastapt mis Bellu Vilferi, to neviens droŠI nevar pateikt, toties ir skaidri zināms, ka viņa šai laikā allaž mēdza tur pastaigāties.

Mis Bella tik tiešām pastaigājās.

Sēras viņa vairs nevalkāja, bet bija tērpusies košās drānās, Izraudzīdamās visskaistākās krāsas. Nav noliedzams, ka daiļumā viņa no krāsām neatpalika un ka tās viņai brīnumjauki piestāvēja. Staigādama mis Bella lasīja grāmatu, un pēc tā, ka likās misteru Roksmitu nemanām, protams, jāsecina, ka jaunā cilvēka tuvošanos viņa patiešām nebija pamanījusi.

—        Vai! — iesaucās mis Bella, paceldama skatienu no grāmatas, kad jaunais cilvēks nostājās viņai ceļā. — Akl Tas esat jūs! r ~r "Y> \%,

—    Tikai es. Jauks vakars!

—        Jums liekas? — atvaicāja Bella, dzedri pavērdamās apkārt. — Varbūt arī, ja jūs tā sakāt. Es par vakaru nedomāju.

—    Bijāt aizrāvusies ar grāmatu?

—        Jā-ā-ā, — vienaldzīgi stiepdama apstiprinājumu, atbildēja Bella.

—    Vai tas Ir romāns par mīlestību, mis Vilfere?

—        Ak Dievs, nē, citādi es to vis nelasītu. Tur rakstīts vairāk par naudu nekā par ko citu.

—    Un sacīts, ka nauda ir labāka par visu citu?

—        Goda vārds, esmu aizmirsusi, kas tur sacīts, bet, ja gribat, varat to noskaidrot pats, mister Roksmit, — atbildēja Bella. — Nevēlos vairs to lasīt.

Sekretārs paņēma grāmatu, ko mis Bella pavērtām lapām bija vēcinājusi kā vēdekli, un sāka soļot viņai blakus.

—    Man ir uzticēts nodot jums kādu vēsti, mis Vilfere.

—        Ta-as nu gan nav iespējams, — tikpat vienaldzīgi novilka Bella.

—         No misis Bofinas. Mana saimniece lūdza jums pateikt, ka pēc nedēļas vai, pats vēlākais, pēc divām nedēļām viss būs sagatavots, lai ar vislielāko prieku uzņemtu jūs viņu namā.

Bella pagriezās pret Roksmitu un, skropstas nolaidusi,

gražīgi sarauca glītās uzacis. Šķita, ka viņa vaicātu: «Sakiet, lūdzams, — kā jūs pie šās vēsts tikāt?»

—         Jau sen gaidu izdevību jums pateikt, ka strādāju pie mistera Bofina par sekretāru.

—         Ne drusku gudrāka neesmu tikusi, — augstprātīgi attrauca mis Bella, — jo nezinu, kas tas sekretārs tāds ir. Bet tam nav nekādas nozīmes.

—    Saprotams, ka nav.

Slepus Bellai uzmests skatiens misteru Roksmitu pārliecināja, ka tik labprātīgu piekrišanu meitene nav gaidījusi.

—         Tad jau jūs tur uzturēsieties vienmēr, mister Roksmit? — viņa vaicāja tā, it kā uzzinājusi kaut ko nepatīkamu.

—    Vienmēr? Nē. Ļoti bieži? Jā.

—    Ak kungs! — aizvainota novilka Bella.

—         Tomēr mans stāvoklis būs stipri atšķirīgs no jūsējā — es būšu tikai sekretārs, bet jūs — viešņa. Jūs mani tikpat kā nemanīsiet vai nesastapsiet nemaz. Es būšu aizņemts darbā, jūs pavadīsiet laiku izpriecās. Man algu nāksies nopelnīt, jums nebūs jādara nekas, tikai jālīksmojas un jāvaldzina.

—        Jāvaldzina, ser? — vaicāja Bella un atkal, skropstas nolaidusi, sarauca uzacis. — Es jūs nesaprotu.

Misters Roksmits neatbildējis turpināja:

—         Atvainojiet, lūdzu, — kad es pirmoreiz jūs ieraudzīju melnajās drānās …

(«Nu re!» domās iesaucās mis Bella. «Ko es savējiem sacīju? Sīs smieklīgās sēras visiem duras acīs!»)

—         Kad es pirmoreiz jūs ieraudzīju melnajās drānās, nekādi nevarēju izprast šo atšķirību starp jums un jūsu ģimeni. Ceru, ka manu prātošanu neuzskatīsiet par nekaunību.

—         Nē, nepavisam ne, — augstprātīgi atbildēja mis Bella. — Jums pašam labāk zināms, ko esat prātojis, ko ne.

Misters Roksmits, kā savu vainu atzīdams, nolieca gaFvu un turpināja:

—        Tā kā man ir uzticēts kārtot mistera Bofina darījumus, šo mazo noslēpumu, gluži dabiski, esmu izpratis.

Uzdrošinos sacīt, ka pēc manas pārliecības daudz kas no tā', ko esat zaudējusi, var tikt atgūts. Runa, mis Vilfere, protams, ir tikai par mantisko pusi. Tam, ka esat zaudējusi pavisam svešu cilvēku, par kura labajām vai sliktajām īpašībām nevaru spriest ne es, ne arī jūs, — nav nekādas nozīmes. Bet šis krietnais džentlmenis un jaukā dāma ir tik vienkārši un tik labsirdīgi cilvēki un tik ļoti vēlas… nemaz nezinu, kā to pasacīt, — savu laimi att'aisnot, ka jums atliek vienīgi atbildēt uz viņu laipnību.

Vēlreiz slepus uzmetis Bellai skatienu, viņš tās sejā samanīja godkārīgu uzvaras prieku, ko nespēja noslēpt veikli uzspēlētā vienaldzība.

—    Nejauša apstākļu sagadīšanās liek mums mitināties zem viena jumta, un arī turpmāk mēs nevarēsim viens no otra izvairīties, tāpēc es uzdrošinājos jums pateikt šos dažus vārdus. Ceru, ka neuzskatīsiet to par uzmācību, — ar cieņu piebilda sekretārs.

—    Patiešām nezinu, ko jums atbildēt, — sacīja jaunā dāma. — Jūsu teiktais man ir tik negaidīts, un varbūt tas vispār balstās tikai uz jūsu iedomām.

—    Jūs pati par to pārliecināsieties.

Pļava, pa kuru viņi pastaigājās, atradās tieši pretī Vilferu mājai. Piesardzīgā misis Vilfere, pa logu pamanījusi meitu sarunājamies ar īrnieku, tūdaļ apsēja ap galvu nēzdogu un gluži nejauši arī izgāja pastaigāties.

—    Es mis Vilferei tikko sacīju, — teica Džons Roksmits, kad cēlā lēdija svinīgi piesoļoja viņiem klāt, — ka dīvainas apstākļu sagadīšanās pēc esmu kļuvis par mistera Bofina sekretāru jeb saimniecības pārzini.

—    Man nav tas gods pazīt misteru Bofinu tuvāk, — atsacīja misis Vilfere, pavicinājusi cimdus parastajā cieņas apziņā, kurā tomēr varēja manīt nepatiku, — un es nedomāju šo džentlmeni par viņa ieguvumiem apsveikt.

—    Nav jau nekā sevišķa, par ko apsveikt, — sacīja Roksmits.

—    Lūdzu mani atvainot, — atbildēja misis Vilfere, — misters Bofins varbūt tiešām ir visādā ziņā cildināms cilvēks — varbūt vairāk, nekā var spriest pēc misis Bofinas ģīmja, — taču neprātīga pazemība būtu iedoma, ka viņš pelnījis labāku palīgu.

—    Paldies par lafpnību. Vēl es mis Vilferei stāstīju, ka viņa visā drīzumā tiek gaidīta jaunajā pilsētas rezidencē.

—    Tā kā klusēdama esmu gluži vai devusi piekrišanu, lai mans bērns pieņem misis Bofinas uzmanības pierādījumu, — cēli paraustījusi plecus un vēlreiz novicinājusi gaisā cimdus, sacīja misis Vilfere, — nedomāju celt iebildumus.

Te nu mis Bella vairs nenocietās.

—    Lūdzu, nerunājiet niekus, mamm!

—    Paliec mierā! — sacīja misis Vilfere.

—         Nē, mamm, negribu, lai mani padara par apsmieklu. Viņa nedomājot celt iebildumus!

—         Es teicu, ka nedomāju celt iebildumus, — misis Vilfere atkārtoja ar īpaši uzsvērtu cieņu. — Ja misis Bofina (kuras ģīmi ne mirkli neatzītu neviens Lafatera* sekotājs), — un viņa nodrebēja, — ja misis Bofina vēlas savus jaunos pilsētas apartamentus izrotāt ar mana bērna pievilcību, esmu mierā, ka mana bērna klātbūtne viņu pagodina.

—         Jūs, cienījamā kundze, sakāt to pašu, ko teicu es, — sacīja Roksmits, uzmezdams Bellai skatienu, — ja runājam par mis Vilferes pievilcību.

—         Lūdzu mani atvainot, — bargi un svinīgi iejaucās misis Vilfere, — bet es vēl neesmu pateikusi visu!

—    Atvainojiet, lūdzu!

—         Gribēju teikt, — turpināja misis Vilfere, nepavisam vairs nezinādama, ko vēl varētu piebilst, — ja es saku «pievilcība», tad tas nenozīmē, ka manis teiktajam vispār ir kāda nozīme.

Cienījamā dāma šo spīdošo savu uzskatu izklāstu pasniedza, it kā īpaši pagodinādama klausītājus un vēl vairāk izceldama sevi. Bet mis Bella iesmējās īsu, nicīgu smiekliņu un noteica:

—         Pietiks par to runāt, viss, man š-ķiet, ir skaidrs! Esiet tik laipns, mister Roksmit, un nododiet no manis misis Bofinai sirsnīgus sveicienus …

—         Lūdzu mani atvainot! — iesaucās misis Vilfere. — Sveicienus.

_— Sirsnīgus sveicienus! — atkārtoja Bella un piecirta kāju.

—    Nē! — neatlaidās misis Vilfere. — Tikai sveicienus.

(— Sacīsim, sirsnīgi sveicieni no mis Vilferes un sveicieni no misis Vilferes, — sekretārs ieteica izlīdzinošu variantu.)

_— Un ka es ar lielāko prieku braukšu, līdzko viņa varēs mani pieņemt. Jo drīzāk, jo labāk.

—         Vēl tikai pēdējie vārdi, Bella, iekams dosimies ģimenes apartamentos, — sacīja misis Vilfere. — Paļaujos uz tevi un ceru, ka, būdama mana meita, mistera un misis Bofinu sabiedrībā tu izturēsies kā līdzīga starp līdzīgiem un būsi tik laipna un neaizmirsīsi, ka tava tēva īrniekam misteram Roksmitam ari ir tiesības sagaidīt no tevis kādu laipnu vārdu.

Visžēlīgais tonis, kādā misis Vilfere pavēstīja savu aizbildniecisko laipnību, likās tikpat apbrīnojams, cik nepārspējams bija ātrums, ar kādu īrnieks zaudēja cieņu viņas acis, kļuvis par sekretāru. Roksmits pasmaidīja, kad misis Vilfere devās lejup pa kāpnēm, taču viņa seja tūdaļ apmācās, jo ari meita aizsteidzās mātei līdzi.

—    Cik dzēlīga, cik sekla, cik untumaina, cik patmīlīga, cik vieglprātīgā, cik nepieejama un cik grūti aizkustināma! — viņš rūgti noteica.

Kāpdams augšā uz savu istabu, viņš piebilda:

—    Un tomēr tik skaista, tik apbrīnojami skaista!

Soļodams pa istabu šurp un turp, viņš vēl piebilda:

—    Ja vien viņa to zinātu!

Viņa zināja, ka visa māja dreb no īrnieka soļošanas šurp turp pa istabu, un paziņoja, ka arī tas ir nabadzības nests posts, ja cilvēki nespēj tikt vaļā no uzmācīga sekretāra, kas — blīkš, blākšl — blikšķina virs galvas tumsā kā tāds spoks.

XVII NODAĻA

Neizbrienams muklājs.

Un nu pašā vasaras plaukumā pievērsīsim skatienu misteram un misis Bofiniem, kas iekārtojušies savā izcili aristokrātiskajā ģimenes savrupnamā, un aplūkosim arī dažādu sugu un pasugu rāpojošu, lienošu, lidojošu un zuzošu radību, ko pievilinājuši Zelta Atkritumu Vācēja zelta atkritumi.

Vieni no pirmajiem, kas atstāj savas vizītkartes pļe izcili aristokratiskajām durvīm, no kurām krāsa vēl lāgā nav nožuvusi, ir Venīringi: aizelsušies, kā to viegli iedomāties, no trauksmainas steigas drīzāk aizdrāzties līdz izcili aristokrātisko kāpņu priekšai. Viena vara plāksnē iegravēta misis Venlringa un divi vara plāksnē iegravēti misteri Venīringi, un vara plāksnē iegravētie laulātie draugi misters un misis Venīringi lūdz misteru un misis Bofinus parādīt viņiem godu un ierasties pusdienās, kas tiks pasniegtas visā iespejamā analītiskās ķīmijas svinīgumā. Savu vizītkarti atstāj ari valdzinošā lēdija Tipinsa. Karti atstāj Tvcmlovs. Pie namdurvīm "svinīgi pieripojusi krēmdzeltena

kariete atstāj četras vizītkartes, proti, pārīti no mistera Podsnepa, vien» — no misis Podsnepas un vienu — no mis Podsnepas. Puspasaule ar sievām un meitām atstāj savas vizītkartes. Puspasaules sievām dažkārt ir tāds lēr'lims meitu, ka viņu vizītkartes jālasa kā izsolē pārdodamu daždažādu priekšmetu saraksts, kurā ietvertas misis Tepkinsa, mis Tepkinsa, mis Frederika Tepkinsa, mis Antonīna Tepkinsa, mis Malvīna Tepkinsa un mis Jufīmija Tepkinsa; šī pati dāma turklāt atstāj mistera Henrija Džordža Alfrēda Svošla laulātās draudzenes misis Svošlas, dzimušas Tepkinsas, vizītkarti, kurai pievieno vēl vienu karti, un uz tās. rakstīts — misis Tepkinsa, pieņemšana trešdienās, mūzikas vakari, Portlendpleisā.

Mis Bella Vilfere uz nenoteiktu laiku kļūst par šā izcili aristokrātiskā savrupnama iemītnieci. Misis Bofina aizved mis Bellu pie savas cepurnieces un šuvējas, un mis Bella tiek skaisti apģērbta. Venīringi drīz ar nožēlu attopas, ka palaiduši garām izdevību ielūgt mis Bellu Vilferi. Viena misis Venīringas un viena kopīga mistera un misis Venīringu karte ar lūgumu parādīt viņiem šo papildu godu steigšus nožēlo pieļauto kļūdu, baltas un spožas noguldāmās priekšnamā uz galda. Misis Tepkinsa tāpat atklāj savu misēkli un ar skubu glābj, kas glābjams, — savā, mis Tepkinsas, mis Frederikas Tepkinsas, mis Antonīnas Tepkinsas, mis Malvīnas Tepkinsas un mis Jufīmijas Tepkinsas vārdā. Protams, arī Henrija Džordža Alfrēda Svošla laulātās draudzenes misis Svošlas, dzimušas Tepkinsas, vārdā. Protams, misis Tepkinsas vārdā — pieņemšana trešdienās, mūzikas vakari, Portlendpleisā.

Tirgoņu veikala grāmatas alkst un tirgoņu mutes siekalojas pēc Zelta Atkritumu Vācēja zelta atkritumiem. Kad misis Bofina un mis Vilfere izbrauc pavizināties vai misters Bofins aidinieka solītī izmet līkumu pastaigā, zivju bodnieks norauj no galvas cepuri, lai parādītu cieņu, kas balstās uz ciešu pārliecību. Viņa palīgi notrin pirkstus gar vilnas skotelēm, iekams uzdrošinās piegrūst roku pie pieres, lai sveicinātu misteru Bofinu vai cienīto kundzi. Lasis ar atieztu muti un zeltainā kefale no letes šķiet paceļam acis, tāpat kā godbijīgā sajūsmā paceltu rokas, , ja vien Radītājs tiem šos locekļus būtu piešķīris. Miesnieks, augumā varens, pārticis vīrs, nostājies veikala priekšā starp āķos iekārtiem jēru liemeņiem, pāraentibā nezina, kā parādīt cieņu Bofinu pārim, kas tai brīdī iet garām. Bofinu kalpotāji tiek visvisādi apdāvināti, un nepazīstami cilvēki, sastapuši šos kalpotājus uz ielas, mīlīgi spiež tiem rokā tirdzniecības uzņēmumu reklāmas kartes un izgudrēm ieminas par iespējamiem kukuļiem. Kāds, par piemēru, saka: «Ja misters Bofins mani pagodinātu ar pasūtījumu, es labprāt papūlētos…» izdarīt to un to, kas, cerams, nenāktu par ļaunu arī jums.

Tomēr neviens nezina labāk kā sekretārs, kas atplēš un lasa vēstules, kāds cīniņš tiek izvērsts par cilvēku, kurš sabiedrībā iemantojis zināmu slavu. Kādi acīm redzami atkritumi tikai netiek piedāvāti apmaiņā pret Zelta Atkritumu Vācēja atkritumiem! Piecdesmit septiņas baznīcas var uzcelt par puskronām, četrdesmit divas mācltājmājas atjaunot par šiliņiem, divdesmit septiņas ērģeles uzbūvēt par puspensiem, tūkstoš divsimt bērnu izaudzināt par pastmarkām. No mistera Bofina neviens nedomā prasīt ne puskronu, ne šiliņu, ne puspensu, pat pastmarku ne, taču visiem liekas pats par sevi saprotams, ka viņš ir tieši tas cilvēks, kam jāaizpilda iztrūkstošais. Kur tad vēl labdarības iestādes, mans brāli iekš Kristus! Viss bars lielākoties iestidzis nepārvaramās grūtībās un tomēr ar plašu vērienu šķērdē naudu dārgai drukai un lepnam papīram. Liela, bieza, ar hercoga kroni apzieģelēta dubultvēstule. «Eskvairam Nikodēmam Bofinam. Godājamais ser! Neliegdams savu piekrišanu ieņemt priekšsēdētāja vietu gaidāmajās ikgadējās ģimenes svinību fonda pusdienās un visā pilnībā apzinādamies šā cildenā iestādījuma noderību un milzīgo nozīmi, ko tam piešķirs īpaši pieaicinātu komisijas locekļu atbalsts, kurš ievērojamām sabiedrības aprindām apliecinās, ka par mūsu darbu interesējas izcili un plaši pazīstami cilvēki, esmu nolēmis lūgt arī Jūs par vienu no šās komisijas locekļiem. Cerēdams uz labvēlīgu atbildi līdz šā mēneša četrpadsmitajam datumam, palieku, godājamais ser, Jūsu padevīgs kalps Linsids. P. S. Komisijas locekļa iemaksa noteikta tikai trīs gineju apmērā.» No hercoga Linsīda puses tā ir liela laipnība (un — postskriptā — arī pretimnākšana), tikai vēstule ir litografēta vismaz simt eksemplāros un nosūtītāja personība tik tikko samanāma ar roku rakstītajā adresāta vārdā — eskvairam Nikodēmam Bofinarn, turklāt rakstīšanā iesaistīts cits cilvēks. Divi dižciltīgi grāfi un viens vikonts, sametušies kopā, eskvairam Nikodēmam Bofinam tikpat pieglaimīgi pavēsti, ka Rietumanglijā kāda visnotaļ cienījama dāma izteikusi vēlēšanos mazturīgiem vidusšķiras pārstāvjiem ikgadēja pabalsta piešķiršanas sabiedrībai ziedot naudas

Iīdzck]us divdesmit mārciņu apmērā, ja divdesmit citi labdari iepriekš ziedos simt mārciņu katrs. Dāsnie dižciltīgie turklāt laipni norāda — ja eskvairs Nikodēms Bofins vēlētos ziedot divtik lielus līdzekjus vai vēl prāvāku summu, tas nebūt nenonākšot pretrunā ar minētās cienījamās dāmas nodomiem, lai tikai katra summa tiekot ziedota kāda viņa godājamās un cienījamās ģimenes locek]a vārdā.

Sī grupa pieder pie apvienotajiem diedelētājiem. Taču vēl ir an atsevišķie diedeiētāji, un cik ļoti sekretāram sašļūk dūša, noplēšoties ar tiem! Bet pavisam neplēsties nedrīkst, jo vēstulei visi pievieno dokumentus (par dokumentiem viņi dēvē nožēlojamus papīreļus, kas blakus tiem papīriem, kuri godam nes šādu vārdu, ir pielīdzināmi kapātai teļa gajai, ja to grib samērot ar dzīvu teļu) un paziņo, ka, nesaņēmuši tos atpakaļ, būs pakļauti neizbēgamai izpostīšanai. Pareizāk sakot, viņi jau tagad ir galīgi izpostīti, bet bez dokumentiem tiks izpostīti vēl gaļīgāk. Starp šiem vēstuļu rakstītājiem ir vairākas ģenerāļu meitas, kuras kopš bērnības pieradušas pie vislielākās greznības (tajā neietilpst tikai pareizrakstība) un tolaik, kad viņu varonīgie tēvi drosmīgi cīnījušies Pireneju pussalā, ne domāt nebija domājušas, ka reiz vajadzēs griezties ar lugumu pie tiem, kurus Providence savā neizdibināmajā viedibā svētījusi ar neaprakstāmu bagātību un no kuriem pirmajam mēģinājumam šajā nodarbībā viņas izraudzījušās eskvairu Nikodēmu Bofinu, jo ir sapratušas, ka tik devīgu sirdi citur diezin vai izdosies atrast. Vēl sekretārs uzzina, ka uzticēšanās starp vīru un sievu ir gaužām reti sastopama laikā, kad tikums no ģimenes pavarda padzīts, — tik daudzas sievas ķeras pie spalvas, lai, mīlošajiem vīriem nezinot, izlūgtos misteram Bofinain naudu, jo vīri nemūžam to nepieļautu, bet, no otras puses, tik daudzi vīri ķeras pie spalvas, lai izlūgtos misteram Bofinam naudu, mīlošajām sievām nezinot, jo, juzdamas kaut mazākās aizdomas par šādu rīcību, sievas tūdaļ sajuktu prātā. Ir arī iedvesmoti diedeiētāji. Vēl vakarvakarā tie gremdējušies dziļas domās, sēdēdami blakus notecējušai svecei, kas teju grasījusies izdzist un pamest viņus tumsā līdz pat rīta gaismai, kad pēkšņi kāds eņģelis viņiem , iečukstējis ausī eskvaira Nikodēma Bofina vārdu, iemetot sirdi cerību staru — nē, paļāvību, ko viņi līdz tam nav pazinuši! Radniecīgi šiem ir diedeiētāji, ko uz rīcību ierosina labi draugi. Šie diedeiētāji, ūdeni piedzerdami, iebaudījuši aukstus kartupeļus blāvā, ņirbīgā sērkociņa gaismā,

kad viņu miteklī (īres parāds sen nav nomaksāts, un bezsirdīgā saimniece draud izdzīt «kā suni» uz ielas) nejauši iegriezies gaišprātīgs draugs un sacījis: «Tūliņ pat aizraksti eskvairarn Nikodēmam Bofinam!» — un nekādus iebildumus ne dzirdēt nav gribējis. Vēl minami cildeni neatkarīgie diedelētāji. Pārticības dienās tie zeltu uzskatījuši par mēsliem un joprojām nav pārvarējuši šo vienīgo šķērsli ceļa uz mantas krāšanu, taču šai sugai mēsli no eskvaira Nikodēma Bofina nav vajadzīgi — nē, mister Bofin, pasaule to var saukt par lepnību, kaut vai par nožēlojamu lepnību, taču viņi neko nepieņems, pat ja jūs piedāvātu; aizdevums, ser, — uz četrpadsmit nedēļām kopš šās dienas, par pieciem procentiem gadā (un tos jūs varat ziedot jebkurai labdarības iestādei, kas vien jums ienāk prātā) — tas ir viss, ko viņi lūdz, bet, ja jums pietiek zemisķuma šo lūgumu atraidīt, ziniet, ka šie cildenie gari jūs nicinās. Vēl ir lietišķi noteiktie diedelētāji. Tie padarīs sev galu otrdien tieši ceturksni pirms vieniem, ja no eskvaira Nikodēma Bofina līdz tam brīdim nesaņems pasta pārvedumu; ja tas pienāks otrdien kādu minūti pēc ceturkšņa pirms vieniem, sūtīt nav vairs nekādas nozīmes, jo lūdzējs (atstajis zīmīti ar sīku šadas bezsirdības izklāstu) jau būs «sastindzis līķis». Ir arī tādi diedelētāji, kam atliek pasniegt mazo pirkstiņu, lai tie sagrābtu visu roku, tikai atšķirībā no parunā teiktā tie sagrābs nevis roku vien. Tāds sēžas zirgā un auļo pa lielceļu pretim bagātībai. Mērķis acu priekšā, ceļš gludi nobruģēts, pieši pie zābakiem, rumaks piejaucēts, taču pēdējā mirklī, kad kaut kā pietrūkst — vai nu pulksteņa, vijoles, astronomiska teleskopa, vai kāda elektriska rīka —, viņiem no zirga jānokāpj, ja vien no eskvaira Nikodēma Bofina netiks saņemta trūkstošajai lietai līdzvērtīga naudas summa. Vismazāk sīkumos ielaižas tie diedelētāji, kas spēlei nododas uz labu laimi. Tie parasti prasa atbildi nosūtīt uz kāda nomaļa kakta pasta kantori, minot tikai iniciāļus; vēstule ir rakstīta ar sievietes roku, un tajā lūgts, «vai nevarētu kādai nelaimīgajai, kas eskvairarn Nikodēmam Bofinam nedrīkst nosaukt savu vārdu, jo, to uzzinājis, viņš nodrebētu, — vai eskvairs Nikodēms Bofins nevarētu nekavējoties atsūtīt divsimt mārciņas aizdevuma no savas negaidīti iegūtās bagātības, lai šo cildeno privilēģiju izmantotu vispārējas cilvēcības labā».

Jaunais nams stāv šādā neizbrienamā muklājā, un sekretārs ik dienas peras pa to, iestigdams līdz kaklam. Nemaz nerunājot par neskaitāmiem izgudrotājiem, kuru izgudrojumi nedod nekādu labumu, un uzpircējiem, kuri uzpērk visu, kas vien uzpērkams, — tie uzskatāmi par neizbrienamā muklāja aligatoriem, kuri glūn dūņās un nogaida, lai Zelta Atkritumu Vācēju ierautu akacī.

Bet vecā māja? Vai tur pret Zelta Atkritumu Vācēju netiek perināti ļauni nodomi? Vai Patvēruma ūdeņos nemīt haizivju ģints plēsoņas? Varbūt nemīt. Taču Vegs tur ir ierīkojies uz palikšanu, un, ja spriež pēc kokavīra slepenajām izdarībām, šķiet, ka viņš lolo cerību nākt pie kāda atklājuma. Jo, ja cilvēks ar koka kāju noliekas uz vēdera, lai palūrētu zem gultām, ja kā senlaikos izmiris putns lēkā pa kāpnēm, lai apglūnētu skapjaugšas un trauku plauktus, un apbruņojas ar dzelzs stieni, ko vienādvien biksta un ursta atkritumu kaudzēs, — ir iespējams, ka viņš cer kaut o atrast.

Mūsu kopīgais draugs

Romāns četrās grāmatās

OTRA GRĀMATA TĀDS AR TĀDU SADERAS

.

I NODAĻA

Par izglitibu.

Skola, kur Cārlijs Heksems pirmoreiz mūžā mācījās no grāmatām, papriekš kopā ar sev līdzīgiem skolēniem izgājis lielo sagatavošanas iestādi, kuru sauc par ielu un kurā bez grāmatas un pirms iepazīšanās ar grāmatu bija samācījies daudz ko tādu, no kā neviens nekad vairs nevar atradināties, — bija nožēlojami bēniņi piemēslota pagalma mājā. Gaiss skolā bija pretīgi piesmacis, bāztin piebāztajās klasēs nekad nenorima troksnis un jezga; puse audzēkņu stundā aizmiga vai ari nomodā notrula līdz galīgam stulbumam, puse kā vieniem, tā otriem līdzēja noturēties šādā stāvoklī, nemitīgi vienmuļi murdot, it kā bez nojausmas par takti un melodiju pūstu pirmatnējas dūdas. Vislabāko nodomu iedvesmotie skolotāji par šās mūzikas atskaņošanu nenieka nejēdza, un vienīgais viņu sirsnīgo pūliņu panākums bija neiedomājams ļembasts.

Skolā mācījās dažāda vecuma abu dzimumu bērni. Meitenes turēja atsevišķi no zēniem, pēc vecuma visus sašķiroja un sadalīja vienlīdzīgās daļās. Tomēr iestādē bija iesakņojusies nelokāmi neldzīga iedoma, ka visi audzēkņi ir vienlīdz bērnišķīgi un nevainīgi. Sī iedoma, ko īpaši atbalstīja labdarības dāmas, kas reizumis ieradās vizītē, noveda pie visneiedomājamākām ačgārnībām. Lielām meitenēm, kas bija iepazinušas visus nežēlojamās nabaga Jaužu dzīves netikumus, lika paust sajūsmu par paibērniņu grāmatu «Mazās Mārdžerijas piedzīvojumi» — stāstu par paraugmeiteni, kura mīt mazā ciema namiņā pie dzirnavām un piecu gadu vecumā bargi norāj un ar savu tikumisko spēku pievārē dzirnavnieku, kam jau krietni pāri piecdesmit, dalās auzu pārslu tumē ar dziedātājputniņiem, atsakās no jaunas nankina cepurītes, aizbildinādamās ar to, ka nankina cepurītes nevalkā nedz runkuji, nedz avitiņas, kas runkuļus ēd, — kura pin salmu groziņus un uzmācas ar apnicīgiem sprediķiem ikkatram, kas pagadās ceļā, sprediķošanai izraUdzīdatnās vismazāk piemērotos brīžus. Gandrīz pieaugušiem ostmalas saulesbrāļiem un rūdītiem ielaspuikām dzina galvā pieredzi, ko guvis kāds Divpensu Tomass, kurš, cieši nolēmis nenolaupīt (ar neparasti nežēlīgiem paņēmieniem) savam draugam un labdarim astoņpadsmit pensus, negaidot gluži pārdabiskā kārtā iegūst savā īpašumā trīs šiliņus sešus pensus un kopš tā brīža kļūst par spīdošu tikumības paraugu. (Piemetināsim, ka labdaris ņem nelāgu galu.) Savu biogrāfiju tādā pašā garā aprakstījuši vēl daudzi plātīgi grēcinieki, un no šo lielībnieku pārgudrībām allaž izriet mācība, ka labi darbi jādara nevis tāpēc, ka tie paši par sevi ir labi, bet gan tādēļ, lai ar tiem izsistu sev labumu. Vecākos audzēkņus turpretim mācīja lasīt (ja tie spēja iemācīties) Jauno Derību, un, stomīdamies pie katra vārda un aizķerdamies aiz katras zilbes, mulsumā izbolītām acīm blenzdami nākamajās zilbēs, viņi par šo cildenāko no grāmatām palika tādā gara tumsībā, it kā to nemūžam nebūtu ne redzējuši, ne par to dzirdējuši. Sī iestāde bija nevis skola, bet īsts elles ļembasts, kur ik vakaru un ik nakti bez mitas un atelpas jandalēja visvisādi gan melni un pelēki, gan balti un sarkani pekles gari. It īpaši svētdienas vakaros. Tad augumā cits par citu mazākie nelaimes putni tika nodoti vistrulākā, visnemākulīgākā skolotāja varā, jo bija skaidrs, ka neviens no lielākajiem audzēkņiem viņa izrīcības neciestu. Nostājies mazajiem priekšā kā īsts virsbende, viņš palīgos ņēma kādu brīvprātīgo, kuru audzēkņu vidū nekad netrūkst. Nav nozīmes noskaidrot, kad un kur radusies šī nu jau ierastā sistēma, kad pārgurušam vai neuzmanīgam bērnelim ar cītīgi ievingrinātu plaukstu «jānobrauka ģīmis», tāpat kā nav nozīmes minēt, kad un kur šādi neiztrūkstoši brīvprātīgie pirmoreiz redzējuši minēto sistēmu darbībā un iekarsusi svētā aizrautībā likt to lietā pašu spēkiem. Virsbendes pienākumos ietilpa visgudra sprediķošana, bet viņa pakalpiņa pienākums bija mesties virsū aizmigušajiem bērneļiem, žāvu pārņemtajiem bērneļiem, pinkšķošajiem bērneļiem, bērneļiem, kas solā dīdījās, un nobraucīt to nelaimīgos ģīmīšus, dažkārt ar vienu roku, it kā iesvaidot vaigubārdu, dažkārt ar abām, kā zirgiem pieliekot pieačus. Tāds ļembasts klasē ilga vai veselu stundu, sprediķotājs aizgūtnēm staipīja v'ārdus «mani mīļie bēr-bērniņi» un vāvuļoja par brīnumjauko gaitu pretim veļu valstībai, vārdus «veļu valstība» (tik bieži lietojamus bērnu valodā) atkārtodams vai piecsimt reižu, bet nevienu reizi nepaskaidrodams šo vārdu nozīmi, brīvprātīgais pakalpiņš, nekļūdīgi komentējot cildenās runas tekstu, braucīja ģīmjus pa labi un pa kreisi, un viss šis sasvīdušo un nomocīto bērnu bars kā lecektī izdīgušu slimību perēklis apmainījās ar masalām, izsitumiem, garo kāsu, drudzi un vēdera kaitēm, gluži kā sapulcējušies tirgus laukumā, lai apmainītos precēm.

Zēns ar izcili vērīgu prātu un izcili stingru apņēmību tikt pie zinībām pat šādā labu nodomu svētnīcā kaut ko tomēr var iemācīties un iemācījies spēj zināšanas nodot citiem labāk nekā skolotāji, jo ne vien zina vairāk par tiem, bet arī nav zaudējis cieņu saprātīgako audzēkņu acīs. Tā šai elles ļembastā mācītais Cārlijs Heksems bija guvis panākumus cauri visam ļembastam un no ļembasta ieticis citā — labākā skolā.

—    Tātad tu gribi apciemot māsu, Heksem?

—    Ja jūs atļausiet, mister Hedstoun.

—    Es labprāt ietu tev līdzi. Kur tava ināsa dzīvo?

—     Viņa vēl nekur īsti nav apmetusies, mister Hedstoun. Ejiet ciemos labāk tad, kad viņa būs atradusi pastāvīgu dzīvesvietu, ja jūs, protams, neiebilstat.

—      Klausies, Heksem! — Misters Bredlijs Hedstouns, ar dižiem diplomiem un labu atalgojumu nodrošināts skolmeistars, aizķeksēja rādītājpirkstu aiz zēna svārka pogcauruma un vērīgi tajā palūkojās. — Ceru, ka māsas sabiedrība tev kaunu nedara.

—    Kāpēc jūs par to šaubāties, mister Hedstoun?

—    Neesmu teicis, ka šaubītos.

—    Nē, ser, to jūs neteicāt.

Bredlijs Hedstouns vēlreiz aplūkoja savu pirkstu, izvilka no pogcauruma, nopētīja pamatīgāk, pakodīja ienadzi, pēc tam aplūkoja pirkstu vēlreiz.

—      Redzi, Heksem, tu pievienosies mūsu pulkam. Paies savs laiks, tu godam izturēsi pārbaudījumu un arī kļūsi par skolotāju. Tāpēc jautājums ir tāds …

Zēns ilgi gaidīja, kāds ir šis jautājums, bet skolotājs aplūkoja otru sava pirksta ienadzi, pakodīja to, nopētīja vēlreiz, līdz beidzot Cārlijs atkārtoja:

—    Jautājums ir tāds, ser?

—    Vai tev labāk nebūtu viņu atstāt.

—    Labāk būtu atstāt savu māsu, mister Hedstoun?

—      Gluži tā es nesaku, jo nezinu, kā tas ir īstenībā. Iesaku tikai pārdomāt. Lūdzu tevi par to padomāt. Gribu, lai tu visu apsvērtu. Pats zini, cik labi tev skolā veicas.

—    Galu galā mācīties mani atsūtīja viņa, — izmocīja zēns.

—    Apzinādamās skološanās nepieciešamību, — piekrita skolotājs, — viņa nolēma no tevis šķirties. Jā.

Juzdams sevī pieaugam nepatiku vai pretestību, vai diezin ko vēl, zēns pūlējās to apspiest. Beidzot, pievērsis līdz tam nodurto skatienu skolotājam, viņš sacīja:

—    I.abi, nāciet līdzi, mister Iledstoun, un iepazīstieties ar manu masu, kaut arī viņa vēl nav iekārtojusies uz pastāvīgu dzīvi. L::bi, nāciet, skatieties, kā māsa dzīvo, nesagatavojusies viesu uzņemšanai, un spriediet par viņu pats!

—    Vai tev nevajadzētu viņu brīdināt? — vaicāja skolotājs.

—    Manai . .. ai Lizijai nav vajadzīga nekāda brīdināšana, mister Iledstoun, — lepni atbildēja zēns. — Kāda viņa ir, tāda ir, un tādu jūs viņu redzēsiet. Mana māsa nekad neizliekas.

Ticība māsai pārvarēja nespēju izšķirties, kurai viņš divreiz bija pakļāvies. Viss labais zēna raksturā saglabāja uzticību māsai, bet nelāgais būtu licis rīkoties patmīlīgi. Pagaidām virsroku guva labais.

—    Lai notiek, šo vakaru varu ziedot, — sacīja skolotājs. — Esmu ar mieru iet tev līdzi.

—    Pateicos, mister HedstounlAri es esmu ar mieru iet tūdaļ.

Bredlijs lledstouns atbilstoša melna svārkā un vestē, atbilstošā baltā kreklā ar atbilstošu, rūpīgi pieskaņotu melnu kravati, atbilstošās melnbalti mistrota auduma biksēs, ar atbilstošā matu važiņā iekabinātu atbilstošu sudraba pulkstenī vestes kabatā izskatījās pilnā mērā atbilstošs jaunam cilvēkam divdesmit sešu gadu vecumā. Citā apģērbā misters lledstouns nekad netika redzēts, un tomēr, diendienā to valkādams, viņš likās stīvs un neveikls, it kā ar drānām nesaradis, un atgādināja svētku kārtā uzcirtušos mehāniķi. Gatavodamies skolmeistara gaitām, viņš bija mehāniski iemanījies visnotaļ plašās z-ināšanās. Mehāniski viņš varēja galvā izdarīt visas aritmētiskās darbības, mehāniski dziedāt pēc notīm, mehāniski pūst dažādus mūzikas instrumentus un mehāniski spēlēt pat baznīcas lielās ērģeles. Viņa galva kopš agrīnas bērnības visu bija mehāniski krāvusi sevī kā noliktavā. Preces šai vairumtirdzniecības noliktavā bija izkārtotas tā, ka tās jebkuru bridi varēja atrast un pārdot mazumtirgotājiem, — vēs-

2.46

turc te, ģeogrāfija tur, astronomija pa labi, politiskā ekonomija pa kreisi, dabaszinātnes, fizika, aritmētika, mūzika, reizrēķins un tā tālāk, un tā joprojām — katra mācība savā noteiktā vietā; raizes par kārtību Brcdlija Hedstouna sejā bija ievilkušas rūpju vaibstus, bet paradums tincināt un pašam tapt tincinātam darīja viņa izturēšanos aizdomu pilnu, vai, pareizāk sakot, viņš izturējās tā, it kā aizvien kādam uzglūnētu. Bažīgā izteiksme no viņa sejas nekad nenozuda. Sī seja liecināja par dabas skopi piešķirtām kūtrām un izklaidenām prāta spējām, kas tikai ar grūtiem pūliņiem sasniegušas kādu mazumiņu un sasniegušas visiem spēkiem cenšas to noturēt. Pēc skolotāja izskata varēja iedomāties, ka viņš pastāvīgi ir noraizējies par savu garamantu noliktavu, vai tikai kaut kas nav nozudis, un pārcilā preces, pārliecinādamies, ka tās atrodas katra savā vietā.

Saspringto izturēšanos turklāt veicināja tieksme daudz ko sevī apslāpēt, lai tikpat daudz kam izbrīvētu vietu. Tomēr viņā jautās arī tāds kā pirmatnējs sparīgums, kā blāzmojoša kvēle (mazliet gan applēnējusi), kas iedvesa domu, ka Bredlijs Hedstouns, ja vien plikadīdas žeņķa gados ticis nodots uz jūras, kuģa komandā nebūtu palicis pēdīgais virs. Par trūkumā pavadīto bērnību viņš lepni un drūmi klusēja, vēlēdamies, lai tā nogrimtu aizmirstībā. Un viņa bērnība patiešām bija zināma reti kādam.

Pāris reižu iegriezies šai elles ļembastā, skolotājs tūdaj pievērsa uzmanību mazajam Heksemam. Nenoliedzami kā izredzēts skolotāja palīga pienākumiem citu bērnu mācīšanā, nenoliedzami kā izredzēts, lai darītu godu veiksminiekam, kas zēnu ievadīs šais gaitās. Iespējams, ka tamlīdzīgiem apsvērumiem piebiedrojās arī atmiņas par plikadīdu zeņķi, kuras nekad vairs nedrīkstēja pieminēt. Lai kā arī būtu, skolotājs pamazām, bet neatlaidīgi bija iedabūjis Cārliju savā skolā, kur par vēdera tiesu un jumtu virs galvas uzticēja tam dažus pienākumus. Sādi apstākļi Bredliju Hedstounu tai rudens vakarā saveda kopā ar Cārliju Heksemu. Tik tiešām rudens vakarā, jo kopš dienas, kad plēsējputnu beigtu atrada krastmalā, bija pagājis tieši pusgads.

Skola, kurā bērnus mācīja misters Hedstouns, īsteni aptvēra divas izglītības iestādes — vienu meitenēm, otru zēniem — un atradās tai Temzas piekrastes līdzenuma apvidū, kur sakļaujas Kentas un Sarijas grāfistes robežas un kur dzelzceļa stiga aizstīdz pāri dārzniecību laukiem,

draudot tos visā drīzumā iznīcināt. Nesen celtajām skolām līdzinieču visās Anglijas malās bija tādā daudzumā, ka tās bez pūlēm varētu iztēloties par vienu vienīgu kustīgu ēku, kas, tāpat kā Aladina pils, apveltīta pašpārvietošanās burvju spējām. Tuvīnā skolas apkaime izskatījās pēc rotaļu pilsētiņas, ko no klucīšiem šķībi un greizi saslējis nerātns, izlutināts bērns, — vienā pusē jauna iela, tālāk nekurienē raugās savrup uzcelta kroga ēka, turpat blakus līdz galam nepabeigta, bet jau gandrīz drupās sagruvusi iela, te pēkšņi baznīca, tur milzīga jauna noliktava, gabaliņu uz priekšu pussagāzusies ārpilsētas villa, tai līdzās vienā jūklī melna ūdens pārpilns grāvis, gurķu lecektis saulē mirguļojošiem stikliem, leknu zāli aizaudzis tīrums, rūpīgi kopts sakņu dārzs, no ķieģeļiem cclts viadukts, kanāls ar pāri pārmestu arku tiltu — visapkārt juceklis, netīrība un migla. It kā bērns apnikumā būtu iespēris galdam ar kāju un pats aizmidzis.

Tomēr pat starp skolas ēkām, skolotājiem un skolēniem, kas visi pielāgoti vienam paraugam un radīti saskaņā ar jaunlaiku evaņģēliju, kurš slavina vienveidību, reižu reizēm paslej galvu vecais paraugs, kas daudzus likteņus izšķīris gan uz labu, gan uz ļaunu. Tas paslēja galvu arī skolotājā mis Pīčerē, kura laistīja puķes tieši tai brīdī, kad garām gāja misters Bredlijs Hedstouns. Tas paslēja galvu skolotājā mis Pīčerē, kura laistīja puķes mazajā, ielas putekļiem piepūstajā dārziņā pie mazā skolas piešķirtā miteklīša ar maziem lodziņiem kā adatu acīm un mazām durtiņām, kas izskatījās pēc mācību grāmatas vākiem.

Sīciņa, saulaina, glītiņa, kārtīga un tukliņa — tāda bija mis Pīčere —, ķiršsārtiem vaidziņiem un saldskanīgu balstiņu. Adatu spilventiņš, šujampiederumu lādīte, grāmatiņa, rokdarbu kārbiņa, reizrēķinu tabula, svara un mēru tabula — viss apkopots vienā mazā sievišķītī. Mis Pīčere prata sacerēt domrakstus par jebkuru tematu tieši tāfelītes. garumā, sākdama vilkt grifeli no augšējā kreisā stūra un pabeigdama apakšējā labajā stūrī, un domraksts aizvien padevās ciešā saskaņā ar noteikumiem. Ja misters Bredlijs Hedstouns rakstiski bildinātu mis Pīčeri, viņa droši vien atbildētu ar teicami nostrādātu domrakstu tieši tāfelītes garumā, un atbilde katrā ziņā nozīmētu «jā». Jo mis Pīčere mīlēja misteru Hedstounu. Skolotāja apskauda glīto matu važiņu, kas apvija mistera Hedstouna kaklu rūpēs par viņa stāvoklim atbilstošo sudraba pulksteni. Mis Pīčere pati labprāt būtu apvijusies misteram Hedstounam ap

kaklu un pati par viņu uzņēmusies rūpes. Par viņu, šo nejūtīgo cilvēkul Jo viņš mis Pīčeri nemīlēja.

Mis Pīčeres mīluļos izraudzītā audzēkne, kas palīdzēja apkopt mājas soli un tobrīd stāvēja skolotājai līdzās ar spainīti, lai papildinātu ūdeni lejkannā, nojautusi mis Pīčeres dvēseles stāvokli, uzskatīja par savu pienākumu iemīlēties Cārlijā Heksemā. Tādējādi starp divām lefkoju un divām goldlaku dobēm divu siržu puksti divkāršojās, kad skolotājs un skolnieks apstājās, lai pāri vārtiņiem ielūkotos dārziņā.

—    Jauks vakars, mis Pīčere!

—         Brīnumjauks vakars, mister Hedstoun, — sacīja mis Pīčere. — Jūs dodaties pastaigā?

—    Abi ar Heksemu dosimies garākā pastaigā.

—         Garākai pastaigai laiks patiešām ir burvīgs, — noteica mis Pīčere.

—         Ejam ne tik daudz prieka pēc, cik darīšanās, — sacīja skolotājs.

Apgāzusi lejkannu ar dibenu uz augšu un izkratījusi pēdējās ūdens lāses pār kādu puķi tik rūpīgi, it kā tām piemistu īpašs spēks līdz rītausmai no šās puķes izaudzēt pupu, kas uzkāps debesīs, mis Pīčere pieprasīja ūdens papildinājumu savai audzēknei, kas bija uzsākusi sarunu ar zēnu.

—    Arlabvakar, mis Pīčere! — sacīja skolotājs.

—    Arlabvakar, mister Hedstoun! — sacīja skolotāja.

Audzēkne bija tā iejutusies savā audzēknes stāvoklī un

tik pamatīgi pieradusi pēc klases paražas pacelt roku, kā apstādinādama važoni vai omnibusu, kad gadījās kaut kas mis Pīčerei sakāms, ka cilāja roku arī abu mājsaimniecības attiecībās, un šai reizē tāpat roka tika pacelta.

—    Nu, Mērija Anna? — pavaicāja mis Pīčere.

—         Ja atjauts sacīt, lūdzu, skolotāja, Heksems teica, ka ejot apciemot māsu.

—         Diezin vai tas var būt, — sacīja mis Pīčere, — jo ar šo māsu misteram Iledstounam nevar būt nekādu darīšanu.

Mērij-a Anna atkal apturēja važoni.

—    Nu, Mērija Anna?

—         Ja atļauts sacīt, lūdzu, skolotāja, varbūt darīšanas ir Heksemam?

—         Var gadīties, — atbildēja mis Pīčere. — To es neiedomājos. Taču tam nav nekādas nozīmes.

Mērija Anna vēlreiz apturēja važoni.

—    Nu, Mērija Anna?

—    Visi runā, ka viņa esot dikti skaista.

—     Ak, Mērija Anna, Mērija Anna! — zaudējusi kādu kripatu labās omas, viegli piesarkdama, atsacīja mis Pīčere un pakratīja galvu. — Cik reižu neesmu tevi mācījusi nelietot šādus miglainus izteicienus, nerunāt vispār! Kad tu saki «visi runā», ko ar to gribi teikt? Pie kādas vārdu šķiras pieder «visi»?

—    Tas ir vispārināmais vietniekvārds.

—    Kura persona?

—    Trešā.

—    Kurā skaitlī?

—    Daudzskaitlī.

—    Nu, cik daudz cilvēku runā? Divi, trīs? Vai vairāk?

—     Lūdzu, skolotāja, atvainojiet, — sapinusies pati savās domās, mulsi sacīja Mērija, — es nudien runāju tikai par viņas brāli un vairāk nevienu nedomāju. — To teikdama, Mērija Anna nolaida pacelto roku.

—     Citādi arī nevarētu būt, — sacīja mis Pīčere un atkal pasmaidīja. — Nākamreiz, Mērija Anna, lūdzu tevi būt uzmanīgākai. Iegaumē, ka «viņš runā» atšķiras no «visi runā». Ar ko «viņš runā» atšķiras no «visi runā»? Atbildi!

Mērija Anna veicīgi aizlika elkonī saliekto labo roku aiz muguras un satvēra kreisās rokas plaukstu — šādam gadījumam absolūti nepieciešams stāvoklis — un atbildēja:

—     Pirmais ir pārejošā darbības vārda «runāt» īstenības izteiksmes darāmās kārtas tagadnes trešā persona vienskaitlī. Otrais ir pārejošā darbības vārda «ruifāt» īstenības izteiksmes darāmās kārtas tagadnes trešā persona daudzskaitlī.

—    Kāpēc darbības vārds ir pārejošs, Mērij Anna?

—    Tāpēc, ka šim darbības vārdam seko papildinātājs akuzatīvā, mis Pīčere.

—     Ļoti labi, teicami, — mis Pīčere uzslavēja meiteni. — Labāk nemaz nevarētu atbildēt. Tikai citreiz vairs nepiemirsti likt savas zināšanas lietā, Mērija Anna. — To pateikusi, mis Pīčere pabeidza puķu laistīšanu un atgriezās savā šaurajā amatpersonas rezidencē, kur uzsāka atmiņas atsvaidzināšanas vingrinājumus, prātā pārlūkodama pasaules lielākās upes un kalnus, pārmērīdama to platumu, dziļumu, augstumu, un tikai tad stājās pie ņiebura mērīšanas, lai pašūdinātu tērpu pati savas personas izdaiļošanai.

Bredlijs Hedstouns un Čārlijs Heksems tikām bija sasnieguši Vestminsteras tiltu Sarijas pusē un, šķērsojuši upi, pa Midlseksas grāfistes puseskrastmalu devās Miibenkas virzienā. Sai pilsētas rajonā ir maza ieliņa Cērčstrīta, tās strupceļa galā mazs laukumiņš Smitskvērs, kura centrā paceļas atbaidoši neglītā baznīca ar četriem torņiem četros stūros, mats matā līdzīga pārakmeņotam milzīgam, drausmam briesmonim, kas paslējis gaisā četras kājas. Vienā no laukuma stūriem abi gājēji ieraudzīja koku, aiz tā kalēja smēdi, namdara darbnīcu un līdzās vecu dzelžu pārdotavu. Kādēļ dzelžu tirgotāja bodītes priekšā rēgojās sarūsējis tvaika katls, milzīgs dzelzs ritenis un vēl sazin kādi pa pusei zemē iegrimuši lūžņi, to neviens laikam nezināja un arī negribēja zināt. Kā dziesmiņā par bēdīgo dzirnavnieku: «Tiem pasaulē vienaldzīgs viss ir nudien, tāpat kā nevienam nav daļas gar tiem.»

Apgājuši apkārt laukumam un tā rēnajā mierā nomanījuši kaut ko nedzīvu, it kā šī vieta būtu iedzērusi miegazāles, nevis iesligusi dabas dāvātā dusā, viņi apstājās uz stūra, kur mazā ieliņa ar rindā saceltiem klusiem namiņiem pievienojās laukumam. Cārlijs Heksems devās turp un pie viena no šiem namiņiem palika stāvam.

—    Sī laikam ir tā vieta, kur mitinās mana māsa, ser. Seit viņa apmetās uz pagaidu dzīvi drīz pēc tēva nāves.

—    Cikreiz tu ar viņu kopš tā laika esi ticies?

—    Tikai divas reizes, ser, — joprojām negribīgi atbildēja zēns, — taču par to nevar vainot ne viņu, ne mani.

—    No kā viņa pārtiek?

—    Māsa ļoti labi šuj un tagad darina preces kādam jūrnieku apģērbu tirgotājam.

—    Vai viņa parasti šuj mājās?

—    Nē, tikai reizēm. Lielākoties, man šķiet, viņa strādā darbnīcā. Jā, šī pati ir.

Zēns pieklauvēja, aiz durvīm kaut kas noklikšķēja, un tās spēji atsprāga vaļā. Mazajā priekšnamā durvis uz dzīvojamo istabu stāvēja atvērtas, un abu ienācēju skatienam pavērās … bērns … punduris … meitene — nenosakāma būtne, kas sēdēja zemā, vecmodīgā atzveltenī ar mazu, darbgaldam līdzigu soliņu priekšā.

—    Nespēju piecelties, — sacīja nenosakāmā būtne, — jo man ir slima mugura un kājas lāgā neklausa. Ja gribat zināt, es esmu šās mājas saimniece.

—    Vai kāds cits arī ir mājās? — apvaicājās Cārlijs, acis no savādās būtnes nenolaizdams.

—     Pašlaik neviena cita nav, — atbildēja meitene, savas cieņas apstiprināšanai aši piebilzdama: — Ir tikai šās mājas saimniece. Kas jums, jaunais cilvēk, vajadzīgs?

—    Gribēju satikt savu māsu.

—     Daudziem jauniem cilvēkiem ir māsas, — sacīja meitene. — Sakiet — kā jūs, jaunais cilvēk, sauc?

Mazajā radībā ar dīvaino stāvu, dīvaino, bet, varētu teikt, glīto sejiņu un spožajām, pelēkajām acīm viss izskatījās tik skarbs, ka skarbā uzņemšana likās pati par sevi saprotama. It kā pēc vienota veidola radītai, arī valodai vajadzēja būt skarbai.

—    Mani sauc Heksems.

—    Vai re! — sacīja mājas saimniece. — Es jau tā domāju. Jūsu māsa pārnāks pēc kādas ceturtdaļstundas. Man jūsu māsa ļoti patīk. Mēs esam stipri sadraudzējušās. Sēdieties! Un kā sauc šo džentlmeni?

—    jV\isters Hedstouns. Viņš ir mans skolotājs.

—     Sēdieties! Tikai vispirms, lūdzu, aizveriet durvis! Man pašai to grūti izdarīt, jo mugura man ir slima un kājas lāgā neklausa.

Klusēdami viņi izpildīja rīkojumus, un mazā būtne atkal ķērās pie pārtrauktā darba, ar kamieļvilnas otiņu apziezdama un līmēdama kopā pēc dažādas formas sagrieztus kartona un plānu dēlīšu gabalus. Uz soliņa noliktās šķēres un naži liecināja, ka meitene pati visu izgriezusi, un spilgtās samta un zīda lupatiņas, kā arī daudzkrāsainās lentes turpat blakus norādīja, ka pēc attiecīgas uzpolsterēšanas (polsterējamais materiāls arī atradās līdzās) salīmētie darinājumi tiks glīti apvilkti. Naskie pirkstiņi kustējās apbrīnojami veikli, un, rūpīgi savietojusi plānās kartona maliņas un drošības labad tās saspiedusi ar zobiem, viņa ik pa brīdim uzmeta viesiem paslepu pelēko acu skatienu, kas bija kļuvis vēl skarbāks nekā visi citi viņas skarbumi.

—    Jūs nepagalam nevarēsiet uzminēt, ko es daru, — vairākkārt nopētījusi viesus, viņa sacīja.

—    Jūs darināt adatu spilventiņus, — teica Cārlijs.

—    Un ko vēl?

—    Spalvu tīrāmos, — sacīja Bredlijs Hedstouns.

—     Ha, ha! Un ko vēl? Jūs esat skolotājs, bet to uzminēt nevarat.

Darināt kaut ko no salmiem, — viņš atbildēja, norādīdams uz soliņa stūri, — bet, kas tas būs, nevaru pateikt.

—    Lieliski! — iesaucās mājas saimniece. — Adatu spilventiņus un spalvu tīrāmos es darinu tikai no atgriezumiem. Turpretim salmi ir mana galvenā nodarbošanās. Miniet vēlreiz! Ko es darinu no salmiem?

—    Sedziņas, ko likt zem traukiem?

—    Tāds, kas runā par sedziņām, esot skolotājs! Minēsim mīklu, un es jums došu pavedienu manas nodarbošanās noskaidrošanai. Es mīlu savu mīļoto, kuras vārds sākas ar burtu «G», jo viņa ir glīta; esmu nemierā ar savu mījoto, kuras vārds sākas ar «G», jo viņa ir gražīga; es vedu viņu pie «Greizā gaiļa» un dāvinu viņai galvassegu; viņu sauc Grozgalve, un viņa dzīvo graustā. — Nu, ko es no salmiem darinu?

—    Galvassegas dāmām?

—    Dāmām gan, smalkām! — atbildēja mājas saimniece, piekrītoši pamādama ar galvu. — Lellēm. Šuju tērpus lellēm.

—    Darbiņš laikam ienesīgs?

Mājas saimniece paraustīja plecus un papurināja galvu.

—    Nē. Par smiekla naudu. Un bieži jāstrādā pa kaklu pa galvu. Pagājušo nedēļu viena lelle bija jāizdod pie vīra, un es dabūju nostrādāties cauru nakti. Un tas man nāk par ļaunu, jo man ir slima mugura un kājas lāgā neklausa.

Ciemiņi raudzījās uz mazo būtni aizvien pieaugošā apbrīnā, un skolotājs sacīja:

—    Zēl, ka šis smalkās dāmas pret jums ir tik nevērīgas.

—    Tā viņas radušas, — teica mājas saimniece un atkal paraustīja plecus. — Savas drānas nekad nepietaupa un ilgāk par mēnesi nevienu tērpu nevalkā, jo uzskata to par izgājušu no modes. Strādāju lellei, kurai ir trīs meitas. Un tā, nedod, Dievs, savu lauleni drīz iedzīs postā! — Dīvaini iesmējusies, mājas saimniece atkal paslepus uzmeta viesiem pelēko acu skatienu. Zods viņai bija smails kā fejai pasakā un ārkārtīgi izteiksmīgs: līdzko viņa pameta greizo skatienu, zods tūlīt paslējās gaisā. Itin kā acis un zods kustētos, vienas aukliņas raustīti.

—    Vai jums vienmēr ir tik daudz darba?

—    Vēl vairāk. Patlaban iekritis tāds klusāks laiks. Aizvakar pabeidzu lielu pasūtījumu — sēru tērpu. Lellei, kurai es šuju, nomira kanārijputniņš. — Mājas saimniece atkal iesmējās un vairākkārt pašūpoja galvu, it kā teikdama: «Ak pasaule, pasaulīti»

—    Jūs visu dienu paliekat mājās viena? — apvaicājās

Bredlijs Hedstouns. — Vai neviens no kaimiņu bērniem? …

—    Ak kungs! — mājas saimniece iesaucās tik spalgi, ka likās — šie vārdi viņai iedūruši kā ar dzeloni. — Par bērniem nerunājiet! Bērnus es nevaru ciest! Pazīstu viņu niķus un stiķus. — To sacīdama, viņa nikni pakratīja dūrīti sev cieši gar acīm.

Nekāda lielā skolotāja pieredze nebija vajadzīga, lai saprastu rūgtumu leļ|u šuvējas sirdī, jo viņa apzinājās atšķirību starp sevi un citiem bērniem. Vismaz šis skolotājs un viņa skolnieks to saprata.

—    To vien zina kā skraidīt un bļaustīties, dauzīties visādās spēlēs un kauties, hop-hop-hop! — lēkāt pa ietvi un apzīmēt to ar krītu! Ak! Man taču viņu stiķi un niķi ir zināmi. — Viņa atkal pakratīja dūrīti gar acīm. — Un tas vēl nav viss! Nelabi apsaukājas pa atslēgas caurumu un atdarina, kāda kuram mugura, kādas kājas. Ak! Man viņu stiķi un niķi ir zināmi. Bet nu esmu izdomājusi, kā viņus varētu sodīt. Tur tai baznīcai laukumā ir durvis — melnas durvis — un aiz tām melnas, tumšas kapenes. Es atslēgtu vienas no šīm durvīm, iespundētu tur visus, pēc tam durvis aizslēgtu un pa atslēgas caurumu iepūstu piparus.

—    Kāds labums no piparu pūšanas? — apvaicājās Čārlijs Heksems.

—    Lai izšķaudās, — atbildēja mājas saimniece, — lai šķauda, līdz acis no pieres iztek. Un, kad viņi tur tā šķaudītu un sarkanām acīm birdinātu asaras, es viņus pa atslēgas caurumu kaitinātu. Taisni tāpat, kā viņi ar saviem stiķiem un niķiem pa citu cilvēku atslēgas caurumiem kaitina citus!

īpaši sparīga dūrītes novicināšana cieši gar acīm likās daudzmaz atvieglinām mājas saimnieces dūšu, jo atguvusies viņa jau savaldīgi piebilda:

—    Nē, nē, nē! Bērnus es savā tuvumā negribu. Pavisam cits ir pieaugušie.

Dīvainās būtnes vecumu grūti bija noteikt, sīkais augumiņš nelīdzēja to uzminēt, bet sejiņa šķila gan ļoti jauna, gan ari novecojusi. Divpadsmit, pats lielākais, trīspadsmit varēja būt tuvu patiesībai.

—    Man vienmēr patikuši pieaugušie, — viņa turpināja, — un es vienmēr turos kopā ar tiem. Pieaugušie ir tik saprātīgi. Sēž rāmi. Nedraiskojas un nelēkā apkārt. Esmu nolēmusi turēties kopā tikai ar pieaugušajiem, iekams apprecēšos. Agri vai vēlu man tik un tā vajadzēs izšķirties par precēšanos.

Pēkšņi viņa ieklausījās — ausis bija uztvērušas sojus, un tūda| arī pie durvīm atskanēja klauvējiens. Pavilkuši kādu rokturi turpat pie sola, viņa, līksmi iesmiedamās, sacīja:

—    Redziet, kur nāk, piemēram, viena pieaugusī, kas ir mana vismīļākā draudzene!

Pa durvīm, tērpusies melnās drānas, ienāca Lizija Heksema.

—    Cārlij, tu!

Apskāvusi brāli abam rokām kā senlaikos — zēns par to mazliet sakaunējās —, viņa nevienu citu vairs neredzēja.

—    Nu, nu, nevajag, Liz, būs jau labi, mlļāl Skaties! Man lidzi atnācis misters Hedstouns.

Lizijas skatiens pievērsās Hedstounam, un tas lūkojās pārsteigts, acīmredzot cerējis ieraudzīt gluži citādu būtni, un abi nomurmināja parastos sasveicināšanās vārdus. Lizija likās samulsusi par šādu negaidītu apciemojumu, un arī skolotājs nejutās visai ērti. Taču viņš gandrīz nekad un nekur nejutās ērti.

—    Sacīju misteram Hedstounam, ka tu vēl neesi īsti iekārtojusies, bet viņš bija tik laipns un gribēja nākt tevi apciemot, un tā nu es viņu atvedu. Cik tu labi izskaties!

Bredlijs likās domājam tieši tāpat.

—    Tiesa! Viņa ir skaista, ir taču skaista? — iesaucās mājas saimniece, ķerdamās atkal pie darba, lai gan ātri sabiezēja krēsla. — Tur nu jums taisnība — viņa patiešām ir skaista! Turpiniet vien tērzēšanu, jūs visi, viens, divi un trīs.

Viens un divi un vēl trīs,

Mani draugi būsiet drīz,

Bet kurš cits gan salmus pīs, —

viņa noskandēja savu improvizēto pantu, ar sīko rādītājpirkstiņu pabakstīdama visu treju virzienā.

—    Negaidīju tevi, Cārlij, — sacīja māsa. — Biju iedomājusies tā: ja tev sagribēsies mani redzēt, tu palūgsi kādu man pateikt, un mēs norunāsim satikties netālu no skolas kā iepriekšējā reizē. Es toreiz tikos ar brāli netālu no skolas, ser, — viņa paskaidroja Bredtijam Hedstounam, — tāpēc ka vieglāk ir man aiziet turp nekā viņam

nākt uz šejieni, jo mana darbavieta atrodas pusceļā starp skolu un mājām.

—     Jūs laikam tiekaties ļoti reti? — ievaicājās Bredlijs, joprojām nespēdams īsti saņemties.

—     Reti gan. — Un Lizija skumji pašūpoja galvu. — Kā Cārlijam veicas ar mācībām, mister Hedstoun?

—     Labāk nevar vēlēties. Domāju, ka ceļš uz turpmākiem panākumiem viņam ir pavēries.

—     Tieši to es cerēju. Esmu jums ļoti pateicīga. Lieliski, mīļais Cārlij! Man jānoiet malā (ja vien viņš pats nevēlēsies mani satikt), lai nekļūtu par šķērsli šai ceļā. Kā domājat jūs, mister Hedstoun?

Apzinādamies, ka Cārlijs gaida atbildi un ka viņš savam audzēknim ieteicis turēties tālāk no māsas, ko pats nule pirmoreiz ieraudzījis vaigu vaigā, Bredlijs Hedstouns izstomīja:

—     Jūsu brālis, redziet, ir stipri aizņemts. Viņam cītīgi jāstrādā. Jo mazāk viņš novērsīs uzmanību no saviem pienākumiem, jo vairāk tas, jāatzīst, nāks par labu viņa nākotnei. Kad viņš būs sevi apliecinājis, tad … nu, tad runa var iznākt gluži citāda.

Lizija atkal papurināja galvu un, rāmi pasmaidījusi, atbildēja:

—     Vienmēr esmu devusi viņam tādu pašu padomu, kādu tagad dodat jūs. Tā taču ir, Cārlij?

—     Ko nu par to tagad runāt! — sacīja zēns. — Pastāsti, kā klājas tev!

—    Loti labi, Cārlij. Man nekā netrūkst.

—    Vai tev ir pašai sava istaba?

—     Jā gan. Augšstāvā. Tur ir klusi, patīkami un daudz gaisa.

—     Viesu uzņemšanai viņa vienmēr var izmantot šo istabu, — sacīja mājas saimniece un, kaulaino rociņu dūrītē savilkusi, palūkojās tanī kā tālskatī, bet zodiņš dīvainā saskaņā virzījās līdzi acīm. — Sī istaba vienmēr izmantojama viesu uzņemšanai, vai ne, mīļā Lizij?

Bredlijs Hedstouns nejauši pamanīja vieglu Lizijas Hcksemas rokas kustību, it kā viņa leļļu šuvēju brīdinātu. Meitene, tikpat nejauši tai pašā mirklī uztvērusi skolotāja , skatienu, pielika abas dūrītes pie acīm, paskatījās viņā pa šo binokli un, galvu valšķīgi purinādama, iesaucās:

—    Ahal Pieķēru jūs novērošanā, ko?

Varbūt tā patiešām bija nejauša sagadīšanās, taču Bredlijs Hedstouns pamanīja, ka Lizija, cepuri no galvas

vēl nenoņēmusi, tūdaļ steigšus ierosina iziet ārā, jo krēsla istabā metas aizvien tumšāka. Novēlējuši leļļu šuvējai labunakti, visi trīs izgāja uz ielas, bet meitene sakrustotām rokām atslīga atzveltenī un klusā, maigā balstiņā sāka kaut ko domīgi dungot.

—     Aizstaigāšu līdz upei, — sacīja Bredlijs. — Jums droši vien gribas aprunāties divatā.

Līdzko skolotāja neveiklais stāvs nozuda vakarīgajās ēnās, zēns pārmetoši ierunājās:

—     Kad tu beidzot, Liz, iekārtosies, kā kristīgam cilvēkam pieklājas? Domāju, ka sen jau esi par to parūpējusies.

—    Man arī šeit ir ļoti labi, Cārlij.

—     Ļoti labi šeit! Man ir kauns, ka atvedu līdzi misteru Iledstounu. Kā tu varēji nonākt šās mazās spīganas sabiedrībā?

—     Sākumā tas gadījās gluži nejauši, Cārlij. Bet tagad man šķiet, ka tā nav bijusi nejaušība, jo šī meitene… Tu atceries paziņojumus pie mūsu mājas sienas?

—     Lai nolādēti šie paziņojumi pie mūsu mājas sienas! Gribu aizmirst gan paziņojumus, gan mūsu māju, un ari tev ir laiks visu to aizmirst, — pikti noburkšķēja zēns. — Nu, un kas tad ir?

—    Šī meitene ir vecā vīra mazmeita.

—    Kura vecā vīra?

—     Tā veča nošķiebtajās tupelēs, ar naktsmici galvā — tā, kurš bija briesmīgi piedzēries.

Berzēdams degunu it kā aiz dusmām, ka jāuzklausa tik nepatīkami pagātnes notikumi, it kā aiz ziņkārības uzklausīt kaut ko vairāk, Cārlijs pavaicāja:

—     Kā tev to izdevās uzzināt? Esi gan tu savāda meitene!

—     Manas mazās saimnieces tēvs strādā tai pašā uzņēmumā, kuram šuju es, un tā es to uzzināju, Cārlij. Tēvs nav labāks par vecotēvu, nožēlojams, trīcošs, sabrucis radījums un nekad nav skaidrā prātā. Toties krietns strādnieks, lai pie kāda darba ķertos. Meitenes māte ir mirusi. Nabaga slimīgais bērns tik nelaimīgs kļuvis, sev apkārt redzēdams tikai piedzērušos — pastāvīgi, kopš paša šūpuļa … ja viņai šūpulis vispār bijis, Cārlij.

—     Tomēr nesaprotu, kāds tam visam sakars ar tevi, — sacīja zēns.

—    Tu tiešām nesaproti, Cārlij?

257

Zēns iecirtīgi pievērsa skatienu upei. Viņi bija iznākuši

9 367

Milbenkā, un Temza plūda no viņiem pa kreisi. Māsa maigi pieskārās Cārlija plecam un norādīja uz upi.

—    Atlīdzināšana … vainas izlīdzināšana … lai kā mēs to nosauktu, tu zini, par ko es runāju. Tēva kaps.

Cārlijs tomēr nelikās aizkustināms. Brīdi tiepīgi klusējis, viņš nikni ierunājās:

—    Ir |oti nelāgi, Liz, vilkt mani atpakaļ, kad esmu pielicis visas pūles, lai izrautos uz augšu.

—    Es velku tevi atpakaļ, Cārlij?

—    Jā, tu, Liz. Kas bijis, izbijis. Vai tu nevari to visu atstāt pagātnei, kā šovakar man citā sakarā sacīja misters Hedstouns? Mums tagad atliek vienīgi pagriezties jaunā virzienā un doties tikai taisni uz priekšu.

—    Un ne reizi neatskatīties? Pat nemēģinot itin neko vērst par labu?

—    Tu esi sapņotāja, — tikpat neapmierināts turpināja zēns. — Bija brīnumjauki sēdēt pie pavarda un raudzīties kvēlojošās oglēs, taču tagad mums skatiens jāpievērš īstai dzīvei.

—    īstai dzīvei mūsu skatiens pievērsās arī toreiz, Cārlijl

—    Saprotu, ko tu doma, bet tur nu tev nav taisnība. Tiekdamies uz augšu, es negribu novērsties no tevis, Liz. Gribu, lai tu celies līdz ar mani. Tas ir viss, ko gribu, un savu gribu izpildīšu. Zinu, cik daudz pateicības esmu tev parādā. Vēl šovakar misteram Hedstounam sacīju: «Mācīties mani galu galā atsūtīja māsa!» Redzi, kā tas ir. Tikai nevelc mani atpakaļ un neuzspied man savu gribu! Neko citu es nelūdzu un skaidri apzinos, ka tas nav daudz prasīts.

Nenolaizdama no brāļa skatienu, Lizija savaldīgi atbildēja:

—    Nedzīvoju šeit ne aiz kādiem patmīlīgiem apsvērumiem, Cārlij. Daudz labprātāk es atrastos nezin cik tālu no šās upes.

—    Arī man daudz labāk patiktu, ja tu atrastos no tās tālāk. Atbrīvosimies abi! Kāpēc tev vēl te jāturas, ja es esmu no tā visa atteicies? Bijušajam cenšos mest apkārt līkumu.

—    Es gan laikam to nespēju, — pārlaidusi plaukstu pār ' pieri, teica Lizija. — Kaut kas mani te tur pret pašas

gribu.

—    Atkal vecā dziesma, Liz! Tie paši senie sapņi! Aiz brīva prāta lu apmeties vienā mājā ar pļēguru — drēh-

nieku ja nemaldos, un ar ķēmīgu kropli — bērnu, veceni vai dievs zina ko — un vēl gribi iestāstīt, ka tevi kaut kas šeit pievelk. Raugies taču dzīvē saprātīgi!

Visu līdzšinējo mūžu Lizija bija raudzījušies dzīvē saprātīgi, tik daudz pūlēdamās un ciezdama brāļa labā, bet nu viņa tikai uzlika roku Cārlijam uz pleca un, ruepauzdama ne mazāko pārmetumu, pāris reižu to paplikšķināja. Tā viņa bija brāli mierinājusi, to rhazu auklēdama, lai gan pali tik tikko spējusi smago nastu noturēt rokās. Cārlijam acīs sariesās miklums.

—    Tici man, Liz, — viņš sacīja, ar delnu notraukdams asaras, — gribu būt tev krietns brālis un pierādīt, ka atceros visu labo, par ko esmu tev parādā. Vienīgais, ko lūdzu, — mazliet pievaldi savus sapņus un padomā par mani! Kad es sākšu strādāt skolā, tu pārnāksi dzīvot pie manis, un tad tev savi sapņi būs jāpievalda, tad kāpēc lai tu to nedarītu jau tagad? Saki, lūdzama, ka nedusmojies uz mani!

—    Nē, Cārlij, nedusmojos.

—    Un saki, lūdzu, ka neesmu nodarījis tev pāri!

—    Nē, neesi, Cārlij. — Taču šai reizē viņa atbildēja, mazliet vilcinādamās.

—    Saki, Liz, ka tici maniem vārdiem — man prātā nav nācis nodarīt tev pāri. Es tevi lūdzu! Redzi, misters Hedstouns palicis stāvam krastmalā un skalās, kā upē ceļas ūdens, — tas ir mājiens, ka mums laiks iet. Noskūpsti mani un saki beidzot, ka tici man — neesmu gribējis nodarīt tev pāri.

Lizija atbildēja, ka brālim tic, abi apskāvās, devās uz upi un drīz jau nonāca krastmalā, kur gaidīja skolotājs.

—    Man ar tavu māsu iznāk pa ceļam, — sacīja misters Hedstouns, kad zēns paziņoja, ka var iet mājās. Skolotājs lempīgi pasniedza Lizijai neveikli saliekto roku. Viņa jau grasījās pieskarties skolotāja elkonim, bet tūdaļ plaukstu atrāva. Misters Hedstouns strauji pagriezās pret meiteni, neizprazdams, kas viņai tik pēkšņi licis piedāvāto laipnību atraidīt.

—    Es vēl neiešu mājās, — viņa sacīja. — Jums ejams tāls ceļš, un bez manis jūs galā nonāksiet drīzāk.

Sasnieguši Voksbolas tiltu, viņi nolēma Teinzu šķērsot pa to un atvadījās no Lizijas; šķiroties Bredlijs Hedstouns paspieda meitenei roku, un viņa pateicās par rūpēm, ko skolotājs uzņēmies brāļa labā.

9»

259

Skolotājs un skolnieks klusēdami naski turpināja ceļu.

Gandrīz jau tikuši līdz otram krastam, viņi ieraudzīja džentlmeni — tas nāca pa tiltu lēnām, ar cigāru inutē, rokas aiz atpakaj atmestā mēteļa uz muguras salicis. Nevērība pret ārieni, laiski uzpūtīgā gaita — viņš tuvojās, aizņemdams uz ietves divkārt vairāk vietas, nekā gājējam pieklājas, — tūdaļ pievērsa zēna uzmanību. Kad džentlmenis bija nonācis viņiem līdzās, Čārlijs to cieši nopētīja un, palicis stāvam, vēl brīdi nolūkojās aizejošajā stāvā.

—    Ko tu tik neatlaidīgi skaties? — apvaicājās Bredlijs.

—         Es domāju, — atbildēja zēns un, uzacis saraucis, pūlējās atminēties. — Tas taču ir Reiberns!

, Bredlijs Iledstouns nopētīja zēnu tikpat vērīgi, kā tas bija pētījis svešo džentlmeni.

—         Atvainojiet, mister Hedstoun, man nudien jābrīnās — kas viņam te meklējams.

Lai gan Cārlijs to teica, it kā vairs nebrīnīdamies, un mierīgi turpināja ceļu, skolotājs tomēr bija pamanījis, ka zēns vēlreiz slepus atskatās, ka pārsteiguma izteiksme tam no sejas nenozūd un uzacis joprojām paliek domīgi sarauktas.

—    Sis cilvēks tev acīmredzot nepatīk, Heksem?

—    Nepagalam nepatīk, — atbildēja zēns.

—    Kāpēc?

—         Kad pirmoreiz tikāmies, viņš mani nekaunīgi saņēma aiz zoda, — atbildēja Cārlijs.

—    Kāpēc tā?

—         Tāpat vien. Varbūt tāpēc — bet tam nav nekādas nozīmes —, ka es par savu māsu pateicu dažus vārdus, kas viņam nepatika.

—    Viņš pazīst tavu māsu?

—         Toreiz vēl nepazina, — sacīja zēns, un viņa uzacis aizvien vēl palika sarauktas.

—    Un tagad pazīst?

Cārlijs bija tā aizrāvies ar savām domām, ka tikai palūkojās cieši blakus soļojošajā misterā Bredlijā Hedstounā, bet neatbildēja, iekams jautājums netika atkārtots; tad viņš pamāja un teica:

—    Jā, ser.

—    Jādomā, ka arī patlaban iet pie viņas ciemos.

—           Nevar būt! — aši atsaucās Cārlijs. — Viņi tikpat kā ' nav pazīstami. To tik es gribētu redzēt!

Kad abi bija nogājuši vēl krietnu gabalu, arvien pielikdami soli, skolotājs satvēra skolnieku aiz elkoņa un, stingri to saspiedis, sacījai

—    Tu gribēji man kaut ko par šo cilvēku teikt. Nupat tu pieminēji vārdu — kā viņu sauc?

—    Reiberns. Misters Jūdžins Reiberns. Viņ? ir tas, ko sauc par advokātu, tikai darba viņam nav. Pirmoreiz šis cilvēks pie mums ieradās, kad tēvs vēl bija dzīvs. Kaut kādās darīšanās, ne jau savējās, jo viņam nekad nekādu darīšanu nav bijis, — atnāca kopā ar draugu.

—    Un pēc tam?

—    Man ir zināma tikai viena reize. Kad mans tēvs gāja bojā, viņš bija viens no tiem, kas atrada tēva līķi. Kā viņš tur bija gadījies, nezinu, droši vien slaistījās apkārt un pēc tam atļāvās grābt cilvēkus aiz zoda. Agri no rīta viņš atnāca pie māsas ar nelaimes vēsti, atvedis līdzi mūsu kaimiņieni mis Abiju Potersoni, lai tā palīdzētu. Slaistījās gar mūsu durvīm, kad mani pārveda mājās — pēcpusdienā, jo neviens nezināja, kur esmu meklējams, iekams māsa nebija cik necik attapusies, lai to pateiktu, — un tad viņš aizlavījās projām.

—    Un tas ir viss?

—    Viss, ser.

Kā domās nogrimis, Bredlijs Hedstouns atlaida zēna roku, un abi plecu pie pleca turpināja ceļu. Pēc ilgas klusēšanas skolotājs atkal ierunājās:

—    Man šķiet… tava māsa … — pirms un pēc pēdējiem diviem vārdiem viņš savādi aprāvās, — tikpat kā nemaz nav mācījusies ne lasīt, ne rakstīt, Heksem.

—    Tikpat kā nemaz, ser.

—    Droši vien bijīgi pakļaudamās tēva iebildumiem. Atceros viņa pretošanos, kad runa bija par tevi. Tomēr… tavai māsai… ne pēc izturēšanās, ne valodas izglītības trūkumu nemana.

—    Lizija ļoti daudz nododas domām, mister Hedstoun. Neskolotai meitenei varbūt pārāk daudz. Pavardu mūsu vecajā mājā es mēdzu dēvēt par Lizijas grāmatu, jo, lūkodamās ugunī, viņa aizvien kaut ko iedomājās, iztēlojās, un šīs iedomas dažkārt bija pavisam saprātīgas.

—    Man tas nepatīk, — teica Bredlijs Hedstouns.

Cārliju mazliet pārsteidza tik negaidīti noteikti un dedzīgi izrādīta nepatika, taču viņš to uztvēra kā pierādījumu skolotāja rūpēm par audzēkni. Šādas domas iedrošināts, zēns sacīja:

—    Līdz šim es nekādi neesmu spējis sevi piespiest uz atklātu sarunu ar jums, mister Hedstoun, un jūs pats šovakar pirms mūsu došanās ceļā redzējāt, cik mazdūšīgi uzklausīju jūsu paustās šaubas, taču man bail pat domāt par to, kas notiks, ja attaisnošu jūsu cerības un tikšu dzīvē uz priekšu, — vai mani … negribu sacīt «neapkaunos», jo nekā apkaunojoša tur nav … bet… vai man nenāksies s°rkt, ja kāds uzzinās par manu māsu, kura man vienmēr drrijusi tikai labu?

—    Mjā, — neskaidri norūca Bredlijs Iledstouns, jo viņa prāts, vairs nekavēdamies pie zēna, nemanot bija pievērsies pavisam kam citam, — te nu ir par ko padomāt, fa, teiksim, gadās cilvēks, kas izcīnījis savu ceļu dzīvē un kam iepatīkas… tava māsa … un kas ar laiku varbūt gribētu apprecēt… tavu māsu … cik briesmīgi viņš pārdzīvos un mocīsies, ja, pat pārvarējis nevienlīdzību abu stāvokli un citus apsvērumus pret šādu laulību, galu galā sapratīs, ka šī nevienlīdzība un citi apsvērumi tomēr starp viņiem paliek spēkā.

—    Es domāju tieši tāpat, ser.

—    Jā, jā, — sacīja Bredlijs Hedstouns, — tu runā tikai kā brālis. Turpretim gadījums, ko pieminēju es, ir daudz nopietnāks, jo līgavainis, vīrs saistības uzņemsies aiz brīva prāta, turklāt viņam savs nodoms jāpavēstī atklātībai, bet brālim tas nav jādara. Beigu beigās, kā tu pats sapratīsi, par tevi var teikt — tuviniekus neviens neizvēlas, bet par vīru sacīs — un gluži dibināti —, ka savu likteni viņš izraudzījies pats.

—    Taisnība, ser. Kopš Lizija pēc tēva nāves ir brīvs cilvēks, es reizēm esmu domājis, ka tāda jauna meitene var iemācīties vairāk nekā tikai būt kādam noderīga. Dažkārt man pat prātā nāk doma, vai varbūt mis Pīčere…

—    Šādam nolūkam mis Pīčeri es gan neieteiktu, — atkal atguvis nesenējo apņēmību, Bredlijs Hedstouns neļāva Cārlijam izteikt domu līdz galam.

—    Varbūt jūs būsiet tik laipns un par to padomāsiet manis labā, mister Hedstoun?

—    Jā, Hcksem, jā. Padomāšu. Katrā ziņā padomāšu. Apņemos padomāt.

Līdz pašai skolai viņi vairs nepārmija gandrīz ne vārda. Vienā no adatas acij līdzīgajiem, jaukajiem mis Pīčeres lodziņiem spīdēja gaisma, un kaktiņā pie paša loga novērošanas postenī sēdēja Mērija Anna, bet mis Pīčere pie galda šuva sev pēc ietinamā papīra piegrieztnes rūpīgi sagatavoto tērpu. Nola bene! Valdība īpaši neveicināja ne mis Pīčeres, ne mis Pīčeres audzēkņu pievēršanos rokdarbiem, kas nepavisam nav zinātniska nodarbošanās.

Piespiedusi degunu pie luga, Merija Anna pacēla roku.

—    Nu, Mērija Anna?

—    Lūdzu, skolotāja, misters Hcdstouns atgriežas mājās. Pēc brīža Mērija Anna vēlreiz pacēla roku.

—    Jā, Mērija Anna?

—    Lūdzu, skolotāja, iegāja iekšā un aizslēdza durvis. Mis Pičere aizturēja nopūtu un, vākdama kopā darbu,

lai dotos pie miera, tai pusšūdinātās kleitas vietā, kur atrastos viņas sirds, iedūra asu jo asu adatu.

II NODAĻA

Vēlreiz par izglitibu.

Mājas saimniece, leļļu tērpu šuvēja un izrakstītu adatspilventiņu un spalvu slaukāmo darinātāja, sēdēja neparastajā, zemajā atzveltenī un, tumsā dungodama, gaidīja Liziju atgriežamies. Savu goda nosaukumu mājas saimniece bija iemantojusi kopš agrīnas bērnības, jo šai namā bija vienīgais uzticības cienīgais cilvēks.

—         Nu, Lizija-Mizija-Vizija, — viņa sacīja, pārtraukusi dziedāšanu. — Kas jauns dzirdams ārpasaulē?

—         Un kas jauns dzirdams iekšpasaulē? — atjokoja Lizija un viegli noglāstīja kuplos, garos, gaišos matus, kas tik daiļi iekļāva leļļu šuvējas sejiņu.

—         Paskatīsimies, kā teica aklais. Pēdējie jaunumi ir tādi, ka es nedomāju precēties ar tavu brāli.

—    Ne?

—         Ne-mūžam! — Meitene papurināja galvu, tā ka noraustījās arī zodiņš. — Man tas puika nepatīk.

—    Un ko tu teiksi par skolotāju?

—    Teikšu, ka viņš jau ir aizņemts.

Lizija rūpīgi saglauda matus pār kroplīgajiem pleciņiem un iededza sveci. No tumsas iznira mazā istabiņa — aplupušām sienām, taču spodri uzposta. Sveci Lizija nolika uz kamīna dzegas, lai gaisma nespīdētu leļļu šuvējai acīs, atvēra durvis uz otru istabu un uz ielu un piebīdīja zemo krēsliņu ar visu sēdētāju tuvāk svaigam gaisam. Vakars bija tveicīgs, un jaukā laikā, pabeigušas dienas darbus, viņas aizvien mēdza šādi ierīkoties. Lai prieks tiktu vēl lielāks, Lizija paņēma krēslu un apsēdās mazajam atzvcltenītim blakus un kā aizsargādama paņēma zem elkoņa izdilušo rociņu, kas slepus sniedzās viņai pretī.

—    So stundu tava uzticīgā Dženija Rena sauc par vislabāko mirkli visā dienas un nakts laikā, — sacīja mājas saimniece. īstenībā meiteni sauca Fanija Klīvere, taču viņa sen jau bija izraudzījusies citu vārdu un godāja sevi par mis Dženiju Renu.

—    Šodien strādādama es visu laiku domāju, cik tas gan būtu jauki, ja varētu tevi paturēt pie sevis, līdz man pienāks laiks apprecēties, vai vismaz tik ilgi, kamēr uzradīsies kāds pielūdzējs, — turpināja Dženija. — Jo, kolīdz uzraaīsies kāds pielūdzējs, es tam likšu darīt daudz ko no tā, ko tagad manā labā dari tu. Viņš nepratīs man sasukāt matus tā, kā to māki tu, ne arī novest, ne uzvest mani pa kāpnēm tā, kā to māki tu, un vispār viņš nemācēs neko darīt tā, kā proti tu, bet lai šis neveiklis vismaz pārnes mājās darbu un pieņem pasūtījumus. Viņam tas būs jādara. Gan es pratīšu viņu izdzenāt, nemaz lai neiedomājas!

Dženija Rena, pati sev par laimi, mēdza noņemties ar dīvainām iztēles ainām, tomēr nevienu viņa neloloja sirdī tik kvēli kā iedomu par daždažādiem pārbaudījumiem un mocībām, kurām reiz jānāk pār «to cilvēku».

—    Lai kur šis cilvēks patlaban atrastos un lai kas viņš arī būtu, — teica mis Rena, — man viņa stiķi un niķi ir zināmi, un es iesaku viņam laikus piesargāties.

—    Vai tev nešķiet, ka esi pret viņu pārāk barga? — smaidīdama apvaicājās draudzene un noglaudīja Dženijai galvu.

—    Ne drusku, — mis Rena atbildēja pārliecināti kā cilvēks ar lielu dzīves pieredzi. — Zini, mīļā, šie negantnieki nespers ne soli tavā labā, ja tu viņus, kā nākas, nepiežmiegsi. Taču es sacīju — ja varētu tevi paturēt pie sevis ilgāk. Ak! Kāds milzīgs «ja»! Vai nav tiesa?

—    Neesmu domājusi iet no tevis projām, Dženij.

—    Nesoli vis, citādi ņemsi un tūlīt aiziesi.

—    Vai tiešām uz mani nemaz nevar paļauties?

—    Uz tevi var paļauties vairāk nekā uz sudrabu un zeltu. — To pateikusi, mis Rena negaidot apklusa, piemiedza acis, izstiepa lūpas un pēkšņi izskatījās ārkārtīgi dziļdomīga. — Aha!

Kas tur nāk tik vēlu?

Tas karotājs stalts.

Un ko viņš te vēlas?

Alu, puto kas balts.

Un vairāk neko, mīļā, jo sirdī viņš salts!

Uz ielas pie ārdurvīm pazibēja kāds stāvs.

—         Misters Jūdžins Reiberns, ja nemaldos? — sacīja mis Rena.

—    Tā ir dzirdēts mani saucam, — atbildēja atnācējs.

—    Nāciet iekšā, ja esat cilvēks, uz ko var paļauties.

—         Paļauties uz mani nevar, — teica Jūdžins, — bet iekšā tomēr iešu.

Paspiedis roku Dženijai Rēnai, paspiedis roku Lizijai, misters Reiberns nostājās tai blakus un atbalstījās ar muguru pret durvju stenderi. Viņš pavēstīja, ka izgājis pastaigā izsmēķēt cigāru (tas sen jau bija nokūpināts un aizsviests) un apmetis līkumu, lai atpakaļceļā iznāktu iet garām šai mājai un ielūkoties pie viņām. Vai Lizija šovakar neesot tikusies ar brāli?

—    Esmu, — mazliet satraukti atbildēja Lizija.

Kādu visžēlīgu laipnību brālis parādījis! Misteram Jūdžinam Reibernam šķita, ka viņš minēto jauno džentlmeni tikko redzējis tur uz tā tilta. Kas bija tas draudziņš viņam līdzi?

—    Skolotājs.

—    Skaidrs. Pēc tāda viņš izskatījās.

Lizija sēdēja tik mierīgi, ka grūti būtu pateikt, kā izpaužas viņas satraukums, taču par satraukumu pašu šaubas nevarēja rasties. Jūdžins jutās brīvi kā aizvien, tomēr šai brīdī, kad Lizija sēdēja nodurtām acīm, ik skatiens, ko viņš lāgiem meitenei uzmeta, liecināja par tik saspringtu uzmanību, kādu šis cilvēks sen nevienam nebija veltījis.

—         Neko jaunu pavēstīt nevaru, Lizij, — sacīja Jūdžins. — Bet, tā kā esmu apsolījis ar sava drauga Laitvuda starpniecību neizlaist misteru Raiderhudu no acīm, šad tad gribu jums darīt zināmu, ka solījumu neesmu aizmirsis un arī draugu uzturu pastāvīgā modrībā.

—    Par to es nemaz nešaubos, ser.

—         Taisnību sakot, es piederu pie cilvēkiem, par kuriem tomēr vajag šaubīties, — aukstasinīgi atzinās Jūdžins.

«— Kāpēc tā? — strupi apvaicājās mis Rena.

—         Tāpēc, mīļumiņ, — mundri attrauca Jūdžins, — ka esmu nekam nederīgs dīkdienis.

—         Kāpēc tad jūs nelabojaties un nekļūstat par derīgu cilvēku? — neatlaidās mis Rena.

—         Tāpēc, mīļumiņ, — atbildēja Jūdžins, — ka neredzu neko, kā labad būtu vērts pūlēties. Vai esat padomājusi par manu priekšlikumu, Lizij? — To viņš sacīja klusāk,

taču nevis lai kaut ko noslēptu mājas saimnieces ausīm, bet gan it kā uzsvērdams teiktā nozīmīgumu.

—    Esmu domājusi, mister Reibern, tomēr izšķirties par tā pieņemšanu nespēju.

—    Pārprasts lepnums! — iesaucās Jūdžins.

—     Diezin vai, mister Reibern. Domāju, ka jūs maldāties.

—     Pārprasts lepnums! — atkārtoja Jūdžins. — Kas cits? Runa ir par sīkumiem. Par sīkumiem, kas man nenozīmē neko. Ko tie var nozīmēt man? Jūs zināt, ka necenšos gūt sev nekādu labumu. Gribu tikai būt kādam noderīgs — līdz šim nevienam neesmu bijis noderīgs un nemūžam vairs arī nenoderēšu —, gribu samaksāt kādai pienācīgi izglītotai jūsu dzimuma un jūsu gadu personai tik ļin tik daudz vai, pareizāk sakot, tik un tik maz nicināmu šiliņu, lai tā nāk vairākas reizes nedēļā noteiktā vakara stundā sniegt jums zināšanas, kuru jums netrūktu, ja savā laikā jūs nebūtu sevi aizliegusi tēva un brāļa labā. Jūs $aprotat, cik nepieciešamas dzīvē ir zināšanas, jo citādi icbūtu tā rūpējusies par brāļa skološanu. Kāpēc jūs gri)at atteikties, ja turklāt vēl mūsu draudzenei mis Dženiai tas var nākt par labu? Ja es pats ieprātotos uzmesties )ar skolotāju vai sēdēt stundās klāt — acīm redzami bezēdzīga doma! — bet, ja jūs raizējaties par to, varat iedomāties, ka esmu nozudis otrā zemeslodes pusē vai vispār izgaisis no zemes virsas. Pārprasts lepnums, Lizij! īsts lepnums nejautu jums kaunēties no brāja, drīzāk jūs kaunētos par viņa nepateicību. īsts lepnums ne]autu izsaukt mājās skolmeistaru kā dakteri pie grūti dziedināma sirdzēja. īsts lepnums liktu jums tūlīt ķerties pie darba un padarīt to līdz galam. Tas viss jums ir ļoti labi zināms, jūs skaidri saprotat, ka īsts lepnums liktu jums jau rīt uzsākt mācības, ja vien nepietrūktu iespējas un līdzekļu, ko pārprasts lepnums liedz pieņemt no manis. Lai notiek pēc jūsu prāta! Varu piebilst tikai vienu. Jūsu pārprastais lepnums nāk par ļaunu jums pašai un jūsu nelaiķa tēvam.

—    Kādā ziņā manam tēvam, mister Reibern? — izbijusies ievaicājās Lizija.

, — Kādā ziņā! Jūs vēl jautājat! Ja turpināsiet nejēdzības, pie kurām novedusi jūsu tēva tumsonība un aklā Ietiepība, ja atteiksieties vērst par labu to ļaunumu, ko viņš nodarījis jums, ja izšķirsieties par neapskaužamo likteni, ko viņš jums lēmis, īstenībā to uzspiezdams, jūs to

visu atstāsiet uz mūžīgiem laikiem kā pārmetumu pār viņa galvu.

Lizijas krūtīs tika skarta kāda sāpīga stīga, un par šo jautājumu viņa vēl pirms nepilnas stundas bija runājusi ar brāli. Jo spēcīgāk šai stigai lika ieskanēties spējā pārmaiņa runātājā — Jūdžina negaidītā nopietnība, pārliecība par saviem vārdiem, sašutums par nepamatotām aizdomām, cildena, nesavtīga līdzcietība. Aizvien tik bezrūpīgā, vieglprātīgā jaunekļa pēkšņā pārvērtība pārsteidza Liziju un lika viņas sirdij sažņaugties vainas apziņā. Vai tiešām šā cilvēka pašaizliedzīgo palīdzību, Lizija domāja, aptverdama bezdibeni, kas viņus šķir, — es noraidīju, aušīgi iedomājusies, ka viņš tīko pēc manis vai saskatījis manī īpašu pievilcību? Nabaga sirdsskaidro meiteni, kurai sveši bija jebkādi ļauni nolūki, šī doma dzina izmi- surnā. Pārmezdama sev nepateicību, it kā būtu nodarījusi Jūdžinam nepiedodamu pārestību, nicinādama pati sevi, Lizija zemu nodūra galvu un, neko neatbildējusi, klusu iešņukstējās.

—    Tikai nebēdājieties, — maigi, ļoti maigi sacīja Jūdžins. — Ceru, ka neesmu jūs apbēdinājis. Vienīgā mana vēlēšanās bija parādīt jums visu patiesā gaismā, lai gan atzīstos, ka manā rīcībā netrūka arī patmīlības un tagad jūtos vīlies.

Vīlies, velti pūlēdamies darīt viņai labu. Kas gan cits varētu likt viņam vilties?

—    Sirds man tāpēc nelūzīs, — smiedamies teica Jūdžins, — pēc divām dienām būšu to aizmirsis, bet vīlies esmu pamatīgi. Tik ļoti biju iekārojis izdarīt kādu nieku jūsu labā un arī mūsu draudzenes mis Dženijas labā. Nekad agrāk neizjustais gandarījums par to, ka būšu izdarījis vismaz kaut ko noderīgu, sagādāja man patiesu prieku. Tagad redzu, ka vajadzēja rīkoties gudrāk. Varēju izlikties, ka rūpējos vienīgi par mūsu draudzeni mis Dženiju. Varēju notēlot tikumiski cēlu seru Jūdžinu Augstsirdīgo. Taču plātīties es, goda vārds, neprotu, tāpēc labāk palikšu vīlies, nekā mēģināšu izlikties.

Ja Jūdžins bija cerējis uzzināt Lizijas domas, tad mērķi viņš sasniedza teicami. Ja turpretim mērķi viņam izdevās sasniegt nejaušas sagadīšanās pēc, tad šī nejaušība neko labu neliecināja.

—    Tas iznāca tik dabiski, — sacīja Jūdžins. — It kā negaidot kāds man tieši rokās būtu iemetis bumbu. Sākās ar to, ka jums, Lizij, zināmu apstākļu nejauša sagadīšanās divas reizes saveda mūs kopā. Sagadīšanās pēc varu jums apsolīt, ka nelietīgais nosūdzētājs Raidcrhuds netiks izlaists no acīm. Sagadīšanās pēc varu sniegt jums bezcerīga izmisuma stundā kaut niecīgu mierinājumu, apliecinot, ka Raiderhuda izteiktajiem apvainojumiem es neticu. Izmantojot tādu pašu sagadīšanos, sacīšu jums, ka esmu pats laiskākais, pats nenozīmīgākais no advokātiem, tomēr šai gadījumā, kura apstākļus esmu aprakstījis pats ar savu roku, arī šāds padomdevējs var noderēt labāk nekā vispār nekāds un ka savos pūliņos attaisnot tēvu jūs droši varat paļauties uz manu un, starp citu, arī uz Laitvuda palīdzību. Tā pamazām manu prātu pārņem doma, ka, iespējams, varu sniegt palīdzīgu roku — turklāt tik viegli! — lai attaisnotu jūsu tēvu arī par otru nodarījumu, kuru pirms brīža pieminēju un kurā viņš tiešām ir vainojams. Ceru, ka mans paskaidrojums jūs apmierina, jo no sirds nožēloju, ka esmu jūs sarūgtinājis. Taisnoties man ir pretīgi, taču mani nodomi nudien bija godīgi vai, teiksim vienkāršāk, krietni, un es gribu, lai jūs to zinātu.

—    Nekad par to neesmu šaubījusies, mister Reibern, — sacīja Lizija, izjuzdama jo dziļāku nožēlu, jo mazāk Jūdžins taisnojās.

—    Priecājos, to dzirdot. Taču, tūlīt to sapratusi, diezin vai jūs būtu atsacījusies. Tomēr būtu?

—    N-nezinu, vai būtu, mister Reibern.

—    Nu bet kāpēc atsakāties tagad, kad saprotat?

—    Man ir grūti jums to paskaidrot, — apmulsusi atbildēja Lizija, — jo, līdzko es kaut ko saku, jūs tūlīt atvedināt kādus secinājumus.

—    Pieņemiet manus secinājumus, — smiedamies atsaucās Jūdžins, — un aizdzeniet manu vilšanos jūsos! Lizij Heksema, patiesi jūs cienīdams un būdams džentlmenis, lai arī diezgan nožēlojams, es nudien vēl šobrīd nesaprotu, kāpēc jūs joprojām vilcināties.

Atklātība, patiesīgums, cildenā augstsirdība Jūdžina balsī un vienkāršā izturēšanās pievārēja meiteni un ne vien pievārēja, bet atkal lika sagumt vainas apziņā, atgādinot, ka viņa savukārt pakļāvusies gluži pretējām īpašībām, no kurām visļaunākā ir uzpūtība.

—    Vairs es nevilcināšos, mister Reibern. Neņemiet ļaunā, ka vispār esmu vilcinājusies. Saku to savā un Dženijas vārdā.., vai tu atļauj man runāt tavā vārdā, dārgumiņ?

Atlaidusies pret atzveltni, elkoņus uz paroceņiem atbalstījusi un zodu iekļāvusi plaukstās, meitene visu laiku bija vērīgi klausījusies. Nepakustēdamās krēslā, viņa strupi kā ar cirvi noskaldīja vienzilbīgu atbildi: «Jā.»

—    Tātad savā un Dženijas vārdā es ar vislielāko pateicību pieņemu jūsu laipno piedāvājumu.

—    Sitiet saujā! Pārrunas ir izbeigtas! — iesaucās Jūdžins, sniegdams Lizijai roku, vispirms to pavēcinājis gaisā, it kā aizgaiņātu apnikušo sarunas tematu. — Kaut cilvēkiem retāk uznāktu vēlēšanās no niekiem sacelt brēku!

Pēc tam Jūdžins jokodamies pievērsās Dženijai Rēnai.

—    Domāju, ka arī man vajadzēs iegādāties lelli, mis Dženija, — viņš sacīja.

—    Labāk gan ne, — atbildēja leļļu šuvēja.

—    Kāpēc ne?

—    Jūs viņu noteikti salauzīsiet. Kā visi bērni.

—    Toties jums tas, vai zināt, būs izdevīgi, mis Rena, — teica Jūdžins. — Tāpat kā man ir izdevīgi, ka cilvēki lauž solījumus un līgumus.

—    Tas man nav zināms, — atcirta mis Rena, — bet jums es gan ieteiktu iegādāties spalvu tīrāmo un cītīgi ar to strādāt.

—    Nu, vai zināt, ja mēs visi kļūtu tik čakli kā jūs, mazā, strādīgā skudriņa, tad bērni drīz stātos pie darba, līdzko iemācījušies rāpot, un tas būtu kaitīgi.

—    Jūs domājat — kaitīgi mugurai un kājām? — ievaicājās meitene, un vaigos viņai ielija sārtums.

—    Nē, nē, nē, — steigšus atbildēja Jūdžins, nobijies — taisnības labad tas jāatzīst —, ka viņa vārdus varētu uztvert kā zobošanos par Dženijas gaudenumu. — Kaitīgi veikala darīšanām, tikai veikala darīšanām! Ja mēs visi kopš šūpuļa liktu rokas pie darba, ko tad iesāktu leļļu tērpu šuvējas!

—    Sava jēga tur ir gan, — piekrita mis Rena, — jūsu paurī reizēm ataust arī kāda saprātīga doma. — Mainījusi toni, viņa piebilda: — Ja runājam par domām, mana mīļā Lizija, — viņas atkal sēdēja cieši līdzās, — nesaprotu, kā tas iespējams, ka vasarā, viena pati te diendienā raudamās ar darbiem, es sajūtu puķu smaržu.

—    Kā gluži vienkāršs cilvēks uzdrošinos apgalvot, — gurdeni novilka Jūdžins, ko mājas saimniece jau sāka garlaikot, — ka puķu smaržu jūs sajūtat tāpēc, ka tās patiešām smaržo.

—        Nav tiesa, — atbildēja meitene un, elkoni pret krēsla paroceni atbalstījusi, zodu iekļāvusi plaukstās, pavērsa skatienu tālumā, — mūsu apkaimē puķes neaug. Lai kas te atrodams, bet puķu gan nav. Un tomēr sēdēdama un strādādama es sajūtu jūdzēm plešamies puķu dārzus. Sajūtu rožu smaržu, it kā tepat uz grīdas veseliem klēpjiem un gabanām būtu sakrautas to ziedlapiņas. Sajūtu krītošu lapu smaržu, un liekas — jāpastiepj tikai roka, un tās iečaukstēsies. Sajūtu balto un sārto vilkābeļu ziedu smaržu dzīvžogos un vēl visvisādu puķu smaržu, lai gan nekad neesmu tās pat redzējusi. Man dzīvē lemts skatīt ļoti maz puķu.

—    Cik jauki iedomu tēli, Dženij, dārgumiņ! — sacīja draudzene un slepus uzmeta skatienu Jūdžinam, kā jautājot, vai šie sapņi meitenei netiek dāvāti atlīdzībai par skumjo likteni.

—    Jā, Lizi], es arī priecājos ikreiz, kad tie atkal ierodas. Un kādus putniņus es dzirdu! Ak! — iesaucās meitene un, roku izstiepusi, pavērās augšup. — Kā tie dzied!

Dženijas seju un rokas kustību šai brīdī apspīdēja apgarots daiļums. Tad viņa atkal domīgi atbalstīja zodiņu plaukstā.

—    Mani putniņi katrā ziņā dzied jaukāk nekā citi putni, un manas puķes smaržo saldāk nekā citas puķes. Jo, kad vēl biju pavisam maza, — to viņa sacīja tā, it kā runātu par kaut ko aizmūžīgu, — bērni, ko es agri no rīta redzēju, bija gluži citādi nekā parasti bērni. Tie nebija līdzīgi man, ne drebinājās aukstumā, ne tērpās skrandās, ne baidījās no sitieniem, ne cieta sāpes. Tie nelīdzinājās arī kaimiņu bērniem — nekad tie, spalgi trokšņodami, neuzdzina man šermuļus, nekad mani neizsmēja. Un cik daudz šo bērnu bija! Visi baltās drānās ar spīdīgām apmalītēm, un arī galvā kaut kas spožs, ko man nekad nav izdevies atdarināt leļļu tērpos, lai gan savu darbu protu ļoti labi. Tie nolaidās pie manis pa mirdzošām, garām, slīpām strēlēm un visi vienā balsī sauca: «Kurš te cieš sāpes? Kurš te cieš sāpes?» Kad pateicu, kas es esmu, viņi atsaucās: «Nāc ar mums rotaļāties!» Un, kad atbildēju: «Es nekad nerotaļājos! Es neprotu rotaļāties!» — viņi visi apstājās man apkārt, pacēla mani uz rokām, un es kļuvu viegla kā ļnākofiītis. šis vieglums un miers likās brīnišķīgs, līdz viņi nolaida mani atkal zemē un vienā balsī sacīja: «Esi pacietīga un gaidi mūs drīz atgriežamies!» Ikreiz, kad viņi atgriezās, vēl neieraudzījusi garās, mirdzošās strēles, es jau zināju, ka viņi nāk, jo pa lielu gabalu dzirdēju visus vienā balsī saucam: «Kurš te cieš sāpes? Kurš te cieš sāpes?» Un es aizvien saucu pretī: «Ak, svētlaimīgie bērniņi, tā esmu es, nabadzīte! Pažēlojiet mani! Celiet mani augstu, augstu un dariet vieglu kā mākonīti!»

Arvien vairāk aizraudamās atmiņās, meitene pacēla roku, un apgarotā sejiņa atkal likās daiļa. Mirkli klusēr jusi, ar smaidu uz lūpām ieklausījusies sevī, viņa pēkšņi palūkojās apkārt un atguvās.

—    Jūs laikam uzskatāt mani par nožēlojamu muļķi, mister Reibern? Pēc acīm redzu, ka esmu jums apnikusi. Ir taču sestdienas vakars, un es negribu jūs aizkavēt.

—    Vai tas jāsaprot tā, mis Rena, ka jūs vēlaties redzēt mani aizejam? — apvaicājās Jūdžins, jau grasīdamies izmantot šo mājienu.

—    Ir sestdienas vakars, — meitene atkārtoja, — un drīz mājās pārnāks mans bērns. Viņš man ir nerātns, nepaklausīgs bērns, un mēs nekad neiztiekam bez bāršanās. Man negribētos, ka jūs ar viņu sastopaties.

—    Lelle? — neizpratnē apvaicājās Judžins un, gaidīdams paskaidrojumu, palūkojās Lizijā.

Bet, tā kā Lizija tikai mēmi pakustināja lūpas, no kurām varēja nolasīt vārdus «viņas tēvs», Jūdžins ilgāk vairs nekavējās. Steigšus atvadījies, viņš uz ielas stūra apstājās aizdegt cigāru un, iespējams, pats sev apjautāties, kur rodams izskaidrojums viņa rīcībai. Ja Jūdžins to jautāja, tad atbildi saņēma gaužām neskaidru un nenoteiktu. Kā savu rīcību var izskaidrot cilvēks, kas rīkojas, kā kuru reizi ienāk prātā?

Jūdžins jau pagriezās uz iešanu, kad viņam krūtīs iemeimuroja kads pretimnācējs, reibumā svepstēdams atvainošanās vārdus. Palūkojies, kurp piedzērušais dodas, Jūdžins redzēja to ieejam pa durvīm, pa kurām viņš pats nupat bija iznācis.

Līdzko piedzērušais pārtenterēja pār slieksni, Lizija piecēlās, lai ietu uz savu istabu.

—    Neejiet prom, mis Heksema! — atnācējs pazemīgi sacīja aizsmakušā balsī, tik tikko spēdams pavalstīt mēli. — Nebēdziet no nelaimīgās bēdu dvēseles, kam dzīve satricinājusi veselību. Pagodiniet nabaga sirdzēju ar savu sabiedrību. Neesmu … neesmu spitālīgs.

Lizija aizbildinoties nomurmināja, ka viņai jāpabeidz steidzams darbs, un devās uz savu istabu augšstāvā.

—    Kā klajas manai Dženijai? — bikli iešļupstējās piedzērušais. — Kā klājas manai Dženijai Rēnai, visinīļākajai meitiņai pasaulē, tēva salauztās sirds vienīgajam iepriecinājumam?

Bet mājas saimniece, pavēloši izstiepusi roku, nepielūdzami bargi viņam uzsauca:

—    Lieki netērē vārdus! Pazūdi savā kaktā! Taisies, ka pazudi savā kaktā!

Nožēlojamais radījums tā kā grasījās kaut ko iebilst, taču pārdomājis neuzdrošinājās mājas saimniecei izrādīt pretestību un noslīga kaktā uz krēsla, kur tika sēdināts ikreiz, kad bija kritis nežēlastībā.

—    Ak tu tāds! — bakstīdama ar pirkstiņu tēva virzienā, sauca mājas saimniece. — Negantais vecais zēn! Ak tu nelaimīgais palaidni! Ko tu gan iedomājies!

Zaudējis spēju pretoties, trīcēdams pie visām miesām, nelaimīgais dzērājs izmisis pastiepa pretī abas rokas, it kā izlūgtos mieru un piedošanu. Acīs sanesušās gļēvas nožēlas asaras noritēja pār sarkanām pūtēm klātajiem vaigiem. Uztūkusī zilganā apakšlūpa iedrebējās apkaunojošās elsās. Viss netīkamais, nožēlojamais stāvs — īsts grausts no iznēsātajiem zābakiem līdz sirmuma aizlaikus skartajiem plānajiem matiem — pauda bezgalīgu pazemību. Tomēr zemoties šim cilvēkam lika nevis briesmīgā apziņa — ja apziņa viņam vispār bija saglabājusies — par apgrieztajām lomām, kurās nonācis tēvs un viņa bērns, bet gan viena vienīga vēlēšanās — izbēgt no bāriena.

—    Pazīstu tavus niķus un stiķus! — sauca mis Rena. — Zinu, no kurienes tu nāc!—(Sis atklājums īpašu apķērību gan neprasīja.)—Ak tu, nepateicīgais vecais palaidni!

Pretīgs šai cilvēkā likās viss — pat dvaša, ko viņš vilka, piepūlē gārgdams kā samaitājies pulksteņa mehānisms.

—    Es te pūlos melnās miesās kā verdzene no agra rīta līdz vēlam vakaram, — turpināja mājas saimniece, — un kā labad? Ko tu gan iedomājies!

Zīmīgi uzsvērtajā vārdiņā «gan» jautās kaut kas tāds, kas vecajam dzērājam rādījās īpaši biedinošs. Līdzko mājas saimniece dzīrās to izteikt vai arī viņam šķita, ka tas tūdaļ atskanēs pār meitas lūpām, viņš aiz bailēm vairs nezināja, kur dēties.

, — Kaut tevi krātiņā ietupinātu un ieslodzītu aiz atslēgas! — sacīja mājas saimniece. — Kaut tevi iemestu tuptūzī vai tumšā alā, kur skraidelē žurkas un vaboles! Pazīstu šo kukaiņu niķus un stiķus, gan tie tevi krietni pakutinātu. Vai kauna tev nemaz nav?

—    Ir kauns, mī|umiņ, — izstomīja tēvs.

—    Nu tad atbildi, — iesāka mājas saimniece, ar nevaldāmo dusmu kvēli uzdzīdama tēvam vēl lielākas bailes, jo viņš zināja, ka tūliņ sekos zīmīgais vārdiņš, — ko tu gan iedomājies!

—    Apstākļi, pār kuriem man nav varas… — Nožēlojamais radījums tik vien spēja izspiest savas vainas mīkstināšanai.

—     Es tev parādīšu tādus apstākļus un tādu varu, — vairs nevaldīdama niknumu, atkliedza mājas saimniece, — ja tu man vēlreiz vērsi muti vaļā! Nodošu policijas rokās, tur tev uzliks sodu par pieciem šiliņiem, ko tu nespēsi samaksāt, un es arī nedomāju maksāt, un tad tevi aizdzīs mūža katorgā. Vai tev gribas nonākt mūža katorgā?

—    Negribas vis. Esmu nabaga vārgdienis ar iedragātu veselību. Nevienu vairs ilgi neapgrūtināšu, — ievaimanājās nelaimīgais upuris.

—    Nav ko pinkšķēt! — sacīja mājas saimniece un, lietišķi uzsitusi ar plaukstu pa galdu, papurināja galvu un izsiēja zodiņu. — Tu zini, kas tagad darāms. Liec naudu galdā, neko negaidi!

Tēvs paklausīgi sāka taustīties pa kabatām.

—    Droši vien visu algu notriecis! — sacīja mājas saimniece. — Liec tel Visu, kas palicis pāri! Līdz beidzamam fārtingam!

Kā viņš pūlējās no savām atlupušajām kabatām kaut ko izmakšķerēt — parakņājās vienā, neko neatrada, pārlaida pirkstus otrai, necerēdams neko atrast, pārmeklēja visas pēc kārtas, bet kur nu tukšumā lai kaut ko atrastu!

—    Tas ir viss? — noprasīja mājas saimniece, kad uz galda bija uzlikta niecīga pensu un šiliņu kaudzīte.

—    Vairāk nav, — viņš bēdīgi atbildēja un tikpat bēdīgi papurināja galvu.

—    Nāc, es pārbaudīšu. Tu zini, kas tagad darāms. Izgriez visas kabatas ar kreiso pusi uz āru un liec tās mierā! — pavēlēja mājas saimniece.

Tēvs paklausīja. Ja kaut kas spēja padarīt viņu vēl nožēlojamāku vai vēl smieklīgāku, tad tā bija šī pazemīgā atrādīšanās.

—    Te ir tikai septiņi šiliņi un astoņarpus pensi! — pārskaitījusi kaudzīti, iesaucās mis Rena. — Ak tu, vecais pazudušais dēls! Nu tu dabūsi kārt zobus vadzī!

—    Nē, nevajag kārt zobus vadzī, — tēvs ievaimanājās.

—    Ja ar tevi apietos, kā esi pelnījis, — sacīja mis Rena,

— tad tu dabūtu nolaizīt iesmus, uz kuriem uzdur gaļu kaķu barošanai, — tikai iesmus, kad kaķi gaļu apēduši. Nu labi, liecies gulēt!

Nojauzdams tuvojamies kārtējo zīmīgi uzsvērto «gan», tēvs no tā izvairījās, pakļaudamies meitenes gribai, un, smagiem soļiem uzstājis pa kāpnēm, aizvēra durvis un iezvēlās gultā. Pēc brītiņa lejā nonāca Lizija.

—    Vai ieturēsim vakariņas, Dženij, dārgumiņ?

—    Ak! Ar Dieva palīgu un svētību mums tiešām jāieturas, lai nezaudētu spēkus, — paraustījusi plecus, atbil-. dēja mis Dženija.

Lizija pārklāja ar galddrānu zemo soliņu (kas mājas saimniecei noderēja darbgalda vietā), salika uz tā parasto pieticīgo vakariņu tiesu un pievilka ķeblīti, kur pašai apsēsties.

—    Ķeries nu pie vakariņām! Par ko tu domā, Dženij, dārgumiņ?

—    Domāju par to, — atbildēja meitene, tikko gremdējusies dziļās pārdomās, — ko es darītu ar viņu, ja izrādītos, ka viņš ir dzērājs.

—    Ei nu, viņš nebūs dzērājs, — sacīja Lizija. — Tu par to pārliecināsies jau priekšlaikus.

—    Es lūkošu par to pārliecināties priekšlaikus, bet viņš var mani apmānīt. Ak, mana mīļā, visi šie puisieši ir mudīgi uz stiķiem un niķiem, lai tikai kādu apmānītu! — Mazā dūrīte novicinājās gaisā. — Ja viņš mani apmānīs, zini, ko es viņam izdarīšu? Kad viņš aizmigs, sakarsēšu karoti līdz sarkankvēlei, kastrolī uzvārīšu kādu stipru dzērienu un, kad tas čūkstēdams uzburbuļos, ar otru roku atvēršu viņam muti — bet varbūt viņš gulēs krākdams, ar atvērtu muti — un ieliešu to žurgu tieši rīklē, lai viņš aizrijas un applaucējas.

—    Esmu pārliecināta, ka tādus briesmu darbus tu nekad nepastrādātu, — teica Lizija.

—    Nepastrādātu? Nu varbūt nepastrādātu arī. Bet gribētos gan!

—    Tikpat pārliecināta esmu par to, ka tev negribētos vis.

—     Pat negribētos? Nu, tu jau vienmēr visu zini labāk. 'Tikai tev nav nācies dzīvot tā, kā esmu dzīvojusi es, un mugura tev nav slima un arī kājas tev klausa.

Vakariņojot Lizija lūkoja panākt, lai meitene atgūtu iepriekšējo jauko, līksmo noskaņojumu. Taču burvība bija izgaisusi. Mājas saimniece jutās kā īsta mājas saimniece, ko nomāc raizes un svelošs kauns, jo zināja, ka augšstāvā guļ nožēlojams cilvēks, kas pat nevainīgu miegu apgāna ar rupju jutekliskumu un pagrimušu garu. Leļļu šuvēja bija kļuvusi par apJam ķildīgu sievieti, kam šai pasaulē rūp pasaulīgais, uz šīs laicīgās zemes — laicīgais.

Nabaga leļļu šuvējai Cik daudzreiz rokas, kurām pienākums liktu meiteni pacelt augšup, vilka viņu aizvien zemāk, cik daudzreiz viņa maldināta noklīda no mūžīgā pa tiesības ceļa, velti izlugusies palīdzību. Nabaga, nabaga mazā leļļu šuvēja!

III NODAĻA

Sākas rīkošanās.

Kādā jaukā dienā, sēdēdama dziļdomīgā pozā (iespējams, tajā, kas attēlota uz vara naudas gabaliem), Britānija pēkšņi nāk pie atziņas, ka parlamentā viņai noteikti vajadzīgs Venīrings. Viņa saprot, ka Venīrings ir «iespaidīgs vīrs» — šaubas par to šais laikos nemaz nevar rasties — un ka viņas majestātei uzticīgais Apakšnams bez Venīringa nav uzskatāms par pilnvērtīgu iestādījumu. Tā nu Britānija kādam pazīstamam džentlmenim no tiesībnieku aprindām ieminas: ja Venīrings «liks galdā» piecus tūkstošus mārciņu, viņam tiks atļauts sava vārda priekšā rakstīt divus visiem zināmos burtus, turklāt pēc pašas zemākās takses — divi tūkstoši pieci simti par burtu. Kā Britānija, tā tiesībnieku džentlmenis skaidri apzinās, ka šos piecus tūkstošus mārciņu neviens nesaņems, bet, uzlikti galdā, tie kā pēc burvja mājiena brīnumainā kārtā izgaisīs.

Britānijas uzticības vīrs tiesībnieku džentlmenis no šās dāmas taisnā ceļā dodas pie Venīringa, un Venīrings, saņēmis šādu priecas vēsti, jūtas bezgala glaimots, taču pieprasa laiku pārdomām, lai noskaidrotu, vai izdosies «apvienot ap sevi draugu pulciņu». Rūpēdamies par savas klientes interesēm, tiesībnieku džentlmenis šādam nolūkam nevar atvēlēt daudz laika, jo cienījamai dāmai esot zināms kāds cits cilvēks, kas nevilcinoties likšot galdā sešus tūkstošus mārciņu. Tomēr četras stundas viņš Venīringam galu galā piešķir.

Venīrings saka misis Vertīringai: «Jāsāk rīkoties,» — un nekavēdamies ieraušas savā vieglajā ekipāžā. Misis Venīringa tai pašā brīdī bērnu atgrūž auklei, piespiež ēfg|nagu rokas pie pieres, lai savāktu kopā galvā pulsējošās domu drumslas, liek nekavējoties piebraukt karieti un neprātīgā aizrautībā, gluži kā Ofēlija mistrojumā ar jebkuru uz pašuzupurēšanos noskaņotu traģēdijas varoni, atkārto Venīringa teiktos vārdus: «Jāsāk rīkoties.»

Venīrings, pavēlējis kučierim mesties triecienā pret gājējiem ielās kā gvardes pulkam Vaterlo kaujas laukā, trakā ātrumā drāžas uz Djūkstrītu Sentdžeimsskvērā. Tvemlova miteklī viņš ierauga šo godājamo džentlmeni tikko no kāda mīklaina mākslinieka rokām palaistu, ar olu dzeltenumiem apstrādātiem matiem. Tā kā pēc šādas procedūras Tvemlovam divas stundas jāraugās, lai mati turētos stāvus gaisā, līdz pamazītēm būs izžuvuši, viņa izskats visā pilnībā ir piemērots pārsteidzošās vēsts uzklausīšanai, tas atbilst monumentam Fišstrīthilā un Priamam pēc labi zināmā, klasiskajā literatūrā prasmīgi aprakstītā notikuma, kad šim valdniekam visapkārt plosījās uguns liesmas.

—    Dārgais Tvcmlov, — saka Venīrings, sagrābdams un spiezdams abas tā rokas, — tā kā esat pats dārgākais un senākais no maniem draugiem …

(«Tātad turpmāk jebkādas šaubas atkrīt,» domā Tvemlovs, «es esmu vissenākais draugs.»)

—    … gribu vaicāt, vai jūsu brālēns lords Snigsverts neatteiktos vārda pēc kļūt par manas komitejas locekli. Pašu lordu uzaicināt neuzdrošinos, lūdzu tikai viņa vārdu. Kā jums šķiet — vai viņš atvēlēs man savu vārdu?

Pēkšņi sašļucis. Tvemlovs atbild:

—    Man šķiet, ka neatvēlēs.

—    Mani politiskie uzskati, — saka Venīrings, iepriekš pat nenojautis, ka viņam vispār ir jelkādi uzskati, — pilnīgi saskan ar lorda Snigsverta politiskajiem uzskatiem, un varbūt sabiedrības labad un valsts interesēs lords Snigsverts tomēr savu vārdu atvēlēs.

—    Varētu gadīties, — Tvemlovs iesāk, — bet… — Mulsumā viņš pakasa galvu, piemirsis, ka tā ieziesta ar olu dzeltenumiem, un apjūk vēl vairāk, kad pirksti iestieg lipīgajā ķēpā.

—    Starp tik seniem un tuviem draugiem, — turpina Venīrings, — šādās reizēs neko nedrīkstētu noklusēt. Ja es lūgšu kādu pakalpojumu, kas jums šķitīs nepatīkams vai sagādās kaut niecīgākās neērtības, apsoliet, ka pateiksiet to man tieši acīs.

Tvemlovs labprāt to apsola, un ir skaidri redzams, ka viņš no sirds apņēmies doto vārdu turēt.

—    Vai jums nebūtu iebildumu aizrakstīt uz Snigsvcrtpārku un palūgt lordu Snigsvertu, lai viņš man neatsaka savu labvēlību? Ja lords šo lūgumu izpildīs, es, protams, zināšu, ka esmu pateicību parādā tikai jums, bet lordam Snigsvertam ieskaidrojiet, cik svarīgi tas ir sabiedrības labā. Jums nav iebildumu?

Piespiedis plaukstu pie pieres, Tvemlovs atbild:

—    Jūs man pieprasāt kādu solījumu.

—    Pieprasu gan, dārgais Tvemlov.

—    Un gribat, lai es to godam izpildītu.

—    Gribu gan, dārgais Tvemlov.

—    Tātad visā visumā, atļaujiet piebilst, — bezgala iejūtīgi turpina Tvemlovs, itin kā gribēdams iestāstīt, ka daļu no «visa visuma» varētu izpildīt nekavējoties, — visā visumā jūtos spiests jūs lūgt, lai mani atbrīvojat no jebkādas sazināšanās ar lordu Snigsvertu.

—    Pasarg' Dievs, pasarg' Dievs! — atsaucas Vcnīrings šausmīgi vīlies, tomēr atkal sagrābj Tvemlovu aiz abām rokām un spiež tās vēl dedzīgāk.

Nav nekāds brīnums, ka nabaga Tvemlovs izvairās no uzmākšanās ar vēstuli dižciltīgajam radiniekam (kura raksturu samaitājusi ģikts), jo dižciltīgais radinieks, kas Tvemlovam izsniedz nelielu ikgada renti, par to viņu izdīda, kā mēdz sacīt, uz velna paraušanu un tais reizēs, kad nabaga brālēns ierodas Snigsvertpārkā, apietas ar to kā ar ierindnieku karastāvokļa laikā — pavēlei cepuri kārt uz viena noteikta vadža seko pavēle sēdēt uz viena noteikta krēsla, runāt par vieniem noteiktiem tematiem ar vieniem noteiktiem cilvēkiem un kā ierindas mācībā izpildīt vienus un tos pašus noteiktus pienākumus — skaļi cildināt uzlaķētos dzimtas noģīmjus (ko diezin vai var saukt par gleznām) un atturēties no smalkāko dzimtas vīnu iebaudīšanas, iekams tie netiek īpaši piedāvāti.

—    Kaut ko es tomēr jūsu labā darīt varu, — saka Tvemlovs, — un protiet — sākšu rīkoties.

Venīrings, atkal piesaukdams Dievu, pateicas draugam.

—    Tūdaļ pat braukšu uz klubu, — pēkšņi sasparojies, saka Tvemlovs, — paraudzīsimies, cik pašlaik rāda pulkstenis.

—    Bez divdesmit minūtēm vienpadsmit.

—    Klubā ieradīšos bez desmit minūtēm divpadsmitos un palikšu tur visu dienu.

Venīrings jūt ap sevi apvienojamies draugu pulku un

iesaucas:

—    Pateicos, no visas sirds pateicos! Zināju, ka uz jums varu pajauties. Iekams izbraucu no mājas, lai dotos pie jums — protams, pie paša tuvākā drauga šai nozīmīgajā mana mūža brīdī, mans dārgais Tvemlov, — es Anastasijai sacīju: «Jāsāk rīkoties.»

—    Taisnība, jums ir pilnīga taisnība, — piekrīt TvemIovs. — Nu, un ko viņa? Vai jau ir sākusi rīkoties?

—    Kā tad, ka sākusi, — atbild Venīrings.

—    Jauki! — iesaucas mazais, labi audzinātais džentlmenis. — Sievietes smalkjūtība ir neaprēķināma vērtība. Ja daiļais dzimums nostājas mūsu pusē, tad mūsu liktenis ir tikpat kā izlemts.

—    Taču jūs vēl neesat sacījis, — bilst Venīrings, — kādas ir jūsu domas par to, ka es tiktu ievēlēts Apakšnamā.

—    Manuprāt, tas ir pats labākais klubs Londonā, — izjusti atbild Tvemlovs.

Venīrings atkal, Dieva vārdu pieminēdams, pateicas draugam, skriešus nodrāžas pa kāpnēm, ielec ekipāžā un liek kučierim mesties triecienā pret britu publiku ielās un vienā paņēmienā ieņemt Sitiju.

Tikātn Tvemlovs, aizvien vairāk sasparojies, pūlas kā mācēdams pieglaust matus, taču panākumi ir gaužām pieticīgi, jo pēc apstrādāšanas ar lipīgajiem olu dzeltenumiem tic, kā ar krēmu klāti, viņa pūliņiem stūrgalvīgi pretojas, — un paredzētajā laikā nonāk klubā. Tur viņš steigšus nodrošinās ar vietu pie liela loga, ar rakstāmrīkiem, papīru un visām iespējamām avīzēm un paliek nekustīgi sēžam, dodams Pelmclai* vaļu cieņas pilnām acīm sevi aplūkot. Reizēm, kad istabā ienāk kāds paziņa un pamāj sveicienu, Tvemlovs apvaicājas: «Vai jūs pazīstat Venīringu?» Paziņa atbild: «Nē. Mūsu kluba loceklis?» Tvemlovs saka: «Jā. Pārstāv Pokitbrīčizu.» Paziņa nosaka: «Ak tā! Tad jau viņš, cerams, naudu nebūs tērējis veltīgi,» — nožāvājas un kā pastaigādamies iziet no istabas. Ap sešiem vakarā Tvemlovs pārliecinās, ka rīkošanās viņu krietni novārdzinājusi, un sāk just nožēlu par to, ka no jaunības nav pievērsies parlamenta aģenta profesijai.

No Tvemlova Venīrings traucas uz Podsnepa kantori. Podsneps stāv kantora vidū, lasa avīzi un tūliņ pievēršas oratora mākslai, lai pavēstītu tikko izdarīto apbrīnojamo atklājumu, ka Itālija nav Anglija. Godbijīgi atvainodamies, Venīrings pārtrauc viedo vārdu plūdus un paziņo jaunumus. Pēc tam iegalvo, ka viņa politiskie uzskati pilnīgi saskanot ar Podsnepa uzskatiem. Liek Podsnepam noprast, ka viņa — Venīringa politiskie uzskati veidojušies, sekojot godājamā Podsnepa gaišajai priekšzīmei. Izsak3 sirsnīgu vēlēšanos uzzināt, vai Podsneps «apvienosies ap viņu pulciņā».

Podsneps atbild visai bargi:

—    Pirmām kārtām, Venīring, gribu zināt, vai jūs no manis lūdzat padomu.

Venīrings izstoma, ka tik sens un tik tuvs draugs…

—    Jā, jā, tas viss ir ļoti jauki, — saka Podsneps, — taču vai jūs esat nolēmis šo Pokitbrīčizas ciematu pārstāvēt pēc viņu izvirzītiem noteikumiem vai arī vaicājat manu padomu, ko darīt — pieņemt vai atteikties?

Venīrings atkārto, ka no visas sirds un dvēseles kāro un alkst, lai Podsneps apvienotos ap viņu pulciņā.

—    Teikšu jums atklāti, Venīring, — raukdams uzacis, saka Podsneps, — jūs pats varat secināt, ka man gar parlamentu nav nekāda daļa, jo neesmu tā loceklis.

Kā nu ne, Venīrings, protams, to zina! Venīrings, protams, zina, ka, līdzko Podsneps vēlētos iekļūt parlamentā, viņš tur tiktu iekšā tādā laika sprīdī, ko vieglprātīgi un nenosvērti ļautiņi dēvē par acumirkli.

—    Parlaments nav manu pūliņu vērts, — manāmi nomierinājies, turpina Podsneps, — un manā stāvoklī tam nav nekāda svara. Taču savu pārliecību negribu uztiept par paraugu cilvēkiem, kas sabiedrībā ieņem citādu stāvokli. Jums šķiet, ka ir vērts pūlēties un ka jūsu stāvoklī tam varētu būt liela nozīme. Vai tā ir?

Neizlaizdams no redzesloka domu, ka Podsnepam jāapvienojas ap viņu pulciņā, Venīrings atzīst, ka tā esot gan.

—    Tātad mans padoms jums nav vajadzīgs, — saka Podsneps. — Labi. Es to jums arī nedošu. Tomēr mana palīdzība jums ir vajadzīga. Labi. Sākšu rīkoties.

Venīrings tūdaļ viņu apveltī ar pateicību un paziņo, ka rīkoties sācis arī Tvemlovs. Podsnepam nav pa prātam tas, ka rīcībā kāds jau iesaistīts iepriekš, — attieksmē pret viņu tāda steiga zināmā mērā uzskatāma par vaļību, taču ar Tvemlovu samierināties var, jo šim vecajam mīkstčaulim ir plaši sakari un vismaz nekāds ļaunums no tāda necelsies.

—    Šodien nekas īpašs man nav darāms, — Podsneps piebilst, — un es aprunāšos ar dažiem ietekmīgiem cilvēkiem. Esmu ieaicināts pusdienās, bet gan jau kaut kā aizbildināšos, aizsūtīšu turp misis Podsnepu un pusdienošu kopā ar jums pulksten astoņos. Mums noteikti jāpārrunā, ko katrs būsim paveikuši, un jāapmainās domām. Vēl kaut kas. Jums jāparūpējas par dažiem rosīgiem, izdarīgiem, nevainojamām manierēm apveltītiem džentlmeņiem, kas varētu apbraukāt pilsētu.

Mirkli apsvēris iespējas, Venīrings izraugās Būtsu un Brūveru.

—    Ar tiem es iepazinos jūsu mājās, — saka Podsneps. — Jā. Visādā ziņā derīgi. Noīrējiet katram pa karietei, un lai brauc.

Venīrings tūlīt izplūst daiļrunībā par svētīgo laimi, ko liktenis viņam piešķīris, dāvādams draugu, kurš spēj dot tik vērtīgus padomus, un, patiesi ielīksmots, Būtsa un Brūvera braukāšanu apkārt pa pilsētu iztēlojas kā īstu priekšvēlēšanu akciju, kas nudien ārkārtīgi stipri līdzinās lietišķai darbībai. Vieglām kājām aizrikšojis no Podsnepa, Venīrings klūp virsū Būtsam un Brūveram, un tie neizteicamā sajūsmā apvienojas ap viņu pulciņā un, iesēdušies steigšus noīrētajās karietēs, aiztraucas katrs uz savu pusi. Tad Venīrings dodas pie Britānijas uzticības personas — tiesībnieku džentlmeņa, ar kuru nokārto dažus kutelīgus darīšanu jautājumus un sacer vēstījumu Pokitbrīčizas neatkarīgajiem vēlētājiem, paziņodams, ka ieradīsies šai ciemā savākt balsis, kā jūrnieks pēc tāliem braucieniem pārrodas mājās, kur aizritējušas viņa bērnības dienas, un šī frāze nebūt nezaudē nozīmīgumu tāpēc vien, ka Venīrings savu mūžu nav nokļuvis pat šā ciema tuvumā un vēl šobaltdien īsti nezina, kur tas atrodas.

Notikumiem bagāto stundu laikā arī misis Venīringa nav stāvējusi dīkā. Līdzko kariete pilnā kaujas gatavībā pieripo pie namdurvīm, viņa ielec tanī pilnā kaujas gatavībā un uzsauc kučierim: «Pie lēdijas Tipinsas!» Neatvairāmā valdzinātāja par dzīvesvietu izraudzījusies Belgreivijas rajonu un apmetusies namā, kura apakšstāvā atrodas korsešu darbnīca ar skatlogā izliktu dabiska lieluma skaistuli zilos apakšbrunčos — savelkamo aukliņu rokās turēdama, tā nevainīgā izbrīnā pār plecu raugās uz pilsētu. Nekas cits skaistulei ari neatliek, kad jāizģērbjas tādos apstākļos.

Vai lēdija Tipinsa mājas? Lēdija iipmsa ir majas, aizkariem aptumšotajā istabā viņa sēž, muguru izgudrēm pagriezusi pret gaismu (kā dāma apakšstāva skatlogā, tikai citu iemeslu pēc). Lēdija Tipinsa pauž bezgalīgu pārsteigumu, ieraudzījusi misis Venīringu gluži vai pusnakts stundā, kā šai burvīgajai būtnei labpatīk izteikties, un aiz lielā pārsteiguma abi plaksti paveras gandrīz pavisam vaļā.

Misis Venīringa, vārdos pīdamās, pūlas paskaidrot, ka Venīringam piedāvāta Pokitbrīčiza, ka ir laiks apvienoties pulciņā, ka Vcnīrings sacījis: «Jāsāk rīkoties,» — un ka, apzinādamās sievas un mātes pienākumu, viņa tāpēc ieradusies lūgt, lai lēdija Tipinsa iesaistītos rīcībā, ka viņu kariete gaida pie durvīm, lai lēdija Tipinsa varētu rīkoties, un ka viņa, šā gluži jaunā, elegantā braucamrīka īpašniece, mājup dosies kājām — ja vajadzēs, kaut arī pēdas līdz asinīm noberzusi, pati sāks rīkoties (nepaskaidrojot, ko tieši darīs), līdz nespēkā sabruks pie sava acurauga gultiņas.

— A'Hļumiņ, — saka lēdija Tipinsa, — nomierinieties, mēs viņu dabūsim iekšā. — Un lēdija Tipinsa no tiesas sāk rīkoties, likdama rīkoties arī Venīringu zirgiem, — augu dienu rībina pa visu pilsētu, iegriežas pie ikkatra paziņas, ar milzīgiem panākumiem izrāda apbrīnojamas spējas iesaistīties aizraujošās sarunās un žvidzināt zaļo vēdekli, nemitīgi tarkšķēdama: «Kā jums, dārgumiņ, šķiet? Kas es šai brīdī esmu? Nemūžam neatminēsiet! Esmu uzticības persona gaidāmajās vēlēšanās. Un par kādu pilsētu no visām pilsētām? Par Pokitbrīčizu? Un kā labad? Sava vismīļākā drauga labad, jo viņš šo pilsēteli nopircis. Un kurš ir mans vismīļākais draugs visā pasaulē? Cilvēks, ko sauc Venīrings. Kur vēl viņa sieva — mana vismīļākā draudzene pasaulē, un cik šausmīgi būtu, ja es piemirstu viņu drostaliņu, kas ieņem nākamo vietu manā sirdī! So mazo farsu esam uzsākuši tādēļ, lai viss notiktu kā labākajās aprindās, un tas ir veldzējums dvēselei! Taču pats labākais joks, manu mīļumiņ, ir tas, ka šos Vcnīringus neviens nepazīst un viņi nevienu nepazīst, toties nams viņiem tāds kā arābu pasakās un pusdienas kā no «Tūkstoš un vienas nakts». Vai jums, mīļumiņ, nerodas ziņkārība palūkoties? Sakiet, ka labprāt ar viņiem iepazītos. Brauksim turp uz pusdienām! Viņi nepavisam jūs negarlaikos. Tikai sakiet, ko vēl tur vēlaties sastapt! Savāksim sev apkārt pašu izraudzītu sabiedrību, un es izkārtošu tā, lai

Veniringi ar savu klātbūtni jūs pat ne mirkli neapgrūtina. Patiešām ir vērts paraudzīties uz viņu zelta un sudraba kamieļiem. Viņu mielasta galdu esmu iedēvējusi par karavānu. Brauciet, lūdzama, pusdienās pie Venīringiem, maniem Venīringiem, pie visdārgākā, kas man pieder šai pasaulē, pie maniem vismīļākajiem draugiem! Bet pats galvenais, mīļumiņ, apsoliet pati nodot balsi un likt lietā savu ietekmi, lai savāktu jo vairāk balsotāju par Pokitbrīčizu, jo mums, vai zināt, dārgumiņ, par to nav jāziedo ne fārtings, un iekļūšanai parlamentā mēs piekrišanu varam dot vienīgi tad, kad labprātīgi, tā teikt, aiz brīvas gribas savu izvēli būs apliecinājuši tie.., kā viņus… vēlētāji.

Apburošās Tipinsas pārliecībā, ka šī rīkošanās un apvienošanās pulciņā uzsākta tādēļ, lai viss norisētu, kā labākajās aprindās pieņemts, iespējams, ir savs patiesibas grauds, tikai tā ne tuvu nav visa patiesība. Ar kariešu īrēšanu un apkārtbraukāšanu tiek panākts daudz vairāk vai ir iecerēts sasniegt lielākus mērķus — arī no ieceres atkrīt savs labums —, nekā spēj iedomāties valdzinošā Tipinsa. Ar kariešu īrēšanu un apkārtbraukāšanu vien ir radits nezin cik izdaudzinātu, mīklainu reputāciju. Jo plaši šāds paņēmiens zeļ parlamenta darīšanās. Vai runa ir par kāda cilvēka iedabūšanu parlamentā vai izdabūšanu ārā no parlamenta, vai piedabūšanu tiktāl, lai viņu apvestu ap stūri, vai par jauna dzelzceļa būves projekta izvilkšanu cauri, vai par dzelzceļa būves projekta izgāšanu, vai vēl par kaut ko tamlīdzīgu — pats ietekmīgākais līdzeklis ir pa galvu pa kaklu joņot nezin uz kurieni, citiem vārdiem sakot, sēsties īrētās karietēs un braukāt apkārt pa pilsētu.

Šāda nojausma acīmredzot pārņēmusi daudzus prātus, jo Tvemlovu, kas nebūt nav vientuļš savā pārliecībā, ka rīkojas varonīgi kā Trojas aizstāvis, pārtrumpo Podsneps, kuru savukārt steigšus pārtrumpo Būtss un Brūvers. Pulksten astoņos, kad visi rīkošanās nogurdinātie melnstrādnieki sapulcējas pusdienās pie Venīringiem, Būtsa un Brūvera karietes, pats par sevi saprotams, paliek gaidot pie durvīm un no tuvīnās iebraucamās vietas zirgupuiši spaiņiem stiepj šurp ūdeni un turpat namdurvju priekšā aplaista rumakiem kājas, lai Būtss un Brūvers kuru katru mirkli varētu sēsties ratos un uzsākt kārtējo braucienu. Abi žiglie vēstneši dod rīkojumu Analītiķim viņu cepures nolikt pa tvērienam un sitas klāt maltītei (neslēpjot veselīgo ēstgribu) tramīgi kā ugunsdzēsēji, kuri pie savas mašīnas bažīgi gaida ziņas par sarkano gaili, kas nupat draudīgi iemeties kādā namā.

Sēžoties pie pusdienu galda, misis Venīringa vārgi nopīkst, ka citas tik trauksmainas dienas viņa vairs nepārcietīšot.

—    Citas tādas dienas neviens no mums nepārcietīs, — saka Podsncps, — bet parlamentā mēs viņu iedabūsim!

—    Mēs viņu iedabūsim, — saka lēdija Tipinsa un draiskulīgi pavicina zaļo vēdekli. — Lai mūžīga slava Venīringam!

—    Mēs viņu iedabūsim! — saka Tvemlovs.

—    Mēs viņu iedabūsim! — saka Būtss un Brūvers.

Taisnību sakot, grūti rast iemeslu, kāpēc Venīringu nevarētu iedabūt parlamentā, ja Pokitbrīčiza darījumu jau noslēgusi un nekāda opozīcija pret nākamo parlamenta locekli nav manāma. Tomēr sapulcētā sabiedrība nolemj «rīkoties» līdz pēdējam, jo, drošs paliek drošs, ja nerīkosies, var notikt sazin kas. Tikpat vienprātīgi sabiedrība nolemj, ka līdzšinējā rīkošanās to aplam nokausējusi un gaidāmā rīkošanās prasīs vēl vairāk spēka, tāpēc no Venīringa pagraba jāgādā šurp īpašs spirdzinājums. Analītiķim tiek dots rīkojums celt galdā labāko no labākā, kas glabājas viņa krājumos, un drīz vien vārds «apvienošanās» mežģījas uz klātesošo mēlēm; lēdija Tipinsa rotaļīgi pūlas pārējiem iedvest, ka visiem jāapsievojas ap dārgo Venīringu, Podsneps aizstāv viedokli, ka jāapcietinās ap namatēvu, Būtss un Brūvers pauž nodomu apmiegoties ap dārgo Venīringu, bet Venīrings pats, līdz asarām aizkustināts, pa labi un pa kreisi dāļā uzticamajiem draugiem pateicības vārdus par kopīgo apviendienvienošanos ap viņu.

Sai pacilātības brīdī Brūveram pēkšņi rodas satriecoša ideja, kas visus pārējos atstāj ēnā. Ielūkojies pulksteni, viņš paziņo (gluži kā Gajs Fokss), ka tūdaļ dosies uz Apakšnamu pārbaudīt, kāds tur ir stāvoklis.

—    Pakavēšos kuluāros kādu stundu vai mazliet ilgāk, — savaikstījies Brūvers ārkārtīgi noslēpumaini saka, — un, ja stāvoklis būs labs, pie jums neatgriezīšos, bet likšu piebraukt karieti deviņos no rīta.

—    Labi izdomāts, — saka Podsneps.

Venīrings aizgrābts paziņo, ka nemūžam nespēs šādu pakalpojumu atlīdzināt. Misis Venīringas mīlestības pārpilnās acis pieplūst asarām. Būtsu pārņem skaudība, viņš jūt pamatus izslīdam no kāju apakšas, jo nu jau tiek uzskatīts par zemākas šķiras radību. Visi sadrūzmējas ap durvīm, lai izvadītu Brūveru cejā. Ar kritisku skatienu nomērojis zirgu, Brūvers kučierim noprasa: «Vai lopiņš ir pietiekami žirgts?» Kučieris atbild, ka žirgts un mudīgs kā atspole. Brūvers uzsauc: «Laid taisni uz Apakšnamu!» Kučieris uzlec uz bukas, Brūvers iemetas karietē, mājās palicēji nobrēc uzmundrinājuma saucienus, un misters Podsneps saka: «Pieminiet manus vārdus, ser! 5im cilvēkam galviņa strādā. Sis cilvēks mācēs izlauzt sev dzīvē ceļu.»

Kad Venīringam pienāk laiks Pokitbrīčizas vēlētājiem nostomīt gadījumam veikli pielāgotu runu, uz šo nomaļo kaktu vilcienā viņu pavada vienīgi Podsneps un Tvemlovs. Tiesībnieku džentlmenis Pokitbrīčizas starpstacijā sagaida viņus ar vaļēju ekipāžu, kurai uz sāniem gluži kā pie sienas pielipināts uzsaukums «Lai dzīvo Venīrings!», un, pilsēteles iedzīvotāju apsmieti, viņi lepni laiž uz mazo, nožēlojamo rātsnamu, kurš turas, tikai kruķu balstīts, un zem kura redzami daži sīpoli un kāds pāris zābaku auklu, — tiesībnieku džentlmenis to nosauc par tirgu, un, nostājies pie šās ēkas lielākā loga, Venīrings teic runu uzmanībā sastingušajai pasaulei. Līdzko viņš nocel cepuri, Podsneps pēc iepriekšējas norunas ar misis Venīringu nosūta cienījamai sievai un mātei telegrammu: «Viņš uzkāpis tribīnē.»

Ik pa brīdim, nozaudēdams runas pavedienu, Venīrings ieku]as strupceļā, un Podsneps un Tvemlovs tad izsaucas? «Klausieties, klausieties!» — bet, kad viņš iesprūst pavisam un arī atpakaļgaitā nekādi nespēj izgrozīties no žņaudzīgā strupceļa, abi apsviedīgie palīgi nesatricināmā mierā noskandē: «Klau-sie-ie-ties! Klau-sie-ie-ties!» — itin kā pašu atjautīgā rīcība sagādātu tiem īpašu prieku. Tomēr Venīringam izdodas runā iekļaut divus izcili veiksmīgus punktus, tik veiksmīgus, ka rodas aizdomas, vai to viņam nav iedvesusi Britānijas uzticības persona — tiesībnieku džentlmenis tai īsajā laika sprīdī, kamēr abi uz kāpnēm apspriedās.

Pirmais punkts ir šāds. Venīrings pauž oriģinālu izdomu, salīdzinādams valsti ar kuģi, jūras braucamo uzsvērti dēvēdams par Valsts kuģi un premjerministru — par Stūres Viru. Tuvākais Vcnīringa mērķis ir panākt, lai Pokitbrīčizas iedzīvotāji saprastu, ka draugs viņam pa labi roki (Podsneps) ir bagāts cilvēks. Tāpēc viņš saka:

—    Uzklausiet, džentlmeņi, — kad Valsts kuģa korpusā radusies sūce un Stūres Virām pietrūkst izveicības, vai dižie jūras braucamo apdrošinātāji, kas ieņem pienācīgu vietu starp pasaulslaveniem tirdzniecības kara|iem, — vai tie šādu kuģi apdrošinās, džentlmeņi? Vai tie liks savu parakstu zem šāda apdrošinājuma? Vai uzņemsies tā lu risku? Dāvās uzticību šādam kuģim? Teikšu jums, džentlmeņi, — ja es grieztos pie sava godājamā drauga šeit pa labi no manis, pie viena no visdižākajiem un visvairāk cienītajiem šo dižo un augsti cienījamo aprindu pārstāvjiem, viņš man atbildētu: «Nē!»

Otrais punkts ir šāds. Jānāk klajā ar ziņu, ka Tvemlovs ir lorda Snigsverta radinieks. Vispārējo sabiedrības stāvokli Venīrings iztēlo tādu, kāds nekur un nekad nav iedomājams (droši to gan nevar apgalvot, jo Venīrip.ga sagudrotā aina paliek tumsā tīta kā viņam pašam, tā visiem pārējiem), un turpina šādā garā:

—    Teikšu jums, džentlmeņi, — ja šo programmu jebkurai sabiedrības šķirai gribētu ieteikt es. visi to uztvertu ar izsmieklu un ikviens nicinājumā rādītu uz to ar pirkstu. Ja es šādu programmu ieteiktu kādam godājamam un ar plašām prāta spējām apveltītam jūsu pilsētas tirgonim — nē, atļaušos vaļību attiecināt to arī uz savu personu — mūsu pilsētas tirgonim — ko viņš man atbildētu? Viņš atbildētu: «Nost ar to!» Raugiet, ko viņš man atbildētu, džentlmeņi. Taisnīga sašutuma pārņemts, viņš man atbildētu: «Nost ar to!» Bet tagad pieļausim domu, ka es tieku pie augstāka stāvokļa sabiedrībā. Pieļausim domu, ka esmu paņēmis zem rokas savu godājamo draugu no manis pa kreisi un, kopā ar viņu iedams pa dižciltīgās dzimtas senču mežiem zem Snigsvertpārka dižskābaržu lapotnes, tuvojos cēlajai pilij, šķērsoju pagalmu, ieeju pa namdurvīm, traucos augšup pa kāpnēm un, steigdamies cauri zālei pēc zāles, beidzot nonāku sava drauga augstdzimušā radinieka — tuvā radinieka lorda Snigsverta priekšā. Pieļausim domu, ka es šim godājamam grāfam saku: «Milord, tuvs jūsu augstības radinieks, mans draugs pie manas kreisās rokas, ievedis mani šai namā, un nu es atrodos jūsu augstdzimtības priekšā, lai iepazīstinātu jūs ar šo programmu, — ko viņa augstība atbildētu? Skaidrs, ka augstība atbildētu: «Nost ar to!» Raugiet, ko atbildētu milords, džentlmeņi. «Nost ar to!» Neapzināti lietodams savām augstdzirnušajām aprindām neierastu saprātīga mūsu pilsētas tirgoņa tiešo un atklāto valodu, mana kreisās puses drauga tuvais un bezgala dārgais radinieks sašutumā man atbildētu: «Nost ar to!»

Ar šo veiksmīgo pieļāvumu Venīrings runu beidz, un Podsneps telegrafē misis Venīringai: «Viņš no tribīnes nokāpis.»

Tūdaļ kopā ar tiesībnieku džentlmeni viesnīcā tiek rīkotas pusdienas, pēc kurām pienācīgā secībā noris kandidāta izvirzīšana, kam nekavējoties seko paziņojums par vēlēšanu rezultātiem. Beidzot misters Podsneps telegrafē misis Venīringai: «Esam viņu iedabūjuši.»

Tikpat krāšņas pusdienas viņus pēc atgriešanās sagaida Venīringu namā, viņus sagaida lēdija Tipinsa, viņus sagaida Būtss un Brūvers. Ikviens kautrīgi paliek pie pārliecības, ka tieši viņš vienīgais Venīringu «iedabūjis parlamentā», kopumā tomēr visi atzīst, ka Brūvera rīcība tai vakarā, kad viņš devās uz Apakšnamu izlūkot stāvokli, ir palicis nepārspēts «meistarstiķis».

Pēcāk misis Venīringa izstāsta viesiem kādu aizkustinošu notikumu. Misis Venīringai vispār piemīt slieksme uz raudulību, un pēdējā laika satraukumi viņu padarījuši īpaši asarainu. Grasīdamās piecelties no pusdienu galda reizē ar lēdiju Tipinsu, viņa aizgrābjoši vārgā balstiņā ierunājas:

—    Jūs visi droši vien uzskatīsiet mani par muļķīgu aušu, tomēr klusēt es nespēju. Kad vēlēšanu priekšvakarā sēdēju pie mūsu Drostaliņas šūpuļa, viņa gulēja briesmīgi nemierpilnā miedziņā.

Analītiķi, kas drūmu skatienu vēro notiekošo, taisni vai nelabais dīda iesaukties: «Muldēšana!» — un uz karstām pēdām zaudēt darbu, taču viņš nepadodas kārdinājumam.

—    Labu brīdi gandrīz raustījusies krampjos, mūsu Drostaliņa beidzot salika mazās rociņas un miegā pasmaidīja.

Misis Venīringa uz brīdi apklust, un misters Podsneps uzskata par savu pienākumu iejautāties:

—    Nezin kāpēc tā?

—    Tad es pati sev vaicāju, — lūkodamās pēc mutauta, turpina misis Venīringa, — vai tikai labās pasaku fejas mūsu Drostaliņai nav pačukstējušas, ka viņas tētis drīzumā kļūs parlamenta loceklis?

Jūtu pārmērs sagrābis misis Venīringu ar tādu spēku, ka viesi pieceļas, izbrīvēdami ceļu misteram Venīringam, kas apkārt galdam steidzas glābt laulāto draudzeni un, paskaidrojis, ka pēdējo dienu grūtais darbs misis Venīringu pārlieku novārdzinājis, atmuguriski izvelk sievu no ēdamzāles, tā ka viņas kājas, izteiksmīgi tirinādamās, aizšļūc pa paklāju. Neapspriests paliek jautājums par to, vai labās pasaku fejas Drostaliņai nav ieminējušās par pieciem tūkstošiem mārciņu un vai taisni šī vēsts nav Drostaliņu satraukusi.

Pagalam pārgurušais nabaga mazais Tvemlovs jūtas dziļi aizkustināts un aizkustinājumu jūt vēl ilgi pēc tam, kad nogādāts drošībā — savā miteklī virs zirgu staļļiem Djūkstrītā, Sentdžeiinsskvērā. Taču, līdzko lēnīgais džentlmenis ērti atlaižas uz dīvāna, galvā viņam iešaujas briesmīga doma, kas nokauj jebkuru citu — nevainīgāku domu.

—    Žēlīgā debess! Ja tā labi padomā, viņš taču savus vēlētājus ne acīs nebija redzējis līdz tai dienai, kad es aizbraucu viņam līdzi!

Mulsumā nosoļojies pa istabu šurp un turp, lāgavīrs Tvemlovs, ar plaukstu pēc pieres taustīdams, noliekas atpakaļ uz dīvāna un nostenas:

—    Sis cilvēks vai nu padarīs mani traku, vai iedzīs kapā. Esmu sastapies ar viņu pārāk vēlu. Man vairs nepietiek spēka viņu izturēt.

IV NODAĻA

Amors sufliera lomā.

Runājot bezkaislīgajā sabiedrības valodā, jāteic, ka misis Lemla drīz vien veikli iemanījās izmantot pazīšanos ar mis Podsnepu. Runājot sirsnīgajā misis Lemlas valodā, jāteic, ka viņa un brīnumjaukā Džordžiāna drīz kļuva viena sirds un dvēsele, domāja vienas domas un izjuta vienas jūtas.

Kolīdz Džordžiānai laimējās izrauties no podsnepisma verdzības važām, nomest segas un palagus, ar kuriem viņa tika piesaistīta pie krēmdzeltenā faetona, un pieslieties kājās, kolīdz viņai laimējās izsprukt no drasējošās mātes redzesloka un (tā sakot) paglābt nosalušās kājiņas, lai drasētāja tās nenomītu, viņa steidzās pie savas draudzenes ( misis Lemlas. Misis Podsnepa nebūt nevēlējās meitu aizkavēt. Apzinādamās sevi par «izcilu sieviešu dzimuma pārstāvi», jo bija radusi uzklausīt šādus glaimus no dažiem vecišķiem osteologiem, kuri savus zinātniskos uzskatus mēdza paust pie viesību galda, misis Podsnepa itin labi

prata iztikt arī bez meitas klātbūtnes. Savukārt misters Podsneps, uzzinājis, kur Džordžiāna pavada laiku, dižmanīgi uzmetās par Lemlu laulātā pāra labvēli. Tas, ka, nespēdami noķert viņu pašu, Lcmli aiz lielas cieņas ķeras pie viņa mantijas stērbelēm, ka, nevarēdami gozēties viņa paša saules spožumā, tie samierinās ar bālgano jauna mēness — viņa meitas — vārgo atblāzmu, misteram Podsnepam šķita pavisam dabiska, piedienīga un pareiza rīcība. Sāda pieticība mistera Podsnepa sākotnēji ne visai augstās domas iegrozīja par labu laulātajam pārim, jo viņš saprata, ka Lemli māk šo pazīšanos novērtēt. Tā nu Džordžiāna steidzās pie savas draudzenes, bet misters Podsneps devās uz vienām viesībām, uz otrām un trešām viesībām rokrokā ar misis Podsnepu, smakru uzpūtīgi kaklasaitē un apkaklītē iecirtis, itin kā ar Pāna stabulēm pats sev par godu pūstu triumfa maršu: «Lai taures skan, lai bungas dārd, Rau, varenais tur Podsneps nāk!»

Mistera Podsnepa raksturam piemita kāda īpatnēja iezīme (kas šādā vai tādā veidolā manāma perināmies gan podsnepisma dzīlēs, gan tā smilšu sērēs): viņš necieta ne mazāko nicinošo mājienu par jebkuru savu draugu vai paziņu. «Kā jūs uzdrošināties!» viņš šādos gadījumos šķita sakām. «Kas jums nāk prātā? Es šo personu esmu novērtējis. Šis cilvēks ir saņēmis manu atzinību. Aizskardami šo personu, jūs aizskarat mani — Podsnepu Diženo. Neiedomājieties, ka es īpaši rūpējos par šīs personas cieņu, nē, es galvenokārt rūpējos par Podsnepa cieņu.» Tāpēc katrs, kam ienāktu prātā Podsnepa klātbūtnē apšaubīt Lemlu reputāciju, tūdaļ iemantotu viskvēlākās mistera Podsnepa dusmas. Taisnību sakot, neviens gan necentās nekādas šaubas paust, jo parlamenta loceklis, P. L. Venīrings, cilvēks ar ietekmi sabiedrībā, aizvien apgalvoja, ka Lemli esot ārkārtīgi bagāti cilvēki, un pats tam, iespējams, arī ticēja. Droši vien ticēja, kā gan citādi, jo īsteni par tiem nenieka nezināja.

289

Namu Sekvilstrītā, Pikadillijā, misters un misis Lemli dēvēja par pagaidu mītni. Nams šķitis pieņemams, kamēr misters Lemls vēl dzīvojis vecpuisī, — tā viņi klāstīja draugiem, taču nu jau vairs ģimenes vajadzībām neatbilstot. Tāpēc laulātie draugi nerimtīgi meklēja lepnu rezidenci labākajos pilsētas rajonos un nerimtīgi grasījās šādu namu noīrēt vai pirkt, taču līdz galīgai darījuma noslēgšanai joprojām netika. Toties reputāciju viņi tādējādi iemantoja jo spīdošu. Ieraudzījuši kaut kur lepnu rezi-

10 367

denci pamestu tukšu, paziņas sacīja: «Tā ir Lemliem kā radīta!» — un tūdaļ rakstīja Lemliem vēstuli,_ un Lemli ikreiz brauca namu raudzīt, bet nelaimīgā kārtā ikreiz bija spiesti atzīt, ka tas viņu prasībām neatbilst. īsi sakot, Lemlu laulātajam pārim tik bieži nācās vilties, ka viņi jau pievērsās domai par savas pašu rezidences būvēšanu. Tas Lemlu spīdošo reputāciju padarīja vēl spožāku, un daudzi viņu draugi pēkšņi jutās neapmierināti ar savām līdzšinējām mītnēm un aizlaikus apskauda iedomās ceļamo Lemlu rezidenci.

Glītās mēbeles un tīkamais iekārtojums Sekvilstrītas namā rūpīgi aizsedza ģimenes noslēpuma nelabo garu, un, ja arī tas kādreiz cauri biezajam polsterējumam atļāvās nočukstēt: «Te es esmu, šai skapī!» — to sadzirdēja reti kāda auss, un mis Podsnepas ausīm šis čuksts allaž paslīdēja garām. Mis Podsnepu sajūsmināja ne vien draudzenes apbrīnojamā laipnība, bet arī tās laimīgā ģimenes dzīve. Viņu sarunu pavediens visbiežāk vērpās tieši ap to.

—    Vai zināt, — sacīja mis Podsnepa, — misters Lemls ir īsts mīlētājs. Vismaz man … man tā rādās.

—    Džordžiāna, mīļumiņ! — ierunājās misis Lemla un kā brīdinādama pacēla rādītājpirkstu. — Apdomājiet, ko sakāt!

—    Ak kungs! — nosarkdama iesaucās mis Podsnepa. — Ko es atkal esmu sarunājusi!

—    Alfrēds, ja atceraties, — aizrādīja misis Lemla un pa jokam nogrozīja galvu. — Mēs taču norunājām, ka jūs nekad nesacīsiet — misters Lemls, Džordžiāna.

—    O! Labi, Alfrēds. Laime, ka neesmu pateikusi neko ļaunāku. Es jau nobijos, ka būs pasprucis kaut kas nepiedienīgs. Māmiņai es vienmēr sarunāju visādas aplamības.

—    Man, Džordžiāna, mīļumiņ?

—    Nē, jums gan ne, jūs neesat mana māmiņa. Zel, ka neesat mana māmiņa.

Misis Lemla apveltīja draudzeni ar jauku, mīļu smaidu, uz ko mis Podsnepa centās atbildēt ar tādu pašu mīļumu. Abas sēdēja pie brokastu galda misis Lemlas buduārā.

—    Tātad, mana mīļā Džordžiāna, Alfrēds jums liekas īsts mīlētāja paraugs?

—    To es neesmu teikusi, Sofronija, — atbildēja Džordžiāna, pūlēdamās noslēpt elkoņus. — Par mīlētājiem man nav nekādas Jēgas. Nožēlojamie briesmoņi, ko rnā-

miņa uzaicina viesībās manis mocīšanai, nav nekādi mīlētāji. Gribēju tikai teikt, ka misters …

—    Jau atkal, Džordžiāna, dārgumiņ?

—    Ka Alfrēds …

—    Tas jau skan labāk, mīļumiņ.

—         …jūs tik ļoti mīl. Viņš izturas pret jums tik cēli un galanti, tik uzmanīgi. Ir taču tiesa?

—         Tiesa gan, dārgumiņ, — atbildēja misis Lcmla, un viņas sejai pārslīdēja divaina ēna. — Man šķiet, ka viņš mani mīl — tāpat kā viņu mīlu es.

—    O, kāda tā ir laime! — iesaucās mis Podsnepa.

—        Zināt, mīļā Džordžiāna, — misis Lemla izdarīja negaidītu secinājumu, — jūsu aizrautīgajā jūsmā par Alfrēda maigumu kaut kas šķiet aizdomīgs.

—    Žēlīgais Dievs, nē, nepavisam ne!

—        Vai tas nevedina uz domām, — valšķīgi turpināja misis Lemla, — ka manas Džordžiānas sirsniņa ir…

—         O, nevajag! — Džordžiāna pietvīkusi lūdzās. — Lūdzu, nevajag! Ticiet man, Sofronija, Alfrēdu es cildinu tikai tāpēc, ka viņš ir jūsu vīrs un tik stipri jūs mīl.

Sofronijas skatiens liecināja, ka viņāit kā ataususi jauna gaisma. Taču gaisma nodzisa, vērsdamās saltā smaidā, kad, skatienu azaidam pievērsusi, viņa sarauca uzacis un sacīja:

—        Jūs, mīļumiņ, manus vārdus esat pārpratuši. Gribēju tikai izteikt minējumu, vai manas Džordžiānas sirsniņa pamazām nesāk just, ka ir brīva.

—         Nē, nē, nē! — iesaucās Džordžiāna. — Nekad, nemūžam, ne par kādu naudu neļaušu, lai ar mani kāds kaut ko tādu runātu!

—         Ko «tādu», Džordžiāna? — vaicāja misis Lemla, smaidīdama to pašu salto smaidu un sarauktām uzacīm skatienu no azaida nepaceldama.

—         Nu, vai zināt… — atbildēja nabaga mazā mis Podsnepa. — Ja kāds man kaut ko tādu sarunātu, es aiz dusmām, kauna un riebuma droši vien zaudētu prātu. Man pilnīgi pietiek ar to, ka redzu, cik ļoti jūs abi mīlat viens otru. Tas ir pavisam kas cits. Bet, ja ar mani notiktu kaut kas tāds, es to nepārciestu. Es lūgtos, diedelētu, lai triec to tipu ratā, lai samīda, sabradā kājām!

10*

291

Pēkšņi uzradās Alfrēds. Nemanāmi iezadzies buduārā, viņš rotaļīgi atslējās pret Sofronijas krēsla atzveltni un, līdzko mis Podsnepa viņu bija ieraudzījusi, pacēla pie

lūpām atrisušu Sofronijas matu sprogu un mis Podsnepai pamāja gaisa skūpstu.

—         Kas šeit tiek runāts par vīriem un riebumu? — neatvairāmais Alfrēds apvaicājās.

—         Mēdz sacīt, — atbildēja laulātā draudzene, — ka tas, kurš noklausās, neko labu par sevi neizdzird, lai gan par jums… sakiet, lūdzams, ser, vai sen jau esat šeit?

—    Tikko ienācu, mana dārgā.

—         Tad es varu turpināt, taču, ienācis mirkli iepriekš, jūs būtu dzirdējis, kādus cildinājumus jums veltī Džordžiāna.

—        Vai tos vispār var saukt par cildinājumiem, nudien es nezinu, — satraukta lūkoja skaidrot mis Podsnepa,

—   runa bija par jūsu mīlestību pret Sofroniju.

—        Sofronija! — iepukstējās Alfrēds. — Mana dzīvība! — Un noskūpstīja sievai roku. Par atbildi misis Lemla noskūpstīja viņa pulksteņa važiņu.

—        Ceru, ka tas neesmu es, ko lemts triekt ratā un samīdīt, sabradāt kājām, — sacīja Alfrēds, apsēzdamies starp abām draudzenēm.

—        Pavaicājiet Džordžiānai, dārgais! — atbildēja misis Lemla.

Alfrēds aizkustinoši uzlūkoja Džordžiānu.

—        O, tas nav neviens, — atbildēja mis Podsnepa. —Tīrās blēņas!

—         Bet, ja jūs, ziņkārīgais lutekli, par varērn gribat visu zināt un, kā redzams, neatlaidīsieties, — smaidīdama sacīja laimīgā, mīlestības pārpilnā Sofronija, — runa bija par tiem, kas uzdrošināsies tiekties pēc Džordžiānas.

—         Sofronija, mans acuraugs, — sadrūmis iebilda misters Lemls, — jūs taču to nedomājat nopietni?

—    Alfred, mans acuraugs, — atbildēja misis Lemla,

—    Džordžiāna varbūt pajokoja, bet es runāju gaužām nopietni.

—        Tas tikai liecina, — sacīja misters Lemls, — cik dīvaina dzīvē var būt sagadīšanās. Vai jūs, mana visdārgā, ticēsiet, ka nācu šurp, lai pastāstītu par kādu cilvēku, kas tīko pēc mūsu Džordžiānas?

—         Bez šaubām, Alfred, — atbildēja misis Lemla, — es ticu it visam, ko sakāt jūs.

—         Mana mīļotā! Tāpat kā es ticu it visam, ko sakāt jus.

Cik brīnumjauka likās šī mīlīgā vārdu apmaiņa un maigie skatieni, kuri tos pavadīja! Kas notiktu, ja ģimenes

noslēpuma nelabais gars izmantotu šo iespēju, lai, teiksim, izsauktos: «Te es esmu, smoku nost šai skapī!»

—    Dodu jums godavārdu, mana visdārgā Sofronija …

—    Zinu, cik augstu jūs protat turēt savu godu, mīļotais, — viņa atsaucās.

—    Jūs zināt, dārgumiņ… ka, ienākot te pie jums, man mēles galā jau bija jaunā Fledžbija vārds. Pastāstiet Džordžiānai, mījotā, par jauno Fledžbiju!

—    O nē, nevajag! Lūdzu, nevajag! — iesaucās mis Podsnepa un aizspieda ar pirkstiem ausis. — Negribu dzirdēt!

Misis Lemla iesmējās līksmus smieklus un, saņēmusi Džordžiānas paklausīgās plaukstas savējās, turēdama rokas stiepiena attālumā, lāgiem sakļaudama tās kopā, lāgiem attālinādama vienu no otras, sacīja:

—    Klausieties, mana mīļā, mazā muļķīte, — reiz dzīvoja jauneklis, vārdā Fledžbijs. Un šis jauneklis Fledžbijs, kas cēlies no ievērojamas, bagātas dzimtas, bija draugos ar diviem cilvēkiem, kuri kvēli mīlēja viens otru un kuru vārds bija misters un misis Lemli. Kādudien jauneklis Fledžbijs teātrī ierauga misteram un misis Lemliem blakus sēžam zināmu varoni, kuras vārds ir …

—    Nē, nesakiet tikai, ka viņu sauc Džordžiāna Podsnepa! — lūdzās jaunā dāma, gandrīz jau ļaudama vaļu asarām. — Lūdzu, nesakiet! O, sakiet, sakiet, sakiet kādu citu vārdu! Tikai nesakiet Džordžiāna Podsnepa. O, lūdzu, nevajag, nevajag, nevajag!

—    Nevienu citu neteikšu, — bezbēdīgi smiedamās, attrauca misis Lemla un joprojām, mīļi pieglaimodamās, lāgiem izpleta, lāgiem sakļāva Džordžiānas rokas kā pulksteņa rādītājus, — saukšu vārdā vienīgi savu mazo Džordžiānu Podsnepu. Tātad šis jauneklis Fledžbijs pienāk klāt Alfrēdam Lcmlam un saka …

—    O, lū-ū-ū-ūdzu, nevajag! — Džordžiāna iespiedzās tik spalgi, it kā šis lūgums no viņas tiktu izspiests ar varenu spiedi. — Par tādām runām es viņu neieredzu.

Par kādām runām, dārgumiņ? — smiedamās pavaicāja misis Lemla.

—    0, es nezinu, ko viņš sarunājis, — Džordžiāna nesavaldīgi iebrēcās, — tomēr visviens es viņu par tādām runām ienīstu.

—    Mana mīļā, — sacīja misis Lemla, aizvien vēl smiedama visvaldzinošākos smieklus, — nabaga jauneklis tikai atzinās, ka ir pagalam satriekts .,.

—        Ko lai es tagad iesāku! — Džordžiāna viņu pārtrauca. — Ak Kungs, ak Dievs, viņš laikam gan ir briesmīgs mu|ķis!

—    …un lūdz ieaicināt viņu pusdienās un ņemt līdzi par ceturto, kad nākamreiz iesim uz teātri. Tātad rīt viņš pusdienos pie mums un kopā ar mums brauks uz operu. Tas arī ir viss. Vēl tikai jāpiebilst, mana mīļā Džordžiāna, — kā jums tas patīk? — ka viņš ir nesalīdzināmi biklāks par jums un baidās no jums trakāk, nekā jūs savu mūžu no kāda esat baidījusies!

Mis Podsnepa aiz mulsuma joprojām dusmojās un knibināja rokas, tomēr nevarēja novaldīt smieklus, iedomājusies, ka ir kāds, kas no viņas baidās. To izmantodama, Sofronija jau ar daudz manāmākiem panākumiem atkal ķērās pie glaimiem un pazobojās par draudzeni, pēc tam arī Alfrēds lišķīgi ķērās pie glaimiem un pazobojās par Džordžiānu, beidzot nosolīdamies pēc pirmā pieprasījuma izpildīt viņas vēlēšanos un padzīt jaunekli Fledžbiju ratā un samīdīt, sabradāt to kājām. Galu galā visi draudzīgi vienojās, ka jauneklis Fledžbijs ieradīsies apjūsmot Džordžiānu un Džordžiāna ieradīsies, lai ļautos apjūsmojama, un Džordžiāna tuvās nākotnes gaidās, izbaudīdama vēl ne reizi nepiedzīvotās izjūtas, pagaidām saņēmusi neskaitāmus skūpstus no mīļotās Sofronijas, mūžam neapmierinātā, sešas pēdas vienu collu garā sulaiņa pavadībā (kas allaž tika sūtīts meitenei pretī par sargu mājupceļā) devās atpakaļ uz sava tēva mājokli.

Kad laimīgais pāris bija palicis divatā, misis Lemla laulātajam draugam sacīja:

—    Ja es šo skuķēnu esmu izpratusi pareizi, jūsu bīstamais valdzinājums, ser, uz viņu ir atstājis iespaidu. So uzvaru aizlaikus pieminu tāpēc, ka domāju — jūsu iecerētais plāns jums ir svarīgāks nekā sava patmīlība.

Pretī pie sienas atradās spogulis, un misis Lemlas skatiens tanī uztvēra vīra pašapmierināto vīpsnu. So atspulgu viņa apveltīja ar visdziļāko nicinājumu, un mistera Lemla atspulgs to spogulī tūdaļ uztvēra. Nākamajā mirklī abi rāmi palūkojās viens otram acīs, it kā nevienam no viņiem nebūtu ne mazākā sakara ar darbību, kas tikko norisējusi spogulī.

Iespējams, ka, dzēlīgiem vārdiem noniecinādama nabaga mazo upuri, misis Lemla vismaz savās acīs centās attaisnoties par nesenējo rīcību. Iespējams, ka tas viņai īsti neizdevās, jo ir grūti turēties pretī paļāvībai, un misis Lemla zināja, ka Džordžiāna uz viņu paļaujas.

No turpmākām sarunām laimīgais laulāto pāris atturējās. Sazvērnieki, kas reiz cieši vienojušies savstarpējā Izpratnē, laikam gan nejūt īpašu vēlēšanos aizvien no jauna klāstīt savas sazvērestība mērķus un to sasniegšanai iecerētos līdzekļus. Pienāca jeuna diena, atnāca Džordžiāna, un atnāca Ficdžbijs.

Džordžiāna bija paguvusi it labi iepazīt Lemlu namu un tā pastāvīgos apmeklētājus. Apakšstāvā sētas pusē atradās glīti iekārtota, ar biljarda galdu apgādāta istaba, kas misteram Lemlam varēja noderēt vai nu par kantori, vai par bibliotēku, taču to nedēvēja ne vienā, ne otrā vārdā, bet sauca gluži vienkārši par mistera Lemla istabu, un sievietes pratam, pat ja tas padevies vērīgāks nekā Džordžiānas saprašana, grūti būtu noteikt, vai viesi, kas tur pastāvīgi apgrozās, ir dzīves baudītāji vai darīšanu cilvēki. Istabu un viesus vienoja daudzas izteikti līdzīgas iezīmes. Gan telpa, gan cilvēki, kas tajā uzturējās, dūrās acīs ar pārlieku spilgtumu un kliedzošu bezgaumību, pārlieku stipri oda pēc cigāriem un pārlieku daudz noņēmās ar zirgiem — šo raksturīgo iezīmi klaji pauda istabas rotājumi un vīru valodas. Vieglkāju rikšotāji mistera Lemla draugiem šķita tāda pati dzīves nepieciešamība kā darījumi, ko viņi mēdza veikli kā čigāni noslēgt jebkurā pat vismazāk piemērotā dienas stundā — kā rītos, tā vakaros, steigā, uz atru roku. Vienai daļai draugu tik vien bija darba kā bez mitas šaudīties turp un atpakaļ pāri Lamanšam, lai mestos biržas spekulācijās un uzpirktu un pārdotu Grieķijas, Spānijas, Indijas un Meksikas vērtspapīrus gan par nominālu, gan augstāk par nominālu, gan ar zināmu atskaitījumu no nomināla trīs ceturtdaļu vai septiņu astotdaļu procenta vērtībā. Citiem draugiem tik vien bija darba ka bez mitas kvernēt Sitijā, lai mestos biržas spekulācijās un uzpirktu un pārdotu Grieķijas, Spānijas, Indijas un Meksikas vērtspapīrus gan par nominālu, gan augstāk par nominālu, gan ar zināmu atskaitījumu no nomināla trīs ceturtdaļu vai septiņu astotdaļu procenta vērtībā. Drudžainas steigas dīdīti, plātīgi un uzvedībā vaļīgi viņi nesamērīgi daudz ēda un dzēra, pastāvīgi saderēdami, kurš vairāk apēdīs un vairāk izdzers. Sarunas vērsās ap naudas summām, turklāt viņi pieminēja tikai summas, bet naudas vienības katram vajadzēja apjēgt pašam, piemēram, «četrdesmit pieci tūkstoši, Toms» vai «divsimt divdesmit divi uz galviņu, Džo». Pasaule viņu izpratnē iedalījās divas cilvēku nošķirās» cilvēkos, kas Iedzīvojas

drausmīgās bagātībās, un cilvēkos, kuri drausmīgi izput. Mūždien viņi kaut kurp steidzās un tomēr neko taustāmu nedarīja, tikai daži (galvenokārt biezltfpaīni astmatiķi), no zelta penāļiem izņēmuši zīmuļus, kurus lāgā nevarēja saturēt resnajos pirkstos ar milzīgiem gredzeniem, pūlējās pārējos pamācīt, kā īsti nauda taisāma. Visi vienā balsī apsaukāja savus grūmus, un grūmi nepavisam nebija ne pietiekami godbijīgi, ne pietiekami izdresēti kā citu kungu grūmi — līdz fštu grūmu veidolam viņiem pietrūka tieši tikpat, cik pietrūka viņu saimniekiem, lai iegūtu džentlmeņu veidolu.

Jauneklis Fledžbijs pie šo viesu kategorijas nepiederēja. Jauneklis Fledžbijs ar persikiem līdzīgiem vaigiem vai, pareizāk sakot, ar vaigiem, kas izskatījās pēc persikiem mistrojumā ar koši sarkano mūri, pie kura šie augļu koki auguši, bija lempīgs gaišmatis mazām ačelēm, ārkārtīgi kalsens (nelabvēļi droši vien teiktu — nomērējis), ar slieksmi uz pašizpēti bārdas un ūsu jautājumos. Taustidams vaigus, vai sengaidīto bārdu nemanīs uzdīgušu, Fledžbijs ikreiz pārdzīvoja krasas dvēseles svārstības, kas ietvēra veselu jūtu gammu — no dziļas pārliecības līdz galējam izmisumam. Gadījās reizes, kad viņš vai palēcās, it kā izsaukdamies: «Lai slavēts Dievs, beidzot klāt gan!» Citreiz viņš tikpat viegli padevās grūtsirdībai un, galvu kratīdams, zaudēja jebkādas cerības. Šādos brīžos, kad Fledžbijs stāvēja pie kamīna, noslīdzis pār tā dzegu kā pār urnu ar paša godkāro sapņu pīšļiem, vaigu, kas nepagalam nevēlējās dzīt asnus, atbalstījis delnā, tai pašā delnā, kura drošā pārliecībā bija taustījusi vaigu, — aina pavērās patiešām bēdīga.

Norunātajā dienā Fledžbijs viesos ieradās gluži citādā noskaņojumā. Uzcirties lepnās drānās, saliekamo cilindru pasitis padusē, viņš, cerību spārnots, pabeidza pašizpēti un, gaidīdams mis Podsnepu atbraucam, nodevās vieglai sarunai ar misis Lemlu. Trāpīgi raksturodami Fledžbija spējas vieglu sarunu risināšanā un krampjaini raustīgās manieres, draugi vienprātīgi bija viņam piešķīruši (aizmuguriski) godpilnu Iesauku — Neatvairāmais Fledžbijs.

— Silts laiciņš, misis Lemla, — sacīja Neatvairāmais Fledžbijs. Misis Lemlai šķita, ka iepriekšējā dienā tomēr bijis siltāks. — Varbūt gan, — nepārspējami atjautīgi piekrita Neatvairāmais Fledžbijs, — Det rīt var Iegadīties ellīgs karstums.

Pēc brīža viņš uzšķīla vēl vienu atjautas dzirksti!

—    Vai šodien esat izbraukusi pastaigā, misis Lemla?

Misis Lemla atbildēja, ka izbraukusi gan, tikai mazu

gabaliņu.

—    Daudzi cilvēki ir raduši doties ilgos izbraucienos, — sacīja Neatvairāmais Fledžbijs, — bet man šķiet, ka no pārāk ilgas braukāšanas nekāds labums neceļas.

Tiktāl iedvesmojies, Fledžbijs ar nākamo asprātību droši vien būtu pats sevi pārspējis, ja tai brīdī netiktu pavēstīta mis Podsnepas ierašanās. Alisis Lemla traucās apskaut savu inī|o, mazo Džordžiju un, kad pirmie aizrautības uzplūdi noplaka, iepazīstināja draudzeni ar misteru Fledžbiju. Misters Lemls uz skatuves parādījās pēdējais, jo vienmēr visur nosebojās, tāpat kā nosebojās viņa pastāvīgie viesi, jo tos allaž aizkavēja gaidāmās slepenās ziņas par biržu, par Grieķijas, Spānijas, Indijas un Meksikas vērtspapīriem, kas pērkami un pārdodami gan par nominālu, gan augstāk par nominālu, gan ar zināmu atskaitījumu no nomināla trīs ccturtda[u vai septiņu astotdaļu procenta vērtībā.

Galdā tūda| tika celtas izsmalcinātas vakariņas, un misters Lemls dzirkstīdams nosēdās galda galā, aiz saimnieka krēsla nostājās sulainis un aiz sulaiņa — mūžīgās šaubas par algu, ko diezin vai izdosies sagaidīt. Pēc mistera Lemla dzirkstīšanas spējām šai vakarā pieprasījums bija sevišķi liels, jo Neatvairāmais Fledžbijs un Džordžiāna viens otru satrieca ne vien ar mēmumu, bet arī ar dīvainām kustībām — Džordžiāna, apsēdināta pretī Fledžbijam, savus elkoņus pūlējās noslēpt ar tādu cītību, kas nekādi nebija savienojama ar naža un dakšiņas lietošanu, un Fledžbijs, apsēdināts pretī Džordžiānai, visiem iespējamiem paņēmieniem centās meiteni neuzlūkot un savu apjukumu nodeva, taustīdamies pēc bārdas ar karoti, vīna glāzi un maizes riecienu.

Te nu misters un misis Lemli uzskatīja par savu pienākumu iejaukties ar suflēšanu un tūdaļ arī stājās piedarba.

—    Džordžiāna, — smaidīdams, visā spožumā dzirkstīdams kā arlekīns, klusu sacīja misters Lemls, — šodien jūs esat neparastā omā. Kāpēc jūs esat neparastā omā, Džordžiāna?

. > Džordžiāna stomīdamās atčukstēja, ka esot gluži tāda pati kā parasti, neko citādu viņa sevī nemanot.

—    Nemanāt, ka esat citāda! — iesaucās misters Alfrēds Lemls. — Jūs, mana dārgā Džordžiāna, kas allaž mūsu sabiedrībā izturaties tik brīvi un dabiski, jūs, kas nākat kā spirdzinājums, kad skatīts pūlis, kur visi ir vienādi pēc ģīmja un līdzības, jūs, kas esat pats maigums, vienkāršība un dabiskums!

Mis Podsnepa mulsumā uzmeta skatienu durvīm, acīmredzot apsvērdama, vai no šiem glaimojošiem vārdiem nemeklēt glābiņu bēgšanā.

—    Nu labi, paklausīsimies, kas šai jautājumā sakāms manam draugam Fledžbijam, — jau mazliet skaļākā balsī noteica misters Lemls.

—    O, nevajag! — vārgi iepīkstējās mis Podsnepa, un tad pie sufliera eksemplāra ķērās misis Lemla.

—    Atvainojiet, Alfred, dārgais, pagaidām es vēl nevaru misteru Fledžbiju nodot jūsu rīcībā, jums nāksies kādu brīdi pagaidīt. Man ar misteru Fledžbiju risināma sirsnīga saruna.

Fledžbijs šai sarunā laikam gan piedalījās ar īpaši izkoptu mākslu, jo pār viņa lūpām vēl nebija nākusi pat neviena zilbe.

—    Sirsnīga saruna, Sofronija, mans acuraugs? Par ko jūs runājat? Fledžbij, es kļūstu greizsirdīgs. Par ko jūs runājat, Fledžbij?

—    Vai es lai izstāstu, mister Fledžbij? — apvaicājās misis Lemla.

Lūkodams izlikties, ka saprot, par ko ir runa, Neatvairāmais atbildēja:

—    Jā, izstāstiet gan!

—    Tātad, ja jums, Alfred, patiešām viss jāzina — mēs runājām par to, vai misters Fledžbijs jūtas parastā omā.

—    Kāda sagadīšanās! Tieši to pašu, Sofronija, mēs abi ar Džordžiānu pārrunājām par viņas omu! Un ko misters Fledžbijs saka?

—    To jums gan gribētos zināt, ser, jūs gaidāt, lai es izstāstu visu, bet pats neko neteiksiet! Ko jums atbildēja Džordžiāna?

—    Džordžiāna taisnojās, ka esot tāda pati kā vienmēr, bet es apgalvoju, ka tā nebūt nav.

—    Uz mata to pašu es sacīju misteram Fledžbijam! — iesaucās misis Lemla.

Suflēšana tomēr nelīdzēja. Jaunie cilvēki pat nedomāja viens otru uzlūkot. Viņi to nevēlējās darīt pat tad, kad dzirkstījošais namatēvs ierosināja visiem četriem nobaudīt kausu tikpat dzirkstījoša vīna. Džordžiāna pāri vīna glāzei blenza te misterā Lemiā, te misis Lemlā, bet nevarēja, nespēja, negribēja palūkoties misterā Fledžbijā. Neatvairāmais pāri vīna glāzei blenza te misterā Lemlā, te misis Lemlā, bet nevarēja, nespēja, negribēja palūkoties

Džordžiānā.

Suflēšanu vajadzēja turpināt. Amors Jāmudina, lai trāpa

mērķī. Režisors viņu iek]āvis tēlotāju sarakstā, un viņam sava loma jānospēlē.

—    Sofronija, mana dārgā, — iesāka misters Lemls, — man nepatīk jūsu tērpa krāsa.

—    Es aicinu palīgā misteru Flcdžbiju, — sacīja misis Lemla.

—    Bet es — Džordžiānu, — teica misters Lemls.

—    Džordžij, mīļumiņ, — misis Lemla kā veikla aktrise sānis sacija savai mīļotajai draudzenei, — paļaujos uz jums, ka nepāriesiet pretinieka nometnē. Ko teiksiet jūs, mister Fledžbij?

Neatvairāmais apvaicājās, vai šo krāsu nesaucot par rožainu. Jā, apstiprināja misters Lemls, Fledžbijam, izrādās, ir zināms viss, krāsa patiešām rožaina. Neatvairāmais atļāvās bilst, ka rožaina krāsa esot rožu krāsā. (Šo viņa domu kvēli atbalstīja misters un misis Lemli.) Neatvairāmais bija dzirdējis, ka rozi saucot par puķu karalieni. Tātad varot sacīt, ka misis Lemlas kleita esot kleitu karaliene. («Naglai uz galvas, Fledžbij!» iesaucās misters Lemls.) Neatvairāmais tomēr risināja domu tālāk, sacīdams, ka mums visiem esot acis… vismaz lielajam vairākumam acis esot… un ka … un … Turpmākais domas risinājums atdūrās pret vairākiem «un», kam nekas vairs nesekoja.

—    Ak, mister Fledžbij, — sacīja misis Lemla, — tik nodevīgi jūs mani atstājat! Ak, mister Fledžbij, jūs atsakāties no manas nabaga rožainās krāsas un pārmetaties uz zilo!

—    Uzvara, uzvara! — iesaucās misters Lemls. — Jūsu tērps, mana dārgā, ir atzīts par nederīgu.

—    Bet ko par to saka Džordžija? — slepus maigi sniegdamās pēc mīļotās draudzenes rokas, apvaicājās misis Lemla.

—     Džordžiānā saka, — tulkodams mis Podsnepas do'mas, sacīja misters Lemls, — ka viņas acīs jūs, Sofronija, esat daiļa jebkuras krāsas tērpā un, ja viņa būtu iedomājusies, ķa saņems tik mulsinoši jauku komplimentu, katrā ziņā būtu izraudzījusies citas krāsas tērpu. Lai gan uz to es Džordžijai atbildu, ka tas viņu nebūtu glābis, jo, lai kādu krāsu viņa izraudzītos, Fledžbijs to atzītu par pašu skaistāko. Ko par to saka pats Fledžbijs?

—         Viņš saka, — tulkodama jaunā cilvēka domas, atbildēja misis Lemla un noglāstīja mī]otās draudzenes rociņu, it kā glāstītājs būtu Fledžbijs, — ka tas ir nevis kompliments, bet pelnīta atzinība, ko viņš nespēj noklusēt. Un viņam ir taisnība, — misis Lemla piebilda, pauzdama vēl kaismīgākas jūtas, it kā tās būtu paudis Fledžbijs pats, — taisnība un vēlreiz taisnībai

Tomēr jaunie ļaudis pat tad vēl negribēja paraudzīties viens otrā. Misters Lemls, šķiet, nošņirkstināja dzirkstījošos zobus, pogas, acis un sprādzes — visu reizē un sarauktu pieri uzmeta pārītim niknu skatienu, it kā cīnīdamies ar vēlēšanos sasist abiem galvas kopā, lai taču beidzot tic tuvinātos.

—         Vai jūs šai vakarā izrādāmo operu jau esat dzirdējis, Flcdžbij? — viņš apjautājās, spēji apklusdams, lai neizspruktu: «Velns jūs parāvis!»

—         Laikam gan ne, nudien nezinu, — atbildēja Fledžbijs. — Patiesību sakot, man nav ne jausmas, kas tā par operu.

—         Un arī jūs nezināt, Džordžij? — pavaicāja misis Lemla.

—         N-nē, — pārsteigta par šādu zīmīgu sagadīšanos, vārgi nopukstēja Džordžiāna.

—         Tātad neviens no jums abiem to nav dzirdējis, — sacīja misis Lemla sajūsmā par tik negaidītu atklājumu.

—    Brīnišķīgi!

Pat kuslais Fledžbijs juta, ka pienācis laiks izšķirošai rīcībai. Un viņš uzsāka rīcību, sacīdams it kā misis Lemlai, it kā apkārtējam gaisam:

—    Jūtos Joti laimīgs, ka man labvēlību parādījis…

Tā kā Fledžbijs apklusa, neizteicis sakāmo līdz galam,

misters Lemls sagrāba rūsgano vaigubārdu un, cauri tai kā no krūma apakšas palūrējis, pateica jauneklim priekšā:

—    Liktenis.

—    Nē, tā vis es negribēju sacīt, — Iebilda Fledžbijs,

gribēju teikt — likteņa lēmējs. Kāda laime, ka likteņa lēmējs ierakstījis grāmatā… tai grāmatā, kurā viņš raksta… ka es pirmo reizi šo operu došos noklausīties tik neaizmirstamos apstākjos — kopā ar mis Podsnepu.

Džordžiāna uz to atbildēja, saāķēdama abu roku mazos pirkstiņus un vērsdamās pie galddrfinasi

Pateicos, parasti es uz operu eju tikai ar jums, Sofronija, un man tas ir ļoti patīkami.

Gribot negribot samierinājies ar šo pirmo panākumu, misters Lemls, izlaizdams mis Podsnepu no ēdamistabas, It kā atvēra krātiņa durvis, un misis Lemla tūdaļ devās viņiem līdzi. Kafija tika pasniegta augšstāvā, kur misters Lemls nenolaida acis no Fledžbija, līdz mis Podsnepa bija iztukšojusi savu tasīti, un tad ar pirkstu deva mājienu (it kā jaunais džentlmenis būtu laisks dzinējsuns), lai Flcdžbijs paņem tasīti. So varoņdarbu jauneklis ne vien veica, nepieļaujot ne mazāko kļūmi, bet no savas puses vēl to izpušķoja, mis Podsnepai pavēstīdams, ka zaļā tēja uzskatāma par kaitīgu nerviem. Sai brīdī mis Podsnepa bez jebkāda ļauna nolūka viņu izsita no sliedēm, negaidot izstomīdama: «O, vai tas var būt? Un kā tas notiek?» — uz ko Fledžbijs neatbildēja, jo viņam pašam šai jautājumā nebija nekādas skaidrības.

Kad sulainis pavēstīja, ka kariete piebraukta, misis Lemla sacīja:

—    Par mani nerūpējieties, mister Fledžbij, man abas rokas aizņemtas ar svārkiem un apmetni, vediet mis Podsnepu!

Fledžbijs paņēma Džordžiānu zem rokas, viņiem nopakaļ devās misis Lemla, bet misters Lemls soļoja pēdējais, kā lopu dzinējs drūmi noraudzīdamies savā ganāmpulkā.

Operas ložā viņš atkal dzirkstīja un laistījās un, mīļotās laulātās draudzenes atbalstīts, veikli un prasmīgi vadīja sarunu starp Fledžbiju un Džordžiānu. Ložā viņi sēdēja šādi: misis Lemla, Neatvairāmais Fledžbijs, Džordžiāna, misters Lemls. Uz runāšanu misis Lemla Fledžbiju ierosināja ar vienkāršiem jautājumiem, kuriem nevajadzēja vairāk kā vienzilblgu atbildi. Misters Lemls tieši tāpat rīkojās ar Džordžiānu. Lāgiem misis Lemla pieliecās misteram Lemlam, lai uzsāktajam sarunas pavedienam neļautu izirt.

—    Alfrcd, dārgais', misters Fledžbijs par iepriekšējo ainu gluži dibināti ieminējās, ka patiesai uzticībai nebūt neesot vajadzīgi tādi pamudinājumi, kas uz skatuves acīmredzot liekoties nepieciešami. — Un misters Lemls atbildēja: — Jā, jā, Sofronija, mans acuraugs, bet Džordžiāna izteica savu vērojumu, ka dāmai uz skatuves neesot bijis nekāda pamata zināt džentlmeņa jūtas. — Bet misis Lemla iebilda: — Tiesa kas tiesa, Alfred, bet misters Fledžbijs apgalvo, ka… — Savukārt Alfrēds nekavējās piemetināti — Bez šaubām, Sofronija, taču Džordžiāna šai sakarā vērīgi pamanījusi, ka … — Ar šādiem paņēmieniem abi jaunie cilvēki izrunājās gari un plaši, pauzdami visslepenākās jūtas, lai gan ne reizi nepapleta muti un aprobežojās ar strupiem «jā» un «nē», kurus ari neizteica viens otram tieši.

Misters Fiedžbijs no mis Podsnepas atvadījās pie karietes durvīm, bet Lemli aizveda meiteni līdz mājām, un pa ceļam misis Lemla šķelmīgi pavilka Džordžiānu uz zoba, mīļi aizbildnieciskā tonī reižu reizēm iesaukdamās: «Ak, mazā Džordžiāna, mana mazā Džordžiāna!» Vārdos daudz netika izteikts, toties tonis runaja skaidru valodu: «Fledžbiju jūs esat pakļavusi savai varai.»

Kad Lemlu laulātais pāris beidzot pārbrauca mājās, misis Lemla nogurusi un ērciga apsēdās krēslā un pievērsa skatienu savam sadrūmušajam pavēlniekam, kas vardarbīgi apstrādāja sodas pudeli, it kā apgriezdams kaklu kādam nelaimesputnam un kāri ieliedams sev rīklē tā asinis. Cilvēkēdāja niknumā braucīdams vaigubārdu, viņš pamanīja sievas skatienu un visai nelaipni norūca:

—    Nu, kas ir?

—    Vai mūsu nolūkiem šāds pēdīgais stulbenis patiešām ir visnoderīgākais?

—     Pats zinu, ko daru. Viņš nemaz nav tāds muļķis, kā jums liekas.

—    Varbūt ģēnijs?

—    Ņirgājieties vien, ņirgājieties un iedomājieties, ka esat gudrāka par mani! Bet es jums teikšu skaidri un gaiši: sajutis naudu, viņš jebkuram piezidīsies kā dēle. Kad sākas runa par naudu, gandrīz šķiet, ka šis zēns ir velnam rada.

—    Un jums arī?

—    Arī man. Gandrīz tikpat lielā mērā, kādā jūs mani pielīdzināt sev. Jaunības jestruma viņam tiešām trūkst, un tādu jūs viņu ieraudzījāt šodien. Taču pamēģiniet skart jautājumu par naudu, un nekāds stulbenis viņš vairs nebūs. Citādā ziņā Fiedžbijs, protams, ir gauži aprobežots, bqt viņa dz 1VCS V ĪCIi 1 g3j s m merķirn tas nebūt nenāk par Jaunu.

—    Kā ir ar šo skuķi — vai viņas rīcībā nauda vismaz ir?

—        Kā ne, viņas rīcībā nauda ir. Šodien jūs, Sofronija, rīkojāties Uk lieliski, kg es atbildu uz jūsu jautājumu, kaut gan jums. labi zināms, ka šādi jautajumi man nav pa prātam. ācraien jūs rīkojāties tik lieliski, Sofronija, ka droši vien esaī nogurusi. Ejiet pie miera!

V NODAĻA

Suflē Merkurs.

Mistera Alfrēda Lemla cildinājumus Fledžbijs patiešām bija pelnījis. Viņš bija pats nelietīgākais no nelietīgiem divkājainiem plušķiem. Instinkts (mums visiem labi saprotams jēdziens) parasti staigā ar četrām kājām, bet prāts — vienmēr tikai ar divām; četrkājainais zemiskums nekad nespēj aizsniegt divkājainā zemiskuma pilnveidu.

Jaunā džentlmeņa tēvs bija augļotājs, kura naudas darījumi saistījās arī ar jaunā džentlmeņa māti, kad tas šās pasaules plašajos, tumšajos priekškambaros vēl tikai gaidīja brīdi, lai ieraudzītu dienas gaismu. Fledžbija māte, tolaik atraitne, nespēdama aizdoto naudu atmaksāt, izgāja pie augļotāja par sievu, un pēc zināma laika Fledžbijs tika aicināts no plašajiem, tumšajiem priekškambariem pie civilstāvokļa aktu reģistrēšanas priekšnieka, kas ar ierakstu aktīs apliecināja viņa ierašanos šai pasaulē. Grūti fedomāties, kā, neizgājis cauri šai procedūrai, Fledžbijs vadītu vaļas brīžus līdz pastaram galam.

Fledžbija mātes laulību ar Fledžbija tēvu viņas dzimta uztvēra ka goda aizskārumu. Lai drīzāk no kāda atbrīvotos, šai pasaule nav vieglāka paņēmiena kā viņu apvainot dzimtas goda aizskaršanā. Fledžbija mātes dzimta, kuras godu aizskāra atraitnes nabadzība, sakarus ar radinieci pārtrauca galīgi, līdzko viņa kļuva samērā bagāta. Misis Fledžbija bija cēlusies no Snigsvcrtu dzimtas. Viņai pat piekrita izcilais gods tikt ieskaitītai paša lorda Snigsverta rados — tik tālos rados, ka varenais grāfs bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem varētu viņu atstumt un pat galīgi izmēzt no radurakstiem, tomēr radiniece viņa bija un radiniece palika.

Starp dažādajiem ar Fledžbija tēvu vēl pirms laulībām .noslēgtajiem darījumiem bija kāds prāvs aizdevums, ko Fledžbija māte bija saņēmusi ar noteikumiem, kas nāca ar labu tikai aizdevēja interesēm. Aizdevuma atmaksāanas termiņš izbeidzās drīz pēc kāzām, un visi atraitnes naudas līdzekļi nonāca Fledžbija tēva rokās kā viņa īpašums personiskai lietošanai. Tas starp Flcdžbija tēvu un Fledžbija māti radīja itin biežas vārdu pārmaiņas vai, pareizāk sakot, apmainīšanos ar zābaku novelkamajiem dēlīšiem, triktraka galdiņiem un citiem tamlīdzīgiem sadzīves priekšmetiem; Fledžbija mātei tas savukārt izraisīja tieksfni notriekt iespējami vairāk naudas un Fledžbija tēvam — neveiksmīgus pūliņus laulāto draudzeni iegrožot. Fledžbija bērnības gadi tādējādi aizritēja, pastāvīgu vētru sabangoti, tačti vēji un viļņi norima, aiziedami vecākiem līdzi kāpā, un Fledžbijs plauka un zēla gluži viens.

Fledžbijs bija apmeties uz dzīvi Oibenijā* un cilvēkos parādījās, allaž lepni uzposies. Taču jauneklības kvēli Viņā aizstāja mantkāres tecīlas mestās dzirkstis, un, tā kā šīs dzirkstis izsprakšķ, neizstarodamas siltumu, nevienam lai nerodas šaubas, ka Fledžbijs savus ieročus no tecīlas nekad neatlaida un grieza to, vērīgi sekodams šo ieroču asumam.

Misters Alfrēds Lemls ieradās Oibenijā uz brokastīm, Fledžbija mītnē. Galds bija servēts ar nožēlojami mazu tējkanniņu, ar nožēlojami niecīgu maizes doniņu, diviem nožēlojami sīkiem sviesta pikucīšiem, divām nožēlojami plānām caurauguša speķa šķēlītēm, divām tikko saskatāmām oliņām un ar milzīgu vairumu par lētu naudu uzpirkta lepna porcelāna.

—    Ko jūs teiksiet par Džordžiānu? — apvaicājās misters Lemls.

—    Nu, vai zināt, es teikšu… — gaužām apdomīgi iesāka Fledžbijs.

—    Sakiet vien, manu zēn, sakiet!

—    Jūs mani pārprotat, — sacīja Fledžbijs. — Par to es nemaz negribēju runāt. Gribēju runāt pavisam par ko citu.

—    Sakiet visu, ko vien vēlaties, draudziņ!

—    Ak, jūs šUka! mani pārprotat, — sacīja Fledžbijs. — Gribēju toi«t, ka vispār nedomāju neko jums stāstīt.

Misters Lemls ledzirkstījās, taču uzacis viņam drūmi saraucās.

—     Klausieties! — teica Fledžbijs. — Jūs esat slīpēts un attapīgs cilvēks. Vai es esmu slīpēts, tam nav nekādas nozīmes. Attapīgs neesmu. Toties vienu gan es protu, Leml, — protu turēt mēli aiz zobiem. Un esmu nolēmis to nekad lieki nekulstīt.

—    Jūs esat apdomīgs, Fledžbij.

—    Varbūt esmu apdomīgs, varbūt neesmu. Drīzāk gan

esmu mazrunīgs, un tas ir bezmaz tas pats. Zināt, Lem!, ne uz kādiem jautājumiem es nedomāju atbildēt.

—    Mīļais draugs, tas taču bija pavisam vienkāršs jautājums.

—     Lai arī tā. Vienkāršs tas varbūt likās, bet ne jau viss, kas liekas, atbilst īstenībai. Nesen noklausījos kāda liecinieka nopratināšanu Vestminsterholā. Jautājumus uzdeva šķietami vienkāršus, bet, kad liecinieks bija atbildējis, izrādījās, ka tie uzdoti ar īpašu nolūku. Redziet, kā! Šim cilvēkam vajadzēja turēt mēli aiz zobiem. Būtu viņš turējis mēli aiz zobiem, nebūtu iekūlies tādā ķibelē.

—    Būtu es turējis mēli aiz zobiem, jūs nekad neieraudzītu objektu, par kuru es apvaicājos, — sadrūmis noteica Lcmls.

—    Klausieties, Leml, — sacīja Neatvairāmais Fledžbijs, nesatricināmā mierā aptaustīdams vietu, kur gaidīja bārdu uzdīgstam, — nekas neiznāks. Neļaušu iesaistīt sevi pārspriedumos. Neesmu nekāds veiklais spriedējs. Toties protu turēt mēli aiz zobiem.

—    Protat? — misters Lcmls lūkoja pielabināties. — Un kā vēl! Kad mūsu paziņas ķeras pie pudeles un jūs ne sprīdi no viņiem neatpaliekat, tad, jo vaļīgāka metas viņiem mēle, jo klusāks kļūstat jūs. Jo vairāk viņi izpļāpā, jo vairāk jūs paturat pie sevis.

—    Neiebilstu, Leml, pret to, ka esat mani sapratis, — novīpsnājis atteica Fledžbijs, — bet es iebilstu pret tincināšanu. Tik tiešām tā ir taisnība, ko jūs teicāt par manu izturēšanos.

—    Kad mēs visi skaļā balsī apspriežam savus darījumus, par jūsējiem nevienam nav pat ne nojausmas.

—    Un nevienam nekad šāda nojausma neradīsies, Leml, — atkal novīpsnājis, sacīja Fledžbijs, — tik tiešām tā ir taisnība, ko jūs teicāt par manu izturēšanos.

—    Saprotams, ka taisnība, es to zinu! — iesaucās Lcmls, notēlodams pēkšņu atklātību, un smiedamies stiepa rokas gaisā, it kā visai pasaulei rādītu, cik ievērojams cilvēks ir Fledžbijs. — Nepazinis savu Fledžbiju, vai es jebkad iedomātos izteikt savam Fledžbijam tik izdevīgu priekšlikumu?

, — Nu, nu! — noteica Fledžbijs, viltīgi pašūpodams

f

alvu. — Tik lēti jūs mani vis nepaķersiet. Neesmu godārtgs. Godkārība augļus nenes, Leml. Nē, nē, nē. Jebkuri glaimi liek man turēt mēli vēl ciešāk aiz zobiem.

Alfrēds Lemls atstūma šķīvi (nekādu lielo upuri tas

neprasīja, jo šķīvja saturs bija gauži niecīgs), sabāza rokas kabatās, atmetās pret krēsla atzveltni un klusēdams domīgi vēroja Fledžbiju. Tad viņš lēni izvilka kreiso roku no kabatas, sabužināja vaigubārdu un, joprojām klusēdams, domīgi vērās sarunu biedrā. Pēc brīža viņš it kā negribīgi pārtrauca klusēšanu, negribīgi sacīdams:

—    Kas, pie vel-na, šim zellim šorīt lēcies?

—     Klausieties, Leml, — teica Neatvairāmais Fledžbijs, zemiski samicgdams zemiskās ačeles, kas, starp citu, atradās pārāk tuvu viena otrai, — klausieties, Leml, es gluži skaidri apzinos, ka vakarvakarā nepavisam neparādīju sevi no labākās puses un ka jūs un jūsu laulātā draudzene, kuru uzskatu par loti gudru un sevišķi patīkamu sievieti, turpretim bijāt uzdevuma augstumos. Saprotu, ka jūsu klātbūtnē man nav nekādu priekšrocību. Skaidri apzinos, ka jums šīs priekšrocības bija un jūs tās izmantojāt teicami. Taču neiedomājieties, ka tāpēc varat nākt šurp un runāt ar mani tā, it kā es būtu jums kāda lelle vai marionete.

—    Man jādzird šādi vārdi! — iebrēcās Alfrēds, krietni nopētījis zemiskumu, kas ar prieku bija pieņēmis cita zemiskuma pakalpojumu un nu zemiski no tā atteicās, — tas viss man jādzird tikai tāpēc, ka uzdevu vienu pašu vienkāršu un gluži dabisku jautājumu!

—    Vajadzēja pagaidīt, kamēr man pašam rodas vēlēšanās par to ieminēties. Man nepatīk, ka jūs uzbāžaties ar savām Džordžiānām, it kā ne tikai viņa, bet arī es būtu jūsu īpašums.

—    Lai notiek, — piekrita Lemls, — kad jums labpatiks par šo tematu ierunāties, lūdzu, dariet to!

—    Esmu jau visu pateicis. Sacīju, ka jūs savas priekšrocības izmantojāt teicami. Abi divi — jūs un jūsu laulātā draudzene. .Ia arī turpmāk jūs savas priekšrocības izmantosiet tik teicami, es darīšu to, kas man jādara. Tikai neklaigājiet par savām uzvārāmi

—    Es klaigāju?! — iesaucās Lemls un paraustīja plecus.

—    Un neieņemiet galvā, ka citi ir jūsu marionetes tikai tāpēc, ka tiem neizdodas parādīt sevi no labākās puses tais brīžos, kad uzdevuma augstumos esat jūs ar savas ļoti gudrās un sevišķi patīkamās laulātās draudzenes palīdzību, — turpināja Fledžbijs. — Rīkojieties arī' turpmāk tā, kā esat sācis, un arī-misis Lemla lai rīkojas tāpat. Iegaumējiet, ka esmu turējis mēli aiz zobiem, kad to uzskatīju par vajadzīgu, un runājis tad, kad uzskatīju par vajadzīgu, un ar to šī saruna ir pabeigta. Bet tagad mums jāizšķir jautājums, — Fledžbijs piebilda visai negribīgi, — vai jūs ēdīsiet otru olu?

—    Nē, neēdīšu, — strupi atcirta Lemls.

—     Laikam jums taisnība, nekāds labums no otras olas netiktu, — omai manāmi uzlabojoties* sacīja Neatvairāmais. — Piedāvāt otru šķiņķa šķēli nozīmētu tukšu pieglaimošanos, jo tad jūs augu dienu mocītu slāpes. Varbūt ēdīsiet vēl vienu sviestmaizi?

—    Nē, neēdīšu, — atkal atcirta Lemls.

—    Tad ēdīšu es, — sacīja Neatvairāmais. Tā nebija tikai atsaukšanās uz viesa atbildi, Fledžbija vārdos izskanēja patiess prieks par šo atteikšanos, jo, ja Lemls velreiz ķertos pie doniņas, no tās pari paliktu tāds krikums, ka namatēvam nāktos bez maizes iztikt ne vien līdz brokastu pabeigšanai, bet pat palikt bešā arī nākamajā maltītē.

Vai jaunā džentlmeņa dabā (viņam bija tikai divdesmit trīs gadi) veca vīra nožēlojams skopums bija apvienojies ar jauna cilvēka netikumu — izšķērdību, tas palika neatrisināts jautājums, jo savus noslēpumus viņš prata glabāt droši. Viņš prata novērtēt patīkamu ārieni — tā noderēja par labu kapitālieguldījumu, tāpēc aizvien bija glīti ģērbies, tomēr visu kustamo īpašumu, sākot no svārkiem mugurā un beidzot ar porcelāna traukiem brokastu galdā, centās pirkt par vislētāko naudu, un ikviens šāds lēts pirkums, kas liecināja vai nu par kāda cilvēka izpostīšanu, vai kļūdīšanos novērtējumā, viņa acīs iemantoja īpašu pievilcību. Aiz skopulības viņš zirgu skriešanās sacīkstēs ilgi gudroja, apsvērdams izredzes, līdz piesardzīgi ielaidās spēlē, bet, kad skrējienu zaudēja, līdz nākamajai laimīgajai reizei dzīvoja pusbadā. Dīvaini, ka naudu tik augstu vērtēja šāds ēzelis, kas aiz truluma un sīkstulības nespēja to izlietot tīkamākām izpriecām, taču kurš dzīvnieks labprātīgi uzņemtos stiept naudas nastu, ja to nedarītu ēzelis, kas ne zemes plašumos, ne debesu zilgmē nespēj saskatīt neko citu kā tikai trīs burtus «S. S. P.» — nevis «sabiedrība, šarms un pacilātība», kā tos izprot daudzi cilvēki, bet gan sausi un strupi «sterliņu mārciņa, šiliņš, 'penss»? Pat lapsa — šis netikumu iemiesojums — mantrausībā grūti pielīdzināma ēzelim.

Neatvairāmais Fledžbijs izlikās par jaunu džentlmeni, kas dzīvo no iekrātiem līdzekļiem, lai gan īstenībā nelikumīgi darbojās par biržas mākleri un slepus aizdeva naudu, ievākdams prāvus procentus. Plašais viņa paziņu loks, pie kura piederēja arī misters Lemls, bija iesaistīts kaut kādos nelikumīgos darījumos, jo visi viņi plūca augļus krāšņajā blēdību dārzā, kas zaļoja ap fondu biržu un tamlīdzīgām iestādēm.

—    Man tā vien šķiet, Leml, — sacīja Fledžbijs, iecirzdams zobus sviestmaizē, — ka jūs aizvien esat cienījis dāmu sabiedrību.

—    Aizvien, — atbildēja Lemls, krietni sadrūvējies pēc tikko saņemtās sutas.

—    Jums tas padodas viegli, ko? — vaicāja Fledžbijs.

—    Daiļajam dzimumam liekos patīkams, ser, — Lemls atbildēja diezgan īdzīgi, taču likdams manīt, ka tur nu viņš neko nevar līdzēt.

—    Apprecēties arī esat pratis itin izdevīgi, ko? — vaicāja Fledžbijs.

Lemls pasmaidīja (draudīgu smaidiņu) un viegli uzsita sev pa degunu.

—    Mans nelaida papucis ar precībām iekūlās ķezā, — teica Fledžbijs. — Bet Džor… — kā viņu īsti sauc — Džordžīna vai Džordžiāna?

—    Džordžiāna.

—    Jau vakar domāju, ka nekad neesmu tādu vārdu dzirdējis. Manuprāt, tam vajadzētu beigties ar «īna».

—    Kāpēc tā?

—    Nu tā, redziet, — cilvēks spēlē, ja, protams, māk, koncertīno, — atbildēja Fledžbijs, gausi prātodams, kā labāk paskaidrot. — Un, ja cilvēks saslimst, aplipis no cita sirdzēja, tad to slimību sauc skarlatīna. Un, ja kāds nespēj vairs kustēties, tad to sauc par para … nē, tas neder. Nu, lai būtu — tātad viņu sauc Džordžeta … tas ir, Džordžiāna.

—    Jūs gribējāt teikt kaut ko par Džordžiānu? … — nevarēdams sagaidīt turpinājumu, īgni aizrādīja Lemls.

—    Par Džordžiānu gribēju teikt, — sacīja Fledžbijs, neapmierināts ar Lemla mājienu, it kā viņš būtu aizmirsis iesākto sarunu turpināt, — ka viņa neliekas no uzstājīgajām. Neliekas piederam pie tām, kas cilvēkam uzplijas par vārēm.

—    Viņa ir maiga kā dūjiņa, mister Fledžbij.

—    Zināju, ka jūs tā teiksiet, — atcirta Fledžbijs, juzdams, ka tiek skartas viņa. intereses. — Taču lai jums būtu skaidrs» svarīgi ir tas, ko saku es, nevis ko runājat jūs.

Un es saku, paturēdams acīs sava nelaiķa papuča un nelaiķes māmuļas pieredzi, ka Džordžiāna neliekas piederam pie tām, kas cilvēkam uzplijas par varēm.

Godājamais misters Lcmls bija nekaunīgs lielībnieks gan pēc dabas, gan pēc iesīkstējušiem paradumiem. Sapratis, ka Fledžbija aizvainojošā pretestība ik mirkli aug augumā, ka ar glaimību te neko vairs nepanāks, viņš pikti ielūkojās Fledžbija mazajās ačelēs, pārbaudīdams, kā iedarbojas pretēja rīcība. Apmierināts ar atbildi, ko izlasīja šais ačelēs, viņš kļuva jo niknāks un cirta ar dūri pa galdu tā, ka porcelāna trauki džinkstēdami palēcās.

—    Jūs esat bezkaunīgs zeņķis, ser! — pielēkdams kājās, Lemls iebrēcās. — Jūs esat briesmīgi bezkaunīgs nelietis! Kā jūs uzdrošināties tā uzvesties?

—    Paga, paga, — iebilda Fledžbijs. — Nevajag uzreiz tā trakot.

—    Jūs esat neciešami bezkaunīgs nelietis, ser, — atkārtoja misters Lemls. — Jūs esat briesmīgi bezkaunīgs nelietis!

—    Paga, paga, neuztraucieties! — bailēs nodrebēdams, Fledžbijs pūlējās Lemlu nomierināt.

—    Jūs, rupjais, neaptēstais vazaņķis! — brēca Lemls, raidīdams visapkārt sirdīgus skatienus. — Ja jūsu sulainis man samaksātu sešus pensus, par ko pēcāk notīrīt zābakus, — jo jūs neesat tā vērts, lai es izdotu savu naudu, — es jūs pacienātu ar pamatīgu spērienu.

—    Nē, nevajag vis, — lūdzās Fledžbijs. — Zinu, ka jūs nemaz to nespētu.

—    Paklausieties, mister Fledžbij! — sacīja Lemls, mākdamies sarunas biedram virsū. — Tā kā jūs uzdrošināties nekrietni izrunāties, es jums parādīšu, uz ko esmu spējīgs es. Dodiet šurp degunu!

Fledžbijs aizlika plaukstu degunam priekšā un, kāpdamies atpakaļ, nokurkstēja:

—    Lūdzu, nevajag!

—    Dodiet šurp degunu! — atkārtoja Lemls.

Joprojām turēdams plaukstu uz šās savas sejas sastāvdaļas un pūlēdamies atkāpties vēl tālāk, misters Fledžbijs skandināja vienu un to pašu (acīmredzot saķēris pamatī.gas iesnas):

—    Lūdzams, lūdzams, nevajag!

—    Un šitas kverplis, — iesaucās Lemls un apstājies bargi izrieza krūtis, — šitas te kverplis atļausies ļaunprātīgi apsmiet manu laipnību, kad es tikai viņam vienīgajam esmu sagādājis tik izdevīgu iespēju! Sitas kverplis atļausies ļaunprātīgi apsmiet manu laipnību tikai tāpēc vien, ka tepat aiz stūra manā rakstāmpultī guļ ar viņa nešķīsto roku parakstīts papīrelis par nožēlojamiem grašiem, ko viņš apņemas apmaksāt pēc zināma notikuma, kas iespējams vienīgi ar manu un manas sievas palīdzību! Sitas kverplis, šitas Fledžbijs uzdrošinās atļauties nekaunību pret mani, Lcmlu. Dodiet šurp degunu, ser!

—    Nē! Nenāciet klāt! Lūdzu jums piedošanu! — pazemīgi nosvcpstēja Fledžbijs.

—    Ko jūs teicāt, ser? — noprasīja Lemls, izlikdamies pārāk saniknots, lai Fledžbija teikto būtu sapratis.

—    Lūdzu jums piedošanu, — Fledžbijs atkārtoja.

—    Sakiet vēlreiz — skaļāk, ser! Dibināts džentlmeņa sašutums liek asinīm manās dzīslās vārīties. Tās sakāpj galvā, un es jūs nesadzirdu.

—    Es sacīju, ka izlūdzos jums piedošanu, — atkārtoja Fledžbijs, aiz lielas pieklājības centīgi uzsvērdams katru vārdu.

Misters Lemls brīdi ieturēja klusumu.

—    Tā kā esmu godprātīgs cilvēks, — viņš sacīja, iemezdamies atzveltenī, — jūtos atbruņots.

Misters Fledžbijs arī apsēdās, taču viņa kustības bija daudz atturīgākas, un viņš lēnām, apdomīgi noņēma plaukstu no deguna. Tikai iedzimta kautriba liedza jauneklim skaļi nošņaukties tūdaj pēc tam, kad viņa snīpim bija tikusi veltīta tik dziļi personiska un smalkjūtīga, gandrīz vai publiska uzmanība, tomēr pamazām viņš biklumu pārvarēja, šo vaļību kaunīgi atļaudamies it kā pats pret savu gribu.

—    Leml, — nošņaucies viņš pieglaimīgi sacīja, — ceru, ka atkal esam draugi.

—    Mister Fledžbij, — atbildēja Lemls, — nepieminēsim to vairs ne ar vārdu.

—    Es laikam gan uzvedos pārāk nelāgi, — teica Fledžbijs, — bet tas nebija tīši darīts.

—    Ne vārda vairs, ne vārda! — augstsirdīgi atkārtoja misters Lemls. — Dodiet man… — Fledžbijs sarāvās. — Dodiet man savu roku!

Viņi paspieda viens otram roku, un starp abiem atkal nodibinājās sirsnīgas attiecības, īpaši no mistera Lemla puses. Jo misters Lemls gļēvulībā nepalika iepakaļ Fledžbijam un viņam draudēja tādas pašas briesmas uz mūžīgiem laikiem zaudēt savas priekšrocības, tāpēc viņš īstajā brīdi saņēmās un pareizi novērtēja draudīgo vēsti, ko izlasīja Fledžbija acīs.

Brokastis tika pabeigtas pilnīgā savstarpējā saskaņā. Abi vienojās, ka misters un misis Lemli turpinās savas mahināpijas, Fledžbija vārda lenks Džordžiānu un nodrošinās viņam uzvaru, savukārt Fledžbijs, pazemīgi atzinis savu nepietiekamo prasmi smalkās aprindās paust maigas jūtas, lūdza, lai izveicīgie palīgi atbalsta viņu kā mācēdami.

Misteram Podsnepam ne prātā nenāca, ar kādām lamatām un cilpām tiek lenkta viņa «jaunā persona». Viņš iedomājās to droši sargātu mītam podsnepisma templī*, iztēlojās, ka meita ar cerībām raugās nākotnē, kad viņa, Džordžiāna, izies pie tēva izraudzītā dzīvesdrauga, kas savu jauno sieviņu apveltīs ar visām šās pasaules bagātībām. Mistera Podsnepa «jaunajai personai» pietvīktu vaigi, līdzko viņa iedomātos, ka var nepaklausīt tēva lēmumam un neiziet par sievu pie tā, kas atbilstoši laulību līgumam apveltīs viņu ar visām šās pasaules bagātībām. Kurš šo jaunavu atdod par sievu šim vīrietim? Es, Podsneps. Lai iznīkst jebkura pārdroša doma, kas pieļauj iespēju kādam zemākam radījumam stāties mums ceļā!

Tai svētdienā Fledžbijs līdz pat pusdienlaikam ncatguva jestro omu un viņa deguns — parasto temperatūru. Pievakarē dodamies Sitijas virzienā, viņš uzdūrās pretī plūstošai ļaužu straumei un, tikai iegriezies Sentmērijeksas apkaimē, ieraudzīja ielas jau klusas un patukšas. Arī pār ietvi pārslīgušajā dzeltenajā mājā, kuras priekšā Fledžbijs apstājās, valdīja klusums. Aizvirtņi bija nolaisti, un plāksnīte ar uzrakstu «Pabsijs un kompānija» likās snaužam apakšstāva kantora logā, no kura skatienam pavērās miegainā ieliņa.

Fledžbijs pieklauvēja un piezvanīja, Fledžbijs piezvanīja un pieklauvēja, taču neviens nerādījās. Fledžbijs pārgāja šaurās ieliņas otrā pusē un paraudzījās nama logos, bet neviens neparaudzījās lejup uz Fledžbiju. Saskaities viņš vēlreiz pārgāja pāri šaurajai ieliņai un, atminēdamies savus nesenējos pārdzīvojumus, parāva zvanu, it kā tas būtu nama deguns. Piespiedis ausi pie atslēgas cau'ruina, viņš beidzot pārliecinājās, ka iekšā notikusi kaut kāda sakustēšanās. Piespiedis aci pie atslēgas cauruma, viņš, domājams, guva apstiprinājumu auss saklausītajam, jo vēlreiz nikni paraustīja mājas degunu — raustīja, raustīja aizgūtnēm, līdz tumšajā durvju ailā parādījās cilvēka deguns.

—     Ei jūs, seri — Fledžbijs iesaucās. — Kādas paslēpes jūs te spēlējat?

Uzsauciens tika veltīts vecam ebrejam veclaicīgā, garļipainā paltrakā ar milzīgām kabatām. Godājamam vecam vīram ar spīdīgu, pliku galvvidu, ko ietvēra garas, sirmas pinkas, kuras, noslīgušas pāri pleciem, sajaucās ar kuplo bārdu. Vecam vīram, kas austrumniekiem raksturīgā godbijībā nolieca galvu un izpleta rokas ar delnām uz leju, it kā ar šādu pazemību lūkotu remdēt saimnieka sašutumu.

—    Kur tu biji iekritis? — Fledžbijs metās vecajam vīram virsū.

—    Cēlprātīgais kristīgais saimniek, — sacīja vecais ebrejs, — šodien ir svētdiena un es nevienu negaidīju.

—    Pie velna svetdienu! — kāpdams pāri slieksnim, iebrēcās Fledžbijs. — Kāda tev daļa gar svētdienām! Aizslēdz durvis!

Vecais vīrs godbijīgi paklausīja. Priekšnamā uz naglas bija pakārta viņa apdilusi platmale ar pieplacinātu dibenu, tikpat veclaicīga kā garais paltraks, turpat kaktā iesliets stibiķis — nevis spieķis, bet īsts stibiķis. Fledžbijs iegāja kantorī, uzrausās uz augsta ķeb]a un sašķieba cepuri uz vienas auss. Plauktos bija saliktas dažādas kārbas, pie sienām sakārtas stikla krellīšu virtenes. Netrūka arī par pusvelti uzpirktu pulksteņu un lētu puķu vāzīšu. Visi šie nieki bija nākuši no citām zemēm.

Kad nu Fledžbijs, kāju kū]ādams, tupēja uz augstā ķebļa, cepuri pāri ausij uzrāvis, viņa jaunība šķita daudz mazāk pievilcīga nekā ebreja vecums, — sirmais vīrs stāvēja, kailo galvu noliecis, nodūris acis grīdā (skatienu viņš pacēla, vienīgi atbildēdams saimniekam). Večuka drānas bija tikpat apdilušas un noplukušas kā priekšnamā uz vadža pakārtā cepure, taču, lai cik noplīsis arī būdams, nepatīkamu iespaidu viņš neatstāja. Turpretim uz Fledžbiju, kas dižojās ar dārgām drānām, pretīgi bija skatīties.

—    Jūs, ser, vēl neesat man paskaidrojis, kur bijāt iekritis, — sacīja Fledžbijs un ar cepures malu pakasīja pakausi.

—    Ieelpoju, ser, svaigu gaisu.

—    Pagrabā, vai, ka neko nedzirdēji?

—    Nē, uz jumta.

—    Tas ir ko vērtsl Un tā tu rūpējies par veikalu?

—    Ser, — vecais vīrs atbildēja nopietni un pacietīgi, — lai kaut ko pirktu vai pārdotu, jābūt vismaz diviem cilvēkiem, bet šodien ir svētdiena un es esmu viens pats.

—    Palūk, kā! Cilvēks nevar būt vienlaikus pircējs un pārdevējs. Tā laikam ebrejiem pieņemts sacīt?

—    Ja mēs tā sakām, tad droši vien tā ir taisnība, — pasmaidīdams atbildēja vecais vīrs.

—    Jūsējiem nenāk par ļaunu kādreiz runāt arī patiesību, jo pārlieku esat pieraduši melot, — sludināja Neatvairāmais Fledžbijs.

—    Ser, meļu netrūkst nevienas ticības pārstāvju vidū, — rāmi, tomēr vārdus uzsvērdams, atbildēja vecais vīrs.

Teiktā samulsināts, Neatvairāmais Fledžbijs vēlreiz ar cepures malu pakasīja prātīgo galvu, iegūdams laiku atjautīgas atbildes sagudrošanai.

—    Sacīsim, piemēram, tā, — viņš iesāka tādā tonī, it kā būtu runājis pēdējais, — kurš bez manis un tevis ir dzirdējis par kādu nabadzīgu ebreju?

—    Ebreji paši, — atbildēja vecais vīrs un, joprojām smaidīdams, pacēla nodurto skatienu. — Viņiem bieži nākas dzirdēt par nabadzīgiem ebrejiem, un to labā viņi nežēlo pūliņus.

—    Pie velna! — atcirta Fledžbijs. — Tu ļoti labi saproti, par ko es runāju. Ja vien spētu, tu arī man iestāstītu, ka esi nabadzīgs ebrejs. Labāk atzīsties, kā prati iedzīvoties uz mana nelaiķa papuča rēķina. Tad, iespējams, būšu par tevi labākās domās.

Vecais vīrs tikai nodūra galvu un, tāpat kā iepriekš, izpleta rokas.

—    Neplāties te kā kurlmēmo skolā, — sacīja asprātīgais Fledžbijs, — bet uzvedies kā kristīgs cilvēks… cik vien tev tas var izdoties.

—    Slimības un nelaime mani noveda pie ubaga spieķa, — sacīja vecais vīrs, — un es paliku jūsu tēvam parādā, nespēdams nomaksāt pat procentus. Dēls, mantojis tēva īpašumu, parādīja man labvēlību, atlaizdams kā parādu, tā procentus un ļaudams man šeit strādāt.

Viņš viegli pacēla roku, it kā skūpstītu iedomātas cēlsirdīgā jaunekļa mantijas stērbeli. Nemākslotais žests pa, devās tik gleznains, ka veco vīru nepavisam nepazemoja.

—    Neko vairāk no tevis acīmredzot uzzināt neizdosies, — sacīja Fledžbijs, lūkodamies vecajā vīrā tā, it kā labprāt gribētu tam izdauzīt kādus pāris zobus, — un tāpēc nav vērts tevi tincināt. Tomēr atzīsties, Raija, vēl tikai

vienā jautājumā: vai tagad kāds tevi vēl uzskata par nabagu?

—    Nē, neviens, — atbildēja vecais vīrs.

—    Tur tev taisnība, — piekrita Fledžbijs.

—    Neviens, — vecais vīrs atkārtoja, lēni un skumīgi pašūpodams galvu. — Visi nicinoši domā, ka tās ir tīrās pasakas. Ja es sacītu: «Sie nieciņi, ar kuriem tirgojos, nav mani,» — un ar ašu vingrās rokag kustību viņš norādīja visapkārt uz dažādām precēm piekrautajiem plauktiem, — «šis veikals pieder jaunam kristīgam džentlmenim, kurš visu to uzticējis man, savam kalpam, un kura priekšā nesu atbildību par katru visniecīgāko krellīti,» — visi par mani smietos. Kad ierodas klienti svarīgākās darīšanās — lai aizņemtos naudu —, es viņiem saku …

—    Paklau, vecais! — Fledžbijs viņu pārtrauca. — Vai tu maz apjēdz, kas tev tādā reizē jārunā!

—    Nerunāju, ser, neko vairāk par to, ko tagad teikšu. Kad es sakuj «Neko nevaru solīt, neko nevaru izspriest cita vietā, jāaprunājas ar saimnieku, savas naudas man nav, esmu nabadzīgs cilvēks, un no manis nekas nav atkarīgs,» — nevieng man netic, visi dusmojas tā, ka reizēm mani Jchovas vārda nolād.

—    Nu tas ir sasodīti jauki! — iesaucās Neatvairāmais Fledžbijs.

—    Gadās arī tā, ka klients saka: «Vai tiešām nevar iztikt bez šādiem trikiem, mister Raija? Izbeidziet šo muļķošanos, mister Raija, mēs pārāk labi zinām, kā jūsu tauta prot krāpties!» — Mana tauta! — «Ja jūs neatsakāties dot aizdevumu, lieciet naudu galdā, lieciet tūlīt pat! Ja atsakāties aizdot, paturiet to, bet runājiet skaidru valodu!» Neviens man nekad netic.

—    Tā tam arī jābūt, — tcica Neatvairāmais Fledžbijs.

—    Viņi saka: «Skaidrs, mister Raija, mums viss ir skaidrs. Līdzko uzmetām jums skatienu, viss kļuva skaidrs.»

«Kāda laime, ka tu esi kā radīts šim darbiņam,» Fledžbijs nodomāja, «un kāda laime, ka man izdevies tevi atrast! Varbūt esmu pārlieku gauss, toties rīkojos droši un nemaldīgi.»

, Ne zilbe no šā prātojuma nepārspruka pār mistera Fledžbija lūpām, lai tikai kalps nejustu savu vērtību pieaugam. Taču, nolūkodamies vecajā vīrā, kas kluss un rimts stāvēja noliektu galvu un nodurtām acīm, Fledžbijs nosprieda, ka, pat par sprīdi samazinot Raijas galvvidus plikumu, kaut par sprīdi saīsinot sirmo matu pinkas, par sprīdi saīsinot paltraka stērbeles, par sprīdi sašaurinot cepures malas un par sprīdi saīsinot stibiķi, viņa ienākumi tiktu samazināti par simtiem mārciņu.

—    Paklausies, Raija, — sacīja Fledžbijs, tīkami glaimojošo domu nomierināts. — Gribu tā pavairāk uzpirkt veksejus, kuriem drīzumā izbeidzas maksāšanas termiņš. Raugi kaut ko sameklēti

—    Tiks darīts, ser.

—    Pārlaidis acis mūsu rēķiniem, es nācu pie atziņas, ka šādi darījumi labi atmaksājas, tāpēc esmu nolēmis tos paplašināt. Vēl cs gribētu ievākt ziņas par dažu cilvēku mantisko stāvokli. Tā ka papūlies izlūkot!

—    Tūdaļ pat ķeršos klāt, ser.

—    īstajā vietā izmet pa vārdam, ka tu labprāt uzpirktu neapmaksātus vekseļus kaut veselām pakām — sverot uz mārciņām, protams, ja tev godīgi ļauj iepriekš tajos ieskatīties. Un vēl viens uzdevums. Rēķinu grāmatas atnes man pārbaudīšanai kā parasti pirmdienas rītā astoņos.

Raija izvilka no azotes saliekamo tāfelīti un pierakstīja saimnieka rīkojumus.

—    Tas pagaidām ir viss, ko gribēju sacīt, — atkal saīdzis, noburkšķēja Fledžbijs un norāpās no ķeb]a, — vēl tikai palūgšu tevi turpmāk ieelpot gaisu tādā vietā, kur var sadzirdēt durvju zvanu vai klauvēkli, vai nu vienu, vai otru, vai abus reizē. Starp citu, man labprāt gribētos zināt, kā tu to gaisu uz jumta ieelpo. Izbāzdams galvu pa skursteni ārā, vai?

—    Jumts ir klāts ar skārdu, ser, un es tur psmu ierīkojis mazu dārziņu.

—    Kur noglabāt naudu, ko, vecais blēdi?

—    Mana kapitāla noglabāšanai pietiktu ar piņgerotu zemes, saimniek, — atbildēja Raija. — Divpadsmit šiliņi nedēlā — no tiem pat man, vecam vīram, nepaliek pāri nekas, ko paglabāt.

—    Dikti gan man gribētos zināt, cik liels ir tavs kapitāls, — sacīja Fledžbijs, apmierināts par savu iedomu, ka šāda alga cilvēku var padarīt bagātu un panākt, lai tas vēl justos pateicīgs. — Nu labi, labi! Bet tagad iešu paraudzīties, kāds tas tavs jumta dārzs izskatās.

Vecais vīrs apjucis pamīņājās.

—    Zināt, ser, man tur ir viešņas.

—    Ko tu neteiksi, velns parāvis! — iesaucās Fledžbijs. — Vai tev nav piemirsies, kam šis nams pieder?.

—    Tas pieder jums, ser, un es šeit tikai kalpoju.

—    Labi, ka tā! Man jau šķita, ka tas tev izgājis no prāta, — sacīja Fledžbijs un, blenzdams Raijas bārdā, aptaustīja savus vaigus. — Saaicinājis viesus manā namā, vai redzējies!

—    Iesim, ser, un jūs iepazīsieties ar manām viešņām. Pats pārliecināsieties, ka no viņām nekāds Jaunums nevar celties.

Paklanījies ar tādu cieņpilnu kustību, kādu misteram Fledžbijam ar savu galvu un savām rokām nemūžam neizdotos atdarināt, vecais vīrs lēnām devās pa kāpnēm augšup. Prātīgi likdams soli pēc soļa, ar roku pret margām atbalstījies, garā, melnā paltraka stērbelēm kā velcei ik pār pakāpienu noplandot, viņš izskatījās pēc svētceļnieku vadoņa, kas ved ticīgos pie pravieša kapa. Aprobežoto iztēli ar šādām blēņām neapgrūtinādams, Neatvairāmais Fledžbijs prātoja, kad gan vecajam sākusi augt bārda, un vēlreiz nopriecājās, ka saviem darījumiem atradis īsti noderīgu vīru.

Pēc pāris pēdējiem koka kāpieniem viņi nonāca zemā nojumītē, no kuras, deviņos likumos sametušies, izgāja uz jumta. Raija apstājās un ar roku parādīja saimniekam savas viešņas.

Liziju Heksemu un Dženiju Renu. Laikam gan savas tautas sensena instinkta mudināts, labsirdīgais ebrejs bija viņām iznesis uz jumta paklāju. Sēdēdamas uz tā blakus pagalam neromantiskajam, apkvēpušajam skurstenim, no kura cēlās nīkulīga dūmu strūkliņa, meitenes bija nolīkušas pār grāmatu un acīmredzot aizrāvušās lasīšanā — Dženijas skatiens šķita sasprindzināti vērīgs, bet Lizija likās mazliet apmulsusi. Turpat līdzās bija noliktas vēl dažas grāmatas, lēts groziņš ar lētiem augļiem un vēl otrs groziņš ar stikla krellīšu virtenēm un visvisādiem vizuļojošiem niekiem. Dārziņu papildināja dažas kastes ar vienkāršām puķītēm un mūžam zaļojošiem augiem, bet vesels mežs cienīgu, vecu skursteņu, dūmtverus vējā grozīdami, kā vēdinādamies un atvairīdarnies no izpūstajām kvēpainajām strūklām, pārsteigti vērās neredzētajā ainā.

Pacēlusi acis no grāmatas, lai pārbaudītu, kā lasītais iegūlis atmiņā, Lizija pirmā pamanīja, ka viņas tiek novērotas. Meitenei pieceļoties kājās, arī mis Rena ieraudzīja atnācējus un, vērsdamās pie nama varenā īpašnieka, nevērīgi sacīja;

—    Lai kas jūs arī esat, piecelties es nespēju, jo man ir slima mugura un kājas lāgā neklausa.

—    Sis ir mans saimnieks, — panākdams uz priekšu, pavēstīja Raija.

(«Pēc saimnieka gan viņš neizskatās,» nodomāja mis Rena un, izslējusi zodu, nozibināja acis.)

—    Un šī mazā, ser, — turpināja vecais vīrs, — ir šuvēja, kas šūdina drānas tikai vismazākajiem. Pastāsti, Dženij, saimniekam pati!

—    Šuju lellēm, un tas arī viss, — strupi attrauca Dženija. — Grūti uzlaikot, jo augums viņām nav ne šāds, ne tāds. Nekad nevar zināt, kur lai meklē vidukli.

—    Viņas draudzene, — teica vecais vīrs, norādīdams uz Liziju, — |oti čakla un kārtīga meitene. Strādīgas gan viņas ir abas. Raujas no agra rīta līdz vēlam vakaram un vaļas brīžos, kā šajā svētdienā, ņem rokās grāmatu un mācās.

—    Nekāds labums no tā neceļas, — iebilda Fledžbijs.

—    Kā nu kuram! — atcirta mis Rena.

—    Ar savām viešņām, ser, es iepazinos veikalā, — sacīja vecais ebrejs, acīmredzot lai iesaistītu sarunā šuvēju, — kad viņas iepirkās drānas pārpalikumus un izbrāķētus audumus mis Dženijas darbnīcai. Mūsu pārpalikumi, ser, nonāk vislabākajā sabiedrībā, pie viņas mazajām sārtvaidzēm klientēm. Mūsu lentes tās valkā matos, pie balles tērpiem un dažkārt (to man teica Dženija) pat nonāk galma pieņemšanā.

—    Ak tā! — noteica Fledžbijs, juzdams, ka viss ar šo leļļu garderobi saistītais viņa prāta spējām ir pārlieku sarežģīts. — Tad jādomā, ka grozu pilnu viņa piepirkusi šodien, vai ne?

—    Jādomā gan, — steidzīgi ierunājās Dženija, — un ne tikai piepirkusi, bet arī par visu samaksājusi.

—    Labi, paskatīsimies, — mostoties aizdomām, sacīja saimnieks. — Cik jūs par to samaksājāt?

—    Apaļus divus sudraba šiliņus, — attrauca mis Rena.

Uz Fledžbija vaicājošo skatienu Raija atbildēja, divreiz piekrītoši pamādams ar galvu. Vienu reizi par katru šiliņu.

—    Nekas, — sacīja Fledžbijs, ar rādītājpirkstu bakstīdams grozā, — cena ir pieņemama. Bet pārdevējs gan ar preci nav skopojies, mis Kā-jūs-sauc.

—    Sakiet vien Dženija, — uzsvērti mierīgi atbildēja jaunā dāma.

—    Pārdevējs ar preci nav skopojies, mis Dženija, bet ari cena ir pieņemama. Un jūs, — sacīja Fiedžbijs, pievērsdamies otrai viešņai, — vai ari jūs šeit iepērkaties,

mis?

—    Nē, ser.

—    Un neko nepārdodat?

—    Nē, scr.

Greizi lūrēdama tincinātājā, Dženija slepus saņēma draudzenes roku un parāva tā, ka Lizija bija spiesta notupties uz ceļgaliem viņai blakus.

—    Mēs esam ļoti pateicīgas par to, ka varam nākt šurp un atpūsties, ser, — sacīja Dženija. — Jūs pat iedomāties nevarat, cik labi mēs šeit atpūšamies, — viņš taču nevar iedomāties, Lizij? Te valda tāds klusums un gaiss ir tik tīrs.

—    Klusums! — iesaucās Fiedžbijs un nicīgi pameta ar galvu uz grandošās Sitijas pusi. — Un gaiss? Tfū! — Viņš nospļāvās, norādīdams uz dūmiem.

—    Tas nekas, — iesaucās Dženija. — Toties mēs esam tik augstu. Te cilvēks var skatīties, kā mākoņi trauc pāri šaurajām ieliņām, tās nemaz nepamanīdami, te var redzēt, kā zeltainas staru šautras tiecas augšup mākoņu kalnos, no kuriem brāzmo vējš, un justies tā, it kā būtu miris.

Tievo, caurspīdīgo rociņu pacēlusi, sīkā meitenīte raudzījās augstu, augstu debesīs.

—    Kā cilvēks jūtas, kad viņš ir miris? — pavisam apstulbis ievaicājās Fiedžbijs.

—    Ak, viņš jūtas brīvs un tik aprimis! — smaidīdama iesaucās meitene. — Tik mierpilns un pateicīgs! Dzird dzīvos raudam, strādājam un sasaucamies tur lejā, šaurajās, tumšajās ieliņās, un viņu pārņem bezgalīgs žēlums. Smagās važas ir nokratītas, un mirušais nonāk savādas, skumjas laimes varā!

Meitenes skatiens atdūrās pret veco vīru, kas, rokas uz krūtīm sakrustojis, klusu nolūkojās viņā.

—    Zināt, nule pat es iztēlojos, ka viņš, — sacīja meitene, norādīdama uz veco vīru, — ka viņš pieceļas no kapa. Viņš iznāca pa šīm zemajām durvīm tik salīcis un

. noguris, ievilka dvašu, izslējās, pārlaida skatienu debesīm, vējš pūta viņam sejā, un viņa mūžam tur lejā, tumsā, bija pienācis gals. Līdz viņš atkal tiks atsaukts šai 9aulē, — viņa piemetināja un skarbu skatienu palūkojās Fledžbijā. — Kāpēc jūs viņu atsaucāt?

—     Pietiekami ilgi viņš taisījās uz nākšanu, — norūca Fledžbijs.

—    Jūs gan neesat miris, — teica Dženija Rena. — Ejiet atpaka] dzīvē!

Misteram Fledžbijam šāds ierosinājums šķita pa prātam, un, pamājis ar galvu, viņš pagriezās uz iešanu. Līdzko Raija paspēra dažus so]us, dodamies saimnieku pavadīt lejup pa kāpnēm, viņu panāca sudrabainā meitenes balstiņa: «Nepalieciet ilgi! Nāciet atpaka] pie mirušajiem!» Kāpdami lejup, viņi vēl ilgi dzirdēja jauko balstiņu, kas, pamazām izgaisdama tālumā, gan sauca, gan dziedāja: «Nāciet atpaka] pie mirušajiem! Nāciet atpaka] pie mirušajiem!»

Priekšnamā Fledžbijs palika stāvam ēnā zem vecās, platmalainās cepures un, neapzināti virpinādams vecā kalpa stibiķi, sacīja:

—    Glīta meitene — tā, kura ir pie pilna prāta.

—    Ne vien glīta, bet arī laba meitene, — atbildēja Raija.

—    Vismaz jācer, — teica Fledžbijs un spalgi nosvilpās. — ka viņa nav tik samaitāta, lai vestu šurp puisiešus, kas te uzlauzīs visas atslēgas. Piesargies! Turi acis vaļā un neved šurp vairs nekādas paziņas, lai arī sazin kādas skaistules. Manu vārdu tu, jādomā, proti turēt noslēpumā?

—    Par to varat būt pārliecināts, ser.

—    Ja kāds vaicā, saki Pabsijs vai kompānija, vai vienalga kas tev ienāk prātā, tikai manu vārdu nemini!

Pateicīgais kalps, kura tautas pārstāvjiem pateicība ir spēcīgas, dziļas un pastāvīgas jūtas, nolieca galvu un šoreiz patiešām piespieda saimnieka svārku stērbeli pie lūpām, taču pieskāriens bija tik viegls, ka Fledžbijs to nemaz nemanīja.

Neatvairāmais Fledžbijs izgāja uz ielas, sajūsmā par savu viltīgo izmanību atcerēdamies, cik veikli izdevies ebreju aptīt ap pirkstu, bet vecais vīrs devās atpaka] pie kāpnēm. Jo augstāk Raija kāpa, jo skaļāk viņam ausīs ieskanējās sauciens vai dziesma, un, pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja mazo meiteni, kuras sejiņa no pašas kāpņaugšas garo, gaišo, mirdzošo matu spožumā lūkojās viņam pretī un kura maigā, daiļā balstiņā kā sapnī redzēts tēls skandēja:

32 i

—    Nāciet atpakaļ pie mirušajiem! Nāciet atpaka] pie mirušajiem!

11 367

VI NODAĻA

Mikla bez atminējuma.

Misters Mortimers Laitvuds un misters Jūdžins Rciberns kārtējo reizi Templī sēdēja divatā. Tomēr tai vakarā viņi divatā sēdēja nevis ievērojamā advokāta kantorī, bet gan tikpat drūmos tā paša trešā stāva pretējās puses apartamentos, uz kuru cietuma durvīm līdzīgās ieejas stāvēja rakstīts:

Privātdzīvoklis MISTERS JODZINS REIBERNS MISTERS MORTIMERS LAITVUDS (mistera Laitvuda kantoris atrodas pretējā pusē)

It viss te liecināja, ka dzīvoklis iekārtots gluži nesen. Baltie uzraksta burti likās pārlieku balti un pārlieku oda pēc krāsas, galdu un krēslu spožums (līdzīgi lēdijas Tipinsas jaunavīgumam) šķita pārlieku ziedošs, lai būtu dabisks, bet paklāji un grīdsegas ienācējam dūrās acīs ar ornamenta neparasto spilgtumu. Tas viss tomēr neļāva zaudēt pārliecību, ka šī vieta, kas radusi pēc viena parauga nolīdzināt kā nedzīvo dabu, tā ikkatru dzīvu cilvēku, kurš nāk ar to saskarē, drīz vien gūst virsroku arī te.

—    Zini, — sacīja Jūdžins, kas sēdēja vienā kamīna pusē, — jūtos šeit itin ciešami. Ceru, ka arī mūsu tapsētājs ir pavisam apmierināts.

—    Kāpēc lai viņš nebūtu apmierināts? — jautāja Laitvuds, kurš sēdēja otrā kamīna pusē.

—    Protams, — domīgi atbildēja Jūdžins. — Mūsu finansiālā stāvokļa noslēpumi šim cilvēkam nav zināmi, tāpēc viņš var dzīvot vienā mierā.

—    Mēs viņam samaksāsim, — sacīja Mortimers.

—    Samaksāsim, patiešām? — laiskā izbrīnā pārjautāja Jūdžins. — Ko tu saki!

—    Vismaz es esmu nolēmis samaksāt, — aizvainots attrauca Mortimers.

—    Es gan arī esmu nolēmis samaksāt, — atcirta Jūdžins. — Taču esmu nolēmis tik daudz ko, ka … ka neko nevaru nolemt.

—    Neko nevari nolemt?

—    Redzi, es vienmēr tikai nolemju un arī turpmāk tikai nolemšu, bet tālāk par to netieku, mans mīļais Mortimer. Un tāpēc nekas labs neiznāk.

Ērti atlaidies atzveltenī, Mortimers brīdi vēroja draugu, kas tāpat bija atlaidies atzveltenī, tad, izstiepis kājas uz paklāja kamīna priekšā, ar smaidu, ko allaž izraisīja Jūdžins Reiberns, kurš pats pret savu gribu bez jebkādiem pūliņiem spēja kļūt par jautrības cēloni, sacīja:

—    Lai nu kā, bet tavi untumi rēķinu krietni sasālījuši.

—    Manas rūpes mājīguma labā tu sauc par untumiem! — pievērsis acis griestiem, iesaucās Jūdžins.

—    Mūsu mazā paraugvirtuvīte, — sacīja Mortimers, — kurā nekad nekas netiks gatavots…

—    Dārgais draugs, mīļais Mortimer! — Jūdžins viņu pārtrauca, laiski paceldams galvu, lai paraudzītos Mortimerā — Cik reižu man jāatgādina, ka pats svarīgākais ir morālā iedarbība?

—    Morālā iedarbība uz tādu cilvēku kā tevi! — smie damies iesaucās Laitvuds.

—    Esi tik laipns, — pieceldamies no krēsla, nopietn' sacīja Jūdžins, — nāc, apskatīsim mūsu dzīvokļa sastāvdaļu, ko tu tik nepārdomāti nopel. — Paņēmis sveci, viņš draugam pa priekšu devās uz viņu apartamentu ceturto telpu — mazu, šauru istabiņu, kas ļoti rūpīgi un glīti bija ierīkota par virtuvi. — Palūk! — sacīja Jūdžins. — Miniatūra mučele miltiem, mīklas veltnis, kārbiņa garšvielām, vesels plauktiņš ar dažādām krūkām, gaļas kapājamais dēlītis, kafijas dzirnaviņas, skapītis ar glīti izkārtotām māla bļodām, kastroļiem un pannām, iesmiem, burvīgu tējkanniņu un vesels arsenāls visvisādu trauku vāku. So priekšmetu morālā iedarbība uz mājīguma jūtu veidošanos var mani stipri ietekmēt, tevi tā neietekmēs, tu esi bezcerīgs gadījums, bet mani tā var ietekmēt. Taisnību sakot, es jau pamazām manu sevī mostamies mājīguma jūtas. Esi tik laipns, nāc, ieiesim manā guļamistabā. Redzi šo sekretāru — sarkankoka mēbeli ar neskaitāmām mazām, slepenām atvilktnītēm, katru savam alfabēta burtam. Kādam nolūkam esmu to paredzējis? Saņemu, teiksim, rēķinu no kāda Džounsa. Apsēžos pie sekretāra, glīti uzrakstu uz rēķina «Džounss» un ielieku to attiecīgajā atvilktnītē, kas apzīmēta ar burtu «D». Rēķins tikpat kā samaksāts, un mani tas pilnām apmierina. Man ļoti gribētos, — sacīja Jūdžins, apsēzdamies uz gultas un kā filozofs lekcijā studentam sludinādams Mortimcram, — lai mana priekšzīme ietekmētu arī tevi, likdama tev izveidot sevī precizitātes un metodiskuma ieradumus un ar morālas ietekmēšanas līdzekļiem, par kuriem šeit mums visap-

n* 323

kārt esmu parūpējies es, veicināt mājīguma tikumu rašanos.

Mortimers atkal iesmējās, kā parasti izsaukdamies: «Tev, Jūdžin, prāts uz jokiem vien nesas!» — un: «Esi pan tu dīvains cilvēks!» — bet tad smiekli apklusa, viņa seja kjuva nopietna un tajā parādījās pat bažīgums. Lai arī iemanījies nelāgā paradumā izlikties dzīves nogurdinātam un vienaldzīgam, Mortimers tomēr bija draugam stipri pieķēries. Viņš bija atdarinājis Jūdžinu, kad abi kopā vēl mācījās skolā, un joprojām centās līdzināties draugam, tāpat jūsmoja par to, un viņa mīlestība pret Jūdžinu kopš tām senajām dienām nebija mazinājusies.

—    Jūdžin, — viņš sacīja, — ja tu kaut brīdi spētu izturēties nopietni, es labprāt ar tevi parunātu kādu nopietnu vārdu.

—    Nopietnu vārdu? — atkārtoja Jūdžins. — Morālās ietekmēšanas spēks jau ir sācis darboties. Plāj vajā!

—    Labi, mēģināšu, — teica Alortimcrs, — lai gan tev nopietnība nepavisam nav prātā.

—    Sai tieksmē pēc nopietnības, — nomurmināja Jūdžins, it kā dziļdomīgā apcerē nogrimis, — es jūtu miltu mučeles un kafijas dzirnaviņu labvēlīgo ietekmi. Un tas ir liels iepriecinājums!

—    Jūdžin! — turpināja Mortimers, nelikdamies manām, ka ticis pārtraukts, un uzlika roku Jūdžinam uz pleca, — tu kaut ko no manis slēp.

Jūdžins palūkojās draugā, taču ne vārda nebilda.

—    Visu šo vasaru tu kaut ko no manis esi slēpis. Kad norunājām atvaļinājumu pavadīt laivā, tu ar šo domu aizrāvies tā, kā ne ar ko citu neesi aizrāvies kopš tā brīža, kad mēs pirmo reizi ķērāmies pie airiem. Bet, kad pienāca laiks doties ce|ā, tu sāki izvairīties no brauciena kā no kāda piespiedu apgrūtinājuma un vienmēr kaut kur nozudi. Parastajā dīvainībā, ko es tik labi pazīstu un kas man šķiet gluži patīkama, tu desmitiem un pat vairākiem desmitiem reižu centies man iegalvot, ka nozūdi piesardzības labad, negribēdams, lai mēs viens otram apniktu, tomēr drīz vien es nācu pie secinājuma, ka aiz šās nozušanas kaut kas slēpjas. Ja jau tu man neko nestāsti, negribu tevi izvaicāt, taču fakts paliek fakts. Saki — vai rtian ir taisnība?

—    Dodu tev godavārdu, Mortimer, — pēc īsa klusuma brīža Jūdžins nopietni atbildēja, — ka es pats to nezinu.

—    Nezini, Jūdžin?

—    Tici man, nudien nezinu. Par sevi zinu mazāk nekā par jebkuru citu cilvēku pasaulē, tāpēc nezinu ari, ko ti atbildēt.

—    Vai tu kaut ko esi iecerējis?

—    Iecerējis? Nedomāju vis.

—     Katrā ziņā tev ir radušās kādas intereses, kuru nekad agrāk nav bijis?

—    Patiešām nezinu, — atkal brīdi klusējis, it kā kaut ko pārdomādams, atbildēja Jūdžins un vienaldzīgi papurināja galvu. — Reizēm šķiet, ka ir, reizēm — ka nav. Dažkārt man tiešām uzmākusies kāda ideja, bet drīz vien esmu atzinis to par bezjēdzīgu un sapratis, ka tā man apniks un k]ūs tikai par lieku apgrūtinājumu. Vari ticēt, ks man nekas nav sakāms. Ja būtu, goda vārds, cs tev tūlīt izstāstītu.

Atbildējis viņš piecēlās no gultas un, uzsitis draugam uz pleca, turpināja:

—    Pieņem savu draugu tādu, kāds viņš ir. Un, kāds es esmu, to tu, mīļais Mortimer, zini. Tu zini, cik šausmīgi es baidos no garlaicības. Tu zini — pieaudzis es sapratu, ka esmu nevis oijvēks, bet mīkla, un, pūlēdamies sevi atminēt, nogarlaikojos līdz nāvei. Tu zini, ka beidzot es likos mierā un vairs pat nemēģināju šo miklu atminēt. Kā gan lai es spētu dot atbildi par to, kas man pašam nav skaidrs? Atceries seno bērnu dienu skaitāmo pantiņu: «Mini mīklu, mini drīz, kas esmu cs — kurš pasacīs?» Mana atbilde ir: «Nē. Goda vārds, es to nevaru pateikt.»

Jfidžina atbildē bija tik daudz neticamas patiesības, kas saskanēja ar Mortimera paša priekšstatiem par vieglprātīgo draugu, ka viņš to neuzskatīja par tukšu atvairīšanos. Turklāt Jūdžins bija runājis sirsnīgi un atklāti, ar parasto nievājošo nevērību neaizvainodams draugu, ko patiesi cienīja.

—    Lai paliek, draudziņ! — sacīja Jūdžins. — Pamēģināsim, kā uz mums iedarbosies cigāri. Ja no smēķēšanas pār mani nāks apgaismība, es tev tūdaļ visu atklāti izstāstīšu.

Abi atgriezās iepriekšējā vietā pie kamīna un, tā kā istaba likās stipri iesilusi, atvēra logu. Aizkūpinājuši cigārus, viņi atmetās uz palodzes un lūkojās mēnesnīcas apspīdētajā pagalmā.

—    Nekāda apgaismība nav manāma, — krietnu brīdi klusējis, atzinās Jūdžins. — Jūto gauži vainīgs, manu mīļo Mortimer, bet ar atzīšanos nekas neiznāk.

—    Ja nekas neiznāk, neko nevar darīt, — atbildēja Mortimers. — Cerams, ka mūsu noruna paliek spēkā un tev nekas nav slēpjams. Nekas tāds, kas varētu kaitēt tev, Jūdžin, vai…

Jūdžins apklusināja draugu, uzlikdams roku tam uz elkoņa, tad no puķu poda uz palodzes paņēma piciņu zemes un ar veiklu sviedienu trāpīja mazā gaismas laukumiņā pretī logam; apmierināts par savu izveicību, viņš pavaicāja:

—    … vai?

—    Vai arī kādam citam.

—    Ko tas nozīmē? — sacīja Jūdžins un, paņēmis vēl vienu zemes piciņu, nemaldīgi trāpīja iepriekšējā mērķī.

—    Ko nozimē — kaitēt kādam citam?

—    Nezinu.

—    Kuram vēl, — jautāja Jūdžins, izšaudams vēlreiz,

—   kuram vēl varētu kaitēt?

—    Nezinu.

Roku ar nākamo zemes piciņu apturējis puscejā, Jūdžins vaicājoši un pat aizdomīgi palūkojās draugā. Taču Mortimera sejā nemanīja ne slepenu domu, ne līdz galam neizteiktas neticības pēdas.

—    Divi vēlīni ceļinieki apmaldījušies tieslietu labirintos, — sacīja Jūdžins, saklausījis soļus un palūkojies lejup pa logu, — un nu klaiņo apkārt pagalmam. Pētī uzrakstus uz durvīm numur viens un meklē kādu vārdu. Neatraduši to pie numur viens, iet tālāk pie numur divi. Ceļiniekam numur divi — tam, kurš augumā mazāks, es tūdaļ uzmetīšu uz cepures šo kankālīti. Trāpījis tieši pa cepuri, turpināšu smēķēt, skatienu dziļdomīgi debesīm pievērsis.

Ceļinieki pacēla acis augšup uz logiem, klusu apmainījās pāris vārdiem un devās tālāk pie nākamajām durvīm. Tur viņi likās meklēto atraduši, jo iegāja iekšā un nozuda skatienam.

—    Līdzko viņi iznāks ārā, — sacīja Jūdžins, — tu redzēsi, kā es abus nolaidīšu no kājām, — un šim nolūkam savēla divus zemes pikučus.

Jūdžinam neienāca prātā, ka abi nācēji meklē viņa vai Laitvuda vārdu. Taču viens vai otrs svešajiem acīmredzot bija vajadzīgs, jo pie viņu durvīm atskanēja klauvējiens.

—    Šovakar ir mana kārta, — teica Mortimers. — Paliec vien turpat!

Nelikdams to divreiz sacīt, Jūdžins palika pie loga stāvam un mierīgi kūpināja cigāru, nepavisam neizrādīdams interesi par to, kas klauvējis, un sakustējās tikai tad, kad juta Mortimera pieskārienu sev pie muguras. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka atnācēji ir Cārlijs Heksems un skolotājs, — abi skatījās Jūdžinā, un viņš tos pazina tūdaļ pēc pirmā acu uzmetiena.

—    Vai tu atceries šo zēnu, Jūdžin? — jautāja Mortimers.

—    Ļauj man uz viņu palūkoties! — dzedri attrauca Reiberns. — Ak, jā, jā. Atceros.

Jūdžins ij nedomāja vēlreiz ķerties zēnam pie zoda, taču Cārlijs, nebūdams par to pārliecināts, drošības labad dusmīgi aizlika sejai priekšā elkoni. Reibcrns smiedamies paskatījās Laitvudā, kā gaidot, lai tas paskaidro šā dīvainā apciemojuma mērķi.

—    Viņam esot kaut kas ar tevi runājams.

—    Droši vien ar tevi, Mortimer.

—    Arī es tā domāju, bet viņš to noliedz. Gribot runāt ar tevi.

—    Jā, tā es saku, — sarunā iejaucās zēns. — Un pa teikšu visu, kas man sakāms, mister Jūdžin Reibern!

Skatīdamies Cārlijam pāri, it kā tas būtu tukšs gaiss Jūdžins uzlūkoja Bredliju Hedstounu. Tad, laiski pagriezies pret Mortimeru, negribīgi novilka:

—    Un kas būtu šis otrs?

—    Esmu Čārlza Hekscma draugs, — atbildēja Bredlijs — Čārlza Hekscma skolotājs.

—    Tad gan jums, godājamais ser, saviem skolniekiem derētu iemācīt labākas manieres, — sacīja Jūdžins.

Rāmā mierā kūpinādams cigāru, viņš stāvēja pie ka mīna, atspiedies pret tā dzegu, un vērās skolotājā. Ska tiens bija netīkams, salts nicinājums acīs liecināja, ka Bredliju Hedstounu Jūdžins vispār neuzskata par sarunas cienīgu. Skolotājs paraudzījās Jūdžinam pretī, un arī viņa skatiens šķita netīkams, tikai citādā ziņā — tajā plosījās nevaldāma greizsirdība un nežēlīgs naids.

Zīmīgi likās tas, ka ne Jūdžins Reiberns, ne Bredlijs Hedstouns ne reizi neuzlūkoja zēnu. Visas sarunas laikā, lai kurš runāja vai kurš tika uzrunāts, abi skatījās tikai viens otrā. Savstarpējo naidīgumu radīja kāds acīmredzot vienīgi viņiem zināms, vārdos neizpausts noslēpums.

—    Ir tādi cildeni jautājumi, mister Jūdžin Reibern, — trīcošām, nobālušām lūpām sacīja Bredlijs, — kuros manu skolnieku dabiskās jūtas ir pārāk spēcīgas, lai pakļautos jebkādām pamācībām.

—    Arī citos jautājumos, uzdrošinos piebilst, nešķirojot, vai tic ir cildeni vai maziski, — atbildēja Jūdžins, ar baudu ievilkdams dūmu. — Kā redzu, jums it labi zināms mans vārds un uzvārds. Varbūt jūs atļautos nosaukt ari savējo?

—    Jums droši vien nebūs interesanti to uzzināt, taču…

—    Tiesa, — skarbi un aizvainojoši atcirta Jūdžins, izmantodams skolotāja neapdomību, — nejūtu ne mazāko interesi to uzzināt. Varu jūs saukt par skolotāju, jo tas galu galā ir augsti godājams tituls. Jums taisnība, skolotāj.

Sis trieciens Bredliju ievainoja jo sāpīgi tāpēc, ka viņš apzinājās savu nepiesardzību, ar kuru devis triecienam ieganstu. Viņš lūkoja noturēties, lai sakniebtās lūpas nedrebētu, taču tās iedrebējās vēl stiprāk.

—    Mister Jūdžin Reibern, — sacīja zēns, — man ar jums jāaprunājas. Tik sen esmu to vēlējies, ka mēs adrešu grāmatā sameklējām jūsu kantori un, papriekš iegriezušies tur, atnācām uz šejieni.

—    Jūs neesat taupījis pūles, skolotāj, — teica Jūdžins un nopūta no cigāra kuplu pelnu kumšķi. — Ceru, ka tās jums krietni atmaksāsies.

—    Un es priecājos, — turpināja zēns, — ka varu runāt mistera Laitvuda klātbūtnē, jo tieši mistera Laitvuda starpniecība ļāva jums iepazīties ar manu māsu.

Pavisam īsu mirkli Reiberns novērsa acis no skolotāja, lai pārliecinātos, kādu iespaidu pēdējie vārdi atstājuši uz Mortimeru, kas stāvēja kamīna otrā malā, bet draugs, izdzirdējis šos vārdus, pagriezās pret kamīnu un sāka raudzīties tā liesmās.

—    Otru reizi jūs tāpat māsu sastapāt ar mistera Laitvuda starpniecību, jo bijāt abi kopā tai naktī, kad atrada manu tēvu, un arī nākamajā dienā es jūs satiku pie māsas. Kopš tās reizes jūs ar viņu esat bieži ticies. Esat ticies aizvien biežāk un biežāk. Un tagad es gribētu zināt — kāpēc?

—    Vai ir vērts pūlēties, skolotāj? — pamācoši ierunājās Jūdžins, it kā viss teiktais uz viņu neattiektos. — Vērts veltīgi tērēt tik daudz laika? Jums, bez šaubām, labāk zināms, bet man šķiet, ka nav vērts.

—        Nesaprotu, mister Reibern, — gandrīz vairs nevaldidarns dusmas, atbildēja Bredlijs, — kāpēc jūs runājat ar mani.

—    Nesaprotat? — atjautāja Jūdžins. — Labi, nerunāšu.

5os vārdus viņš pateica tik nesatricināmā mierā un ar

tādu dzēlību, ka skolotāja ievērības cienīgā labā roka, kas ņurdzīja ievērības cienīgā pulksteņa ievērības cienīgo, no matiem vīto važiņu, ar lielāko prieku būtu apmetuši to Jūdžinam ap kaklu un sarunas biedru nožņauguši. Neatradis par vajadzīgu bilst vairs ne vārda, Jūdžins atspieda galvu plaukstā un smēķēdams nekaunīgi blenza Bredlijā Hedstounā, kas, labo roku krampjaini sažmiedzis, aiz nevarīga niknuma gandrīz vai zaudēja prātu.

—    Mister Reibern, — turpināja zēns, — mums ir zināms ne tikai tas, ko es nule pieminēju, mēs zinām vairāk. Mana māsa vēl nav izpratusi to, ko esam uzzinājuši mēs, toties mums viss ir skaidrs. Mēs abi ar misteru Hedstounu bijām nodomājuši dot manai māsai izglītību, kurā viņu ar padomu un palīdzību ievadītu misters Hedstouns — daudz labāks skolotājs nekā tie, kurus ar lielām pūlēm varējāt sagādāt jūs, — velti jūs smēķēdams izliekaties misteru Hedstounu neredzam! Un kas izrādās, mister Laitvud? Izrādās, ka manu māsu bez mūsu ziņas kāds jau māca. Izrādās, ka mana māsa, saltā vienaldzībā nelikdamās ne zinis par to, ko viņas pašas labā gribam darīt mēs — es, viņas brālis, un misters Hedstouns, labākais no visiem skolotājiem, — par to jūs varat tūda| pārliecināties pēc viņa atestāta, — mana māsa patvarīgi un ar lielu prieku pakļāvusies cita cilvēka nodomiem. Viņa mācās, spēkus netaupīdama, jo es gan zinu, kādas pūles prasa mācīšanās. To zina arī misters Hedstouns! Ko mēs secinām? Dabiska doma, kas mums tūdaļ nāk prātā, — kāds par viņas mācībām maksā; kurš maksā? Mēs nolemjam to noskaidrot, mister Laitvud, un noskaidrojam, ka maksā jūsu draugs, šis pats misters Jūdžins Reiberns. Un tagad es viņam jautāju — ar kādām tiesībām viņš to dara, kāpēc to dara un kā uzdrošinās atļauties tādu vaļību bez manas ziņas, kaut gan es pats saviem spēkiem un ar mistera Hedstounā palīdzību cenšos tikt dzīvē uz priekšu, un man nav tiesību ļaut, lai kāds met ēnu uz manām nākotnes izredzēm un, uzmākdamies manai māsai, aptraipa manu godu.

Bērnišķīgi nevarīgā runa, kurai cauri skanēja patmīlība, atstāja nožēlojamu iespaidu. Tomēr Bredliju Hedstounu, kas skolā bija pieradis uzklausīt bērnus un maz saskāries ar pieaugušo cilvēku valodu, tā gluži vai sajūsmināja.

—    Lai misters Jūdžins Reiberns iegaumē, — turpināja zēns, piespiedu kārtā runādams trešajā personā, jo tieši uzrunāt Jūdžinu likās bezcerīgi, — ka es iebilstu pret viņa tikšanos ar manu māsu un prasu, lai viņš to pārtrauc pavisam. Tikai lai neiedomājas, ka man ir bail, vai māsa viņā neieskatīsies …

(Zēns nicinoši nosmīnēja, arī skolotājs nicinoši nosmīnēja, un Jūdžins nopūta no cigāra kuplu pelnu kumšķi.)

—    … Es esmu pret šo tikšanos, un ar to viss ir pateikts. Māsai es nozīmēju vairāk, nekā misters Reiberns spēj iedomāties. Izsizdamies dzīvē uz augšu pats, es celšu līdzi arī māsu; viņa to zina un savos nākotnes nodomos var paļauties tikai uz mani. Es to saprotu ļoti labi, un to saprot arī misters Hedstouns. Mana māsa ir krietna meitene, tikai mēdz nodoties tukšiem sapņiem — ne jau par kaut kādiem misteriem Jūdžiniem Reiberniem, nē, bet par mirušo tēvu un tamlīdzīgi. Misters Reiberns uz šādu sapņošanu viņu pamudina, lai iemantotu vēl lielāku cieņu, un māsa iedomājas, ka ir viņam parādā pateicību, un varbūt pat jūtas par to laimīga. Bet es negribu, ka mana māsa jūtas parādā pateicību misteram Reibernam vai arīdzan kādam citam, gribu, lai viņa ir pateicīga vienīgi man un misteram Hedstounam. Tāpēc es misteram Reibernam paziņoju: ja viņš neklausīs, ko es saku, tas nāks par ļaunu manai māsai. Lai viņš to labi apdomā un izdara secinājumus. Tas nāks par ļaunu viņai.

Iestājās klusums, kas skolotāju samulsināja vēl vairāk.

—    Varbūt, skolotāj, tagad ir pienācis laiks, — sacīja Jūdžins un, izņēmis no mutes gandrīz līdz galam izsmēķēto cigāru, to aplūkoja, — jums vest savu skolnieku projām.

—     Mister Laitvudl — zēns sacīja, pietvīcis sarkans kveldinoši sāpīgā aizvainojumā, ka ne vien nesaņem atbildi, bet šis cilvēks izliekas viņa vārdus nedzirdam. — Ceru, ka paturēsiet prātā visu, ko teicu jūsu draugam, un visu, ko jūsu draugs dzirdēja no manas mutes, vārdu pa vārdam, lai kā viņš izliekas neko nedzirdējis. Jums tas jāpatur prātā, mister Laitvud, jo, kā jau teicu, jūs savu draugu atvedāt pie manas māsas, un, ja neuzrastos jūs, mēs ar jūsu draugu nekad nebūtu iepazinušies. Dievs mans liecinieks, ka viņš mums nav vajadzīgs un ka mēs viņa trūkumu nejutīsim. Un tagad, mister Laitvud, tā kā misters Jūdžins Reiberns, nekādi nespēdams izvairīties, gribot negribot bija spiests uzklausīt, kas man sakāms, un tā kā esmu izteicis visu līdz pēdējam vārdam, mums nekas te vairs nav darāms un mēs varam jūs atstāt.

—    Ej lejā, ITeksem, es vēl mirkli uzkavēšos, — sacīja skolotājs. Zēns sašutis paklausīja un, zābakus no visa spēka klaudzinādams, izmetās pa durvīm, bet Laitvuds piegāja pie loga un, atbalstījies ar elkoņiem uz palodzes, pievērsa skatienu tukšajam pagalmam.

—    Jūs iedomājaties, ka man nav lielāka vērtē kā gružiem zem jūsu kājām, — Brcdlijs pūlējās runāt rāmi, rūpīgi apsvērdams katru vārdu, jo citādi vispār nebūtu spējis parunāt.

—    Ticiet man, skolotāj, — atbildēja Jūdžins, — par jums es nepavisam nedomāju.

—    Nav tiesa! — izsaucās misters Hedstouns. — Jūs pats to it labi saprotat.

—    Tā jau ir rupjība, — atteica Jūdžins. — Taču kur nu jūs lai to saprastu!

—    Mister Reibern, vismaz tik daudz es saprotu, ka veltas būtu pūles sacensties ar jums vīzdegunīgās manierēs un apvainojošos vārdos. Zēns, kas tikko izgāja pa durvīm, pat pusstundas laikā spētu jūs likt kaunā ar savām zināšanām daudzās mācībās, bet jūs pret viņu izturaties kā pret zemāku radījumu. Ar mani jūs droši vien neapiesieties labāk.

—    Iespējams, — noteica Jūdžins.

—    Taču es neesmu nekāds puika, — sacīja Bredlijs un spēcīgāk sažņaudza dūri, — un panākšu, ka jūs mani uzklausīsiet, ser.

—    Tā kā esat skolotājs, skolēni jūs vienmēr uzklausa. Ar to jums arī vajadzētu apmierināties, — atbildēja Jūdžins.

—    Nē, mani tas neapmierina, — dusmās nobālis, teica skolotājs. — Vai jūs domājat, ka cilvēkam, kas izraudzījies skolotāja arodu un diendienā pats modri vēro katru savu soli un sevi ierobežo, lai iespējami labāk veiktu pienākumus, nav nek-ādu cilvēcisku jūtu?

—    Spriežot pēc jūsu izturēšanās, man šķiet, ka jūs esat pārāk dedzīgs, lai būtu labs skolotājs, — sacīja Jūdžins. Runādams viņš aizmeta nosmēķētā cigāra galu.

—    Sarunā ar jums, ser, varbūt tiešām esmu pārāk dedzīgs. Un tieši par šo dedzību sarunā ar jums, ser, varu

sevi tikai cienīt. Taču nešķīsto garu starp maniem skolniekiem nav.

—     Toties starp skolotājiem pa kādam gadās, — atteica Jūdžins.

—    Mister Reibern!

—    Jā, skolotāj!

—    Mani sauc Bredlijs Hedstouns, ser.

—     Kā jūs dibināti aizrādījāt, godājamais, jūsu vārds mani nepavisam neinteresē. Nu, vai jums vēl kaut kas

sakāms?

—     Ir gan … Ak, kāds posts! — Bredlijs pats sevi pārtrauca, drebēdams no galvas līdz kājām un ar plaukstu notraukdams no pieres sviedrus. — Kāds posts, ka nespēju savaldīties un parādīt savu pārākumu cilvēkam, kas izturas tik mierīgi, lai gan visā savā mūžā nav pārdzīvojis to, ko es pārdzīvoju vienā dienā! — Viņš izkliedza to briesmīgās sāpēs un sāka ar rokām krampjaini taustīties, it kā gribētu sevi saplosīt gabalos.

Jūdžins Reiberns ieinteresēts lūkojās skolotāja izdarībās kā sevišķi aizraujošā skatā.

—     Mister Reibern, man ir kaut kas jums sakāms arī savā vārdā.

—     Runājiet, runājiet vien, skolotāj! — vērodams, kā Bredlijs pūlas savaldīties, Jūdžins atbildēja, un viņa balsī pamazām ieskanējās nepacietība. — Sakiet, kas jums sakāms! Un atļaujiet atgādināt, ka durvis ir atvērtas un jūsu jaunais draugs uz kāpnēm jūs gaida.

—     Savam skolniekam līdzi uz šejieni, ser, es nācu ar nolūku, lai tad, ja jūs zēnā neklausītos, mani — pieaugušu cilvēku — jūs neuzdrīkstētos atraidīt un lai jums sacītu, ka, pakļaudamies brāļa jūtām, viņš rīkojas pilnīgi pareizi, — ar lielām pūlēm valdīdamies, sacīja Bredlijs Hedstouns.

—    Tas ir viss? — apvaicājās Jūdžins.

—     Nē, ser, — niknumā pietvīcis, atcirta skolotājs. — Es pilnīgi atbalstu zēna sašutumu par jūsu viesošanos pie viņa māsas un viņa iebildumus pret jūsu uzbāzību — vēl ļaunāk nekā uzbāzību — sacīšu, ka jūs Heksema māsai tieši uzplijaties ar savu palīdzību.

. — Tagad nu ir viss? — vaicāja Jūdžins.

—     Nē, ser. Esmu nolēmis pateikt, ka jums nav nekādu tiesību tā rīkoties un ka jūsu neatlaidība zēna māsu aizvaino.

—    Tātad jūs esat ne vien brāļa, bet arī māsas skolotājs? Vai varbūt gribat uzmesties viņai par skolotāju? — jautāja Jūdžins.

Asais dūriens bija trāpījis tik sāpīgi, ka Bredlija Hedstouna sejā ar joni ielija asinis, it kā viņš būtu saņēmis dunča triecienu.

—    Ko tas nozīmē? — Neko vairāk skolotājs nespēja izspiest.

—    Vēlēšanās ir gluži dabiska, — vēsi turpināja Jūdžins. — Es lieku|otu, izlikdamies to nesaprotam. Māsa, kuras vārds pārāk bieži atskan no jūsu mutes, tik maz līdzinās savai apkārtējai sabiedrībai un sīkajiem, nenozīmīgajiem ļautiņiem, ar kuriem diendienā sastopas, ka jūsu vēlēšanās nudien šķiet gluži dabiska.

—    Jūs metat man acīs to, ka arī es esmu nenozīmīgs cilvēks, mister Reibern?

—    Tā nu ir veltīga runa, jo man par jums, skolotāj, nekas nav zināms un es arī neko nevēlos zināt.

—    Jūs kaunināt mani par manu izcelšanos, — sacīja Bredlijs Hedstouns, — jūs apmētājat mani ar mājieniem par to, kā esmu audzināts. Bet es jums teikšu, ser, — lai kāda ir mana izcelšanās un audzināšana, par spīti visam esmu pats izcīnījis sev dzīvē ceļu, un mani ar pilnām tiesībām var uzskatīt par labāku cilvēku nekā jūs, un man ir pilnīgs pamats ar to lepoties.

—    Kā es varu jūs kaunināt par to, kas man nav zināms, vai kā varu jūs apmētāt akmeņiem, ja man rokā neviena akmens nav, — tā ir problēma, ko ar savu atjautu spēj atrisināt vienīgi skolotājs, — atbildēja Jūdžins. — Tagad tiešām viss?

—    Nē, ser. Ja jūs iedomājaties, ka šim zēnam …

—    Kuram nudien drīz būs apnicis gaidīt, — pieklājīgi aizrādīja Jūdžins.

—    Ja iedomājaties, ka šim zēnam nav draugu, jūs gauži maldāties, mister Reibern. Es esmu viņa draugs, un jūs par to pārliecināsieties.

—    Un jūs pārliecināsieties, ka viņš gaida uz kāpnēm,— piebilda Jūdžins.

—    Jums droši vien liekas, ser, ka varat atļauties visu, kas vien ienāk prātā, ja darīšana ir ar nepieredzējušu puisēnu, kuram nav draugu, no kā gaidīt palīdzību. Taču es jūs brīdinu, ka zemiskajos aprēķinos esat kļūdījies. Jums iznāks darīšana arī ar pieaugušu vīru. Jums Iznāks darīšana ar mani. Es viņu atbalstīšu un, Ja būs vajadzīgs, pieprasīšu gandarījumu. Mana roka vienmēr sniegs viņam palīdzību, un mana sirds vienmēr būs viņam atvērta.

—     Kāda sagadīšanās — arī durvis ir atvērtas! — sacīja Jūdžins.

—     Es nicinu jūsu manīgo izlocīšanos, es nicinu jūs pašu, — teica skolotājs. — Pats būdams zemisks, jūs ņirgājaties par manu zemo izcelšanos. Jūs esat nicināms cii vēks. Bet, ja no šā apciemojuma jūs nesmelsieties nekādu mācību un neizdarīsiet nekādus secinājumus, varat sagaidīt no manis pienācīgi spīvu pretdarbību, lai gan jūs neesat mana naida vērts.

Pateicis šos vārdus, Bredlijs Iledstouns, par spīti Jūdžinam, kas izturējās ledaini mierīgi un nesatricināmi, tīšuprāt kājas šļūkādams izgāja no istabas, un smagās durvis aizcirtās kā kurtuves aizvirtnis, ieslēdzot skolotāja krūtīs līdz baltkvēlei nokaitēto niknumu.

—     Ir nu gan maniaks! — noteica Jūdžins. — Iedomājies, ka visai pasaulei jāzina viņa raduraksti!

Jūdžins uzrunāja Mortimeru Laitvudu, kas aiz smalkjūtības bija nostāvējis pie loga, lai neklausītos sarunā, un Mortimers sāka lēnām soļot pa istabu.

—     Mīļais draugs, — aizkūpinādams nākamo cigāru, sacīja Jūdžins, — mani nelūgtie viesi tevi droši vien ir nomocījuši. Ja kā pretprasību (piedod, lūdzu, ka lietoju tiesvedības terminu) tu sadomāsi uzaicināt uz tēju lēdiju Tipinsu, es apņemos izturēties pret viņu ar vislielāko cilvēkmīlestību.

—    Jūdžin, Jūdžin, Jūdžin! — atsaucās Mortimers, joprojām soļiem mērodams istabu. — Man ļoti žēl, ka tā iznācis. Kā gan es varēju būt tik akls!

—     Kā tā — akls, manu zēn? — apvaicājās nesatricināmais draugs.

—     Ko tu sacīji tovakar upmalas krogā? — apstājies sacīja Laitvuds. — Ko tu man toreiz jautāji? Vai, domādams par to meiteni, es nejūtoties kā sasodīts nodevējs un kabatzaglis vienā personā?

—    Kaut ko tamlīdzīgu atminos gan, — atbildēja Jūdžins.

—    Kā tagad jūties tu, kad domā par viņu?

Draugs neuzskatīja par vajadzīgu dot tiešu atbildi un, tikai ievilcis pāris cigāru dūmu, ierunājās:

—    Tu maldies, nez ko iedomādamies par mūsu attiecībām. Visā Londonā nav atrodama par Liziju Heksemu krietnāka meitene. Nav krietnāka cilvēka nedz starp maniem tuviniekiem, nedz ari starp tavējiem.

—    Pieņemsim. Un kas notiks turpmāk?

—    Redzi, — atbildēja Jūdžins, nedroši palūkojies draugā, kas bija aizsoļojis līdz otram istabas kaktam, — tu atkal liec man minēt mīklu, kurai sen esmu atmetis ar roku.

—    Jūdžin, tu esi nodomājis šo meiteni pavest un pēc tam atstāt?

—    Nebūt ne, mīļais draugs.

—    Vai esi nodomājis viņu precēt?

—    Nebūt ne, mīļais draugs.

—    Tu esi nolēmis skriet viņai pakaļ tāpat prieka pēc?

—    Mīļais draugs, neko es neesmu nolēmis. Es vispār nekad neko nenolemju. Nemaz neesmu spējīgs kaut ko nolemt. Ja arī kaut ko nolemtu, tad, jau šās lemšanas pūliņu nokausēts, es tūdaļ no sava nodoma atteiktos.

—    Ak, Jūdžin, Jūdžin!

—    Mīļais Mortimer, liec pie malas, lūdzams, šo grūtsirdīgo pārmetuma toni! Varu tev izstāstīt vienīgi to, ko zinu, un atzīties savā neziņā par to, kas man nav zināms. Kā tur teikts tai senajā dziesmiņā, kas, likdamās jautra, īstenībā ir visbēdīgākā, kādu vien man nācies dzirdēt?

Kam drūmām domām ļauties, Par tukšo dzīvi skumt. Kam sērus zvanus skandēt, Ja varam līksmi smiet, Tra-la-lā!

Tra-la-lā vis nelallināsim, manu mīļo Mortimer (jo nesaskatu tur nekādu jēgu), labāk uzdziedāsim par to, ka nav vērts pūlēties ap mīklu, ko tik un tā neatminēsim.

—    Vai tu satiecies ar šo meiteni, un vai tas, ko šie cilvēki sacīja, ir taisnība?

—    Atzīstos savam godājamam, mācītajam draugam, ka taisnība gan.

—    Kā, pēc tavām domām, tas beigsies? Ko tu dari? Kurp ej?

—    Manu mīļo Mortimer, tā vien šķiet, ka šis skolotājs te ievazājis lipīgu tincināšanas sērgu. Tu esi uzbudināts, un es skaidri redzu, ka tevi nomierinās cigārs. Ņem šo te, lūdzu! Aizdedz ar manējo, tas pašlaik labi kvēlo. Tā! Un tagad izturies taisnīgi un atzīsti, ka es daru visu, kas ir manos spēkos, lai labotos, un ka tāpēc tu redzi jaunā gaismā mūsu mājas iedzīvi, ko līdz šim esi saskatījis neskaidri kā caur stikla sienu, pārsteidzīgi — neatrodu cita Vārda kā «pārsteidzīgi» — visu to nosodot. Apzinādamies savus trūkumus, esmu parūpējies par apkārtni, kas ar savu morālo ietekmi veicina mājības tikuma veidošanos. Šai ietekmei un mana bērnības drauga svētīgajai sabiedrībai tu vari droši mani nodot ar vislabākajiem vēlējumiem.

—    Ak, Jūdžin! — maigi noteica Laitvuds, nostājies draugam blakus, tā ka abus ietina kopīgs dūmu mākulis. — Kaut tu atbildētu uz trim maniem jautājumiem! Kā, pēc tavām domām, tas beigsies? Ko tu dari? Kurp ej?

—    Mans mīļais Mortimer, — atbildēja Jūdžins, ar roku izgaiņādams dūmus, lai draugs labāk redzētu, cik atklāta ir viņa seja un cik brīvi viņš izturas, — tici man, es uz tiem atbildētu tūliņ pat, ja vien zinātu, ko teikt. Taču, lai spētu atbildēt, vispirms man jāatmin kāda tik sarežģīta mīkla, kurai sen jau esmu atmetis ar roku. Šī mīkla ir Jūdžins Reiberns. — Un viņš piesita sev pie pieres un krūtīm. — Mini mīklu, mini drīz, kas esmu es — kurš pasacīs? Nē, to nu es, goda vārds, nespēju. Bezcerīgs pasākums!

VIl NODAĻA,

kurā tiek uzsākta saliedēta riciba.

Mistera Bofina un viņa «skolotā cilvēka» mistera Sailesa Vega noslēgtā vienošanās par kārtību, kādā jālasa grāmata, sakarā ar pārmaiņām mistera Bofina dzīvē pārmainījās tā, ka Romas impērija norietu parasti piedzīvoja rīta stundās, turklāt tas notika izcili aristokrātiskajā savrupnamā, nevis vakaros kā agrāk, Bofina Patvērumā. Tomēr gadījās reizes, kad, vēlēdamies kaut brīdi patverties no lišķīgās modes uzmācības, misters Bofins, tumsai Iestājoties, ieradās Patvērumā, lai izbaudītu Vega turpmākos iebrukumus vēsturē, un, apsēdies uz sava vecā sola, kāri klausījās, kā liktenis nepielūdzami dzen pretī pazušanai mīkstčaulīgos, pagrimušos šāspasaules varenos, kas tik tikko vairs velk dzīvību. Ja Vegs par saviem pakalpojumiem saņemtu mazāku atlīdzību vai būtu vairāk piemērots uzticētajam darbam, saimnieka apmeklējumi viņam liktos patīkami un glaimojoši, taču, būdams labi atalgots krāpnieks, viņš katru mistera Bofina ierašanos uztvēra naidīgi, kā personisku apvainojumu. Tas jo skaidri apstiprināja vispārzināmo patiesību, ka nekur nederīgs kalps, lai kam arī kalpodams, allaž sace|as pret savu kungu. Pat augsti godājamie dižciltīgie grāfi un baroni, kuriem kopš dzimšanas liktenis lēmis uzmesties citiem par kaklakungiem, savos cildenajos posteņos pierādījuši nepārspējamu trulprātību un visi kā viens allaž sacēlušies pretdarbībā pret savu saimnieku (cits — razdams melīgu ieganstu neuzticības paušanai, cits tāpat aiz gara laika, bezkaunības dīdīts). Tas, kas tādējādi atbilst patiesībai augstākās varas pieredzē, pilnām atbilst patiesībai arī attieksmē pret jebkuriem kungiem un kalpiem visā pasaulē.

Kad misters Sailess Vegs beidzot guva iespēju brīvi iekļūt «mūsu mājās», kā viņš mēdza saukt savrupnamu, pie kura tik ilgus gadus bija sēdējis zem klajām debesīm, un kad beidzot pārliecinājās, cik stipri tur viss ik sīkumā atšķiras no viņa iepriekšējiem priekšstatiem — neviens par to laikam gan nebrīnītos —, šis tālredzīgais un mērķtiecīgais nelietis, pūlēdamies izcelt savus agrākos nopelnus un cerēdams par tiem izspiest vēl vairāk atlīdzības, izlikās grimstam grūtsirdībā un nodevās skumjai apcerei par aizgājušo laiku, itin kā namu un viņu pašu reiz būtu saistījis kopīgs liktenis.

—    Sitas nams, ser, — Sailess reizumis sacīja savam labvēlim, sērīgās pārdomās šūpodams galvu, — reiz bija mūsu mājas! Sitā, ser, ir tā māja, kurā es diendienā redzēju ieejam un no kuras skatīju iznākam tik ievērojamus cilvēkus — mis Elizabeti, māsteru Džordžu, krustmāti Džeinu un tēvoci Pārķeru. — (Sie vārdi bija viņa paša izgudroti.) — Un kas nu tagad, vai dieniņ, iznācis! Ak kungs, ak kungs!

Vega gaudas bija tik aizkustinošas, ka lādzīgajam misteram Bofinam iesāpējās sirds un uzmācās šaubas, vai tikai, nopirkdams namu, viņš nabaga Vegam nav nodarījis nelabojamu pārestību.

Divas trīs ar krietniem mistera Vega pūliņiem panāktas diplomātiskas pārrunas, ko viņš iztēloja par laimīgu apstākļu sagadīšanos, kura it kā nejauši viņu novedusi Klārkenvelas tuvumā, deva viņam iespēju panākt vienošanos ar misteru Vīnesu.

—    Atvediet mani uz Patvērumu nākamās sestdienas vakarā, — sacīja Sailess, kad darījums bija noslēgts, — un, ja jūs labprāt izdzertu draudzīgas rokas sniegtu glāzi veca, uzsildīta Jamaikas ruma, es nebūšu tas cilvēks, kas skoposies.

—    Jūs zināt, ser, ka no manis nekāda lielā prieka nav, — atbildēja misters Vīness, — bet lai notiek.

Tā arī notika. Pienāk sestdienas vakars, un misters Vīness jau zvana pie Patvēruma vārtiem.

Misters Vegs atver vārtus, ierauga misteram Vīnesam padusē tādu kā ietinamā papīrā ievīstītu rungu un dzedri nosaka:

—    Hrn! Domāju, ka brauksiet ar važoni.

—    Nē, mister Veg, — atbild Vīness. — Neuzskatu par negodu nest saini.

—     Kur nu par negodu! Nepavisam! — neapmierināts nosaka Vegs. Tomēr atklāti neuzdrošinās teikt: «Varbūt sainis uzskata par negodu, ka tu viņu nes.»

—    Te nu ir jūsu vērtīgā manta, — saka Vīness un, laipni palocīdamies, pasniedz Vegani saini, — man ir liels prieks atgādāt šo mantu tur, no kurienes tā … kā to teikt, cēlusies.

—    Tencinu, — atbild Vegs. — Tagad, kad darījums ir pabeigts, varu jums atklāti un draudzīgi izteikt savas šaubas — vai tad, ja es būtu aprunājies ar kādu gudrinieku likumu jautājumos, jūs šito priekšmetu būtu varējis tik ilgi no manis noslēpt? Nu, to es tikai tāpatās, no likumaviedokļa.

—    Jūs tā domājat, mister Vcg? Es taču jūs nopirku atklāti, noslēdzot līgumu.

—    Sitanī zemē, ser, nevienam nav tiesību pirkt cilvēka miesu un asinis, vismaz dzīvu miesu ne, — galvu kratīdams, saka Vegs. — Atļaujiet jautāt — kā ar kauliem?

—    No likuma viedokļa? — pavaicā Vīness.

—    No likuma viedokļa.

—     Neesmu tik liels lietpratējs, lai spriestu par šitādiem jautājumiem, mister Veg, — saka Vīness, un seja viņam pietvīkst un balss pieņemas skaļumā, — taču par savu paša viedokli man lietpratības pietiek, un mans viedoklis ir tāds, ka es labprāt jūs pasūtītu… atļausiet teikt, uz kurieni? …

—    Es jūsu vietā to neteiktu vis, — lēnīgi iebilst Vegs.

—     …iekams ieliku jums rokās šo saini, nesaņēmis norunāto samaksu. Nemāku spriest par dažādiem likuma viedokļiem, toties droši paļaujos uz to, ko redzu pats savām 'acīm.

Tā kā misters Vīness ir uzbudināts (tur droši vien vainīga neveiksme mīlestībā) un tā kā mistera Vega nolūks

nebūt nav izvest viesi no pacietības, viņš mierinoši nodūdo:

—    Es par to ierunājos tāpatās vien, minēju to kā tādu mazu piemēru, varētu sacīt, ieminējos tikai hiperpotētiski.

—    Tādā gadījumā, mister Veg, citreiz labāk ierunājieties pensvērtiski, — atcērt misters Vīness, — jo sacīšu atklāti — man tie jūsu mazie piemēri nepavisam nepatik.

Iegājis mistera Vega istabā, kas pēc vakara dzestruma, gāzes liesmiņas apgaismota un kamīna uguns sasildīta, liekas itin mājīga, misters Vīness atmaigst un uzslavē paziņas jauno mitekli, nepalaizdams tomēr garām izdevību atgādināt, ko viņš (Vīness) sen jau teicis, — ka Vegam ar darbu varcn laimējies.

—    Nekāda vaina nav, — piekrīt Vcgs. — Tikai paturiet prātā, mister Vīnes, ka nav maizes bez garozas. Ielejiet pats sev un ierīkojieties tuvāk pie kamīna! Varbūt piedāvāt jums pīpi, ser?

—    To nu es īsti neprotu novērtēt, ser, — atbild Vīness, — taču pa brīdim kādu dūmu kompānijas pēc varu uzvilkt.

Misters Vīness ielej sev rumu, un arī Vegs ielej savā glāzē, misters Vīness aizkūpina pīpi un izpūš kuplu dūmu, un arī Vegs aizkūpina pīpi un izpūš kuplu dūmu.

—    Tātad pat jūsu maizei ir sava garoza, kā jums labpatīk izteikties, mister Veg.

—    Noslēpumainība, — atbild Vegs. — Man tas aplam nepatīk, mister Vīnes. Man nepatīk, ka agrākie šitās mājas īpašnieki nakts tumsībā nomaitāti un es nezinu, kas ir vainīgais.

—    Vai jums ir kādas aizdomas, mister Veg?

—    Nē, — atbild krietnais džentlmenis. — Zinu, kam no tā atlēcis labums. Bet aizdomu man nav.

To pateicis, misters Vegs ievelk dūmu, pievērš skatienu kamīna liesmām un apņēmīgi uzliek sejai žēlsirdības masku, it kā, satvēris šo svarīgāko cilvēces tikumu aiz svārkiem, turētu no visa spēka tieši tai mirklī, kad svarīgais tikums grib izpildīt mokošo pienākumu — aizbēgt no viņa.

—    Vēl man ir šādi tādi novērojumi dažā labā jautājumā un par vienu otru cilvēku, bet es, mister Vīnes, neko nedomāju bilst. Vesela milzu bagātība taisni kā no debesīm nokrīt pār kādu cilvēku, kuru vārdā neminēsim. Pār mani no debesīm ik nedēlu nokrīt alga un zināms daudzums og[u. Kurš no mums ir vērtīgāks cilvēks? Ne jau tas, kuru mēs šeit vārdā neminēsim. Tādi ir mani novērojumi, bet es neko nebilstu. Man tiek mana alga un zināms daudzums ogļu. Viņam tiek viņa bagātība. Tā nu tas iznāk.

—     Kaut es spētu uz visu raudzīties tikpat aukstasinīgi kā jūs. mister Veg!

—     Bet tagad paklausieties, kāds vēl man ir novērojums, mister Vīnes, un arī tur es neko nebilstu, — turpina Sailess un. daiļrunībā aizrāvies, vārdus pavada ar pīpes un koka kājas žvikstināšanu, turklāt šī kāja neatlaidīgi lūko viņu nogāzt krēslā augšpēdus. — Tam, ko mēs te vārda neminēsim, tak draud zobu apvārdošana. Viņam jau tagad apvārdo zobus. Tam, ko mēs te vārdā neminēsim, pie labās rokas esmu es — cilvēks, kurš, pats par sevi saprotams, cer uz paaugstināšanu un kurš, kā jūs varbūt sacīsiet, ir pelnījis paaugstināšanu …

(Misters Vīness nomurmina, ka viņš tiešām tā sakot.)

—    …Viņš, ko mēs te vārdā neminēsim, šādos apstākļos izliekas mani neredzam un augstākā vērtē par mani tur kaut kādu mutesbajāru svešinieku. Kurš no mums abiem ir vērtīgāks? Kurš no mums abiem var noskaitīt vairāk pantiņu? Kurš no mums abiem, kalpodams tā labā, ko mēs te vārdā neminēsim, ir apstrādājis romiešus, gan valstsvīrus, gan arīdzan karavadoņus, lasīdams, kamēr rīkle aizsērē, it kā kopš atšķiršanas no mātes krūts būtu barots ar zāģskaidām vien? Ne jau tas mutesbajārs svešinieks. Tomēr durvis šim allaž atvērtas, lai staigā kā pa savu māju, pašam ierādīta sava istaba, un nu viņš ietaisījies uz palikšanu un nogrābj savu tūkstoti gadā. Mani atdzina uz Patvērumu kā tādu vecu mēbeli, kas var kādreiz ievajadzēties. Cilvēka vērtei, sacīsim, nav nekādas nozīmes. Tā ; u tas dzīvē ir. Un es visu vēroju, gribot negribot vēroju, jo tāda ir mana daba — visu skaidri ievērot, bet es jau neko nebilstu. Vai esat kādreiz te bijis, mister Vīnes?

—    Tikai līdz vārtiem, mister Veg.

—    Tātad esat ticis tikai līdz vārtiem, mister Vīnes?

—    Jā, mister Veg, un aiz ziņkārības pa spraugu ielūkojies pagalmā.

—    Vai jūs kaut ko tur redzējāt?

—    Neko citu kā tikai atkritumu kalnus.

Misters Vegs, acis šaudīdams, kaut ko bezcerīgi kā vienmēr meklē pa istabas kaktiem, tad, acis šaudīdams, aplūko misteru Vīnesu no galvas līdz kājām, it kā turētu to aizdomās par kaut ko nobēdzinātu, kas teju parādīsies gāzes gaismā.

—    Tomēr, ser, — viņš neatlaižas, — tā kā jūs pazināt veco misteru Hārmonu, man gribas domāt, ka pieklājības pēc vien esat viņu apciemojis, .'ūs tak nudien esat pieklājīgs cilvēks. — Glaimi domāti mistera Vīnesa pielabināšanai.

—    Taisnība, ser, — atbild Vīness, mirkšķinādams īsredzīgās acis un izlaizdams pirkstus cauri putekļainajam matu ērkulim, — reiz es biju pieklājīgs cilvēks, iekams zināmi apstakļi mani nepadarīja īgnu. Jūs saprotat, par ko es runāju, mister Vcg? Par kādu rakstveidā sniegtu paziņojumu, kurā zināma persona nevēlas tikt aplūkota no zināmā viedokļa. Kopš tā laika viss ir izgaisis un pāri palicis tikai niknums.

—    Viss tak nu nav izgaisis, — mierinādams līdzjūtīgi saka misters Vegs.

—    Viss gan, ser, — atkārto Vīness, — viss! Cilvēkiem varbūt tas liekas briesmīgi, bet es nudien mīļuprāt kluptu virsū pat labākajam draugam. Patiešām, varat man ticēti

Neviļus paspēris koka kāju, lai aizsargātos no mistera Vīnesa, kas, apstiprinādams savu sabiedrībai kaitīgo paziņojumu, pielec stāvus, misters Vegs noveļas augšpēdus, apgāžas ar visu krēslu, tad, nekaitīgā cilvēknīdēja atbalstīts, neveikli uzraušas kājās un bēdīgi pakasa pakausi.

—    Vai dieniņ, jūs taču zaudējāt līdzsvaru, mister Veg, — saka Vīness un sniedz Vegam no mutes izkritušo pīpi.

—     Kā lai to nezaudē, — atburkšķ Sailess, — ja ciemiņš, ne ar vārdu nebrīdinājis, draudīgi uzsprāgst kājās kā atsperes mests velns no rotaļkārbas! Citreiz vairs tā nedariet, mister Vīnes!

—    Piedodiet, mister Veg, esmu pārlieku saniknots.

—    Var jau būt, bet jupis parāvis! — Vegam prāts nesas uz strīdēšanos. — Savaldīgs cilvēks var niknoties sēdus. Un, ja runājam par aplūkošanu no zināma viedokļa, tad kauli nav pats Jaunākais. Es negribu, — viņš vēlreiz pakasa pakausi, — ka man atdauza vēl kādu kaulu!

, — Es to paturēšu prātā, ser. — Esiet gan tik laipns! — Misters Vegs pamazām pārvar dzēlīgo toni, nomāc pēkšņi uznākušās dusmas un ķeras atkal pie pīpes. — Mēs runājām par to, ka jūs esat bijis draugos ar veco misteru Hārmonu.

—     Neteikšu, ka taisni draugos, mister Veg. Pazināmies tā, ka reizēm pārmijām kādu vārdu un šad tad nokārtojām pa kopīgam darījumam. Ārkārtīgi zinātkārs cilvēks, mister Veg, aizvien gribēja noskaidrot, ko var uziet atkritumos. Zinātkārs un noslēpumains.

—     Ak tāl Jums šķictas, ka noslēpumains? — atsaucas Vegs, un viņa balsī saklausāma alkatība.

—    Noslēpumains viņš izskatījās un noslēpumaini vienmēr rīkojās.

—    Ak tā! — Un Vcga acis atkal sāk šaudīties. — Sacīsim, šitie atkritumi. Vai viņš jums, mīļais draugs, kādreiz ieminējās, ka tur kaut ko atradis? Kad jādzīvo šitādā noslēpumainā vietā, gribas šo to uzzināt. Kur viņš, par piemēru, atrada dažādas mantas? Vai kā, par piemēru, ķērās pie meklēšanas? Vai kaudzes rakņāja no virsas vai no apakšas? Varbūt bakstīja ar kūju? — Pantomīma misteram Vegam šai brīdī padodas īpaši veikli un izteiksmīgi. — Vai rauša ar liekšķeri? Kā jūs to nosauktu, mans mīļais mister Vīnes, — vai viņš liekšķerēja vai bakstīja?

—    Es teiktu, ka ne liekšķerēja, ne bakstīja, mister Veg.

—    Sakiet kā draugs, mister Vīnes, — ielejiet vēl rumu, sajauciet labi brangi! — kāpēc ne liekšķerēja, ne bakstīja?

—    Tāpēc, ser, ka droši vien viss, kas tika atrasts, nāca gaismā, kad atkritumus šķiroja un sijāja. Vai visas kaudzes ir izšķirotas un izsijātas?

—    Aplūkojiet pats un izsakiet savas domas! Ielejiet vēl! Sajauciet labi brangi!

Ikreiz, sacīdams «ielejiet vēl, sajauciet labi brangi!», misters Vegs, lēkādams uz koka kājas, bīda savu krēslu aizvien tuvāk viesim, it kā piedāvādams nevis papildināt glāzē dzērienu, bet gan pašam sajaukties ar misteru Vīnesu.

—    Kad jādzīvo (kā jau sacīju) šitādā noslēpumainā vietā, — atkārto Vegs, kad viesis izmantojis viņa viesmīlīgo piedāvājumu, — gribas šo to uzzināt. Ja nu jūs man pateiktu — kā brālis brālim —, vai viņš atkritumos vienmēr tikai kaut ko uzgāja vai reizēm arī kaut ko nobēdzināja?

—    Visā visumā varētu sacīt, ka varbūt arī nobēdzināja, mister Veg.

Misters Vegs uzliek uz deguna acenes un ar apbrīnu noskata misteru Vīnesu no galvas līdz kājām.

—       Kā mirstīgais mirstīgajam es saņemu jūsu roku šodirn pirmo reizi, pats neizprazdams, kāpēc iepriekš neesmu pievērsies šitādam bezgalīgas uzticības aktam, kas cilvēku vieno ar viņa tuvāko, — saka Vegs, satverdams mistera Vīncsa plaukstu ar delnu uz augšu, pilnīgi nobriedis bliezt tam saujā, un tūdaļ arī bliež, — kā tuvākais un tikai kā tuvākais, jo es nicinājumā noraidu citas — mazāk cildenas saites, kas varētu mani vienot ar to, kurš staigā lepni paceltu galvu un kuru vienīgo es varu saukt par savu dvīni, — kā tuvākais iesaistīts un iesaistījies pats šai uzticīgajā savienībā… sakiet — ko pēc jūsu saprašanas viņš tur varēja nobēdzināt?

—    To es varu tikai minēt, mister Veg.

—     Kā saprātīga būtne, kas runā, likdama roku uz sirds, — iesaucas Vegs, un viņa daiļrunības iespaidlgumu nemazina arī acīm redzamais fakts, ka saprātīgās būtnes roka ir nolikta uz ruma glāzes, — ietērpiet savus minējumus vārdos un sakiet tos laukā, mister Vīnes!

—    Vecais džentlmenis piederēja pie tās cilvēku sugas, ser, — iedzēris malku, gausi atbi-!d praktizējošais anatoms, — kas, man šķiet, nepalaiž garām šai vietā rodamās iespējas, lai noglabātu naudu, vērtslietas un varbūt arī dokumentus.

—    Būdams cilvēces dižākā rota, — saka Vegs, atkal satverdams mistera Vīnesa plaukstu, it kā grasītos pēc visiem hiromantijas likumiem izzīlēt tam nākotni, un turēdams savu roku gatavībā, lai īstajā brīdī blieztu saujā, — būdams cilvēks, par kādu droši vien domājis dzejnieks, kad sacerēja visai nācijai svētos jūras vārdus:

Rokas stūri tver stipri un droši, Lai kuģis pa vējam var traukt, Lai naidniekam, mister Vīnes, neveicas braši No tuvcīņas, ser, projām šmaukt!

…tas ir, tā sacīt, ieraudzīts īsta britu ozola gaismā, jo jūs nudien esat ozols, — paskaidrojiet, mister Vīnes, — ko nozīmē «dokumenti»?

—    Tā kā vecais džentlmenis laiku pa laikam izslēdza no mantojuma tuvākos radiniekus un apspieda sevī dabiskās ģimeniskuma jūtas, — atbild misters Vīness, — liekas ticami, ka viņš sastādījis prāvu daudzumu testamentu un papildinājis tos ar pielikumiem.

, Sailesa Vega plauksta skaļi noplaukšķ pret Vīnesa plaukstu, un Vegs kvēli iesaucas:

—    Dvīņi uzskatos un jūtās! Ielejiet vēl!

Pievilcis krēslu un koka kāju misteram Vīnesam cieši klāt, misters Vegs steidzīgi ielej rumu abiem, pasniedz viesim glāzi, pieskandina tai savējo, nobauda malku, atliek glāzi atpaka| uz galda un, uzspiedis abas rokas misteram Vīnesam uz ceļgaliem, saka šādus vārdus:

—    Mister Vīnes! Nevis tāpēc, ka man pogas izgriezis svešinieks, kaut man viņš rādās dikti apšaubāms klaidonis. Nevis naudas dēļ, kaut nauda nekad nenāk par |aunu. Nevis savās paša interesēs, kaut neesmu tik lielmanīgs, lai neparūpētos arī par savu kabatu. Tikai taisnības labad!

Vienaldzīgi mirkšķinādams abas īsredzīgās acis reizē, misters Vīness ievaicājas:

—    Kas taisnības labad, mister Veg?

—    Draudzīga vienošanās, ser, piedāvāju jums draudzīgu vienošanos. Vai saprotat, par ko ir runa?

—    Kamēr neesat neko paskaidrojis, mister Veg, nezinu teikt, vai saprotu vai ne.

—    Ja šitai vietā kaut kas ir atrodams, atradīsim to abi kopā. Noslēgsim draudzīgu vienošanos un meklēsim abi kopā. Noslēgsim draudzīgu vienošanos un guvumu sadalīsim vienlīdzīgi abiem. Tikai taisnības labad! — tēlota cildenuma pārņemts, sludina Sailess.

—    Tātad jāsaprot tā, — paceldams nodurto skatienu, saka misters Vīness; pirms tam viņš krietnu brīdi nododas apcerei, sagrābis matu kodeļu, it kā domas spētu notvert, vienīgi ar abām rokām saķerot galvu, — ja atkritumos kaut kas tiks uziets, mēs atradumu paturēsim noslēpumā? Vai par to jūs runājat, mister Veg?

—    Viss atkarīgs no tā, kāds būs šis atradums, mister Vīnes. Sacīsim, nauda vai sudraba trauki, vai dārglietas — tās var būt tiklab mūsu, kā arīdzan kāda cita īpašums.

Misters Vīness vaicājoši paberzē uzaci.

—    Tas notiks vienīgi taisnības labad. Jo citādi atradums ies pārdošanā kopā ar visu atkritumu kaudzi un pircēja rokās nonāks tas, kas viņam ne sapnī nav rādījies un par ko viņš naudu nav maksājis. Un ko tas nozīmētu, mister Vīnes, — tak jau to, ka virsroku ņēmusi netaisnība.

—    Bet ja nu atrodas dokumenti? — ieminas misters Vīness.

—    Palūkosim, kas tanīs stāv rakstīts, un piedāvāsim šos dokumentus cilvēkiem, kurus tie visvairāk var interesēt. — Atbilde Vegam ir gatava.

—    Taisnības labad, mister. Veg?

—    Tikai taisnības labad, mister Vīnes. Ja šitie cilvēki papīrus gribēs izmantot netaisnības labad, lai rīkojas, kā patīk, tā ir viņu darīšana. Mister Vīnes! Man par jums radies savs priekšstats, ko ir grūti ietērpt vārdos. Kopš tā vakara, kad iegriezos pie jums un jūs, ja atjauts tā izteikties, savu vareno prātu peldinājāt tējā, es skaidri jūtu, ka jums vajadzīgs kāds mērķis, kas jūs sapurinātu. Mūsu draudzīgā vienošanās, ser, būs taisni tāds cildens mērķis, kas jums Jaus sapurināties.

Tad misters Vegs ņemas gari un plaši klāstīt to, kas sen jau perinājies viņa viltīgajā prātā: cildina mistera Vīnesa īpašības, kuras ir tieši kā radītas šādiem meklējumiem. Vegs apcer mistera Vīnesa izcilo pacietību un pirkstu veiklību, viņa teicamo izmaņu salikt kopā vissīkākās detajas, viņa plašās zināšanas par dažnedažādiem audiem un audumiem, viņa spēju pēc niecīgām pazīmēm atklāt vislielākās slēptuves.

—    Par sevi varu teikt, ka no manis šitādā ziņā ir maz labuma, — turpina Vegs. — Vai ķēros pie bakstīšanas vai liekšķerēšanas, man aizvien pietrūkst smalkuma, lai nepaliktu pēdas, kas rāda, ka pa kaudzēm kāds ir urķējies. Pavisai cita lieta, kad pie darba stāsieties jūs (ar savu veiklību) kā īsts sirdscilvēks, svēti paturēdams prātā draudzīgo vienošanos ar savu tuvāko.

Pēc tam misters Vegs bikli ieminas par savu koka kāju, kas allaž vēršas traucēklī, kad jārāpjas pa pieslienamām kāpnēm un tamlīdzīgiem nedrošiem rīkiem, norāda uz raksturīgu šā kokmateriālu darinājuma slieksmi pastāvīgi iestigt līganā gruntī, kad tiek iesaistīts darbībā, lai dotos pastaigā pa pelnu kaudžu nogāzēm, un, gluži vai piesējis savu īpašnieku, nejauj tam izkustēties ne no vietas. Pēc tam, novērsies no savu trūkumu izklāsta, Vegs nāk klajā ar pārsteidzošu paziņojumu, ka jau pirms apmešanās Patvērumā viņš tieši no mistera Vīnesa mutes dzirdējis leģendu par atkritumu kaudzēs noslēptajām bagātībām.

—    Tās nebija tukšas runas, — viņš svētulīgi piebilst.

Beidzot atgriezies pie jautājuma par darbošanos taisnības labad, viņš drūmās krāsās iztēlo iespēju uziet atkritumos kaut ko tādu, kas Jautu misteru Bofinu apvainot noziegumā (biklā atklātībā piebilzdams, ka nav nolie-

. dzama šā cilvēka ieinteresētība slepkavībā), un jau aizlaikus nopriecājas par to, kā draudzīgās vienošanās dalībnieki slepkavu nodos taisnīgai tiesai, lai tas saņemtu atmaksu. Taču darīts tas tiks, misters Vegs šos vārdus izrunā ar īpašu uzsvaru, tak jau nepavisam ne tāpēc, ka gribētu gūt pateicības algu, kaut gan piebilst, ka atteikšanās no atlīdzības liecinātu par principialitātes trūkumu.

Vega pārdomas misters Vīness noklausās sasprindzinātā vērībā, putekļainos matus sapiņķējis divos kušķos kā terjera ausis. Kad misters Vegs, runu beidzis, plaši izpleš rokas, itin kā viesim rādīdams, cik plaša ir viņa sirds, un tūliņ tās sakrusto uz krūtīm atbildes gaidās, misters Vīness labu brīdi mirkšķina viņam ar abām acīm un tikai tad ver muti vaļā.

—    Kā redzams, jūs jau esat mēģinājis stāties pie darba viens pats, mister Vcg, — viņš beidzot saka. — Un pats savām acīm pārliecinājies, kādas grūtības jūs gaida.

—    Nē, to nu gan nevar sacīt, ka es būtu mēģinājis, — mājiena samulsināts, atbild Vegs. — Tikai maķenīt pataustīju. Pataustīju un vairāk neko.

—    Un ne ar ko citu kā ar grūtībām nesadūrāties?

Vegs papurina galvu.

—    Lāgā nezinu, ko jums atbildēt, mister Veg, — atkal mazliet padomājis, nosaka Vīness.

—    Sakiet — jā! — Vegs viņu, protams, tūdaļ paskubina.

—    Ja es nejustos tik īgns, katrā ziņā atteiktos. Taču īgnums, kas mani novedis līdz neprātam un izmisumam, mister Veg, laikam gan mani spiedīs piekrist.

Aiz prieka Vegs piepilda abas glāzes, pieskandina Vīnesam un no visas sirds klusībā uzdzer uz tās dāmas veselību un panākumiem, kura misteru Vīnesu novedusi līdz pašreizējam stāvoklim,, kas ir tieši kā radīts viņa nodomiem.

Pēc tam abi pārspriež draudzīgo vienošanos, izskata tanī punktu pēc punkta un, kā nākas, norunā turpmāko rīcību. Punktos paredzēta noslēpuma glabāšana, savstarpēja uzticēšanās un neatlaidība darbā. Apmeklēt Patvērumu, lai nodotos meklējumiem, misters Vīness drīkst, kad vien to uzskata par vajadzīgu, ievērojot vislielāko piesardzību, lai nepievērstu kaimiņu uzmanību.

—    Soļi! — iesaucas Vīness.

—    Kur? — uzrausies kājās, iebrēcas Vegs.

—    Arā! Cst!

Sai brīdī viņi ir grasījušies noslēgto draudzīgo vienošanos apstiprināt ar rokas spiedienu. Taču abi nolaiž rokas, aizkūpina apdzisušās p.īpes un atlaižas krēslos. Šaubu nav — ārā dzirdami so|i. Tie apstājas aiz loga, un kāda roka pieklaudzina pie rūts.

—    Nāciet iekšā! — sauc Vegs, gribēdams teikt, lai klaudzinātājs nāk pa durvīm. Taču smagais, veclaicīgais rāmis lēnām pace|as, un tikpat lēnām pa logu tiek iebāzta no nakts tumsības iznirusi galva.

—    Atvainojiet, vai misters Sailess Vegs ir mājās? A! Tas esat jūs.

Draudzīgās vienošanās noslēdzēji nejustos pārāk omulīgi, pat ja viesis būtu ienācis tā, kā cilvēki parasti ienāk mājā. Taču skats, kā viņš tur stāv, ar krūtīm uzmeties uz palodzes, un blenž istabā no āra tumsības, uzdzen abiem gluži vai šaušalas. īpaši misteram Vīncsam — viņš izņem pīpi no mutes, atgāž galvu un blenž blenzējā tā, it kā paša indiešu zīdainis būtu ieradies pārvest viņu mājās.

—     Labvakar, mister Veg! Jums derētu parūpēties par vārtu aizšaujamo, jo tas nenoslēdzas.

—    Misters Roksmits? — Vegs tikko spēj izdvest.

—    Misters Roksmits gan. Nejūtieties traucēti! Iekšā neiešu. Esmu apsolījis pa ceļam uz mājām nodot jums kādu ziņu. Pie vārtiem nespēju izšķirties — zvanīt vai nezvanīt, kas zina, vai neesat no ķēdes palaidis va|ā suni.

—    Ja tik būtu ko palaist, — noburkšķ Vegs, rausdamies kājās tā, lai pret logu būtu pagriezta mugura. — Cstl Kuš! Sitas ir tas svešais mutesbajārs, mister Vīnes.

—    Vai esam pazīstami? — apvaicājas sekretārs, blenzdams misterā Vīnesā.

—    Nē, mister Roksmit. Tas ir mans draugs. Kopā vadām vakara stundas.

—    O! Atvainojiet, lūdzu! Misters Bofins lika pateikt, lai jūs katru vakaru nenīkstot mājās, gaidīdams viņa ierašanos. Misteram Bofinam ienācis prātā, ka, pats to nevēlēdamies, viņš it kā piesaista jūs pie mājas. Saimnieks izlēmis turpmāk rīkoties tā: ja atbraucis sastaps jūs mājās, nospriedīs, ka viņam veicies, ja neatradīs — nav liela nelaime. To es apņēmos pa ceļam uz mājām jums pavēstīt. Tā arī visa darīšana.

Pateicis «Arlabunakti!», sekretārs nolaiž logu un tai pašā mirklī izgaist. Draugi sasmailē ausis, dzird soļus attālināmies un vārtus aizcērtamies.

—    Un šito te zubjektu, mister Vīnes, — ierunājās Vegs, kad ārā atkal iestājies klusums, — ieskatīja lielākā vērtē nekā mani. Atļausiet jautāt — kāds viņš jums rādījās?

Misters Vīness acīmredzot nezina, kāds viņam rādījies svešinieks, tāpēc, visādi izpūlējies rast atbildi, nespēj izdabūt pār lūpām neko sakarīgāku kā «paskatā savdabīgs».

—    Paskatā nevis savdabīgs, bet divdabīgs, ser, — iebilst Vegs, aiz sarūgtinājuma atļaudamies vārdu spēli. — Divdabīgs, lūk, kāds viņš ir! Savdabību es cik necik vēl varētu pieciest, bet divdabību neieredzu ne acu galā. Viņš ir bezgodis caur un cauri, ser.

—    Vai jums pret viņu radušās zināmas aizdomas? — apvaicājas Vīness.

—    Zināmas aizdomas? — atkārto Vegs. — Zināmas? Kāds akmens noveltos man no sirds — to saku jums kā savam tuvākajam —, ja es nebūtu patiesības vergs un nejustos spiests atbildēt skaidri un gaiši — viņš ir visnotaļ aizdomīgs tips.

Paraugieties, kādās apbrīnojami dīvainās slēptuvēs galvu lūko iebāzt līdz raudulībai sajutekļojušies bezspalvaini strausi! Vegs izjūt patiesi neizteicamu gandarījumu, ļaudamies pārliecībai, ka misters Roksmits ir bezgodis caur un cauri.

—    Sai zvaigžņotajā naktī, mister Vīnes, — saka Sailess, vezdams draudzīgās vienošanās līdzdalībnieku pāri pagalmam un, tāpat kā viesis, juzdams krietnu noreibumu pēc nemitīgās ieliešanas, — šai zvaigžņotajā naktī negribas pat domāt, ka šādi tādi inutesbajāri svešinieki, caurcaurēm bezgoži, var soļot mājup zem šitām debesīm, itin kā būtu paši godīgākie cilvēki pasaulē!

—    Raugoties šais debesu ķermeņos, — saka misters Vīness, atgāztu galvu vērdamies augšup, tā ka cepure noveļas no pakauša, — es izjūtu pār sevi kā smagu slogu noslīgstam vēstulē rakstītos satriecošos vārdus, ka viņa nevēlas ne pati uz sevi raudzīties, ne ļaut, lai citi uz viņu raugās no …

—    Zinu, zinu! Varat neatkārtot, — saka Vegs, paspiezdams viesim roku. — Bet iedomājieties, kā šitās zvaigznes stiprina mani manās taisnīgajās tiesībās pret to, ko vārdā nesaukšu. Nedomājiet, ka es turu ļaunu prātu. Skatieties, kā tās spīd, viesdamas cilvēkiem sirdī senas atmiņas! Un kādas senas atmiņas tās vieš, ser?

Misters Vīness skumji atbild:

—    Vārdus, ar viņas pašas roku rakstītus vārdus, ka viņa nevēlas ne pati uz sevi raudzīties, ne ļaut…

Bet Sailess savas cieņas-apziņā viņu strupi pārtrauc:

— Nē, ser! Tās vieš atmiņas par mūsu māju, par māsteru Džordžu, krustmāti Džeinu, tēvoci Pārķeru, par visu, kas aizlaists postā! Par visu, kas upurēts kauč kādam laimes luteklim un iznirelim zemes tārpam!

VIII NODA ĻA

Par kādu nevainīgu, slepenu dēku.

Laimes luteklis un iznirelis zemes tārps vai, izsakoties mazāk dzēlīgi, eskvairs Nikodēms Bofins, Zelta Atkritumu Vācējs, savā izcili aristokrātiskajā savrupnamā jau bija iedzīvojies itin omulīgi. Misters Bofins, protams, juta, ka šis nams, gluži kā izcili aristokrātiskas ģimenes siera ritulis, viņa vajadzībām ir pārmēru liels un ka tajā ieviešas neiedomājams vairums parazitu, taču uz šo sava īpašuma ēnas pusi viņš lūkojās kā uz neatvairāmu beztermiņa nodevu par iegūto mantojumu. Ar savu likteni misters Bofins samierinājās jo vairāk tāpēc, ka misis Bofina visā pilnībā izbaudīja jauno stāvokli un mis Bella par šādu dzīvi jūsmoja vienā jūsmošanā.

Jaunā dāma Bofiniem, bez šaubām, likās īsti laimīgs atradums. Viņa bija pārāk daiļa, lai jelkāds neizjustu viņas pievilcību, pārāk apķērīga, lai jelkad atļautos jaunajam stāvoklim nepiedienīgu rīcību. Vai šis jaunais stāvoklis dara cildenāku Bellas sirdi, tas bija gaumes jautājums, kas palika atklāts, toties par jaunā stāvokļa labvēlīgo ietekmi uz gaumi ģērbšanās un manieru ziņā jautājums vispār neradās.

Drīz vien izrādījās, ka mis Bella pamāca misis Bofinu, kā izturēties pēc labā toņa, vēl vairāk — mis Bella jutās neveikli un pat it kā apzinājās savu atbildību par misis Bofinu, ja tai kaut kas nepadevās saskaņā ar labo toni. Aplam būtu sacīt, ka dāma ar tik maigu raksturu un tik veselu saprātu spētu izdarīt kaut ko īpaši ačgārni arī visdižmanīgāko un pārgudrāko viesu sabiedrībā, un tie vienprātīgi atzina, ka Bofini ir «apburoši vulgāri» (par šādu atziņu paudējiem to, protams, nevarēja teikt), taču, dažkārt paklupdama uz slidenā labāko aprindu uzvedības ledus. kur visai podsnepisma saimei savu maigo dvēseļu ' glābšanas labad jāprot gan izslidot apļus, gan slīdēt saskanīgās virtenēs, misis Bofina allaž parāva sev līdzi ari mis Bellu (vismaz tā jaunā dāma šos gadījumus uztvēra), likdama tai izjust netīkamu apjukumu, ja kļūmi redzēja

daudz veiklākie šais ledus vingrinājumos iesaistītie slidotāji.

No mis Bellas tik agrā mūža cēlienā nevarēja gaidīt, lai viņa spētu nopietni ieprātoties, cik dibināta ir viņas atrašanās mistera Bofina namā un cik drošs tur ir viņas stāvoklis. Neskopojusies ar gaušanos par vecāku mājām jau tolaik, kad vēl nebija nekā cita, ar ko savu mitekli salīdzināt, Bella tās nepateicīgi nonievāja joprojām, cildinādama jauniegūto pajumti.

—    Ir nu gan šis Roksmits nenovērtējams cilvēks! — pēc kādiem diviem trim mēnešiem reiz ieteicās misters Bofins.

—    Tomēr tā īsti nevaru viņu izprast.

Arī Bella nespēja Roksmitu izprast, tāpēc šāda saruna viņai likās visai saistoša.

—    Tā noņemties ar manām darīšanām — augu dienu no agra rīta līdz vēlam vakaram — nespētu un negribētu pat piecdesmit sekretāri, un tomēr lāgiem viņš izturas tik īpatnēji, it kā noliktu bomi šķērsām pāri ielai, lai nošķirtu sevi no manis, kad es jau teju, teju grasos doties tālāk rokrokā ar viņu, — sacīja misters Bofins.

—    Vai drīkstu jautāt, kā tas saprotams, ser? — apvaicājās Bella.

—    Raugiet, mana dārgā, — atbildēja misters Bofins,

—    viņš šeit nevēlas satikties ne ar vienu citu kā tikai ar jums. Kad mēs pieņemam viesus, man gribētos viņu redzēt parastajā vietā pie galda kopā ar mums, bet nē, viņš atsakās.

—    Ja viņš iedomājas sevi pārāku par jūsu sabiedrību, — viegli papurinājusi galvu, sacīja mis Bella, — es jūsu vietā neliktos par viņu ne zinis.

—    Nē, mana dārgā, tas nav tiesa, — pārdomājis Bellas teikto, atbildēja misters Bofins. — Viņš nepavisam neiedomājas sevi pārāku par mūsu sabiedrību.

—    Varbūt viņš sevi iedomājas par jūsu sabiedrības necienīgu, — minēja Bella. — Un, ja tā, viņam tas labāk zināms.

—    Nē, mana dārgā, arī tas nav tiesa, nebūt ne. Nē, — atkal krietni padomājis, atkārtoja misters Bofins un pakratīja galvu, — Roksmits ir pieticīgs cilvēks, tomēr tik zemās domās par sevi viņš vis nav.

—    Bet kādās domās tad viņš ir, ser? — mis Bella neatlaidās.

—    Nudien ne velna nesaprotu! — atteica misters Bofins. — Sākumā man rādījās, ka viņš negrib tikties vienīgi ar Laitvudu. Bet tagad vairās no visiem un atzīst tikai jūs.

«Oho!» nodomāja mis Bella. «Ko neteiksi! Re, ko izprātojis!» Jo misters Mortimers Laitvuds pāris reižu bija pusdienojis Bofinu namā, dažkārt Bella bija advokātu sastapusi arī citur un izjutusi tā uzmanību pret sevi. «Diezgan nekaunīgs šis sekretārs, turklāt mana tētiņa īrnieks, ja atjaujas just greizsirdību pret mani!»

Dīvaini, protams, ka tētiņa meita tik nicīgi izsakās par tētiņa īrnieku, taču to nevarēja uzskatīt par vienīgo dīvainību samaitātās meitenes raksturā — divkārt samaitātās meitenes raksturā; vispirms viņu bija samaitājusi nabadzība, pēc tam — bagātība. Taču ļausim, lai viņas dīvainības atšķetina laiks un notikumu gaita.

«Tā kā mazdrusciņ par daudz, ja tētiņa īrnieks iedomājas, ka viņam ir tiesības uz mani, un nelaiž piemērotus līgavaiņus man ne tuvumā!» nicīgi prātoja mis Bella. «Nudien mazdrusciņ par daudz — kad misters un misis Bofini man paver tik plašas iespējas, tām ceļā stājas kaut kāds sekretārs un mana tētiņa īrnieks!»

Nemaz tik sens nebija laiks, kad Bellai vēl glaimoja atklājums, ka viņa patīk šim pašam sekretāram un īrniekam. Nūja, bet toreiz viņai vēl nebija ne jausmas ne par izcili aristokrātisku savrupnamu, ne par misis Bofinas šuvēju.

Lai cik šķietami nosvērti Roksmits izturējās, mis Bellai šis sekretārs un īrnieks likās briesmīgi uzmācīgs. Viņa kantora logā deg gaisma ikreiz, kad mēs atgriežamies no teātra izrādes vai operas, un ikreiz viņš ir klāt kā saukts, lai atvērtu karietes durvis un palīdzētu mums izkāpt. Ikreiz misis Bofinas seja atplaukst kaitinošā smaidā un viņa Roksmitu uzrunā tik drausmīgi laipni, it kā no tiesas varētu ņemt par pilnu un atzīt visu, ko šis cilvēks savā galvā izprātojis!

—    Jūs, mis Vilfere, nekad man neuzticat nekādus uzdevumus, nevienu ziņu, ko aiznest jūsu mājiniekiem, — reiz nejauši sastapis mis Bellu vienu lielajā viesistabā, sacīja sekretārs. — Es ar vislielāko prieku izpildītu jebkuru jūsu rīkojumu.

—    Ko jūs, lūdzu, ar to gribat teikt, mister Roksmit? — ' gurdeni nolaistiem plakstiem apvaicājās mis Bella.

—    Ar ko? Ar mājiniekiem? Es runāju par jūsu tēva mājām Ilolovejroudā.

Pēc šās atbildes Bellai pietvīka vaigi — pārmetums bija

izteikts tik prasmīgi, ka sekretāra vārdus varēja uztvert kā tiešu, godīgu atbildi, tāpēc viņa ierunājās vēl skarbāk, vēl vairāk uzsvērdama vārdus:

—      Par kādiem uzdevumiem un rīkojumiem jūs runājat?

—      Par jūsu tuviniekiem sūtītiem mīļiem sveicieniem, kurus, jādomā, kāds viņiem aiznes no jums, — nesatricināmā mierā atbildēja sekretārs. — Man būtu liels prieks, ja jūs šim nolūkam izmantotu mani. Es, kā jums zināms, ik dienas esmu cejā starp abām mājām.

—    Neesmu lūgusi man to atgādināt, ser.

Mis Bella pārāk ātri pasteidzās izgāzt dusmas pār «tētiņa īrnieku» un pati to saprata, pamanījusi viņa rāmo skatienu.

—      Arī man viņi nemaz tik bieži nesūta … kā jūs sacījāt? — mīļus sveicienus, — teica mis Bella, steigdamās atvairīties ar ieganstu, ka vecāku mājās visi pret viņu tāpat izturas nevērīgi.

—      Jūsu mājinieki bieži apvaicājas par jums, un es viņiem pavēstu to mazumiņu, ko pats par jums zinu.

—    Ceru, ka runājat patiesību! — iesaucās Bella.

—      Ceru, ka jūs par to nešaubāties, jo pat mazākās šaubas krietni vien vērstos pret jums pašu.

—     Nē, es nešaubos. Esmu šo pārmetumu pelnījusi, tas ir pilnīgi pamatots. Atvainojiet, mister Roksmit!

—      Es lūgtu, lai neatvainojaties, ja tas neparādītu jūs no tik labas puses, — nopietni atbildēja sekretārs. — Piedodiet, ka daudz ko sarunāju pats pret savu gribu. Taču, atgriežoties pie tā, no kā mēs novirzījāmies, atļaujiet man tikai piebilst: jūsu mājinieki droši vien domā, ka es jums stāstu par viņiem, nododu sveicienus un tā tālāk. Bet es neuzdrošinos jūs traucēt, un jūs pati nekad man neko nevaicājat.

—      Rit es viņus apciemošu, ser, — sacīja Bella un lūkojās Roksmitā nokaunējusies, it kā sekretārs viņu būtu sabāris.

—     Vai jūs to sakāt… — viņš sastomījās, — sakāt man, vai man tas jāpasaka viņiem?

—    Kā jums labpatīk.

—    Viņiem un man? Vai es drīkstu to pavēstīt?

—     Drīkstat, ja gribat, mister Roksmit. Vai nu pavēstīsiet, vai ne, rīt es pie viņiem aizbraukšu.

—    Tad es tā arī pateikšu;

353

Roksmits mirkli pastāvēja, dodams mis Bellai iespēju

12 367

sarunu turpināt, ja viņa to vēlētos. Taču Bella klusēja un viņš devās projām. Palikusi viena, Bella juta, ka no īsās sarunas atmiņā iespiedušās divas zīmīgas domas, kas vairs nedod mieru. Pirmā — sekretārs, neko nejautājis, bija atstājis viņu ne vien nokauninātu, bet arī ar nožēlas pilnu sirdi. Otrā — viņa nebija ne gribējusi, ne pat iedomājusies apmeklēt mājiniekus, iekams to nepaziņoja sekretāram kā sen izlemtu nodomu.

«Ko es no tā varu secināt, un ko no tā var secināt viņš?» Bella vaicāja pati sev. «Viņam nav nekādu tiesību uzmesties man par pamācītāju, un kāpēc es vispār viņam pievēršu uzmanību, ja man gar viņu nav nekādas daļas?»

Tā kā misis Bofina uzstāja, lai nākamās dienas braucienam Bella ņem lielo karieti, tēva mājās viņa ieradās neparasti svinīgi. Misis Vilfere un mis Lavīnija bija krietni lauzījušas galvu par to, vai ir iespējams vai neiespējams, ka Bella atbrauks tādā greznībā, bet, kad, slepus pa logu lūkodamās, ieraudzīja karieti, nolēma to turēt vārtu priekšā labi ilg-i, lai pārsteigtu un satriektu kaimiņus. Pēc brītiņa abas klusu ielavījās viesistabā saņemt Bellu pienācīgi notēlotā vienaldzībā.

Viesistaba likās briesmīgi maza un briesmīgi nabadzīga, un kāpnes uz to izskatījās briesmīgi šauras un briesmīgi sašķiebušās. Mazais namiņš ar visu iedzīvi šķita nožēlojams pretstats cēli aristokrātiskajai mītnei.

«Nemaz negribas ticēt, ka esmu kādreiz spējusi te dzīvot!» Bella nodomāja.

Misis Vilferes drūmais majestātiskums un Lavijas iedzimtā vīzdegunība stāvokli nepavisam neatviegloja. Bellai patiešām bija vajadzīga kaut neliela palīdzība, bet neviens viņai palīgos nedevās.

—    Kāds mums tiek parādīts gods! — sacīja misis Vilfere, sniegdama meitai pretī vaigu, tik patīkamu un atsaucīgu skūpstam kā uz mutes apgāzta karote. — Tev, Bella, droši vien liksies, ka tava māsa Lavija ir krietni paaugusies.

—    Mamm, — mis Lavīnija neļāva mātei runāt, — jūsu aizkaitinātais tonis ir viegli saprotams, jo Bella to pil-

nātri ir pelnījusi, bet no savas puses prasu, lai jūs lieki netērējat vārdus smieklīgām blēņām, apgalvojot, ka esmu paaugusies, lai gan manā vecumā neviens sen vairs neaug.

—    Es, par piemēru, augu vēl tad, — bargi pavēstīja misis Vilfere, — kad biju jau izgājusi pie vīra.

—     Brīnišķīgi, mamm, — atcirta Latvija, — bet labāk jūs to būtu paturējusi pie sevis!

Cēlais skatiens, ar kādu majestātiskā sieviete atbildēja uz meitas vārdiem, būtu samulsinājis ikvienu kaut cik mazāk vīzdegunīgu pretinieku, taču uz Lavīniju tas neatstāja nekādu iespaidu; ļaudama mātei prieku mētāties ar cēliem skatieniem, cik vien tai minētajos apstākļos liekas vēlams, Lavīnija, nepavisam nesamulsusi, metās virsū māsai:

—    Ceru, ka neuzskatīsi par pēdīgo pazemojumu, Bella, ja es tevi noskūpstīšu. Nu tā! Kā tev klājas, Bella? Kā klājas taviem Bofiniem?

—    Mierā! — iebrēcās misis Vilfere. — Apklusti! So vieglprātīgo toni es necietīšu.

—    Ak tu Kungs Dieviņ! Tad sacīsim — kā klājas taviem Spofiniem? — sacīja Lavija. — Ja jau mamma tik dikti iebilst pret taviem Bofiniem.

—    Bezkaunīgā skuķe! Spindzele! — draudīgā bardzībā sacīja misis Vilfere.

—    Sauciet mani par spindzeli v?i pindzeli, — atmetusi galvu, vēsi atteica Lavīnija, — man tas viens pīpis, esmu ar mieru uzdoties par vienu vai otru, bet to es zinu droši, ka pēc iziešanas pie vīra nu gan vairs neaugšu!

—    Tu neaugsi? Ak neaugsi vis? — svinīgi atkārtoja misis Vilfere.

—    Nē, mamm, neaugšu vis. Ne par kādu naudu.

Novicinājusi cimdus, misis Vilfere uzņēma augstprātīgi

patētisku toni.

—    To jau varēja gaidīt, — viņa iesāka. — Viens mans bērns mani pamet, lai pārvāktos pie lielīgiem laimes lutekļiem, bet otrs klaji izrāda man nicināšanu. Raugiet, ko esmu nopelnījusi!

—    Mamm, — iejaucās Bella, — misters un misis Bofini patiešām ir laimes lutekļi, taču jums nav nekādu tiesību apvainot viņus lielībā. Jūs it labi zināt, ka viņi nav nekādi lielībnieki.

—    īsi sakot, mamm, — teica Lavija, bez jebkāda brīdinājuma pārmetusies pretinieka pusē, — jums pašai it labi zināms — un, ja nezināt, ak Kungs, kāds kauns! — ka misters un misis Bofini ir pilnības iemiesojums.

12*

355

—    Taisnība, — piekrita misis Vilfere, atplestām rokām pieņemdama atkritēju savā nometnē, — mums nudien laikam jādomā, ka viņi ir pati pilnība. Tieši tāpēc, Lavīnija, es iebilstu pret tavu vieglprātīgo toni. Misis Bofinai (par kuras ģīmi es nespēju runāt tik savaldīgi, kā man pašai

gribētos) ar tavu māti nav nekādas draudzīgās attiecības. Ne mirkli nevaru iedomāties, ka šī persona vai viņas vīrs mūsu ģimeni uzdrošinātos saukt par Vilferiem. Tāpēc arī es r.enolaidīšos tik zemu, iai viņus sauktu par Bofiniem. Nē! Jo šāda attieksme — familiaritāte, vaļība, pielīdzināšana sev, vai sauciet to, kā vien jums labpatīk! — vedinātu uz domām, ka mūsu starpā ir tādas attiecības, kādu patiesībā nemaz nav. Vai es izsakos pietiekami skaidri?

Nelikdamās dzirdam šo iespaidīgo, kā pie tiesas izteikto jautājumu, Lavīnija atkal pievērsās iepriekšējai sarunai ar māsu.

—    Galu galā, Bella, tu mums neko neesi stāstījusi par tiem saviem … nu, kā viņus sauc.

—    Seit es par viņiem nevēlos runāt, — cenzdamās apvaldīt sašutumu, atbildēja Bella un piecirta kāju. — Misters un misis Bofini ir pārāk labi un pārāk laipni, lai viņus iepītu mūsu ķildās.

—    Kālab savas domas ietērpt šādos vārdos? — dzēlīgi ierunājās misis Vilfere. — Kālab runāt riņķī un apkārt? Tas, protams, ir ārkārtīgi vēlīgi un pieklājīgi, bet kālab izlocīties? Kāpēc nesacīt skaidri un gaiši, ka šie cilvēki ir pārāk krietni un pārāk labi tieši mums? Mājienu esam sapratušas. Kālab vēl slēpties aiz liekulīgiem vārdiem?

—    Mamm, — teica Bella, vēlreiz piecirzdama kāju, — jūs esat spējīga pat svēto iedzīt ārprātā, tāpat kā Lavija.

—    Nelaimīgā Lavija! — līdzcietības aizžņaugtā balsī iebrēcās misis Vilfere. — Viss allaž nāk pār viņas galvu. Mans nabaga bērns!

Taču Lavija tikpat negaidīti kā iepriekš atkal pārmetās otra pretinieka pusē, turklāt asi atcirzdarna:

—    Man jūsu aizbildnība, mamm, nav vajadzīga, sevi aizstāvēt es pratīšu pati.

—    Man tikai brīnums, — sacīja misis Vilfere, savas atziņas šoreiz veltīdama vecākajai meitai, jo uzskatīja to par mazliet nosvērtāku nekā galīgi nevaldāmā jaunākā meita, — ka vispār esi radusi laiku un iespēju pamest uz brīdi misteru un misis Bofinus un apmeklēt mūs. Man tika] brīnums, ka mūsu tiesībām uz tevi, kam nav ne mazākā salīdzinājuma ar nesamērojami lielākajām mistera un misis Bofinu tiesībām, arī ir kaut jelkāda nozīme. Es saprotu, ka man jājūtas pateicīgai par tādiem panākumiem sacensībā ar misteru un misis Bofiniem. — Krietnā dāma kodīgi uzsvēra Bofinu vārda pirmo burtu, it kā tieši tas izraisītu viņas nepatiku pret šā vārda valkātājiem un it kā vārdi Dofini, Mofini vai Pofini būtu daudz vieglāk panesami.

—    Mamm, — dusmīgi ierunājās Bella, — jūs piespiežat mani sacīt, ka no sirds nožēloju šo cieinošanos un ka turpmāk es nekad vairs šurp nebraukšu, ja mājās nebūs nabaga tētis. Jo tētis ir pārāk krietns, lai justu greizsirdību vai turētu |aunu prātu uz maniem cildenajiem draugiem, tētis ir pārāk smalkjūtīgs un pārāk maigs, lai mestu man acīs niecīgo pretimnākšanu, ko misteram un misis Bofiniem ir tiesības no manis saņemt, un to neiedomājami grūto stāvokli, kurā esmu nonākusi ne jau pati pēc savas gribas. Dārgo nabaga teti aizvien esmu mīlējusi daudz stiprāk nekā jūs abas kopā, un es_ viņu joprojām mīlu daudz stiprāk un arī turpmāk mīlēšu stiprāk nekā jūs.

Un Bella, nerazdama ne mazāko mierinājumu pat savā burvīgajā cepurītē un greznajā tērpā, sāka birdināt gaužas asaras.

—     Esmu pārliecināta, R. V., — pacēlusi acis pret griestiem un vērsdamās pie izplatījuma, iesaucās misis Vilfere, — ja jūs būtu šeit un dzirdētu, kā jūsu vārdā tiek noniecināta jūsu mūža draudzene un jūsu ģimenes māte, jūs justos līdz sirds dziļumiem satricināts. Taču liktenis, R. V., jums ir aiztaupījis visu, kas tiek izgāzts pār manu galvu!

Un misis Vilferei arī sāka birt asaras.

—    Es ienīstu šos Bofinus! — iebrēcās mis Lavīnija. — Varat man aizliegt viņus saukt par Bofiniem. Tik un tā es viņus saukšu par Bofiniem. Bofini, BofinP un vēlreiz Bofini! Sie Bofini mums ir tikai par postu, šie Bofini sakūdījuši Bellu pret mani, un es teikšu šiem Bofiniem tieši acīs… — Tas gluži neatbilda īstenībai, tomēr jāpatur prātā, ka jaunā dāma bija stipri satraukta. — Es teikšu, ka viņi ir riebīgi Bofini, pretīgi Bofini, derdzīgi Bofini, drausmīgi Bofini! Dzirdat?

Un arī mis Lavīnijai nobira asaras.

Dārza vārtiņi noklaudzēja, un visas trīs dāmas ieraudzīja sekretāru ašā solī nākam augšā pa kāpnēm.

—    Tā kā mums patlaban nav kalpones, — celdamās kājās, sacīja misis Vilfere, cēli samierinājusies ar likteni, un nosusināja asaras, — durvis atvēršu es pati. Mums nekas nav slēpjams. Ja viņš pamanīs jūtu uzbangojuma atstātās pēdas uz mūsu vaigiem, lai iztulko tās pēc sava prāta.

To pateikusi, misis Vilfere lepni izsoļoja no istabas. Pēc mirkļa tikpat lepnā gaitā atgriezusies, viņa herolda balsī pavēstīja:

—    Misters Roksmits atnesis sūtījumu mis Bellai Vilferei.

Misters Roksmits parādījās durvīs tūdaļ pēc šā pavēstījuma un, protams, acumirklī saprata, kas šeit noticis. Tomēr, smalkjūtīgi izlicies, ka neko nav manījis, viņš uzrunāja Bellu.

—    Misters Bofins jau no rīta gribēja šo sainīti ielikt karietē. Viņš bija domājis jums to pasniegt kā mazu pārsteiguma velti — tas ir tikai maciņš, mis Vilfere, bet, tā kā šis nodoms viņam neizdevās, dāvanu nolēmu atnest es.

Paņēmusi sainīti, Bella pateicās sekretāram.

—    Mēs te mazliet sastrīdējāmies, mister Roksmit, bet ne vairāk kā parasti — jūs jau zināt, ka mums reizēm tā gadās. Es tūdaļ arī braucu projām. Ardievu, mamml Ardievu, Lavija! — Noskūpstījusi abas, Bella devās uz durvīm. Sekretārs dzīrās viņu pavadīt, bet, tā kā misis Vilfere, pasteigusies pirmā un cienīgi noteikusi: «Lūdzu mani atvainot! Ļaujiet man izmantot mātes dabiskās tiesības pavadīt meitu līdz ekipāžai, kas viņu gaida pie vārtiem,» — viņš atvainojās un palaida misis Vilferi garām. Skatienam pavērās lieliska aina, kad, atrāvusi namdurvis līdz galam vaļā, misis Vilfere izpleta cimdotās rokas un skaļi iesaucās: «Misis Bofinas sulaini!» Kad aicinātais ieradās, viņa īsi, toties valdonīgi piebilda: «Mis Vilfere. Tūdaļ iznāks!» — un nodeva meitu sulainim kā brunčos tērpies sargs, kas no Tauera izlaiž valsts noziedznieku. Sī ceremonija atstāja satriecošu iespaidu uz kaimiņiem, kas vai stundas ceturksni nespēja attapties, jo vairāk tāpēc, ka cienījamā dāma visu šo laiku, kā apskaidrotā aizgrābtības transā iegrimusi, palika rēgojamies kāpņu augšā.

Iesēdusies karietē, Bella atraisīja mazo sainīti. Papīrā bija ievīstīts glīts maciņš un maciņā ielikta piecdesmit mārciņu banknote.

—    Tas nu gan nabaga mīļajam tētim būs priecīgs pārsteigums, — sacīja Bella, — un es pati viņam to Sitijā pasniegšu!

īsti nezinādama firmas «Ciksijs, Venīrings un Stoblss» atrašanas vietu un atminēdamās vienīgi tik daudz, ka tai jābūt kaut kur netālu no Minsingleinas, Bella pavēlēja kučierim braukt līdz šās drūmās ielas stūrim. Tad viņa «misis Bofinas sulaini» norīkoja uzmeklēt «Čiksija, Venīringa un Stoblsa» kantori un darīt tur zināmu, lai

I

R. Vilfers, ja iespējams, iznāk ārā, jo šo džentlmeni gaida kāda dāma, kura labprāt ar viņu aprunātos. No sulaiņa mutes nākusi noslēpumainā vēsts sacēla kantorī tādu Jezgu, ka Ramtajam pa pēdām izlūkos tūlīt tika sūtīts kāds jauneklis, lai nopētītu minēto dāmu un nekavējoties atgrieztos ar attiecīgu ziņojumu. Satraukums necik nemazinājās, kad izlūks atsteidzās ar vēsti, ka dāma ir «ai, ail kāda skaistule un sēž oho! kādā karietē».

Rarntajs pats ar spalvu aiz auss un apdilušo cepuri galvā elsdams pūzdams pieskrēja pie karietes durvīm un meitu pazina tikai tad, kad aiz kaklauta bija ierauts sēdeklī un skāvienos gandrīz nosmacēts.

—    Alanu mījo bērniņ! — pēc elpas tvarstīdams, viņš kā bez jēgas iesaucās. — Žēlīgais debesu tēvs! Kāda tu man esi skaistule! Es jau domāju, ka būsi no mums novērsusies un savu māti un māsu aizmirsusi.

—    Tikko biju pie viņām aizbraukusi, mīļo tēt.

—    Ak tā, un kāda … kāda tev māte likās? — R. V. nedroši apvaicājās.

—    Ļoti pūcīga, tēt, tāpat arī Lavija.

—    Dažkārt viņām mazliet tā uznāk, — piekrita pacietīgais ķerubs, — bet es ceru, ka tu izturējies saprātīgi, Bella, mīļumiņ.

—    Nē. Arī es biju pūcīga, tēt, mēs visas trīs bijām pūcīgas. Bet tagad gribu ar tevi, tēt, aizbraukt kaut kur pusdienās.

—    Vai, dārgumiņ, es jau esmu paguvis drusku iekost… nezin vai tik glaunā karietē maz drīkst pieminēt kaut ko tādu … žāvētu desu, — teikuma beigās kautrīgi pieklusinājis balsi, atbildēja R. Vilfers un, acis nenolaizdams, vērās ar gaišdzeltenu drānu tapsētajā karietē.

—    Ak, tas taču tīrais nieks, tēt.

—    Tiesa gan, ka nieks, un reizēm gribētos, lai tā būtu vairāk, mīļumiņ, — atzina R. V., ar roku nobraucīdams muti. — Tomēr, kad apstākļi, pār kuriem cilvēkam nav varas, liek šķēršļus ceļā starp viņu un, sacīsim, ceptu liellopa fileju, jāsamierinās vien ir ar to pašu… — aiz cieņas pret karieti viņš atkal pieklusināja balsi, — …žāvēto desu.

—    Ak tu, manu nabaga lādzīgo tētiņ! Es tevi lūdzu, tēt, l-udzu no sirds, atprasies no darba, un pavadīsim vakaru

abi kopā.

—    Labi, mīļumiņ, jozīšu atpakaļ un palūgšu, lai mani atlaiž.

—    Iekams tu vēl neesi aizjozis, — sacīja Bella un, pēc sena paraduma saņēmusi tēvu aiz zoda, nocēla tam no galvas cepuri un ķērās pie matu bužināšanas, — atzīsti, ka esmu gan vējīga un nepastāvīga, bet tev, tēt, nekad neesmu pāri nodarījusi.

—    To es, manu mīļumiņ, varu apliecināt no tīras sirds. Tikai ļauj man turklāt piebilst, — tēvs smalkjūtīgi noteica, palūkodamies pa logu ārā, — nav izslēgts, ka šis skats, kā apburoša sieviete lepnā karietē pašā Fenčērčstrītas vidū kādam bužina matus, var saistīt garāmgājēju uzmanību.

Bella iesmējās un uzmauca tēvam cepuri atkal galvā. Taču, kad zēniskais stāvs noplukušajā svārķelī palēkdamies nozuda tālumā, doma par tēva allaž mundro pieticību sariesa viņai acīs asaras.

«Nevaru ciest šo sekretāru — kur viņš ņem tādas domas par mani,» viņa pati sev sacīja, «un tomēr sava daļa taisnības viņam ir.»

Tikmēr tēvs bija paguvis atgriezties, viņš steidzās vēl zēniskāks, gluži kā no stundām aizšmaucis skolaspuika.

—    Viss kārtībā, mīļumiņ. Mani palaida bez kavēšanās. Labāk nemaz nevar vēlēties.

—    Nu mums, tēt, jāatrod klusāka vietiņa, kur es varētu tevi izmantot kāda uzdevuma veikšanai un pie viena atlaist karieti.

Jautājumu nācās krfetni apsvērt.

—    Redzi, mīļumiņ, tu patiešām tagad esi tik apburoša sieviete, ka vietiņa mums nudien jāuzmeklē ļoti klusa. Beidzot viņš ieprātojas: — Blakus dārzam pie Trinitihausa Tauerhilā*.

Viņi brauca turp, un Bella atlaida karieti, iedevusi sulainim līdzi misis Bofinai rakstītu zīmīti, kurā darīja zināmu, ka vakaru pavadīs kopā ar tēvu.

—    Tagad, tēt, klausies uzmanīgi, ko tev teikšu, un svēti apsolies man paklausīt!

—    Svēti apsolos paklausīt, mīļumiņ.

—    Lai es nedzirdētu nekādus jautājumus! Ņem šo te maciņu, aizej uz tuvāko veikalu, kur pārdošanā ir visvislabākais, nopērc visvislabāko un skaistāko uzvalku, visskaistāko platmali un visskaistākās, visspīdīgākās kurpes (lakādas, tēt, paturi prātā!), kādas vien par naudu dabūjamas, to visu apvelc un pēc tam nāc atpakaļ pie manis!

—    Bet, Bella, mīļumiņ …

—    Piesargies, tēt! — brīdinoši izslējusi pirkstu, viņa

līksmi sacīja. — Tu man svēti apsolīji. Un tā jau ir zvēresta laušana.

Lādzīgā mazā vīreļa acis aizmigloja asaras, bet Bella tās nosusināja ar skūpstiem (kaut arī pati tūdaļ apraudājās), un viņš atkal aizjoza. Pēc pusstundas R. V. atgriezās tik brīnumaini pārvērties, ka Bella nevaldāmā aizgrābtībā vispirms apgāja tēvam apkārt vai divdesmit reizes un tikai tad, ieķērusies viņam elkonī, sajūsmā to jo cieši saspieda.

—    Nu, tēt, — sacīja Bella, mīļi piekļāvusies tēvam,

—    ved apburošo sievieti pusdienās!

—    Kurp mēs iesim, mīļumiņ?

—    Laidīsim uz Griniču! — varonīgi iesaucās Bella.

—    Un pielūko, lai apburošā sieviete tiktu pacienāta ar visu gardāko!

—    Vai tev, mīļumiņ, negribētos, lai arī tava māte būtu kopā ar mums? — bikli ievaicājās R. V., kad abi soļoja uz kuģu piestātni.

—    Nē, tēt, nepavisam ne, šodien man gribas, lai tu pilnībā piederētu man. Mājās aizvien esmu bijusi tava mīlule, un tu vienmēr esi man bijis pats mīļākais no visiem. Arī agrāk bieži vien abi esam mukuši no mājām prom, tu taču atceries, tēt?

—     Kā nu neatcerēšos! Mukām svētdienās, kad tavai mātei uznāca… nu, mazliet uznāca tāds kā pūcīgums, — iepriekš nokāsējies, viņš atkārtoja iepriekšējo smalkjūtīgi pausto skaidrojumu.

—    Jā, un arī es dažkārt vai pat diezgan bieži laikam neuzvedos gluži piedienīgi, tēt. Pieprasīju mani nēsāt, kaut gan tev vajadzēja uzstāt, lai eju pati, iejūdzu tevi, lai tu skrietu kā zirgs, kad tev gribējās apsēsties un palasīt avīzi, atceries?

—    Gadījās, reizēm gadījās arī tā. Bet ak Kungs, cik tu biji jauks bērns! Kāda laba draudzene!

—    Draudzene? Arī šodien es gribu būt tev draudzene, tēt.

—    Tas tev, dārgumiņ, katrā ziņā izdosies. Tavi brāļi un māsas arī cits pēc cita savā ziņā reiz bija man labi

' draugi, bet tikai savā ziņā. Tava māte visu mūžu ir bijusi man tik laba draudzene, kuru ikviens vīrs varētu… varētu ņemt sev par paraugu … un … un kuras vārdus glabāt atmiņā… un… saskaņā ar tiem izkopt sevi, ja irien viņam …

—    Ja vien viņam tāds paraugs būtu pa prātam? — Bella centās palīdzēt.

—    Nu-u-jā-ā, — ne sevišķi apmierināts ar ieteikto formulējumu, domīgi novilka tēvs, — vai labāk sacīsim tā — ja tas atbilstu šā cilvēka būtībai. Sacīsim, ja cilvēkam, par piemēru, aizvien patīk maršēt, tad viņam tava māte kļūtu par nenovērtējamu draudzeni un atbalstu. Bet, ja viņš sliektos pēc staigāšanas vai joņiem vēlētos palaist riksi, viņam dažkārt rastos nelielas grūtības noturēties vienā solī ar tavu māti. Vai sacīsim vēl tā, Bella, — mirkli padomājis, viņš piebilda, — iedomāsimies, ka cilvēks savu mūža gaitu grib noiet nevis kopsolī ar draudzeni, bet, sacīsim, mūzikas pavadījumā. Ļoti jauki! Iedomāsimies, ka viņam atvēlētā mūzika ir sēru maršs'no «Zaula». Jauki! īpašos gadījumos tā varētu būt ļoti piemērota — labāku diezin vai atrastu —, tomēr mājas apstākļu dienišķajā ritumā šādai mūzikai grūti pielāgoties. Ja šis cilvēks, par piemēru, dienu krietni nostrādājies, sēžas pie vakariņu maltītes «Zaula» sēru marša pavadībā, nezin vai ēdiens viņam kā akmens nciestrēgtu māgā. Vai arī cilvēkam pēkšņi iegribētos atbrīvoties no visām rūpēm un uzraut jautru dziesmiņu vai, dūdām skanot, uzdiet, bet jāklausās tas pats sēru maršs no «Zaula», un kārotā līksmība tiktu pārtraukta, vēl tikko sākusies.

«Nabaga tētis!» ciešāk satverdama tēva elkoni, nodomāja Bella.

—    Bet par tevi, mīļumiņ, sacīšu tā, — ķerubs turpināja maigi, un viņa balsī nebija ne miņas no žēlošanās, — ar tevi var viegli saprasties. Pavisam viegli var saprasties.

—    Es gan domāju, tēt, ka raksturs man ir diezgan nelāgs. Aizvien esmu par visu gaudusies un ļāvusi vaļu untumiem. Agrāk par to domāju reti vai vispār neieprātojos. Bet šodien, pa karietes logu skatīdamās, kā tu steidzies pie manis, es pēkšņi jutu sirdsapziņas pārmetumus.

—    Tiem nav nekāda pamata, mīļumiņ. Nerunā tā, es tevi lūdzu!

Cik līksms un runātnīgs, tērpies jaunajās drānās, todien bija tētis! Sis brīdis galu galā viņam varbūt likās pats laimīgākais visā mūžā un pārspēja pat to dienu, kad viņa varonīgā, dzīves ceļam izraudzītā draudzene bija soļojusi pie altāra «Zaula» sēru marša pavadībā.

Brīnišķīgs bija brauciens pa upi, un brīnišķīga bija mazā istabiņa ar skatu uz Temzu. Viss bija brīnišķīgs. Parks bija brīnišķīgs, brīnišķīgs bija punšs, brīnišķīga bija nepārspējami pagatavotā zivs, un arī vīns bija brīnišķīgs. Visbrīnišķīgākā tomēr šais svētkos bija Bella, iesaistīdama tēti jautrā sarunā, bez mitas atgādinādama, ka ir apburoša sieviete, pieprasīdama tētim pasūtīt dažnedažādus gardumus un apgalvodama, ka apburoša sieviete jāpacienā ar pašu labāko, — īsi sakot, panākdama, lai tētis dziļā aizgrābtībā apzinātos, ka patiešām ir tik burvīgas meitas tētis.

Pēcāk, kad viņi sēdēja, nolūkodamies buriniekos un tvaikoņos, kas līdz ar atplūdiem devās uz jūru, apburošā sieviete ņēmās iztēloties visvisādus ceļojumus, kuros viņa dotos kopā ar tēti. Tētis, ieguvis īpašumā to tur neveiklo ogļu kuģi ar četrstūrainām burām, brauc uz Ņūkāslu pēc melnā zelta, kas viņu padarīs bagātu; tai glitajā trīsmastu buriniekā tētis dodas uz Ķīnu, no kurienes pārved opiju, kas viņam ļauj uz mūžīgiem laikiem pamest «Ciksiju, Venīringu un Stoblsu», bet savas apburošās meitas rotāšanai — veselu lēveni zīda drānu un lakatu. Džona Hārmona nelaimīgais liktenis izgaist kā sapnis — viņš atgriežas mājās un pārliecinās, ka apburošā sieviete ir viņam kā radīta, un apburošā sieviete pārliecinās, ka Džons ir viņai kā radīts, un abi paši ar savu lepno burinieku dodas talā ceļā pārlūkot paši savus vīna dārzus, un visapkārt plīvo karodziņi, uz klāja spēlē orķestris, un tētim tiek iekārtota visplašākā kajīte. Vai arī Džons Hārmons atkal mierīgi dus savā kapā, bet apburošo sievieti nolūkojis un apprecējis pasakaini bagāts tirgonis (kura vārds nav zināms), un šā vīra bagātība ir tik neizmērojama, ka viss, kas kustas pa upi, buru vai tvaika dzīts, pieder viņam, un vēl viņa rīcībā ir vesela izpriecu jahtu flote, un mazajai, ņiprajai jahtiņai ar lielajām, baltajām burām, rau, tur, pie krasta, dots vārds «Bella» par godu tirgoņa sievai, kura pēc savas gaumes uz tās izšķērdīgā greznībā pieņem viesus kā īsta mūsdienu Kleopatra. Bet varbūt uz tā tur kara transportkuģa, kad tas pietauvosies Greivzendā, uzkāpj ievērojams, ārkārtīgi bagāts ģenerālis (kura vārds arī nav zināms), kas ne dzirdēt negrib par došanos pretim jaunām uzvarām bez savas laulātās draudzenes, un šī laulātā draudzene ir apburošā sieviete, kurai liktenis Jemj kļūt par elku dievieti visiem sarkanmundierotajiem un zilblūžainajiem vīriem gan uz klāja, gan kuģa iekštelpās. Vai atkal notiek tā: tu redzēji to kuģi, ko tauvā paņēmis velkonis? Nu kā tu domā — kurp šis kuģis brauc? Sis kuģis brauc turp, kur plešas koraļļu rifi, kur aug ko-

kospalmas un skatāmi citādi brīnumi, un to nofraktējis laimes luteklis, ko sauc par tēti (pats viņš brauc līdzi un ir iemantojis dziļu visas komandas cieņu); tikai tēta labad, nodrošinādams ienākumus tikai viņam, kuģis dodas tālās jūrās, lai pārvestu smaržīgā sandalkoka kravu, visskaistāko un visdārgāko koku pasaulē, un šī krava dos milzīgu peļņu, un citādi tas arī nevar būt, jo kuģi nopirkusi un ar visu nepieciešamo taisni šim braucienam apgādājusi apburošā sieviete, kuru apprecējis tāds un tāds indiešu maharadža, kas līdz pat papēžiem ietērpies kašmira šallēs, vizuļojošiem dimantiem un smaragdiem rotātu turbānu galvā un ir tik daiļš savā kafijas brūnumā un bezgala iemīlējies apburošajā sieviņā, kaut gan reizēm kļūst pārlieku greizsirdīgs. Bellasliksmā čalošana tēti aizrāva tā, ka viņš savu galvu ļautu iebāzt sultāna ūdensmucā tikpat mīļu prātu, kā ubagu zēni turpat aiz loga nirst dūņainajā upē.

—    Man liekas, mīļumiņ, — pēc pusdienām sacīja tētis, — mums mājās atliek tikai secināt, ka esam tevi zaudējuši uz mūžīgiem laikiem.

Bella papurināja galvu. Viņa nezinot. Ko lai atbild? Viņa varot pateikt vienīgi tik daudz, ka esot pilnībā apgādāta ar visu, ko iespējams vēlēties, un, ja arī kādreiz ieminoties par atgriešanos mājās, misters un misis Bofini par to negribot ne dzirdēt.

—    Un tagad, tēt, tev jāuzklausa mana atzīšanās, — Bella turpināja. — Esmu tik alkatīga nekrietnele, kādu pasaule vēl nav pieredzējusi.

—    Es gan par tevi nemūžam tā nedomātu, — atbildēja tēvs, vispirms aplūkojis pats sevi, tad uzmetis skatienu saldēdienam.

—    Saprotu, tēt, ko tu gribi teikt, taču runa nav par to. Nauda pati par sevi man bijusi nebijusi, man rūp vienīgi tas, ko par šo naudu var nopirkt.

—    Tas, manuprāt, rūp gandrīz mums visiem, — atbildēja R. V.

—    Taču ne jau tik drausmīgi kā man, tēt. O-o! — Iesaucās Bella, tā ka bedrītes vaigos noraustījās. — Es esmu briesmīgi alkatīga!

Uzlūkojis meitu ar skumju skatienu un neradis atbildei neko labāku, R. V. apjautājās:

—    Kad tu to pamanīji, mīļumiņ?

—    Tieši to es gribēju tev stāstīt. Tas ir pats briesmīgākais. Dzīvodama mājās un nepazīdama neko citu kā

nabadzību, es allaž kurnēju, bet patiesībā nemaz tik ļoti nebēdājos. Dzīvodama mājās un gaidīdama lielo bagātību, es neskaidri iztēlojos, ko ar tādu naudu darīšu. Bet, kad manas cerības uz milzu mantību izgaisa un nu man tā diendienā jāskata citu rokās, un es savu acu priekšā redzu, ko ar to varētu iesākt, esmu kļuvusi par alkatīgu nekrietneli.

—    Tās ir iedomas, mīļumiņ.

—    Nekas tamlīdzīgs, tici man, tēti — sacīja Bella un, glītās uzacis līdz pat matu saknēm saraukusi, bērnišķīgu baiļu izteiksmi sejā pamāja tēvam ar galvu. — Es tev saku taisnību. Augām dienām kaļu mantkārīgus plānus.

—    Ak Kungs! Kādus plānus?

—     Tūdaļ pateikšu, tēt. Tev es varu izstāstīt, jo mēs aizvien esam viens otru stipri mīlējuši un tu man esi šķitis tiklab tētis, kā jaunākais brālis, tāds jauks, apaļš bumbulītis. Turklāt, — Bella smiedamās piebilda, — turklāt tu esi manā varā. Mūsu šāsdienas brauciens jāpatur slepenībā. Ja tev ienāks prātā nodot mani, es nodošu tevi. Pastāstīšu mammai, ka tu pusdienoji Griničā.

—    Nu nē, nopietni, mīļumiņ, — sacīja R. V., balsij nodevīgi iedreboties, — to gan labāk pat nepiemini!

—     Aha! — Bella iesmējās. — Es zināju, ser, ka jums tas nepatiks! Tāpēc glabā manu noslēpumu, un es glabāšu tavējo. Lūko tikai piemānīt apburošo sievieti — viņa tūlīt pārvērtīsies čūskā. Tagad tu vari mani noskūpstīt, tēt, un es mazliet sakārtošu tev matus, jo, kamēr neesmu mājās, tu esi šausmīgi nolaists.

R. V. paklausīgi pielieca galvu tuvāk friziermeistarienei, un friziermeistariene, tērgāšanu nepārtraukdama, pakļāva tēva matus sarežģītai procedūrai — uztina šķipsnas uz abiem rādītājpirkstiem, kurus pēc tam veikli parāva katru uz savu pusi. Ik pēc rāviena apstrādājamais salēcās un samirkšķināja acis.

_— Esmu nolēmusi, tēt, ka man jātiek pie naudas. Ne lūgt to, ne aizņemties, ne zagt es nespēju, tāpēc esmu apņēmusies naudas dēļ apprecēties.

R. V. pacēla acis, lai visai niecīgo iespēju robežās palūkotos meitā, un pārmetoši sacīja: . ' — Bella, mana mīļā!

—     Esmu apņēmusies, tēt, tikt pie naudas, apprecot naudīgu vīru. Un tāpēc jau tagad lūkojos apkārt, lai pievilinātu kadu naudīgāku.

—    Bella, mana mī-jā!

—    Jā, tēt, tā nu tas ir. Ja vispār pasaulē ir kāda alkatīga nekrietnele, kuras prāts un iztēle dienu un nakti aizņemta ar vienu vienīgu domu, šī jaukā būtne esmu es. Bet man vienalga! Es neieredzu, nicinu nabadzību un negribu būt nabadzīga, ja varu dabūt naudīgu vīru. Nu gan tu, tēt, esi tik burvīgi pūkains, ka vari pārsteigt viesmīli un pieprasīt rēķinu.

—    Klausies, Bella, mana dārgā, kur tavā vecumā radušās tādas biedējošas domas?

—    Es taču tev izstāstīju, tēt, bet tu negribēji ticēt, — bērnišķīgā nopietnībā atbildēja Bella. — Šausmīgi, vai ne?

—    Tas būtu šausmīgi, ja tu pilnām apzinātos, ko runā, mīļumiņ, vai arī patiešām tā domātu.

—    Saproti, tēt, ka neko citu ar saviem vārdiem neesmu domājusi. Tikai nestāsti man par mīlestību! — nicīgi sacīja Bella, lai gan ne seja, ne stāvs neliecināja, ka viņa pati sev tic. — Nestāsti man pasakas par ugunsspļāvējiem pūķiem! Stāsti labāk par nabadzību un bagātību, tad mēs varēsim noskaidrot, kas ir dzīves īstenība!

—    Mīļā Bella, man jau metas baisi… — tēvs svinīgi iesāka, bet Bella viņu pārtrauca.

—    Tēt, saki — vai tu apprecējies naudas dēļ?

—    Tu labi zini, ka tas nav tiesa, mīļumiņ.

Bella nodungoja dažas taktis no «Zaula» sēru marša un paziņoja, ka tam visam galu galā neesot nekādas nozīmes. Tomēr, pamanījusi, cik drūms un nomākts jūtas tēvs, apķērās viņam ap kaklu un ar skūpstiem panāca, ka ķerubs atkal atguva mundrumu.

—    To precēšanos, tēt, neuztver nopietni, es tāpat vien pajokoju. Tikai paturi prātā: tev nekas nav jāstāsta par mani, un es neko nestāstīšu par tevi. Vēl vairāk: apsolu neko no tevis, tēt, neslēpt, un tu vari būt drošs — lai kādus alkatīgus plānus es arī kaldinātu, tev vienmēr visu izstāstīšu, ja tu, protams, cieši apsolīsies neko neizpaust.

Spiests apmierināties ar šo apburošās sievietes piekāpšanos, R. V. parāva zvana auklu un samaksāja rēķinu.

—    Kas tur palicis pāri, tēt, — sacīja Bella, kad viņi atkal bija divi vien, un, saritinājusi maciņu, uzsita pa to ar dūrīti un saplacinātu iebāza tēvam vestes kabatā, — viss ir tavā rīcībā, lai nopirktu mājiniekiem dāvanas, nolīdzinātu parādus un izdotu tā, kā tev pašam tīk. Un pats pēdējais, tēt, — iegaumē, ka pie šās naudas es neesmu tikusi ne ar kādām mantkārīgām viltībām. Ja tā nebūtu, tava alkatīgā nekrietnele tik Viegli vis ar to nesvaidītos!

Pēc tam, abām rokām sagrābusi tēvu aiz svārku atlokiem, viņa pievilka to sev klāt, rūpīgi aizmetināja visas pogas, lai nodevīgi ncrēgotos vestes kabata ar vērtīgo saturu, izgudrēm sasēja savas cepures lentes tā, ka labāk varēja saskatīt vaigu bedrītes, un veda tēvu atpakaļ uz Londonu. Kad abi bija nonākuši pie mistera Bofina nama, Bella piespieda R. V. ar muguru pie durvīm, maigi satvēra aiz ausīm kā aiz šim nolūkam ērti ierīkotiem turekļiem un ņēmās viņu skūpstīt tik dedzīgi, ka ķeruba pakausis būkšķēdams dauzījās pret stenderi. Tad, vēlreiz atgādinājusi ievērot norunu, viņa jautri atvadījās no tēva.

Atvadīšanās tomēr tik jautra nemaz nebija, jo, kamēr tēvs pamazām nozuda tumšajā ielā, Bellas acīs sariesās asaras. Tā nepavisam nebija tik jautra, jo, iekams sadūšojās pieklauvēt pie durvīm, viņa vairākkārt klusu noteica: «Ak, nabaga tētiņš! Ak, mans mīļais, dzīves izmocītais nabaga tētiņš!» Tā nepavisam nebija tik jautra, jo greznās mēbeles mulsināja Bellu, it kā pieprasīdamas, lai tās salīdzina ar viņas vecāku namiņa trūcīgo iedzīvi. Tā nepavisam nebija tik jautra, jo, skumji sēdēdama savā istabā līdz vēlai vakara stundai, Bella rūgti apraudājās un zūdījās gan par nelaiķa veco Džonu Hārmonu, kas viņu pieminējis savā testamentā, gan par nelaiķa jauno Džonu Hārmonu, kurš nav papūlējies palikt dzīvs, lai viņu apprecētu. «Cik pretrunīgas vēlēšanās!» nodomāja Bella. «Taču visa mana dzīve un mans liktenis ir tik pretrunīgi, ka velti gaidīt, lai es būtu citāda!»

IX NODAĻA,

kurā bārenis izsaka savu novēlējumu.

Nākamajā rītā, kad sekretārs strādāja Muklājā, viņam tika pavēstīts, ka priekšnamā gaidot kāds jauneklis, kurš sevi nosaucis par Plīkšķi. Sulainis, kas atnesa vēsti, ieturēja pienācīgu klusuma brīdi, iekams izrunāja atnācēja vārdu, tādējādi likdams noprast, ka minētais jauneklis viņu piespiedis šādu vārdu ņemt mutē pret paša gribu un, ja šim jauneklim būtu pieticis veselā saprāta un izkoptas gaumes, lai iemantotu jebkuru citu vārdu, tiktu pasaudzētas viņa, proti, sulaiņa, labākās jūtas.

—    Misis Bofina loti priecāsies, — nesatricināmā mierā sacīja sekretārs. — Vediet viņu iekšā!

Ielaists pa durvīm, misters Plīkšķis palika stāvam pie sliekšņa, pavērdams skatienam neiedomājamās svārku vietās piešūtās bezgaldaudzās pārsteidzošās, mulsinošās un neaptveramās pogas.

—    Priecājos, ka esat atnācis, — uzmundrinoši sacīja Džons Roksmits. — Es jūs gaidīju jau agrāk.

Plīkšķis paskaidroja, ka sen dzīries atnākt, bet bārenis (ko viņš nosauca par «mūsu Džoniju») esot savārdzis, un viņš gribējis nākt ar ziņu par tā atveseļošanos.

—    Tātad viņš ir atveseļojies? — vaicāja sekretārs.

—    Nē, nav vis, — atbildēja Plīkšķis.

Krietni sapurinājis galvu, misters Plīkšķis pavēstīja, ka, pēc viņa domām, Džonijs «tos saķēris no pieskatāmajiem». Kad sekretārs pavaicāja, ko Džonijs saķēris, Plīkšķis atbildēja, ka tie, ko mazais saķēris, redzami visgarām uz viņa miesas un visvairāk, ekur, te, uz krūtīm. Uzaicināts sniegt sīkāku paskaidrojumu, Plīkšķis paziņoja, ka te un šite tos plaiskurnus pat ar sešpensu gabalu nevar nobēdzināt. Kad jaunekli lūdza labāk pievērsties nominatīvam, viņš pūlējās paskaidrot, ka tie esot sarkani, tik sarkani, ka dies pasarg.

—    Kamērt tie sitas uz āru, ser, — viņš piebilda, — tainērt vēl nekas. Bet, ja sitīsies uz iekšu, tad labais gals vairs nav gaidāms.

Džons Roksmits apvaicājās, vai bērnu kāds ārstē. «Kā ta',» atsaucās Plīkšķis, «vienreizīt pie daktera aiznesa.» — «Un ko ārsts sacīja?» Roksmits gribēja izzināt. Mulsumā pamīņājies, Plīkšķis beidzot juta pār sevi nākam apgaismību. «Tā svešādīgi izvilka vārdu, neizklausījās pēc izsitumiem.» Roksmits pavaicāja, vai runa nav bijusi par masalām. «Nē,» Plīkšķis pārliecināti atbildēja, «dikten pulka garāks par šito vārdu, ser.» Sarežģītais nosaukums misteru Plīkšķi acīm redzami pacilāja, jo viņam šķita, ka mazajam sirdzējam tas dara godu.

—    Misis Bofinu šī ziņa apbēdinās, — sacīja Roksmits.

—    Misis Higdena domā tāpatās, ser, tāpēc slēpj šito postu, kamērt mūsu Džonijam ies uz labo pusi.

—   Viņš, cerams, izveseļosies? — sacīja Roksmits, strauji pagriezdamies pret vēstnesi.

—    Cerēsim, — atbildēja Plīkšķis. — Ka tikai uz iekšu nesitas. — Pēc tam viņš pastāstīja, ka, lai nu šā vai tā — vai Džonijs «tos saķēris» rto pieskatāmajiem, vai pieskatāmie «tos saķēruši» no Džonija, bet pieskatāmie aizsūtīti mājās un mājās ari «tos saķēruši». Turpinājumā viņš klāstīja, kā misis Higdena dienu un nakti stāvējusi nomodā par mūsu Džoniju, neizlaizdama mazo no kiēpja, bet visa veļas rullēšana nodota viņa ziņā un viņš dabū «pamatīgi norauties». To sacīdams, lempīgais krietnuma iemiesojums pasmaidīja un pietvīka sajūsmā par to, ka vismaz kaut kā spēj būt noderīgs.

—    Vakarvakarā, — sacīja Plīkšķis, — kad es tā dikti pavēlu griezu riteni, netiku pie saprašanas, vai rūc veļas rullis vai smagi dvašo mūsu Džonijs. Sākumā gāja tīri gludi, tad tā kā sakratījās un vairs ne tā, ne šitā, pēc tam atkal grabēdams un klabēdams ierūcās, pieklusa, līdz pēdīgi es vairs neatskārtu, vai troksni taisa rullis vai mūsu Džonijs. Mūsu Džonijs arī kā bez jēgas, kolīdz rullis iedārdas, saka: «Mani rīklē žņaudz, vecmāmiņ!» — un misis Higdena paceļ viņu augstāk un man uzsauc: «Pierimsti mazdruscīt, Plīkšķi!» — un mēs visi apklustam. Kolīdz mūsu Džonijs puslīdz uzņem dvašu, es ķēros pie ruļļa, un viss iet vaļā atkal no jauna. -

Plīkšķis stāstīja un stāstīja, līdz viņa skatiens sastinga un sejā parādījās truls smaids. Apklusis viņš, valdīdams asaras, saviebās un, izlicies, ka kantorī ir pārāk karsts, neveikli, bet cītīgi ar svārku piedurkni izberzēja acis, iztriepdams miklumu pār abiem vaigiem.

—    Kāda nelaime! — sacīja Roksmits. — Jāiet pastāstīt misis Bofinai. Paliec tepat, Plīkšķi!

Plīkšķis palika stāvam un pētīja tapešu rakstu, līdz sekretārs atgriezās kopā ar misis Bofinu. Misis Bofinu pavadīja jauna dāma (vārdā mis Bella Vilfere), un Plīkšķis nosprieda, ka blenzt uz viņu ir daudz patīkamāk nekā uz visskaistākajām tapetēm.

—    Ak, mans nabaga mazais, mīļais Džonijs Hārmons! — iesaucās misis Bofina.

—    Jā, cienītā, — līdzjūtīgi atbalsoja Plīksķis.

—    Jūs taču nedomājat, ka viņš ir ļoti, ļoti slims? — krietnā sieviete sirsnīgi apvaicājās.

Sapratis, ka godīgi būtu sacīt taisnību, kas nonākusi pretrunā ar viņa nodomiem, Plīkšķis atmeta galvu un, .palaidis gaudulīgu brēcienu, skaļi nošņaukājās.

—    Ak tik ļauni gan! — iesaucās misis Bofina. — Kāpēc Betija Higdena nevarēja man pateikt to agrāk!

—    Laikam tak baidījās, — vilcinādamies atbildēja Plīkšķis.

—    No kā viņa, Dieva dēļ, baidījās?

—    Laikam tak, cienītā, baidījās par mūsu Džoniju, — pazemīgi sacīja Plīkšķis. — Ar slimībām sanāk tik daudz ldapatu, tās prasa tik daudz naudas, un viņa aumašām pieredzējusi, ka nevienam tas nepatīk.

—    Bet viņa taču nevarēja pieļaut domu, ka es šim mīļajam bērnam kaut ko nenosliektos, — teica misis Bofina.

—    Ta' nē jau, cienītā, tak galvā viņa varēja ieņemt domu (pēc pieredzes), ka Džonija dēļ labāk ir klusēt un rūpēties par viņu pašai, lai nevienam tas nenāk ausīs.'

To sacīt Plikšķim netrūka pamata. Noslēpties tumšā kaktā kā slimam dzīvniekam, nolīst no svešām acīm, savilkties čokurā un nomirt — to šai sievietei bija mācījis instinkts. Piekļaut pie krūtīm slimo, mīļo puisēnu, paslēpt kā noziedznieku, atteikties no jebkādas palīdzības un darīt tikai to, ko liek pašas neskolotais prāts, maigums un pacietība, — tā šī sieviete izprata mātes mīlestību, uzticību un pienākumu. Apkaunojošās vēstis, ko mēs, kristīgie, lasām avīzēs cauru gadu, dienu no dienas, kaunpilnie apraksti par varasvīru necilvēcīgumu, tas, milordi, džentlmeņi un godājamie aizbildnības padomju locekļi, tautai nepaslīd secen tik viegli, kā paslīd secen mums. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka rodas šādi neprātīgi, akli un neizskaužami aizspriedumi, kas tieši pārsteidz ar pretmetu mūsu lieliskumam un kam cēlonis nav ne par mata tiesu vairāk pamatots — Dievs, sargi karalieni un satriec pīšļos nesaprātīgo politiku! — kā dūmiem, kad tie paceļas no uguns!

—    Nav lāgā, ka nabaga bērns paliek mājās, — teica misis Bofina. — Mīļais mister Roksmit, sakiet, ko mums labāk darīt!

Roksmits par to jau bija domājis, un pārrunas iznāca pavisam īsas. Pusstundas laikā viņš visu sagatavošot, un tad viņi varēšot braukt uz Brentfordu. — Ņemiet, lūdzu, mani arī līdzi, — sacīja Bella. Tūdaļ tika dots rīkojums piebraukt lielo karieti, lai vietas pietiktu visiem, un Plīkšķis tikām viens pats palika sekretāra istabā mielojamies un pilnām pārliecinājās, ka arī dzīvē dažkārt sastopami pasaku brīnumi — gaļa, alus, dārzeņi un pudiņš. Pēc visiem šiem gardumiem viņa pogas jo uzmācīgāk pūlējās pievērst sev vispārēju uzmanību, vienīgi divas trīs vidukļa apkaimē kautrīgi lūkoja noslēpties sagumzītajos svārķeļos.

Pēc īsa brīža klāt bija arī kariete un sekretārs Roksmits sēdās uz bukas, bet misters Plīkšķis ar savu personu pagodināja kāpsli karietes aizmugurē. Brauciens, tāpat kā iepriekšējo reizi, beidzās pie «Trim žagatām»; sekretārs asniedza roku misis Bofinai un Bellai, un, kad dāmas ija izkāpušas, visi četri kājām devās uz misis Betijas Higdenas namiņu.

Pa ceļam viņi iegriezās rotaļlietu" veikalā, kur nopirka visdižciltīgāko rumaku, kura veiklo kāju un iejūga apraksts pirmajā viesošanās reizē bija samierinājis ar ciemiņiem toreiz uz pasaulīgiem labumiem vēl noskaņoto bāreni; misis Bofina nopirka arī Noasa šķirstu, pikstināmu dzeltenu putniņu un alvas zaldātiņu, kas bija tik teicami ietērpts, ka, ieraugot šādu gvardu dabiskā lielumā, viņa ieroču biedri nemūžam nepateiktu, ka tā ir tikai lelle. Pienākuši ar dāvanām pie Betijas Higdenas namiņa durvīm, viņi nocēla aizšaujamo un ieraudzīja večiņu sēžam pašā tumšākajā, tālākajā kaktā ar nabaga Džoniju klēpī.

—    Kā klājas manam puisēnam, Betij? — apsēdusies večiņai blakus, apvaicājās misis Bofina.

—    Ļauni! Pavisam ļauni! — sacīja Betija. — Mani tā vien māc bailes, ka viņš vairs nebūs ne jūsējais, ne manējais. Visi viņa mīļie ir stājušies Visvarenā gaišā vaiga priekšā un tagad laikam sauc viņu pie sevis, vilina no mums projām.

—    Nē, nē, nē! — iesaucās misis Bofina.

—    Kāpēc tad viņš sažņaudz mazo dūrīti, it kā ķertos pie kāda pirksta, ko manas acis nespēj saskatīt? Paraugieties! — sacīja Betija un, iztinusi karsoņa nomocīto puisēnu no lakata, parādīja labo rociņu, ko savilktu dūrītē mazais bija piekļāvis pie krūtīm. — Aizvienam tur tikai tā. Gar mani neliekas ne zinis.

—    Vai viņš ir aizmidzis?

—    Nē, diezin vai. Vai tu guli, Džonij?

—    Nē, — actiņas neatvēris, Džonijs izdvesa klusu, kā sevi žēlodams.

—    Paraugies, Džonij, atnākusi lēdija. Zirdziņu atnesusi.

Lēdijas ierašanās Džoniju atstāja pavisam vienaldzīgu,

toties zirdziņš bija uzmanības vērts. Pacēlis smagos plakstus un ieraudzījis brīnumaino parādību, viņš vārgi pasmaidīja un gribēja paņemt to rociņā. Zirgs bija pārāk 'liels, tāpēc tika nolikts blakus uz krēsla, lai Džonijs varētu paglaudīt tā krēpes un skaisto dāvanu aplūkot. Taču arī par To viņš drīz zaudēja interesi.

Kad Džonijs aizvērtām acīm klusu nomurmināja kaut ko misis Bofinai nesaprotamu, Betija pielieca ausi viņam gandrīz pie lūpām un sasprindzināti ieklausījās. Viņa lūdza Džoniju pasacīt, ko viņš vēlas, un mazais teikto atkārtoja vēl un vēlreiz, līdz beidzot visi saprata, ka, pievērsis acis zirdziņam, bērns ir ieraudzījis kaut ko vairāk, jo viņš nobubināja: «Kat il tā mukā lēdija?» «Mukā» jeb smukā lēdija, protams, bija Bella; nabaga bērna izdvestais cildinājums Bellu būtu aizkustinājis arī citkārt, tomēr pēc nesenējās tikšanās ar tēvu un līksmajiem jokiem, kad apburošās sievietes sirds bija sažņaugusies žēlabās par nožēlojamo veco vīru, viņas aizkustinājums vairs nepazina robežu. Bezgala maigi un bezgala dabiski Bella noslīga ceļgalos uz klona un piekļāvās puisēnam, kas bērnišķīgā jūsmā par visu jauno un daiļo apmīļoja «muko» lēdiju.

—    Mīļā Betija, — sacīja misis Bofina un cerībā, ka pienākusi īstā reize, kā pierunādama večiņu, pieskārās tās elkonim. — Džonijs jāved no šejienes projām — turp, kur viņš saņems labāku kopšanu.

Neļaudama misis Bofinai izteikt ne vārda vairāk, večiņa kvēlojošām acīm pielēca kājās un, slimo bērnu vēl ciešāk satvērusi, metās uz durvīm.

—    Nenāciet neviens man klāt! — viņa mežonīgi iekliedzās. — Zinu, ko esat nodomājuši. Atstājieties no manis — jūs visi! Labāk savu dārgumiņu nogalināšu un pati ņemšu galu!

—    Pagaidiet, pagaidiet! — mierinoši ierunājās Roksmits. — Jūs neesat mūs lāgā sapratusi.

—     Saprotu pārāk labi. Pārāk labi man tas viss ir zināms, ser. Cik gadu neesmu no tā bēgusi! Nē! Kamēr vien Anglijā pietiek ūdens, kur mums rast patvērumu, ne mani, ne šo nabaga bērnu jūs tanī vietā neiedabūsiet!

Bailes, kauns, nebeidzamas šausmas un riebums izķēmoja novārgušās Betijas Higdenas seju, un briesmīgi būiu noraudzīties vai līdz ārprātam satrauktajā vecajā sievietē, ja šādas jūtas nāktos pārdzīvot viņai vienīgajai no mūsu tuvākajiem. Taču, milordi, džentlmeņi un godājamie aizgādnības padomju locekļi, tās «uzvirst», kā mēs mēdzam sacīt, arī citos mūsu tuvākajos, turklāt pietiekami bieži!

—    Visu mūžu esmu vajāta, bet lai neviens necer ne mani, ne kādu no maniem mīļajiem dabūt rokās dzīvu! — Betija brēca. — Vairāk nekas man nav jums sakāms. Zinājusi, kālab esat atbraukuši, nemūžam nelaistu jūs iekšā, būtu aizbultējusi logus un durvis un nobeigusies badā!

Taču, palūkojusies misis Bofinas apaļajā, lādzīgajā sejā, viņa kļuva pieļāvīgāka, nometās pie durvīm zemē un, nolīkusi pār lakatā ievīstīto puisēnu, aijāja to un pēkšņi pazemīgi sacīja:

—    Varbūt es aiz bailēm alojos. Ja esmu netaisna, sakiet man tieši acīs, un Dievs lai man piedod! Cik tur vajag, ka es nobīstos, un galva arī man aiz gurdenuma kā izslaucīta, augām dienām un naktīm tak esmu vāķējusi.

—    Būs labi, gan jau būs labi! — sacīja misis Bofina. — Nomierinieties! Par to vairs nerunāsim, Betij. Jūs maldījāties — maldījāties, un nav vērts par to runāt. Ikviens jūsu vietā tāpat varētu maldīties un tāpat arī nobīties.

—    Tas Kungs lai jūs svētī! — sniegdama misis Bofinai roku, sacīja večiņa.

—    Un tagad, Betij, parunāsim par to, kas man tiešām sakāms un ar ko vajadzēja sākt, ja es tūliņ būtu visu veiklāk aptvērusi, — līdzcietīgā dvēsele turpināja, laipni satverdama pn-tī sniegto roku. — Džoniju mēs aizvedīsim uz tādu vietu, kur ir tikai bērni, kur viss tiek darīts slimu bērnu labā, kur vēlīgi ārsti un māsiņas visu mūžu pavada kopā ar bērniem, runājas tikai ar bērniem, ārstē tikai bērnus un mierina un iepriecina tikai bērnus, un neviena cita tur nav.

—    Vai tiešām ir tāda vieta? — izbrīnā -ieplestām acīm apvaicājās Betija Higdena.

—    Jā, Betij, ticiet manam godavārdam, jūs pati to redzēsiet. Ja mana māja mīļajam puisēnam būtu īsti piemērota, es viņu vestu sev līdzi, tomēr to diemžēl nevaru sacīt.

—    Ņemiet viņu un vediet, kurp uzskatāt par pareizu, kundzīt! — atbildēja Betija, kvēli skūpstīdama labvēlei roku. — Mana sirds tak nav no krama, lai es neticētu jūsu sejai un balsij, un es ticēšu tai mūžīgi, kamēr vien gaišas būs manas acis un dzirdīgas manas ausis.

Tikko gūto uzvaru Roksmits centās tūliņ izmantot, jo saprata, cik bezjēdzīgi ir zaudēts dārgais laiks. Plīkšķi viņš aizsūtīja pēc karietes un lika to piebraukt pie namiņa. Betiju norīkoja rūpīgi ievīstīt bērnu un pašai uzmaukt galvā aubi, pats savāca rotaļlietas, likdams mazajam saprast, ka visi dārgumi tiks vesti viņam līdzi, — sekretārs darbojās tik veikli, ka braucēji varēja sēsties kariete, līdzko tā apstājās durvju priekšā, un tūdaļ doties ceļā. Plīkšķis tika atstāts mājās, lai savu jūtām pārpilno sirdi viņš atvieglotu, drudžaini raudamies ar veļas rulli.

Stalto rumaku, Noasa šķirstu, dzelteno putniņu un alvas zaldātiņu bērnu slimnīcā saņēma tikpat viesmīlīgi kā rotaļlietu'īpašnieku pašu. Bet ārsts Roksmitam pačukstēja:

— Kur jūs bijāt agrāk! Nu jau ir nokavēts.

Visi tomēr tika ievesti spodrā, plašā istabā, un Džonijs tur attapās kā no miega, kā nemaņas, gulēdams ērtā gultiņā, kurai pāri krūšu augstumā pārlikts saliekams galdiņš, uz tā mazā sirdzēja izklaidēšanai un uzmundrināšanai sarindotas rotaļlietas — Noasa šķirsts, staltais rumaks un dzeltenais putniņš, bet visiem priekšā alvas zaldātiņš ar sveicienā paceltu roku, it kā par prieku visai valstij pieņemdams parādi. Gultas galvgalī pie sienas bija skaista, krāsaina bilde, un tajā kāds Džonijam līdzīgs puisēns sēdēja klēpī eņģelim, kurš acīmredzot ļoti mīlēja mazus bērnus. Tīrais prieks Džonijam bija tā gulēt un nolūkoties, ka viņš te ir viens no veselas ģimenes tādu pašu puisēnu, kuri visi gulēja tādās pašās ērtās gultiņās (tikai divi mazos krēsliņos pie maza galdiņa kamīna priekšā spēlēja domino), un visām gultiņām pāri pārlikti dēlīši, un uz tiem stāv leļļu namiņi, pinkaini šuneļi, kuru mākslīgais rējiens maz atšķiras no dzeltenā putniņa čivināšanas, stāv veselas alvas zaldātiņu armijas, kārbas, no kurām kā atspere izlec moris, stāv vēl dažnedažādi pasaulīgi labumi.

Džonijs rimtā apbrīnā kaut ko klusu iedudinājās, un māsiņa, kura sēdēja pie gultas galvgaļa, apvaicājās, ko viņš esot teicis. Izrādījās, ka Džonijs gribējis zināt, vai visi šie bērni ir viņa brāļi un māsas. Viņam atbildēja, ka brāļi Un māsas gan. Vēl Džonijs vēlējās zināt, vai viņus visus te sapulcējis Dievs. Viņam atbildēja, ka Dievs gan. Pēc tam noskaidrojās, ka Džonijs vēlas zināt, vai viņi visi izveseļosies. Uz šo jautājumu labie cilvēki atbildēja tāpat apstiprinoši, ļaujot saprast, ka arī viņš izveseļosies.

Spēja uzturēt sarunu Džonijam bija gaužām vāji attīstīta jau pat pirms saslimšanas, bet nu tā izpaudās gandrīz vai vienzilbīgos vārdos. Tomēr puisēnu vajadzēja apkopt un nomazgāt, vajadzēja viņam pasniegt zāles, un, kaut arī savā īsajā, bet grūtajā mūžā Džonijs nekad nebija izbaudījis ne tuvu tik veiklu un maigu apiešanos, tā viņam būtu šķitusi sāpīga un nogurdinoša, ja viņa uzmanību pilnīgi savā varā nepārņemtu kāds pārsteidzošs notikums. Un proti — uz dēlīša pār viņa gultiņu pāriem vien uzradās visa šāszemes radība, kas devās viņa Noasa šķirsta virzienā: pa priekšu. soļoja zilonis, bet pēdējā, kautri apzinādamās savu niecību, pieklājīgi tipināja muša. Pavisam mazo brālīti, kas ar lauztu kāju gulēja blakus gultiņā, šie brīnumi aizrāva tā, ka viņa sajūsma neredzēto ainu vērta vēl valdzinošāku, un abi drīz vien iegrima mierīgā dusā.

—    Skatos, Betij, ka jūs nemaz vairs nebaidāties puisēnu atstāt šeit, — pačukstēja misis Bofina.

—    Nē, kundzīt. Atstāju Džoniju te mīļuprāt, ar lielāko pateicību, no visas sirds un dvēseles.

Noskūpstījušas Džoniju, viņas devās projām, bet Betija nosolījās rīta agrumā atgriezties, un tikai Roksmits viens pats skaidri zināja, ko bija teicis ārsts: «Kur jūs bijāt agrāk! Nu jau ir nokavēts.»

' Tomēr, zinādams rūgto patiesību, zinādams, ka tā nav izpaužama, lai nesāpinātu krietno sievieti, kura vienīgā bija iemetusi gaismas staru nu jau aizsaulē aizgājušā Džona Hārmona drūmās, vientulīgās bērnības tumsā, Roksmits nolēma naktī atgriezties pie Džona Hārmona vārdabrāļa un palūkot, kā puisēns jūtas.

Bērni, ko vienā ģimenē šeit bija sapulcējis Dievs, gulēja klusu, lai gan visi nebija aizmiguši. Nakts rēnumā pa grīdu slīdēja tikai viegli sievietes soļi un par katru gultiņu noliecās jauna, glīta sejiņa. Blāvajā gaismā šur tur no gultiņas paslējās kāda galviņa, tiekdamās pretim skūpstam, jo rnažie slimnieciņi alktin alka pēc mīlestības, — tad atkal paklausīgi noslīga uz spilvena un laidās miegā. Mazais puisēns ar lauzto kāju kunkstēdams nemierīgi mētājās, līdz, pagriezies pret Džonija gultiņu, lai garā stiprinātos ar skatu uz Noasa šķirstu, beidzot iemiga. Daudzās gultiņās rotaļlietas uz dēlīša stāvēja nenovāktas — tā, kā bērnu rociņas katru bija atstājušas pirms došanās pie miera, — un visa šī naivi groteskā, slimnīcas īstenībai nepiedabīgā rotaļu pasaule šķita kā bērna murgos skatīta.

Apraudzīt Džoniju istabā ienāca arī ārsts. Stāvēdami blakus pie gultiņas, abi līdzjūtīgi raudzījās puisēnā.

Džonijs sakustējās, pūlēdamies piecelties, un Roksmits, viņu apskāvis, pavaicāja:

—    Kas ir, Džonij?

—    Viņam! — nočukstēja mazais. — Tos …

Ārsts, pieradis saprast bērnus pat pēc to kustībām, paņēma zirdziņu, Noasa šķirstu, dzelteno putniņu un alvas zaldātiņu un saudzīgi nolika tos uz dēlīša blakus gultiņā, kurā gulēja puisēns ar lauzto kāju.

Džonijs apmierināts gurdeni pasmaidīja, izstiepās kā uz

gulēšanu, tad, paslējies pret atbalstam pasniegto roku, ar lūpām liegi pieskardamies Roksmita vaigam, nočukstēja: — Nomutē muko lēdiju!

Izdalījis savu mantību un tādējādi nokārtojis visu, kas kārtojams šaizemē, Džonijs no tās šķīrās ar šiem vārdiem uz lūpām.

X NODAĻA

Pēctecis.

Daudzus cienīgtēva Frenka Milvija amatbrāļus katrā bēru reizē mocīja sirdsapziņas ēdas, jo no viņiem tika prasīts mirušajam pārāk daudz apsolīt viņsaulē. Bet cienīgtēvs Frenks — pēc viņa pārliecības, no mācītāja tika prasīts viens otrs pakalpojums (sacīsim, no trīsdesmit deviņiem), kas, ja vien tajā vairāk iedziļinās, sirdsapziņai uzveļ vēl smagāku slogu, — darīja savu darbu nekurnēdams.

Cienīgtēvs Frenks Milvijs, pēc dabas būdams pacietīgs cilvēks, sev uzticētajā vīnadārzā prata saskatīt daudz jo daudz nezāļu un kaitēkļu, tomēr nebūt nepūlējās pasaulei pasludināt, ka tāpēc iemantojis gudrību, kas nepazīst žēlastības. Misters Milvijs bija iegaumējis vienu: jo vairāk zināšanu smeļas no niecīgās, gauži aprobežotās cilvēces dzīves pieredzes, jo labāk var izprast, ko no saviem augstumiem aptver Tā Kunga visuzinošais prāts.

Ja tos vārdus, kas sagādāja grūtības cienīgtēva Frenka amatabrāļiem, bet svētīgi aizkustināja daudzu pavadītāju sirdi, viņam nāktos runāt nevis pie Džonija kapa, bet apbedījot kādu vēl nelaimīgāku aizgājēju, viņš nešaubīdamies tos teiktu aiz tīras līdzcietības un dvēseles skaidrības. Runādams pie Džonija kapa, mācītājs domāja nevis par savu nabadzību, bet par saviem sešiem bērniem, un paša teiktie vārdi viņa acis aizmigloja asarām. Nopietni un svinīgi mācītājs un viņa jaukā, prātīgā sieviņa stāvēja pie Džonija kapa un, rokās saķērušies, pēc bēru ceremonijas devās mājup.

Pār aristokrātisko savrupnamu bija nākušas bēdas, turpretim Patvērumā valdīja prieks. Misters Vegs prātā apsvēra jautājumu: ja kādam ievajadzēsies bāreņa, vai arī viņš nav bārenis un kur rast vēl labāku bāreni? Kālab gan šiem cilvēkiem blandīties pa Brentfordas pažobelēm un meklēt sazin kādus bāreņus, kam uz viņiem nav itin nekādu tiesību un kas ne tuvu nav nesuši tādus upurus viņu labā, ja tepat pa ķērienam ir bārenis, kurš šo cilvēku dēļ atsacījies no mis Elizabetes, māstera Džordža, krustmātes Džeinas un tēvoča Pārķēra?

Izdzirdējis par notikušo, misters Vegs tīksmi nogrudzinājās. Taču ar to viņam nebija gana: kā pēcāk stāstīja kāds aculiecinieks, kura vārdu pagaidām nenosauksim, Vegs savā Patvēruma nošķirtībā izmetis gaisā koka kāju tieši kā balerīna un, virpuļodams uz dabas dotās pēdas, uzgriezis pirueti, kas paudusi vai nu nievas, vai uzvaras gaviles.

Džons Roksmits šai laikā pret misis Bofinu izturējās nevis kā sekretārs pret sava maizes devēja laulāto draudzeni, bet gan kā dēls pret māti. Viņa attieksmi pret krietno dāmu jau kopš pirmajām dienesta dienām noteica atturīgas sirsnības pilna cieņa; neviena dīvainība tās apģērbā un manierēs sekretāram nepavisam nelikās dīvaina, un, ja arī dažkārt misis Bofinas sabiedrībā viņa sejā iezagās tikko jaušams smīns, tomēr prieks, ko viņš izjuta šās maigās, labsirdībā starojošās sievietes klātbūtnē, vienlīdz dabiski spēja izpausties kā smaidā, tā asarās. Neviltoti sirsnīgo atbalstu, ko Roksmits bija sniedzis misis Bofinas iedomai ņemt mazo Džonu Hārmonu savā aizgādnībā un audzināšanā, viņš pierādīja gan vārdos, gan darbos un, kad šiem krietnajiem nodomiem bija pienācis tik bēdīgs gals, mazo nelaiķi pieminēja ar tik vīrišķīgu maigumu un cieņu, ka misis Bofina nezināja, kā viņam pateikties.

—    Lielais paldies jums, mister Roksmit, — sacīja misis Bofina, — paldies no visas sirds! Jūs patiešām mīlat bērnus.

—    Kurš gan tos nemīl?

—    Vajadzētu mīlēt, — atsaucās misis Bofina, — taču ne jau vienmēr mēs darām to, ko vajadzētu, vai nav tiesa?

—    Gadās cilvēki, kas izlīdzina citu trūkumus, — atbildēja Džons Roksmits. — Misters Bofins man ir stāstījis par bērniem, ko jūs esat mīlējusi.

—    Ne drusku vairāk, kā mīlēja viņš, bet tas jau ir viņa dabā — visu labo piedēvēt man. Jūsu vārdiem cauri skan skumjas, mister Roksmit.

— Patiešām?

—    Es tās saklausu jūsu balsī. Vai jūsu ģimenē bija daudz bērnu?

Roksmits papurināja galvu.

—    Jūs bijāt vienīgais?

—    Nē, bija vēl viens bērns. Bet tas sen jau ir miris.

—    Vai tēvs un māte jums ir dzīvi?

—    Nē, miruši.

—    Un eiti tuvinieki?

—         Miruši, ja vispār kādreiz bijuši. Ne par vienu tuvinieku nekad neesmu dzirdējis.

Sai brīdī istabā viegliem soļiem klusu ienāca Bella. Sapratusi, ka nav pamanīta, viņa mulsi apstājās pie durvīm.

—         Neņemiet ļaunā vecas sievas runas, — teica misis Bofina, — atbildiet tikai uz vienu jautājumu. Vai varat droši sacīt, ka neesat cietis neveiksmi mīlestībā?

—    Pilnīgi droši. Kāpēc jūs to vaicājat?

—         Nezinu, kā pareizāk pasacīt. Reizēm jūs liekaties tāds kā nomākts, kā sadrūvējies, un jūsu gados tas nekur neder. Jums taču laikam nav vēl ne trīsdesmit?

—    Gluži trīsdesmit nav vis.

Nospriedusi, ka ilgāk vairs nedrīkst palikt nemanīta, Bella iekāsējās, atvainojās un pajautāja, vai viņai labāk neiet projām, lai netraucētu lietišķu sarunu.

—         Nē, nē, neejiet vis projām! — atbildēja misis Bofina. — Lietišķu sarunu mēs nule tikai dzīrāmies uzsākt, un ar jums, mīļā Bella, tai ir tāds pats sakars kā ar mani. Tomēr es gribu, lai arī mans Nodijs nāk talkā ar padomu. Esiet tik laipni un viens vai otrs aizejiet pasaukt manu Nodiju!

Roksmits steigšus devās izpildīt uzdevumu un tūdaļ arī atgriezās kopā ar misteru Bofinu, kas attecēja palēkdamies. Bella satraukumā nodrebēja, nespēdama saprast, par ko tiks spriests, bet nomierinājās tūdaļ, līdzko misis Bofina sāka runāt.

—         Sēdieties man blakus, mīļumiņ! — sacīja šī lāga dvēsele un, paņēmusi Bellu zem rokas, ērti iekārtojās uz platā dīvāna istabas vidū. — Tu, Nodij, sēdi šeit, bet misters Roksmits lai apsēžas tur! Un tagad klausieties, ko es jums gribu pastāstīt. Misters un misis Milviji atsūtījuši man tik bezgala laipnu vēstuli (ko misters Roksmits nupat nolasīja priekšā, jo ar rokrakstiem man lāgā nevedas) un tajā piedāvājas sameklēt man audzināšanai citu bērnu, kam es varētu dot arī vārdu un izglītību. Nu, un tas man tagad liek padomāt…

(— Ja jau sākusi domāt, tad tvaiks ir palaists, — sajūsmināts nočukstēja misters Bofins. — Grūti viņai ir

iesākt, bet, kad iekustas, tad joņo uz priekšu ar pilnu tvaiku.)

—     …tas man liek padomāt, — starodama laimē par vīra atzinības vārdiem, atkārtoja misis Bofina, — un es esmu nākusi pie divējādiem secinājumiem. Pirmām kārtām man drusciņ bail no Džona Ilārmona vārda atdzīvināšanas. Sis vārds ir nelaimīgs, un, ja es to došu vēl vienam bērnam un to atkal piemeklēs nedienas, maniem sirdēstiem nebūs gaia.

—     Ko domājat jūs, — misters Bofins nopietni uzrunāja Roksmitu, paļaudamies uz sekretāra spriedumu, — vai tikai tā nav māņticība?

—    Misis Bofina ir ļoti jūtīga, — saudzīgi atbildēja Roksmits. — Sis vārds vienmēr ir bijis nelaimīgs. Un tagad ar to saistās jaunas nelaimīgas atmiņas. Vārds ir miris reizē ar cilvēku. Kālab to atdzīvināt? Vai drīkstu vaicāt, kādas ir mis Vilferes domas?

—    Man šis vārds nav atnesis laimi, — pietvīkdama atbildēja Bella, — vismaz līdz tai dienai, kad tas mani atveda uz šejieni, taču tas nav pats svarīgākais. Džona Hārmona vārdu mēs devām nabaga mazajam puisēnam, un, tā kā šis nelaimīgais bērns tik ļoti man pieķērās, es droši vien jutīšu greizsirdību pret ikvienu, ko atkal gribēsim saukt tai pašā vārdā. Jūtu, ka Džona Ilārmona vārds man ir kļuvis pārāk mīļš, tāpēc man šķitīs netaisnīgi to dāvāt kādam citam.

—    Vai arī jūs domājat tāpat? — misters Bofins atkal uzrunāja sekretāru un vērīgi ielūkojās tam acīs.

—    Varu tikai atkārtot, ka viss ir atkarīgs no jūtām, — atbildēja sekretārs. — Mis Vilferes jūtas ir ļoti jauki sievišķīgas.

—    Tagad savas domas izsaki tu, Nodij! — teica misis Bofina.

—    Manas domas, mīļā večiņa, — atsaucās Zelta Atkritumu Vācējs, — saskan ar tavējām.

—     Tātad esam vienojušies Džona Hārmona vārdu neatdzīvināt, bet atstāt to dusam kapā. Taisnība misteram Roksmitam, ka viss ir atkarīgs no jūtām, bet — ak Kungs! — cik daudz kas pasaulē ir atkarīgs tikai no jūtām! Un nu mēs esam nonākuši pie mana otrā secinājuma. Jums, mana mīļā Bella, un jums, mister Roksmit, jāzina, ka todien, pirmo reizi misteram Bofinam ieminēdamās par savu vēlēšanos pieņemt bāreni, lai godinātu Džona Hārmona piemiņu, es runāju ari par gandarījumu no domas, ka Džona nauda tiks izlietota nabaga puisēna labā un viņam nenāksies izbaudīt Džona paša sūro vientulību.

—    Tiesa, tiesa! — iesaucās misters Bofins. — Taisni tā viņa sacīja. Bravo, bis!

—    Pacieties, Nodij, dārgais, ar savu «bravo», — iebilda misis Bofina. — Vēl neesmu pateikusi visu līdz galam. Teicu, ko domāju, un varu atkārtot, ka arvien vēl domāju tāpat. Bet šā puisēna nāve lika man uzdot pašai sev gauži nopietnu jautājumu: vai tikai neesmu tā rīkojusies sev par prieku. Jo kāpēc es raudzījos, lai bērns būtu smukāks, lai tas man labāk iepatiktos? Ja tu, cilvēks, gribi darīt labu, dari to paša labā darba dē] un nenoņemies ar iedomām, vai tev tas patīk vai nepatīk!

—    Varbūt, — iesāka Bella, un varbūt šai brīdi viņas atmiņā atausa pašas dīvainā attieksme pret nogalināto Džonu Hārtnonu, — varbūt, atdzīvinot šo vārdu, jūs vēlējāties, lai bērns, kam to dāvājat, kļūtu jūsu sirdij tikpat tuvs, kā reiz bija tā vārdabrālis. Un viņš taču bija jūsu sirdij tuvs.

—    Vai, dārgumiņ, — atsaucās misis Bofina, ciešāk sev pickļaudama Bellas elkoni, — cik mīļi, ka jūs tā mākat visu izskaidrot, un jums laikam ir taisnība, taisnība vismaz savā ziņā, bet es neteikšu, ka pilnīga taisnība. Tomēr patlaban par to vairs nav vērts runāt, jo mēs taču nolēmām, ka šo vārdu atstāsim mierā.

—    Un paturēsim to piemiņā, — domīgi piebilda Bella.

—    Jaukāk nemaz nav iespējams izsacīt: paturēsim šo vārdu piemiņā. Tā nu es tagad esmu izdomājusi — ja uzņemos rūpes par kādu bāreni, lai tas nekļūst man par lutekli un laika kavēkli, bet ir cilvēkbērns, kam vajadzīga palīdzība viņa paša labā.

—    Tātad jūs nelūkosieties pēc glītuma? — apvaicājās Bella.

—    Nē, — noteikti atbildēja misis Bofina.

—    Ne arī pēc īpašas pievilcības? — turpināja Bella.

—    Nē, — atbildēja misis Bofina. — Arī tas nav nepieciešams. Kāds ir, tāds lai ir. Es zinu vienu krietnu zēnu, kuram pietrūkst šādu īpašību, kas palīdz dzīvē gūt panākumus, bet viņš ir godīgs un čakls un ir pelnījis, lai viņam palīdzētu. Ja nu esmu visā nopietnībā, izšķīrusies un cieši nolēmusi par sevi nedomāt, lai notiek tā, ka uzņemos rūpes par viņu.

Sai brīdī istabā ienāca sulainis, kurš nesen bija ticis aizskarts labākajās jūtās, un, piegājis klāt Roksmitam, kā atvainodamies pieteica viesi ar nepatīkamo vārdu Plīkšķis.

Visi četri slepenās padomes locekli saskatījās un apklusa.

—    Vai vest viņu iekšā, kundze? — pavaicāja Roksmits.

— Jā, — atbildēja misis Bofina.

Acumirklī nozudis, sulainis pēc brīža parādījās kopā ar Plīkšķi un sašutis tūdaļ atkal aizgāja.

Pēc misis Bofinas ieceres Plīkšķis bija ieģērbts melnā uzvalkā, ko drēbnieks, saņēmis Roksmita tiešus norādījumus, bija šūdinājis, likdams lietā visu savu amata prasmi, lai iespējami mazāk acīs durtos visvisādas pogas un podziņas. Taču Plīkšķa stāva kuslums tādā mērā guva pārsvaru pār visām drēbnieka mākslas izmanībām, ka padomes locekļu priekšā Plīkšķis nostājās tieši kā tāds Arguss, ar neskaitāmām spīdošām, zaigojošām un zvīļojošām pogu acīm apžilbinādams skatītājus. Nezināma cepurnieka mākslinieciskā gaume Plīkšķa platmali bija izrotājusi ar bezgalīgu, gluži kā vairumtirdzniecībā iegādātu lenti, kas, no cepures virsas līdz pat malām sakrokota, nobeidzās ar milzīgu pušķi, kura priekšā aiz mulsuma nodrebēja cilvēku iztēle un sadumpojās to veselais saprāts. Ar neizprotamām spējām apveltītās Plīkšķa kājas jau bija parūpējušās, lai rūpīgi izgludinātās bikses ap potītēm savilktos čumurā un ceļgalos nokarātos kā iztukšoti maisi, un vienlīdz izcilie viņa rokām piešķirtie dotumi bija panākuši, ka piedurknes pašas no sevis uzbraucījās līdz pat elkoņiem, atsegdamas trauslos delmus. Sāda aina, ja turklāt tās kuplināšanai pievienota pārāk īsa ļipiņa svārku aizmugurē un prāvs tukšums, kas rēgojās tai vietā, kur zem jostas dabiskā kārtā atrastos vēders, pavērās padomes skatieniem, kad Plīkšķis kā bilde nostājās tai priekšā.

—     Kā klājas Betijai, draudziņ? — apvaicājās misis Bofina.

—     Tencinu, cienītā, — atbildēja Plīkšķis, — tāpatās vien dzīvo, sūta jums sveicienus un lielo paldies par tēju un citiem labumiem un apvaicājas par jūsu ģimenes veselību.

.' — Vai tu, Plīkšķi, atnāci nupat?

—    Jā, cienītā.

—    Tātad pusdienas vēl neesi iebaudījis?

— Nē, cienītā. Nupatās dzīros ēst. Neesmu piemirsis, ko jūs man vēlējāt — neiet projām, iekams neesmu pacienāts

ar gaļu, alu un pudiņu… pag, bija tak četri, ēzdams pats saskaitīju: gaļa — viens, alus — divi, dārzeņi — trīs… bet kur tad ceturtais? Ahāl Pudiņš, re, kur ceturtais! — Un, galvu atgāzis, Plīkšķis plati ieplestu muti aiz sajūsmas gardi nosmējās.

—    Un kā iet abiem mazajiem pieskatāmajiem? — misis Bofina tincināja.

—    Nu jau izkārpījušies, cienītā, drīz būs veseli kā gurķīši.

Misis Bofina palūkojās uz pārējiem trim padomes locekļiem un, ar pirkstu aicinādama zēnu sev klāt, sacīja:

—    Plīkšķi!

—    Jā, cienītā.

—    Panāc tuvāk, Plīkšķi! Vai tev gribētos ik dienas pie mums ēst pusdienas?

—    Katru dienu visus četrus, cienītā? O, cienītā! — Jūtu uzplūdā Plīkšķis sagrāba rokās cepuri un salieca celi kreiso kāju.

—    Jā. Un gribētos, lai par tevi te vienmēr rūpējas, ja būsi čakls un mūsu rūpju cienīgs?

—    O, cienītā!… Bet ko tad misis Higdena? — sacīja Plīkšķis, sajūsmai noplokot, un, kāpdamies atpakaļ, bēdīgi papurināja galvu. — Ko tad misis Higdena? Misis Higdena man ir pati galvenā. Labāka drauga par misis Higdenu man nevar būt. Viņas vietā, misis Higdenas vietā, rullis kādam jāgriež. Ko misis Higdena darīs, ja neviens rulli negriezīs! — Jau no domas vien, ka pār misis Higdenu varētu nākt šāds posta brīdis, Plīkšķis nobālēja, ar katru vaibstu pauzdams neremdināmu sašutumu.

—    Tev ir taisnība, Plīkšķi, caur un cauri taisnība, — sacīja misis Bofina, — un es nebūt negribu tevi atrunāt. Arī par to mēs padomāsim. Ja sadabūsim kādu, kas Betijas Higdenas vietā griezīs rulli, tu pārnāksi dzīvot mūsu pajumtē un varēsi viņai palīdzēt citādi nekā ar ruļļa griešanu.

—    Ja jau tā, cienītā, rulli tak var griezt ari pa nakti, ko? — iegavilējās Plīkšķis. — Te es palikšu pa dienu, bet pa nakti iešu griezt rulli. Miegs man nav ir ne acī, nepavisam. Un, ja kādreiz arī uznāk nomidzis, — mirkli padomājis, kā attaisnodamies Plīkšķis piebilda, — varu nosnausties turpat pie ruļļa. Cikreiz tā nav bijis — griežu un snaužu, un miegs, ka labāku nevar vēlēties!

Pateicības uzbangojumā Plīkšķis noskūpstīja misis Bofinai roku, tad atkāpās no krietnās sievietes, lai jūtu izpausmei rastu lielāku plašumu, un līdz ausīm atieztu muti palaida izmisīgu brēcienu. Tas, protams, darīja godu viņa jūtīgajai sirdij, taču priekšdienās varēja apdraudēt kaimiņu mieru, jo vairāk tāpēc, ka sulainis, palūkojies pa durvīm istabā, atvainojās un traucējumu nelaikā izskaidroja tādējādi, ka viņam šķitis, «nez no kurienes te uzradušies kaķi».

XI NODAĻA

Mazdrusciņ par sirdslietām.

No mazā dzīvoklīša ar adatas acij līdzīgajiem lodziņiem un mācību grāmatas vākam līdzīgajām durtiņām mazā mis Pīčere modri vēroja slepenās jūsmas objektu. Mīlestība, lai gan mēdz sacīt, ka tā esot akla, sardzē aizvien stāv varen modrīga, un savam sargpostenim mis Pīčere neļāva no mistera Bredlija Hcdstouna ne aci novērst. Mis Pīčerei nebūt nepiemita tieksme kādu izsekot, tāpat kā viņas dabā nciemita ne slepenu nodomu lološana, ne intrigu dzīšana, nedz ari citādas zemiskas īpašības, — viņa tikai mīlēja Bredliju, nesaņemdama pretmīlestību, mīlēja ar visu gadiem uzkrāto pirmatnīgo, neviltoto jūtu spēku, par kuru nekad nebija ne kārtojusi pārbaudījumus, ne saņēmusi gatavības apliecību. Ja mis Pīčeres uzticamā tāfele spētu nesaskatāmo vērst saskatāmajā un grifele rakstītu ar neredzamu tinti, cik daudzreiz gan stundās skolēnus nepārsteigtu dvēseliski apcerējumi, pēkšņi parādīdamies cauri sausiem saskaitāmu un atņemamu skaitļu stabiņiem uz mis Pīčeres kaismās sirds sasildītās tāfeles. Jo pēc stundām, ļaudamās klusam mieram savā klusajā mājoklītī, mis Pīčere uzticamajai draudzenei tāfelei bieži vien atklāja iedomāto stāstu par to, kā reiz rēnā vakara nokrēslī pie sakņu dārziņa ap mājas stūri parādās divi stāvi, no kuriem viens — vīrieša stāvs, pieliecies otram — mazam, apaļīgam sievietes stāvam, tikko dzirdami čukst: «Emma Pīčere, vai esi ar mieru kļūt mana?» — un sievietes galviņa noslīgst uz vīrieša pleca, un kluso novakari pieskandina lakstīgalu pogošana. Skolēniem ne prātā nevarēja nākt, ka Bredlijs Hedstouns klasei neredzams stāv klāt ikkatrā stundā. Runa ir par ģeogrāfiju? Bredlijs Hedstouns lavai pa priekšu, uzvaroši smaidīdams, izlido no Vezuva un Etnas, sveiks un vesels izkāpj no verdošajiem

Islandes geizeriem un ķēnišķīgā lieliskuma kuģo pi Gangu un Nīlu. Vēstures hronikā aprakstīts varenākais pasaules valdnieks? Raugiet, kur viņš stāv — mistrotās vilnas biksēs, neiztrūkstošo pulksteņa važiņu ap kaklu! Glītrakstīšanas stunda? «B» un «H» gandrīz visas meitenes mis Pīčeres uzraudzībā iemanījās izvilkt jo glītus pusgadu agrāk nekā pārējos alfabēta burtus. Bet galvas rēķini mis Pīčeres vadībā bieži tika veltīti Bredlija tlcdstouna garderobes papildināšanai ar apģērba piederumiem pasa kainā daudzumā: astoņdesmit četri kaklauti par diviem šiliņiem, deviņarpus pensiem gabalā, divreiz divpadsmit duči sudraba pulksteņu par četrām mārciņām, piecpadsmit šiliņiem, sešiem pensiem gabalā, septiņdesmit četras mcl nas platmales par astoņpadsmit šiliņiem gabalā un ne skaitāms vairums dažnedažādu citu pārmērību.

Modrā sardze, diendienā izmantodama ik niecīgā!« iespēju pagriezt skatienu Bredlija virzienā, drīz vien mis Pīčerei darīja zināmu, ka Bredlijs pēdējā laikā liekas no rūpējies vairāk nekā parasti un staigā apkārt sadrūvējies un nepieejams, prātā meklēdams atrisinājumu kādam grūtam uzdevumam, kas neietilpst skolas mācību kursā Apsvērusi šo un to, ailē «šis» ieskaitot Bredlija drūmo iz skatu un ciešo biedrošanos ar Cārliju Heksemu un aile «tas» — viņa ciemošanos pie Ileksema māsas, sardze neslēpa mis Pīčerei aizdomas, ka visam pamatā ir taisni ši māsa.

—    Gribētos zināt, — mis Pīčere sacīja, kādā sestdienas pēcpusdienā rakstīdama iknedēļas pārskatu par audzēkņu sekmēm, — kā sauc Heksema māsu.

Mērija Anna, kas, uzticīga un uzmanīga kā vienmēr, ar šuvekli klēpī sēdēja skolotājai blakus, pacēla roku.

—    Jā, Mērija Anna?

—    Lūdzu, skolotāja, viņai vārdā ir Lizija.

—    Diezin vai viņas vārds ir Lizija, es šaubos, Mērija Anna, — pamācošā tonī noskandēja mis Pīčere. — Vai «Lizija» var būt kristīts vārds, Mērija Anna?

Mērija Anna nolika šuvekli, piecēlās, sakrustoja rokas uz muguras, kā stundā atbildot uzdoto, un sacīja:

—    Nē, tas ir izkropļots vārds, mis Pīčere.

385

—    Kas viņu tā iesaucis? — uzticīga nemainīgajam paradumam klaušināt audzēknes, mis Pīčere turpināja, bet tad, pēkšņi attapusies, ka Mērija Anna dievticīgā dedzībā tūdaļ izvērsīs pārdomas par krusttēviem un krustmātēm, sacīja: — Gribēju jautāt — no kāda vārda tas darināts?

13 3n7

—    No «Elizabetes» vai «Elīzas», mis Pīčere.

—    Pareizi, A'lērija Anna. Šaubos, stipri šaubos, vai agrīnajā kristīgajā baznīcā starp kristītiem vārdiem ir sastopama Lizija, — nepārspējami dziļdomīgi noteica mis Pīčere. — Tātad, izteikumos neklūdoties, mēs sacīsim, ka lleksema māsu sauc par Liziju, bet nesacīsim, ka viņai šāds vārds ir dots. Saproti, Mērija Anna?

—    Saprotu, mis Pīčere.

—    Un kur šī jaunava, — mis Pīčere turpināja, apmierināta ar savu viegli atmaskojamo nodomu izlikties, ka eksāmenam līdzīgā pratināšana nāk par labu nevis viņai pašai, bet gan Mērijas Annas izglītošanai, — kur šī jaunava, ko sauc par Liziju, jo mēs taču neteiksim, ka viņas vārds ir Lizija, — kur viņa dzīvo? Papriekš padomā un tikai tad atbildi!

—    Lūdzu, skolotāja, Cērčstrītā, Smitskvērā, pie Milbenkas.

—    Cērčstrītā, Smitskvērā, pie Milbenkas, — mis Pīčere atkārtoja, it kā sen jau to grāmatā izlasījusi. — Pilnīgi pareizi. Un ar ko šī jaunava nodarbojas, Mērija Anna? Ar atbildi nesteidzies!

—    Lūdzu, skolotāj, viņa strādā apģērbu veikalam Sitijā.

—    Ak tā! — domīgi noteica mis Pīčere, taču tūdaļ apstiprinoši piebilda: — Apģērbu veikalam Sitijā. Jā-a?

—    Bet Cārlijs… — Mērija Anna grasījās turpināt, taču pamanīja mis Pīčeres bargo skatienu. — Gribēju sacīt — Heksems, lūdzu, skolotāj.

—    Protams, Mērija Anna. Priecājos, ka tu gribēji sacīt tieši tā. Un Heksems? …

—    …saka, — Mērija Anna turpināja, — ka viņš nav mierā ar savu māsu, ka māsa klausa nevis viņam, bet kādam citam un ka …

—    Misters Hcdstouns nāk iekšā pa vārtiņiem! — iesaucās mis Pīčere un piesarkusi iemeta skatienu spogulī. — Tu atbildēji loti labi, Mērija Anna. Pamazām tev veidojas teicama prasme skaidri izsacīt domas. Ar to šai dienai pietiks.

Apklususi, atkal apsēdusies savā vietā, saprātīgā Mērija Anna no jauna ķērās pie šuvekļa un ņirbināja adatu, ņirbināja aizgūtnēm vēl tad, kad durvīs parādījās ēna, vēstīdama, ka tūdaļ pār slieksni pārkāps misters Bredlijs Hedstouns.

—         Labvakar, mis Pfčere! — skolotājs sacīja, sekodams savai ēnai un ieņemdams tās vietu.

—         Labvakar, mister Hedstoun! Mērija Anna, pasniedz krēslu!

—         Pateicos, — stīvi apsēzdamies, sacīja Brcdlijs. — Es tikai uz īsu brītiņu. Iegriezos pa ceļam ar kādu lūgumu jums kā savai kaimiņienei.

—         Jūs sacījāt — pa ceļam, mister Hedstoun? — pārvaicāja mis Pīčere.

—    Pa ceļam uz … uz turieni, kurp es eju.

«Cērčstrīta, Smitskvērs, pie Milbenkas,» domās atkārtoja

mis Pičcre.

—         Cārlijs Heksems aizgāja pēc dažām grāmatām ur droši vien atgriezīsies agrāk nekā es. Tā kā manā māiA neviens nepaliek, es uzdrošinājos viņam pateikt, ka atslēgu atstāšu pie jums. Vai jūs atļausiet?

—         Protams, mister Hedstoun. Dodaties vakara pastaigā ser?

—    Gan pastaigā, gan arī… darīšanās.

«Darīšanās uz čērčstrītu, Smitskvērā, pie Milbenkas,> domās atkārtoja mis Pīčere.

—         Savu lūgumu izteicis, — sacīja Bredlijs un nolika atslēgu uz galda, — es nu tagad iešu. Vai nevaru arī jums kaut kā izlīdzēt?

—         Pateicos, mister Hedstoun. Uz kuru pusi jūs dosieties?

—    Uz Vestminsteru.

«Milbenka,» mis Pīčere domās atkārtoja vēlreiz.

—         Nē, pateicos, mister Hedstoun, negribu jums saga dāt liekas rūpes.

—         Jūs nepavisam man nesagādāsiet liekas rūpes, — sa cīja skolotājs.

«Ak tā gan!» domās noteica mis Pīčere. «Toties man tu sagādā rūpes!» Un, ārēji palikdama mierīga un pat rimti pasmaidīdama, kad skolotājs gāja pa durvīm ārā, viņa juta sirdī iezogamies bažas un raizes.

13«

387

Mistera Hedstouna ceļamērķi mis Pīčere nojauta nemaldīgi. Skolotājs devās taisni uz leļļu šuvējas namiņu, cik vien taisni ļāva iet senču gudrība, ko apliecināja krustām šķērsām samudžināto ieliņu jūklis, gāja nodurtu galvu, kurai mieru nedeva viena vienīgā doma. Uzmācīgā doma neatlaidās kopš tā brīža, kad viņš pirmo reizi bija ieraudzījis Liziju. Misteram Hedstounam šķita, ka visu, kas sevī apslāpējams, viņš ir apslāpējis, visu, kas sevī ap

spiežams, viņš ir apspiedis un tomēr pienācis brīdis — ar joni, ne saukts, ne aicināts —, kad spēja savaldīties viņu pametusi. Mīlestība no pirmā acu uzmetiena ir nodrāzts temats, kas sen jau pietiekami apcerēts, taču dzīvē sastopami tādi raksturi kā Bredlijam Hedstounam, kuros snaudusī kaislība kā lēni gruzdošas ogles var pēkšņi uzliesmot un līdzīgi vēja uzpūstam ugunsgrēkam ar savu spēku saraut važas, kas sasaistījušas citas kaislības. Pasaulē netrūkst nenozīmīgu vājas dabas cilvēciņu, kuri savā laiskajā vienaldzībā pēkšņi spēj zaudēt prātu jebkuras maldīgas idejas labad — mūsdienās šāda ideja parasti izpaužas cieņas izrādīšanā nezin kam nezin par ko, kas nemūžam nav darīts un, ja arī ir darīts, tad nezin kā rokām, — bet ir arī neparastākas dabas cilvēki, kuri, tāpat gadiem ilgi uzskatīti par vienaldzīgiem, kādā brīdi var negaidīti aizsvilties neapdzēšamās liesmās.

Skolotājs gāja savu ceļu, iegrimis dziļās jo dziļās domās, un rūpju māktā seja liecināja par grūtā cīniņā ciestu sakāvi. Sirdi kā akmens spieda aizvainojums un kauns par sevi, par to, ka viņu pieveikusi kaisle pret Cārlija Heksema māsu, un tomēr prāts vēl aizvien kavējās pie domas, kā šo kaisli remdēt.

Kad Bredlijs Hcdstouns ieradās pie leļļu šuvējas, viņa mājās bija viena un cītīgi strādāja. «Oho! Vai re, kas atnācis! Redzu, draudziņ, tev cauri un zinu visus tavus niķus un stiķus!» mazā gudriniece nodomāja.

—    Vai Heksema māsa vēl nav pārnākusi? — Bredlijs Hedstouns apvaicājās.

—    Jūs tak nu esat viens gaišreģis! — mis Rena atsaucās.

—    Pagaidīšu, ja neiebilstat, vēlos ar viņu aprunāties.

—    Ak vēlaties gan? — atteica mis Rena. — Sēdieties! Cerams, ka šī vēlēšanās ir abpusēja.

Aizdomīgi palūkojies šķelmīgajā sejiņā, kas atkal bija nolīkusi pār šuvekli, Bredlijs, pūlēdamies nomākt šaubas un nedrošību, sacīja:

—    Jūsu vārdi, cerams, nenozīmē, ka Heksema māsai mans apciemojums varētu likties netīkams?

—    Klausieties! Nesauciet viņu tā! Nevaru ciest, ka jūs viņu tā saucat, — atbildēja mis Rena un nepacietīgi uzsila knipi, — jo man šis Heksems nepatīk.

—    Ko jūs sakāt?

—    Nepatīk. — Par netīksmes zīmi mis Rena sarauca

degunu. — Patmīlis. Domā tikai pats par sevi. Visi jūs esat vienādi.

—    Visi vienādi? Tad arī es jums nepatiku?

—         Ne visai, — smiedamās atbildēja mis Rēna un paraustīja pleciņus. — Cik nu es jūs pazīstu!

—         Bet man ne prātā nav nācis, ka mēs visi esam vienādi. — Aizskartais Bredlijs tik viegli nespēja apvainojumu aizmirst. — Varbūt pareizāk būtu sacīt — daži no mums?

—         Citiem vārdiem sakot, — atbildēja meitene, — visi, ar vienu izņēmumu — jūs. Ha! Ieskatieties šai dāmai acis! Tā ir Patiesības kundze. Ļoti cienījamā Patiesības kundze. Pilnā parādes ietērpā.

Bredlijs palūkojās uz lelli, ko meitene paņēma no galdiņa, kur tā nule vēl bija gulējusi uz mutes, kamēr tērps tika mugurpusē aizšūts, — palūkojās uz lelli un atkal pievērsa skatienu mis Rēnai.

—         Nolieku loti cienījamo Patiesības kundzi uz galda un atsleju pret sienu šai stūrī, lai viņas zilās acis mirdzētu tieši jums pretī, — turpināja mis Rena un, darbodamās gar lelli, divreiz pabakstīja gaisu ar adatu, it kā iedurdama Hedstounam abās acīs, — un uzaicinu jūs liecinieces Patiesības kundzes priekšā man pateikt, kālab esat atnācis.

—    Satikt Heksema māsu.

—         Neuzdrošinieties viņu tā saukt! — zodiņu izslējusi, iebrēcās mis Rena. — Un sakarā ar ko?

—    Parunāt ar viņu.

—    Ak, Patiesības kundze! — iesaucās mis Rena.

—    Klausieties, ko viņš saka!

—         Apspriesties ar jūsu draudzeni viņas pašas labā, — turpināja Bredlijs, gribēdams mazajai šķelmei izdabāt, bet jau skaizdamies par tās izdarībām.

—    Ak, Patiesības kundze! — iesaucās leļļu šuvēja.

—         Viņas pašas labā, — vēl vairāk iekaisdams, atkārtoja Bredlijs, — un arī viņas brāļa labā, jo pats šai sarunā neesmu ieinteresēts.

—    Nu, vai zināt, Patiesības kundze, — sacīja šuvēja.

—    ja jau tādas runas, mums noteikti j apagriež jus ar seju pret sienu.

Mis Rena vēl nebija paguvusi lāgā savus draudus izpildīt, kad istabā ienāca Lizija Heksema un, palikusi pie durvīm stāvot, pārsteigta noraudzījās Bredlijā Hcdstounā un Dženijā, kas vicināja dūrīti ciemiņam gar pašu degungalu, pēc tam palūkojās ar seju pret sienu atslietajā ļoti cienījamā Patiesības kundzē.

—    Tu redzi galīgi neieinteresētu cilvēku, mījā Lizij, — sacīja mazā šķelme mis Rena, — kurš atnācis aprunāties tevis pašas un tava brāļa labā. Padomā par to! Un, tā kā tik ļoti labvēlīgai un nopietnai sarunai trešais, pēc manām domām, ir lieks, palīdzi, mīļā, trešajam nokļūt augšstāvā, un trešais tūdaļ atkāpsies.

Lizija saņēma roku, ko leļļu šuvēja sniedza pretī, lūgdama atbalstu, ar vaicājošu smaidu palūkojās draudzenē, bet kustēties pat negrasījās.

—    Tu taču zini, ka, viena pati pārvietodamās, trešā persona iet klupdama krizdama, — sacīja mis Rena, — jo viņai ir slima mugura un kājas lāgā neklausa, un bez tavas palīdzības, Lizij, viņa nespēs aizkopties pietiekami graciozi.

—    Trešā persona darīs prātīgāk, palikdama šeit, — atbildēja Lizija un, palaidusi mis Dženijas roku vaļā, viegli noglāstīja meitenes sprogaino galvu. Pēc tam viņa pievērsās Bredlijam.

—    Jūs nākat, Cārlija sūtīts?

Negribīgi piecēlies un pasniedzis krēslu Lizijai, Bredlijs paglūnēja viņā caur pieri un atkal apsēdās.

—    Stingri ņemot, — viņš sacīja, — varu teikt, ka nāku, Cārlija sūtīts, jo tikos ar viņu pirms neilga brīža, taču Cārlijs mani nav lūdzis nākt. Nāku pats pēc savas pēkšņas ierosmes.

Atslējusi elkoņus pret galdiņu, ar abām plaukstām aptvērusi zodu, mis Dženija Rena sēdēja, greizi vērodama Hedstounu. Turpretim Lizija lūkojās skolotājam tieši acīs.

—    Jautājums ir tāds, — iesāka Bredlijs, bet negaidot izkaltusi mute tikai ar pūlēm vēla vārdus, un tāpēc viņš jutās vēl neveiklāks un nedrošāks, — patiesība ir tāda, ka Cārlijam no manis nav nekādu noslēpumu (tāda vismaz ir mana pārliecība) un viņš man ir uzticējis itin visu.

Bredlijs apklusa, un Lizija ievaicājās:

—    Ko visu, ser?

—    Man šķita, — atbildēja skolotājs, atkal caur pieri paglūnēdams Lizijā, bet, sastapis viņas skatienu, veltīgi pūlēja,s to izturēt un tūdaļ nodūra acis, — man šķita, ka to skaidrāk apzīmēt būtu lieki un varbūt pat nepieklājīgi. Runa ir par to, ka jūs atteicāties no brāļa iecerētā nodoma un ieskatījāt par labākiem mistera … ja nemaldos, mistera Judžina Reiberna plānus.

Izlikdamies, ka nav īsti pārliecināts, vai vārdu atcerējies pareizi, Bredlijs vēlreiz nedroši palūkojās Lizijā, bet tūdaļ atkal nodūra acis.

Tā kā Lizija nebilda ne vārda, viņam atlika vienīgi turpināt, un viņš turpināja vēl vairāk apjucis.

—    Savu nodomu jūsu brālis man izstāstīja tūlīt, līdzko par to bija sācis domāt. Taisnību sakot, Cārlijs par to ierunājās, kad bijām te iepriekšējo reizi… kad gājām mājās un kad es… kad tikšanās ar viņa māsu man šķita kaut kas nekad nepiedzīvots.

Varbūt tas tika darīts bez jebkāda nolūka, taču mazā šuvēja šai brīdī atlaida vienu roku no zoda un, it kā domās nogrimusi, pagrieza ļoti cienījamo P. kundzi ar seju pret klātesošajiem. Pēc tam viņa atkal sēdēja, kā sēdējusi.

—    Es viņa domu atbalstīju, — sacīja Bredlijs, mulsi palūkodamies lellē un neapzināti ļaudams skatienam kavēties pie tās ilgāk nekā pie Lizijas, — atbalstīju gan tāpēc, ka jūsu brālim, gluži dabiski, piekrīt tiesības izstrādāt šādus plānus, gan arī tāpēc, ka cerēju sniegt palīdzību to izpildīšanā. Vārdos grūti izteikt, ar kādu prieku es būtu palīdzējis, kā būtu pūlējies no visas sirds! Un tāpēc man jāatzīst, ka sarūgtināts ir ne tikai jūsu brālis, sarūgtināts esmu arī es. Neko negribēdams ne noklusēt, ne noslēpt, es atklāti atzīstos savā sarūgtinājumā.

Laimīgi aizrunājies tik tālu, Brediijs Hedstouns juta drosmi pieaugam. Turpinājums katrā ziņā skanēja iespaidīgāk, izieiksmīgāk, lai gan ik pēc brīža viņš dīvaini sacirta zobus un tikpat dīvaini ar labo roku berzēja kreisās delnu, it kā ciestu fiziskas sāpes un censtos aizturēt kliedzienu.

—    Esmu cilvēks, kas visu dziļi pārdzīvo, un šī vilšanās man sagādāja dziļu pārdzīvojumu. Es to pārdzīvoju vēl tagad. Savas jūtas nemēdzu izrādīt, jo ir tādi cilvēki, kuriem lemts visu apspiest sevī. Visu sevī apspiest. Taču runa ir par jūsu brāli. Notikušais Cārlijam tik stipri ķērās pie sirds, ka viņš izteica savus iebildumus (manā klātbūtnē) misteram Jūdžinam Reibernam, ja nemaldos, tā nosaukdams džentlmeņa vārdu. Viņš tos izteica gan, tomēr nekas tāpēc negrozījās. Un to varēja gaidīt katrs, kas nav ar aklumu sists, lai nesaskatītu mistera… mistera Jūdžina Reiberna patieso dabu.

Bredlijs Hedstouns atkal pablenza Lizijā un šoreiz izturēja tās skatienu. Vaigi viņam pietvīka uguns sarkanumā, tad nobālēja tin atkal pietvīka uguns sarkanumā, un tā tas turpinājās, līdz visu seju pārņēma nāves bālums.

—    Galu galā es nolēmu nākt viens un runāt ar jums pats. Nolēmu nākt viens un lūgt, lai jūs atsakāties no ceļa, ko esat izraudzījusies, lūgt, lai neuzticaties gluži svešam cilvēkam — cilvēkam, kurš nekaunīgi izturējies pret jūsu brāli un arī pret citiem, — bet paļaujaties uz savu brāli un brāļa draugu.

Lizija Heksema bija sarkusi un bālējusi līdz ar Hedstounu, un nu viņas seja pauda dusmas, bet vēl vairāk nepatiku un, iespējams, bailes. Tomēr, kad viņa beidzot sāka runāt, balss pat neietrīsējās.

—    Nešaubos, mister Hedstoun, ka esat ieradies ar viskrietnākajiem nodomiem. Man nav ne mazāko tiesību to apšaubīt, jo zinu, ka Čārlijam esat bijis labs draugs. Cārlijam varu sacīt tikai vienu — palīdzību, pret kuru viņš tik bargi iebilst, es biju pieņēmusi pirms tam, kad viņam radās kaut kādi plāni manis labā, vai vismaz pirms tam, kad es par tiem uzzināju. Palīdzība man tika piedāvāta smalkjūtīgi, neuzbāzīgi, turklāt to pieņemt mani mudināja vēl citi iemesli, kurus novērtēt būtu arī Cārlija pienākums. Nekas vairāk šai sakarā man Čārlijam nav sakāms.

Bredlijam Hedstounam nodrebēja lūpas, kad viņš pavērtu muti klausījās atbildi, kurā Lizitja runāja tikai par brāli un viņu pat nepieminēja.

—    Ja Cārlijs būtu atnācis pats, — Lizija atkal ierunājās, it kā kaut ko nule atminējusies, — es viņam pastāstītu, cik gudra un pacietīga ir mūsu skolotāja, ka viņa netaupa pūles, mūs abas ar Dženiju mācīdama. Skolotāja tik labi visu izskaidro, ka drīz jau mēs varēsim mācības turpināt bez viņas palīdzības. Cārlijs zina, ko nozīmē īsts skolotājs, un viņam par mierinājumu es vēl varētu pastāstīt, ka mūsu skolotāja ir beigusi mācību iestādi, kur īpaši sagatavo skolotājus.

—     Atļaujiet pavaicāt, — sacīja Bredlijs Hedstouns, lēni izspiezdams vārdus, it kā izlaistu tos caur sarūsējušām dzirnavām, — atļaujiet pavaicāt, ja tas jūs neaizvaino, —vai jūs iebilstu… nē, labāk sacīšu tā — ja jūs tas neaizvaino, es ar vislielāko prieku izmantotu izdevību nākt šurp kopā ar jūsu brāli, lai veltītu jums visas savas pieti.rīgās spējas un pieredzi.

—    Pateicos, mister Hedstoun.

—    Taču diezin vai, — pēc brīža viņš turpināja, slepus žņaudzīdams krēsla sēdekli, it kā gribētu to saraustīt gabalos, un drūmi vērās Lizijā, kura pat acis vairs nepacēla,

—     diezin vai mani pazemīgie pakalpojumi tiktu uztverti labvēlīgi.

Lizija neatbildēja, un satriektais Bredlijs kā īsts nclaimesputns sēdēja, iekrampējies krēslā, ciezdams neapslāpējamas kaislības mokas. Pēc brīža viņš izņēma no kabatas mutautu un noslaucīja pieri un rokas.

—    Man atliek jums pateikt vēl tikai dažus vārdus, taču tas ir pats svarīgākais. Kāds īpašs iemesls liek man vērsties pret jūsu rīcību, un tam ir sakars ar jums vēl nezināmām personiskām attiecībām. Sis iemesls varētu… es nesaku, ka tam vajadzētu … tātad šis iemesls varētu grozīt jūsu pārliecību. Turpināt mūsu sarunu patlaban nav nekādas nozīmes. Lūdzu jūs saprast, ka šis jautājums jāapspriež vēlreiz.

—    Ar Cārliju, mister ITedstoun?

—    Ar… — viņš neizteica līdz galam. — Jā! Teiksim — arī ar Cārliju. Lūdzu jūs saprast, ka šis jautājums jāapspriež vēlreiz, kad tiksimies labvēlīgākos apstāk]os, un tad viss kļūs skaidrs.

—    Es jūs nesaprotu, mister Hedstoun, — galvu purinādama, sacīja Lizija.

—    Pagaidām vairāk neko neteikšu, — Bredlijs viņu pārtrauca, — kad runāsim nākamreiz, jums viss kļūs skaidrs.

—    Kāds viss, mister Hedstoun? Kas vēl nav pasacīts?

—    Jūs… jūs visu uzzināsiet nākamajā tikšanās reizē. — Nevaldāma izmisuma lēkmē viņš iesaucās:

—    Es… man neizdevās! Kāds mani laikam nobūris! — Tad klusu, kā žēlastību lūgdams, piebilda: — Arlabvakar!

Bredlijs pastiepa roku. Kad Lizija, acīm redzami vilcinādamās, pat ar manāmu netīksmi tai pieskārās, viņam pārskrēja dīvaini drebuļi un nobālusī seja savaikstījās kā sāpēs. Nākamajā mirklī viņš jau bija projām.

Leļļu šuvēja sēdēja nepakustēdamās un raudzījās uz durvīm, pa kurām tikko bija izgājis Bredlijs Hedstouns, līdz Lizija, pabīdījusi galdiņu sānis, apsēdās viņai blakus. Tad, lūkodamās Lizijā tāpat, kā tikko bija lūkojusies Bredlijā un durvīs, mis Rena, kā allaž, pēkšņi izslēja zodiņu, atslīga pret krēsla atzveltni un, rokas uz krūtīm sakrustojusi, sacīja šādus vārdus:

—    Hm! Ja tas cilvēks — es, mīļā, runāju par to, kas reiz uzdomās mani aplidot, — ja viņš būs līdzīgs šitam te, lai nemaz nepūlas! Tāds taču ne pirkstu nepakustinās, lai man palīdzētu. Pasaki tādam vārdu, un viņš tūda) aizsvilsies un uzsprāgs gaisā.

—    Un tā tu no viņa tiksi vaļā, — iztapdama draudzenei, atsaucās Lizija.

—    Tik vienkārši tas vis nebūs, — atbildēja mis Rena. — Viņš jau neuzsprāgs gaisā viens pats. Mani arī paraus līdzi. Man šie niķi un stiķi ir zināmi.

—    Tu taču nedomā, ka viņš gribēs darīt tev pāri? — Lizija pavaicāja.

—    Gribēt varbūt tieši negribēs, mīļā, — atbildēja mis Rena, — bet, ja māja pilna ar pulveri un kāds uzdedz sērkociņu, ir taču vienalga, vai tas notiek šeit vai blakusistabā.

—    Ārkārtīgi savāds cilvēks, — domīgi noteica Lizija.

—    Tik savāds, ka labāk lai no tāda te ne miņas nebūtu, — dzēlīgi piebilda mazā asprāte.

Pieradusi vakaros, kad abas mājās bija vienas, sukāt un ķemmēt leļļu šuvējas garos, gaišos matus, Lizija atraisīja lenti, kas saturēja kuplās sprogas, Dženijai darbojoties ar šuvekli, un tās krāšņā straumē izrisa pār vārgajiem pleciņiem, kuriem šāds greznums tik ļoti noderēja.

—    Vēl ne, Lizij, mana mīļā, pagaidi, — sacīja Džcnija, — pasēdēsim pie kamīna un brīdi papļāpāsim. — To pateikusi, viņa savukārt atraisīja draudzenes tumšos matus, un tie divās biezās pīnēs smagi noslīga Lizijai pār krūtīm. It kā salīdzinādama abu matus un tīksminādamās par to krāsu pretstatu, Dženija piekļāva vaigu pie tumtajiem viļņiem un veikliem pirkstiņiem aizsedza sejiņu ar jeltainajām sprogām, tā ka Lizijas vaigs šaudīgajā liesmu gaismā parādījās visā daiļumā.

—    Parunāsim par misteru Jūdžinu Reibernu, — ierosināja Dženija.

Kāds spulgums uzdzirkstīja gaišo matu gūzmā, kas atdusējās uz tumšajiem viļņiem, un, ja tā nebija zvaigzne — jo kur gan te lai rastos zvaigzne! — tad tā bija acs. un, ja tā bija acs, tad tikai Dženijas Rēnas acs, ipoža un vērīga kā putna bērnam, tam pašam paceplitim, no kura meitene bija patapinājusi savu uzvārdu.*

—    Kāpēc par misteru Reibernu? — vaicāja Lizija.

—    Tāpat vien, man pēkšņi iegribējās. Kā tu domā — vai viņš ir bagāts?

—    Nē, nav bagāts.

—    Nabadzīgs?

—    Varētu tā sacīt, ja runa ir par džentlmeni.

—         Ak fā, patiešām. Viņš taču ir džentlmenis. Kur mums ar viņu līdzināties, vai nav tiesa?

Pašūpojusi galvu, pašūpojusi lēni un domīgi, Lizija pavisam klusu atbildēja

—    Ak jā, tiesa, tiesa gan.

Leļļu šuvēja sēdēja, apskāvusi draudzeni. Piekļaudama roku ciešāk tās viduklim, mazā šķelme uzmanīgi uzpūta elpu saviem pāri sejai izrisušajiem matiem, un acs gaišo sprogu ēnā iedzirkstījās vēl spožāk, un tās skatiens tapa

vēl vērīgāks.

—         Mans pielūdzējs nebūs džentlmenis, bet, ja izrādīsies, ka tomēr ir džentlmenis, es viņu drīz vien aiztriekšu ratā. Misters Reiberns, protams, nav mans pielūdzējs, viņu es neesmu pūlējusies savaldzināt. Diez vai kāda viņu ir savaldzinājusi, Lizij?

—    Droši vien.

—    Droši vien? Interesanti zināt — kura?

—         Vai tev neliekas iespējams, ka misterā Reibernā ieskatījusies kāda lēdija un ka viņš tajā varētu iemīlēties?

—         Var jau būt. Nezinu. Bet saki man — ko tu par viņu domātu, ja būtu lēdija?

—         Es — lēdija? — Lizija iesmējās. — Vari gan tu nezin ko iztēloties!

—         Jā, varu. Tomēr atbildi — kaut arī iztēlodamās, tāpat joka pēc.

—         Es un lēdija! Es — nabaga meitene, kas kopā ar savu nabaga tēvu īros laivā pa upi. Es, kas atīru nabaga tēvu mājās tai vakarā, kad šo cilvēku ieraudzīju pirmo reizi. Es, kas biklumā novērsos no viņa skatiena un samulsusi piecēlos un izgāju no istabas!

(«Viņš tevī tātad skatījies jau tovakar, lai gan tu neesi lēdija,» nodomāja mis Rena.)

—         Es un lēdija! — raudzīdamās kamīna liesmās, klusu atkārtoja Lizija. — Es, kuras nabaga tēvs vēl kapā guļ, apkrauts ar nepelnīta kauna lāstu, — un cilvēks, kas grib man palīdzēt, lai tēvu no šā lāsta atbrīvotu! Es un lēdija!

—        Nu atbildi! Kaut vai iztēlodamās — tāpat joka pēc, — mis Rena neatlaidās.

—        Tu prasi no manis pārāk daudz, Dženij, pārāk daudz! Mana iztēle tik tālu nesniedzas. — Kvēlojošo ogļu nespodrajā gaismā tapa redzams, ka viņa skumji un domīgi pasmaida.

—    Bet es gribu, lai mani izklaidē, un tu nedrīksti atteikties, jo es galu galā esmu nelaimīgs radījums un šodien ar savu nerātno bērnu pavisam nomocījusies. Paraugies ugunī, man ļoti patīk, ka tu stāsti, kā esi raudzījušies uguni tolaik, kad jūs vēl dzīvojāt savā drūmajā, vecajā mājā — kādreizējās dzirnavās. Paraugies ugunī, tur … kā to sauca, kad jūs zīlējāt abi ar brāli, kurš man nepatīk.

—    Iedobītē starp kvēlojošām oglēm?

—    Nūja, pareizi! Un tur tu noteikti ieraudzīsi lēdiju.

—         Tas, Dženij, būs vieglāk, nekā man pašai sevi iztēloties par lēdiju.

Dzirkstošā acs nemirkšķinādamās vērās augšup domīgajā sejā, kuras lejup vērstais skatiens palika nekustīgi raugāmies ugunī.

—        Nu? — iejautājās leļļu šuvēja. — Vai esam savu lēdiju atradušas?

Lizija pamāja ar galvu un atvaicāja:

—    Tu gribi, lai viņa būtu bagāta?

—    Lai ir bagāta, jo viņš ir nabadzīgs.

—        Viņa ir neizsakāmi bagāta. Tu gribi, lai viņa būtu skaista?

—         Ja tu, Lizij, esi skaista, viņai katrā ziņā jābūt skaistulei.

—    Viņa ir neizsakāmi skaista.

—         Ko viņa par šo cilvēku saka? — čukstus pavaicāja mis Dženija un pēkšņajā klusumā vēl vērīgāk ielūkojās ugunij pievērstajā sejā.

—         Viņa ir laimīga, ļoti laimīga par savu bagātību, i > nauda noderēs viņam. Viņa ir laimīga, ļoti laimīga par savu daiļumu, jo viņš varēs ar savu skaistuli lepoties. Viņas nabaga sirds …

—    Ko-o? Nabaga sirds? — mis Rena pārjautāja.

—        Viņas sirds — mīlestības un uzticības pilnā sirds — pieder šim cilvēkam. Laimīga viņa ietu nāvē kopā ar viņu… gribēju sacīt — ietu nāvē par viņu. Viņa zina, cik daudz viņam piemīt vājību, bet ir pārliecināta, ka tis radījusi vientulība, jo viņam nav bijis neviena, uz ko naļauties, par ko rūpēties un kam uzticēties. Un šī bagātā, skaistā lēdija, kurai es ne tuvu nespēju līdzināties, saka: «Lauj man aizpildīt tukšumu tavā dzīvē, ļauj apliecināt, cik maz es raizējos par sevi, ļauj pierādīt, ko visu ar prieku darīšu un pacietīšu tevis dēļ, un es ticu, ka kopā ar mani tu kļūsi daudz labāks, lai gan neesmu tevis cienīga un pat domās neuzdrošinos ieņemt vietu tev līdzās.»

Redzēdama jūsmu un pašaizmiršanos ugunij pievērstajā sejā un saklausīdama kaismu aizrautību draudzenes vārdos, Dženija strauji atmeta matus no pieres, un viņas vērīgajā skatienā parādījās satraukums. Līdzko Lizija apklusa, mazā šuvēja nodūra galvu un novaidējās:

—    Ak, mans Dievs, ak vai, mans Dievs!

—    Vai tev kaut kas sāp, Dženij? — kā no sapņa atmodusies, jautāja Lizija.

—    Jā, bet tās nav parastās sāpes. Liec mani gulēt, iiec tūdaj mani gulēt! Un neatstāj mani šovakar vienu! Aizslēdz durvis un pasēdi pie manis! — Novērsusies viņa vēl klusu nočukstēja: — Lizija, mana Lizija! Nabaga Lizija! Ak, mani svētlaimīgie bērniņi, nokāpiet šonakt pa garajām, spožajām kāpnēm, šonakt nāciet nevis pie manis, bet pie viņas! Viņai, mani svētlaimīgie bērniņi, jūsu palīdzība vajadzīga vairāk nekā man!

Apskaidrotu skatienu Dženija pacēla rokas augšup, pagriezās un, cieši apskāvusi Liziju, piekļāvās tai pie krūtīm.

XII NODAĻA

Vēl kāds plēsējpulns.

Bezgodis Raiderhuds mitinājās visklusākajā, visnomaļākajā Laimhausas nostūrī starp takelāžas meistariem, mastu, airu un stāpeļu bloku darinātājiem, starp laivu būvētājiem un buru audējiem kā kuģa kravas tilpnē, kas bāztin piebāzta ar dažnedažādiem ostmalas tipiem — cits nepavisam nebija labāks par Raidcrhudu, cits likās krietni labāks, bet sliktāku par viņu nevarēja atrast visā ostas apkaimē. 5ās apšaubāmās vietas iemītnieki, sabiedrības nolūkošanā parasti nebūdami pārāk izvēlīgi, pazīšanos ar Bezgodi par īpašu godu neuzskatīja — biežāk vēsi uzgrieza viņam muguru nekā silti paspieda roku un kopīgā dzeršanā ielaidās vienīgi tad, ja viņš visiem izmaksāja. Sādā raibā cilvēku jūklī gadījās pa īpatnim, kam sabiedriskā apziņa un paša tikumība liedza padoties pat tik iedarbīgam kārdinājumam un ielaisties jebkādos sakaros ar nicināmu nodevēju. Sai cildenajai morālei tomēr piemita arī savs trūkums, proti, tās sekotāji ikvienu liecinieku, kas tiesas priekšā nodeva patiesu liecību, uzskatīja par tādu pašu pretīgu nelieti kā. viltus liecinieku.

Meita, ko misters Raiderhuds nekad neaizmirsa pieminfēt, bija vienīgais glābiņš, kas viņu pasargāja no ļaunā likteņa — rast šai ostas peklē kapu vai, citiem vārdiem sakot, palikt bez iztikas līdzekļiem. Mis Plezenta Raiderhuda Laimhausas apkaimē ieņēma zināmu stāvokli un bija nodibinājusi šādus tādus sakarus. Viņa bija naudas aizdevēja un savus nelikumīgos darījumus kārtoja bodelē, ko tautā mēdz saukt par krāmu bodi, — aizdeva nožēlojamus grašus, ķīlā ņemdama tikpat nožēlojamus krāmus. Divdesmit četru gadu vecumā Plezenta šo amatu piekopa jau piekto gadu. Bodeli bija atvērusi viņas nelaiķe māte, pēc kuras aiziešanas viņsaulē Plezenta tirgošanos turpināja, mantojumā saņēmusi spilvenā slepus noglabātus piecpadsmit šiliņus; par šo kapitālu mirēja bija paguvusi ar pēdējiem kaut cik sakarīgiem šļupstiem iečukstēt meitai ausī, iekams no šņaucamās tabakas un džina pārmērīgas lietošanas mantotā tūska savu upuri noveda tādā stāvoklī, kas vairs nav savienojams ne ar sakarīgu runu, ne arī ar palikšanu šaisaulē.

Kāpēc meita nokristīta par Plezentu*, to nelaiķe misis Raiderhuda varbūt kādreiz būtu mācējusi izskaidrot, bet varbūt arī ne. Plezenta pati zināja vienīgi to. ka viņu tā sauc, un līdzēt tur neko nevarēja. Minētajā jautājumā neviens viņai padomu nebija prasījis, tāpat kā nebija apvaicājies pēc viņas domām par ierašanos šai grēku pasaulē, kur katram cilvēkam nepieciešams savs vārds. Tieši tādā pašā kārtā Plezenta bija tikusi pie tā, ko mēdz saukt par šķielacīm (mantojums no tēva) un no kā viņa laikam taču labprāt būtu atteikusies, ja vien viņas vēlēšanos kāds ņemtu vērā. Citādi mis Plezentu varēja uzskatīt par gluži glītu sievišķi, kaut arī viņa bija drebelīga, izkāmējusi, pelnpelēku seju un izskatījās krietnu tiesu vecāka, nekā bija īstenībā.

Kā iedzimts instinkts vai iedīdīts paradums liek suņiem plosīt zināmus dzīvus radījumus, protams, līdz zināmai pakāpei, tā arī Plezentai Raiderbudai — nodod Dievs šādu salīdzinājumu uzskatīt par necieņas izrādīšanu! — vai nu Iedzimts instinkts, vai iedīdīts paradums ikvienu jūrnieku, protams, zināmās robežās, lika uzskatīt par savu laupījumu. Ieraudzījusi cilvēku matroža vamzī, viņa, tēlaini iz' sākoties, tūdaļ pūlējās to noķert uz āķa. Tomēr, ņemot vērā visu iepriekš sacīto, Plezentu nevarēja uzskatīt nedz par ļaunu, nedz arī par netīkamu. Ko tikai viņa nebija uzzinājusi pati pēc savas rūgtās pieredzes! Ieraudzījusi jauno pāri dodamies kāzu braucienā, Plezenta Raiderhuda

tanī saskatīja vienīgi divus cilvēkus, kas saņēmuši likumīgu atļauju plēsties un ķildoties. Ieraudzījusi kristību ceremoniju, viņa saskatīja tikai mazu pagānu, kuram pavisam no lieka tiek uzmākts vārds, ko tāpat agri vai vēlu aizstās ar zākājošu palamu, un šis nevienam nevajadzīgais mazais pagāns allaž maisīsies visiem pa kājām un saņems dunkas un belzienus, līdz izaugs pietiekami liels, lai pats bez žēlastības izdāļātu dunkas un belzienus. Ieraudzījusi bēru gājienu, viņa tajā saskatīja tikai veltīgu izšķērdību — maskarādei līdzīgu ceremoniju, kurā viscaur melnā ģērbušies liekuļi, par bargu naudu iemantojuši īslaicīgu aristokrātisku cildenumu, sarīko nelaiķim vienīgās svinības viņa mūžā. Ieraudzījusi kādu tēvu, viņa tajā saskatīja tikai pašas tēva dubultnieku un atminējās, kā tas kopš viņas agrīnām bērnu dienām savus pienākumus bija atgādājies vienīgi atsevišķiem joņiem un tādās reizēs laidis darbā dūri un siksnu, par piemiņu tēva pienākumiem sagādādams meitai svelošas sāpes. Tādējādi, ņemot visu teikto vērā, Plezenta Raiderhuda nemaz tik ļoti slikta nebija. Viņas dabā jautās pat tāda kā romantiska stīga — kāda jau nu romantika spēj iezagties Laimhausas apkārtnē —, un ir iespējams, ka dažkārt, vasaras vakarā uz krūtīm sakrustotām rokām stāvēdama pie savas bodeles sliekšņa un paceldama acis no. smirdošās ielas pret rieta debesīm, Plezenta gara acīm skatījusi miglainas iztēles ainas, kur tālās dienvidjūru un sazin vēl kādu jūru salās (ar zināšanām ģeogrāfijā Plezenta neizcēlās) tik jauki rokrokā ar sirdsmīļo draugu klaiņot pa maizeskoku birzīm un gaidīt, vai no civilizētās pasaules trokšņainajām ostām vējš neatpūtīs kādu kuģi. Jo pietrūka vēl tikai jūrnieku, kuriem izmest āķi, lai mis Plezentas paradīze kļūtu pilnīga.

Kādā vakarā, kad vasara sen bija pagājusi, Plezenta parādījās uz savas bodītes durvju sliekšņa, un viņu tūdaļ pamanīja cilvēks, kas stāvēja otrpus ielas. Vakars bija salts un tumšs, pūta dzeldīgs vējš. Tāpat kā citām ostas apkaimes iemītniecēm, Plezentai Raidcrhudai piemita kāda sevišķa īpatnība: plušķainā mezglā sasietie mati pastāvīgi izrisa pār muguru, un, lai ko gribēdama uzsākt, viņa al. laž bija spiesta vispirms tos atkal savīkstīt. Arī tai brīdī, tikko iznākusi pa durvīm, lai uzmestu skatienu ielai, viņa ar abām rokām ieklupa matos, it kā pati sevi uzvilkdama. Šis paņēmiens bija ieviesies tik plaši, ka, līdzko ostas rajonā izcēlās kautiņš vai sākās kādas citas nekārtības, vietējās dāmas no visām pusēm bariem vien steidzās uz no tikuma vietu, pa ce|am vīkstīdamas matus mezglā, un daudzas aiz lielās steigas nebija paguvušas izņemt ķemmi no mutes.

Mis Plezentas nožēlojamo bodeli, kuras jumts kārtīgam vīram ar roku aizsniedzams, gandrīz varēja pielīdzināt pagrabam vai alai; iekļūt tanī varēja pa trim pakāpieniem. Tomēr tās vāji apgaismotajā logā starp pāris spilgtiem mutautiem, apvalkātu apģērba gabalu, kas reiz varbūt bijis matroža vamzis, dažiem bezvērtīgiem pulksteņiem un hronometriem, tabakas dozi un divām sakrustotām pīpēm, pudeli ar valriekstu mērci un atbaidoša izskata sal dūmiem — starp šiem pasaulīgo labumu neapšaubāmajiem pretstatiem, kas noderēja par aizsegu krāmu bodes galvenajai komercijai, bija izlikts uzraksts «Mēbelētas istabas ar pilnu pansiju jūrniekiem».

Ieraudzījis durvju priekšā Plezentu Raiderhudu, svešais pārnāca ielai pāri tik ātri un jau stāvēja veikala īpašniecei tieši blakus, ka tā vēl nebija paguvusi sevi uzvilkt.

—    Vai tēvs ir mājās? — viņš vaicāja.

—    Laikam gan, — nolaizdama rokas, atbildēja Piezenta, — nāciet iekšā!

Nenoteiktā atbilde noderēja ievilināšanai, jo svešais izskatījās pēc jūrnieka. Tēva mājās nebija, un Plezenta to zināja.

—    Apsēdieties pie kamīna! — iedabūjusi svešo veikalā, viņa viesmīlīgi aicināja. — Jūsējie mums allaž ir gaidīti viesi.

—    Tencinu, — atbildēja svešais.

Viņa izturēšanās bija raksturīga matrozim un arī rokas tieši tādas kā īstam matrozim, vienīgi to āda likās pārāk maiga. Plezenta kā īsta lietpratēja jūrniekus pazina pēc pirmā acu uzmetiena, tāpēc tūdaļ pamanīja, ka svešā plaukstas, kaut arī iedegušas, ir neparasti gaišas un gludas, tāpat kā nemaldīgi saskatīja, cik tās spēcīgas un lokanas, jo viņš sēdēja, kreiso roku vaļīgi nolaidis mazliet virs ceļgala un labo tikpat vaļīgi pārmetis pār koka krēsla paroceni, un tās plaukstu turēja viegli savilktu, it kā tikko tajā turējis tauvu.

—    Jūs laikam gribat apmesties mūsu mēbelētajās istabās? — ieņēmusi novērotājas pozīcijas kamīna otrā malā, pavaicāja Plezenta.

—    Pats vēl nezinu, ko gribu, — atbildēja svešais.

—    Varbūt kaut kas mūsu veikalā var jums noderēt?

—    Nē, — viņš atbildēja.

—         Nūja, kad tik glauns apģērbs, — sacīja Plezenta. — Bet, ja vajadzīgs apmesties vai ko nopirkt, te ir dabūjams viss.

—         Zinu, zinu, — pārlaizdams skatienu bodītei, atteica svešais. — Neesmu šeit pirmo reizi.

—         Vai jūs kaut ko jau esat ieķīlājis? — apvaicājās Plezenta cerībā uz izdevīgu darījumu.

—    Nē. — Svešais papurināja galvu.

—         Puslīdz droši varu sacīt, ka jūs pie mums nekad neesat apmeties.

—    Neesmu vis. — Svešais atkal papurināja galvu.

—          Ko tad jūs te darījāt? — jautāja Plezenta. — Nekādi nevaru jūs atminēties.

—         Nav nekāds brīnums. Toreiz bija nakts un es stāvēju tur, uz apakšējā pakāpiena, kamēr mans kuģa biedrs tekāja aprunāties ar jūsu tēvu. Sl vieta man tomēr labi palikusi atmiņā. — Un viņš ziņkārīgi vēlreiz pārlaida visapkārt skatienu.

—    Vai tas bija sen?

—         Tāds laiciņš būs. Kad atgriezos no iepriekšējā brauciena.

—    Tad jau sen neesat jūrā braucis?

—         Nē. Kādu strēķi nogulēju slims, pēcāk strādāju krastā.

—    Tad tāpēc jums tādas rokas.

Pētīgs skatiens, nenoteikts smaids un pēkšņa sakustēšanās krēslā lika Plezentai apklust.

—         Jūs esat acīga vērotāja. Jā. Manas rokas runā skaidru valodu.

Svešā skatiens Plezentu darīja nemierīgu, un viņa aizdomīgi palūkojās tam pretī. Sakustēšanās krēslā, kaut gluži negaidīta, nebūt neliecināja par satraukumu, bet vaļīgā poza, ko svešais tūdaļ atkal ieņēma, pauda slēptu pašpārliecību un pat it kā draudīgu sava spēka apziņu.

—    Vai uz jūsu tēvu ilgi būs jāgaida? '

—    Nezinu. Nemāku sacīt.

—         Jūs taču teicāt, ka tēvs laikam ir mājās, — tas no«īmē, ka viņš tikai nesen izgājis? Nesaprotu.

—         Es domāju, ka viņš ir pārnācis, — Plezenta paskaidroja.

—         Ak tā! Jūs domājāt, ka viņš pārnācis? Tātad viņš Jau labu laiku ir projām? Nesaprotu.

—    Ko es jūs mānīšu! Tēvs ir laivā uz upes.

—    Atkal vecajās darīšanās? — jautāja svešais.

—    Nesaprotu, par ko jūs runājat, — sacīja Plezenta un atkāpās soli atpakaļ. — Kas jums vispār vajadzīgs?

—    Ļaunu es jūsu tēvam negribu darīt. Un negribu arī teikt, ka gribētu to darīt, pat ja tas būtu manos spēkos. Vēlos tikai ar viņu aprunāties. Un tas taču ir tīrais nieks, vai nav tiesa? Nekā slēpjama man nav, un mūsu sarunā varēsiet piedalīties arī jūs. Taisnību sakot, mis Raiderhuda, no manis jūs neko neizspiedīsiet un nekādu labumu negūsiet. Ne jūsu veikalam, ne pansijai ar mani nekas nesanāks, un arī par puspensiem vai sešpensiem es nedomāju. Metiet to no galvas laukā, un gan jau mēs kopīgu valodu atradīsim.

—    Bet jūrnieks taču jūs esat? — Plezenta neatlaidās, it kā šis amats būtu pietiekams iemesls cerībām, ka no svešā tomēr kas atlēks.

—    Jā un nē. Reiz biju jūrnieks un reiz varbūt atkal braukšu jūrā. Bet jums no manis labuma nebūs. Goda vārds, varat man ticēt.

Saruna bija sasniegusi kritisku stāvokli, un mis Plezentas matu mezgls pakausī draudēja izrist. Tas patiešām arī izrisa, un Plezenta stājās pie matu vikstīšanas, caur nodurtu pieri lūrēdama svešiniekā. Pievērsusi vērtējošu skatienu jūrnieka apģērbam, kas likās tieši kā pēc svešinieka kauliem šūdināts, viņa ieraudzīja tam makstī pie jostas pa rokas tvērienam iesietu prāvu dunci, svilpi aukliņā ap kaklu un īsu, bemberainu kūju, kuras resnais, rievainais gals rēgojās no platās vamža ārkabatas. Svešais sēdēja, rāmi lūkodamies Plezentai acīs, bet draudīgie rīki, kas skatienam pavērās it kā neviļus, kā arī kuplais, pakulu kodeļai līdzīgais rnatu ērkulis un biezā bārda iedvesa viņai bailes.

—    Goda vārds, varat man ticēt! — viņš atkārtoja.

Plezenta klusēdama strupi pamāja ar galvu. Svešais,

tāpat klusēdams, strupi atmāja. Pēc tam viņš piecēlās, rokas uz krūtīm sakrustojis, nostājās kamīna priekšā un lūkojās ugunī, bet Plezenta, arī rokas uz krūtīm sakrustojusi, atspiedās pret kamīna dzegu.

—    Lai laiks līdz jūsu tēva pārnākšanai nevilktos pārāk gausi, — svešais ierunājās, — pastāstiet — vai pie jums te, upmalā, tagad bieži aplaupa un slepkavo jūrniekus?

—    Nē, — atbildēja Plezenta.

—    Varbūt dažkārt gadās?

—        Reizēm dzird runājam, ka ap Retklifu, Vepingu un vēl šur tur tanī pusē kāds esot apstrādāts. Bet kas zina, cik tur melu, cik patiesības!

—    Taisnība. Un kam tas vajadzīgs?

—         To pašu saku arī es, — Plezenta piekrita. — Kāda jēga viņus apstrādāt! Jūrnieki paši, lai Dievs viņus svētī, ij bez laupīšanas neko kabatā nepatur.

—         Jums taisnība. Naudiņu no viņiem var izdabūt arī bez varasdarbiem, — sacīja svešais.

—         Skaidrs, ka var, — atsaucās Plezenta, — un viņi atkal dodas jūrā, un nauda no jauna kabatā. Kuģis jūrniekiem ir īstā mājvieta, un, jo ātrāk viņi uz tā nokļūst, jo pašiem izdevīgāk. Kur vēl labāka dzīve nekā uz jūras!

—         Zināt, kāpēc es to vaicāju, — turpināja viesis, atraudams skatienu no uguns kamīnā. — Mani pašu reiz tā apstrādāja un pameta likteņa varā, domādami, ka esmu beigts.

—         Ko jūs sakāt! — Plezenta iesaucās. — Kur tas notika?

—         Tas notika, — domīgi iesāka svešais, ar labo roku nobraucīdams zodu un kreiso iebāzdams brezenta vamža kabatā, — tas notika, man liekas, kaut kur tepat netālu. Varbūt kādu jūdzi no šejienes.

—    Jūs bijāt pilnā? — vaicāja Plezenta.

—         Mani tīšām ar kaut ko apdullināja, bet ne jau ar dzērienu. Es, saprotiet, nemaz nedzēru. No viena malka biju gatavs.

Plezenta bēdīgi pašūpoja galvu, rādīdama, ka visu saprot un šādu rīcību nosoda.

—         Katrs darbs jādara godīgi, — viņa sacīja, — bet tā Ir nekrietnība. Kādas tiesības šitā apieties ar matrozi!

—         Tāda pārliecība dara jums godu, — grīni pasmaidīdams, teica svešais un pusčukstus piebilda, — jo vairāk tāpēc, ka tā laikam gan nesaskan ar jūsu tēva uzskatiem. Jā, toreiz man klājās nelāgi, pavisam nelāgi. Biju zaudējis visu un ar mokām izvilku dzīvību — tik traki biju novārdzis.

—    Vai tie nelieši saņēma atmaksu? — jautāja Plezenta.

—         Briesmīgu atmaksu, — drūmi atbildēja svešais, — taču es tur savu roku nepieliku.

'— Kurš tad? — vaicāja Plezenta.

Svešais ar pirkstu norādīja uz augšu un, lēnām nolaidis roku, atkal atbalstīja zodu plaukstā un tikpat domīgi vērās ugunī. Pievērsusi viņam mantojumā iegūto šķielaci,

Piezenta Raiderhuda juta, ka svešinieka noslēpumaina, skarbā nosvērtība vieš viņā aizvien lielāku nemieru.

—    Lai nu kā, — teica krietnā jaunava, — priecājos, ka viņi saņēmuši atmaksu, un to jums atklāti pasaku. Varadarbi met ēnu uz godīgiem darījumiem. Tāpat kā paši jūrnieki, es neatzīstu nekādu varmācību pret viņiem. Allaž paturu prātā, ko teica mana nelaiķe māte. Ar jūrniekiem tikai pa godam, mēdza teikt mana māte, lai nebūtu nekādas laupīšanas, ne roku palaišanas. — Veikala darījumos mis Piezenta labprāt būtu noplēsusi un noplēsa ari, ja radās izdevība, trīsdesmit šiliņus nedēļā par pansiju, kas nebija ne piecu šiliņu vērta, un arī krāmu bodē rīkojās sa skaņā ar tiem pašiem priekšstatiem par taisnīgumu, tomēr sirdsapziņa viņai bija tik jūtīga un cilvēkmīlestība — tik dziļa un patiesa, ka, līdzko kāds pārkāpa viņas principus veikala darīšanās, viņa kļuva par jūrnieku tiesību kvēlu aizstāvi un vērsās pat pret tēvu, kuram parasti neuzdrošinājās pretoties.

No turpmākām pārdomām Plezentu iztraucēja nikns iizbļāviens: «Piesargies, papagaili!» — un cepure, kas, tēva smagās rokas mesta, ielidoja viņai tieši sejā. Pieradusi pie tā, ka viņš šādi apliecina savus uzskatus par tēva pienākumiem, Piezenta tikai noberzēja seju ar matiem (kas, protams, bija izrisuši) un atkal savīkstīja tos mezglā. Arī šis bija raksturīgs šejienes iemītnieču paradums, ko varēja novērot ikreiz pēc dedzīgākām domstarpībām, kuras izpaudās vārdu pārmaiņā vai dūru palaišanā.

—     Izmācījuši, nolāpīts, šitādu papagaili tērgāt! — misters Raiderhuds noņurdēja un, noliecies pēc cepures, dzīrās ar galvu un labo elkoni dot meitai krietnu belzienu sānos, jo sarunas par kutelīgo tematu — jūrnieku aplaupīšanu — viņu ārkārtīgi aizvainoja, turklāt viņš bija nelāgā omā. — Ko tu, papagaili, te tarkšķi! Vai tev nekā nav, ko darīt, ka, rokas salikusi, stāvi un kā papagailis droši vien tarkšķēsi vai visu nakti cauri?

—    Lieciet viņu mierā! — sacīja svešais. — Viņa tikai sarunājas ar mani.

—    Likt mierā, ko? — iebrēcās misters Raiderhuds, nopētīdams svešo no galvas līdz kājām. — Vai jūs zināt, ka tā ir mana meita?

—    Zinu.

—    Un vai jūs zināt ari to, ka es neļaušu savai meitai tarkšķēt kā papagailim?'Ne tikai viņai, neviens lai te nedomā tarkšķēt !ā papagailis. Kas jūs pafs tāds būtu, un ko jums teifan vajag?

—    Vai es varu atbildēt, iekams jūs neesat apklusis? — nikni attrauca svešais.

—    Labi jau, labi, — mazliet notrtlcies sacīja misters Raiderhuds. — Apklusīšu un klausīšos. Tikai netarkšķiet kā papagailis!

—    Iedzert negribat? — lūkodamies Raiderhudā, tikpat skarbi noprasīja svešais.

—    Kas tur ko taujāt! — atbildēja misters Raiderhuds. — Vai es kādreiz neesmu gribējis? — Muļķīgais jautājums viņu sadusmoja.

—    Ko dzersiet? — vaicāja svešais.

—    Vīnu, — strupi atbildēja misters Raiderhuds, — ja jūs to spējat izmaksāt.

Svešais iebāza roku kabatā, izvilka ptissovrinu un palūdza mis Plezentu atnest pudeli vīna.

—    Neatkorķētu, — viņš piebilda, zīmīgi paraudzījies Raiderhudā.

—    Lieku galvu ķīlā, ka jūs neesat ar pliku roku ņemams, — drūmi pasmaidījis, noburkšķēja misters Raiderhuds. — Vai es jūs pazīstu? N-n-nē, nepazīstu vis.

—    Nē, jūs mani nepazīstat, — atbildēja svešais.

Nikni viens otru vērodami, abi palika stāvam, līdz atgriezās Plezenta.

—    Paņem no plaukta glāzes! — Raiderhuds izrīkoja meitu. — Man dod to ar nolauzto peciņu! Cilvēkam, kas dienišķo maizi pelna sviedriem vaigā, arī tāda ir gana laba. — Raiderhuda vārdi liecināja it kā par pieticību un pašaizliedzību, taču, kā tūdaļ izrādījās, glāzi bez peciņas, kad tajā ieliets vīns, uz galda nolikt nevarēja, to nācās iztukšot vienā rāvienā, un misteram Raiderhudam tādējādi radas izdevība dzeršanā trīskārt apdzīt viesi.

Turēdams «Fortunāta kausu» gatavībā, misters Raiderhuds ierīkojās pie galda uguns priekšā, svešais apsēdās viņam pretī, un Plezenta piemetās uz ķeblīša starp viesi un kamīnu. Aizmugurē izliktie mutauti, svārki, krekli, cepures un tamlīdzīgas apvalkātas «ķīlas» bija mazliet līdzīgi cilvēkiem, kas noklausās sarunā; īpaši pie sienas piekārtais melnais eļļota auduma jūrnieka vamzis ar cepuri šķita tieši kā lempīgs matrozis, kas, sabiedrībai muguru uzgriezis, pūlas uztvert ik vārdu tik ziņkārīgi, ka rokas paguvis iebāzt labi ja līdz puspiedurknei un pleci tāpēc palikuši uzrauti pāri ausīm.

Vispirms viesis pacēla pudeli pret sveces gaismu, tad pamatīgi nopētīja tās korķi. Pārliecinājies, ka korķis nav aiztikts, viņš no krūškabatas lēnām izvilka sarūsējušu aizvāžamo nazi ar spalā ierīkotu korķu viļķi un atkorķēja pudeli. Vēlreiz nopētījis korķi, viņš izskrūvēja no tā viļķi, nolika abus uz galda un ar mezglā sasietā jūrnieka kaklauta stūri izslaucīja pudeles kakliņu. Viss tika darīts apdomīgi, bez liekas steigas.

Kamēr viesis nesteigdamies nodevās priekšdarbiem, Raiderhuds sēdēja, izstieptā rokā turēdams glāzi bez peciņas, un pacietīgi gaidija, kad to beidzot piepildīs. Tad roka pamazām tika vilkta atpakaļ, glāze nolaista aizvien zemāk un zemāk, līdz, uz mutes apgāzta, tā atdūrās pret galdu. Tikpat lēni un pamazām Raiderhuda uzmanība pievērsās nazim. Kad svešais paņēma pudeli, dzirdamies piepildīt glāzes, Raiderhuds piecēlās, pārliecās pari galdam, lai labāk saskatītu nazi, pēc tam stingu skatienu pavērās viesi.

—    Kas jums lēcies? — svešais apvaicājās.

—         Sitas nazis man tāds kā pazīstams, — atbildēja Raiderhuds.

—    Skaidrs, kāpēc lai nebūtu pazīstams?

Ar galvas mājienu uzaicinājis Raiderhudu pacelt glāzi, svešais to piepildīja. Raiderhuds izdzēra glāzi tukšu un atkal iesāka:

—    Sitas te nazis …

—         Pagaidiet! — mierīgi sacīja svešais. — Gribu uzdzert uz jūsu meitas veselību. Priekā, mis Raiderhuda!

—         Sitas te nazis piederēja vienam matrozim, vārdā Džordžs Redfuts.

—    Tieši tā.

—    To matrozi es labi pazinu.

—    Tieši tā.

—    Kāds liktenis viņu ķēris?

—        Viņu ķērusi nāve. Viņu ķēra briesmīga nāve, — atbildēja svešais. — Pēc tam baismi bija uz viņu skatīties.

—    Pēc kam? — saraucis pieri, vaicāja Raiderhuds.

—    Pēc tam, kad viņu nogalināja.

—    Nogalināja? Kas nogalināja?

Paraustījis plecus, svešais piepildīja Raiderhuda glāzi, un Raiderhuds, vienā paņēmienā to iztukšojis, pārsteigts palūkojās papriekš meitā, tad ciemiņā.

—         Jūs tak negribēsiet vienam godīgam cilvēkam iestās* tīt, ka… — turēdams tukšo glāzi rokā, viņš atsāka pārtraukto sarunu, bet tad viņa skatienu kā magnēts pievilka

svešā vīra vamzis. Noliecies pār galdu, lai aplūkotu to tuvāk, viņš pataustīja vamža piedurkni, apčamdīja oderi (svešais, ne vārda nebilzdams, mierīgi ļāva viņam rīkoties), tad iesaucās: — Varu galvot, ka šitas vamzis ari piederēja Džordžam Redfutam!

—    Taisnība. Sis vamzis Redfutam bija mugurā tai dienā, kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi, un šai saulē viņu vairs arī neredzēsiet.

—    Varu derēt, ka jūs man taisni acīs atzīstaties slepkavībā! — iesaucās Raiderhuds, tomēr glāzi pasniedza, lai ielej vēl.

Svešais atkal tikai paraustīja plecus un nepavisam nelikās samulsis.

—    Kaut mani vai nosit, bet es neatģiedu, ko ar šito zelli lai iesāk! — Raiderhuds krietnu brīdi blenza svešajā, tad ātri iztukšoja glāzi. — Nesaprotu, kas jūs esat par cilvēku. Nu sakiet tak ko jēdzīgu!

—     Sacīšu arī, — paliecies Raiderhudam pretī, klusu, bet daudznozīmīgi atbildēja viesis. — Kāds jūs esat nekrietns melis!

Godavīrs, patiesības liecinieks, pielēca kājās un atvēzējās, it kā grasītos triekt glāzi svešajam sejā. Tas pat acis nepamirkšķināja, tikai it kā zīmīgi, kā draudoši pakratīja pirkstu, un godīguma paraugs pārdomājis atkal apsēdās un arī glāzi nolika uz galda.

—    Kad ar savām pasaciņām gājāt pie advokāta Templī, — kaitinošā mierā pārliecināti turpināja svešais, — jums laikam bija pamats savu draugu turēt aizdomās. Bija taču, vai ne?

—    Man — turēt aizdomās? Kādu draugu?

—    Sakiet vēlreiz — kam piederēja šis nazis? — noprasīja svešais.

—    Tas piederēja tam, tā sacīt, bija tā īpašums … nu tā, ko es jums sacīju, — atbildēja Raiderhuds, apstulbumā pūlēdamies izvairīties no vārda pieminēšanas.

—    Sakiet vēlreiz — kam piederēja šis vamzis?

—    Tas apģērba gabals arī piederēja tam… nu, kas to valkāja… tam pašam, ko es jau minēju, — Raiderhuds izlocījās tik truli kā Oldbeilijas tiesas priekšā.

—    Man ir tādas aizdomas, ka pastrādāto ļaundarību jūs piedēvējāt šim cilvēkam, apbrīnodams viņa veiklību izkulties sveikā. Taču, lai tādā veidā izkultos sveikā, liela gudrība nav vajadzīga. Gudri darīts būtu tad, ja viņš kaut uz vienu pašu mirkli izkāptu no kapa atkal šās saules gaismā.

—     Ir nu gan ķeza! — norūca misters Raiderhuds un piecēlās kājās, sagatavojies aizstāvēties līdz pēdējam.

—    Katrs nekauņa, ieģērbies miroņa vamzī, katrs nekauņa, pievācis miroņa dunci, var ienākt mājā pie godīga dzīva cilvēka, kas savu dienišķo maizi pelna sviedriem vaigā, un bez jebkādas jēgas un pamata piesiet tam sazin kādas nejēdzības! Kāpēc lai es viņu būtu turējis aizdomās?

—    Tāpēc, ka jūs viņu pazināt, — atbildēja svešais,

—    tāpēc, ka bijāt abi uz vienu roku, tāpēc, ka zinājāt, kas slēpjas aiz viņa godīgās ārienes, tāpēc, ka tai naktī, kad, pēc jūsu domām, tika izdarīta slepkavība, viņš iegriezās šeit stundu pēc kuģa iebraukšanas dokā un apvaicājās, kur varētu dabūt istabu pārnakšņošanai. Vai viņam līdzi nebija vēl kāds cilvēks?

—    Varu apzvērēt un likt galvu ķīlā, ka jūs nu gan tas nebijāt, — atbildēja Raidcrhuds. — Jūs te dikti bramanīgi izrunājaties, bet, pēc manas saprašanas, visa tā būšana nelāgi vēršas pret jums pašu. Stāstīsiet man te, ka Džordžs Redfuts izgaisis no redzesloka un nevienam gar to nav bijis daļas! Vai jūrniekam tas gadās pirmo reizi? Cik nav tādu, kuri pazūd bez ziņas un miņas un nez cik ilgi neuzrodas — pieņem citu vārdu, pierakstās uz cita kuģa, kas brauc tālās jūrās, un sazin ko vēl neizdara, bet pēc laika, kur bijuši nebijuši, klāt kā naglas, un neviens ne ausi nepakustina. Paprasiet manai meitai! Diezgan abi iztarkšķējāties kā papagaiļi, kamēr manis nebija mājās, — patarkšķiet vēl, lai arī es varu dzirdēt! Jūs mani turēsiet aizdomās par to, ka es turu aizdomās viņu! Bet kādās aizdomās vēlēsiet turēt jūs? Jūs sakāt, ka Džordžs Redfuts nogalināts. Es jums prasu — kas viņu nogalināja un kā jūs zināt, ka viņš ir nogalināts. Jums kabatā ir viņa nazis un mugurā — viņa vamzis. Es prasu — kā jūs pie tiem esat ticis? Padodiet šurp pudeli! — Misters Raiderhuds acīmredzot alojās, no visas tiesas ieskatīdams vīnu par savu īpašumu. — Bet tu, — viņš piebilda un, piepildīdams glāzi, pagriezās pret meitu, — nebūtu žēl brangā vīna, ietriektu tev pudeli ģīmī — ko te tarkšķi ar šādiem tādiem dienaszagļiem! Tāds tik saklausās, ko visādi papagaiļi sapūš ausīs, un, skaties, bāžas virsū ar savām aizdomām, bet es, ja kādu turu aizdomās, pratīšu savu taisnību pierādīt, jo pēc dabas esu godīgs cilvēks, kas dienišķo maizi pelna sviedriem vaigā, kā godavīram pieklājas. — Viņš atkal ielēja sev vīnu, čāpstinādams nodzēra pusi, pēc tam ielūkojās glāzē un saskalināja atlikumu, bet

Plezcnta, kuras pārjūtīgo matu mezgls pēc šāda sprediķa kārtējo reizi bija izrisis, savāca pinkas pakausī tā, kā mēdz uzsiet asti zirgam, kad to ved uz tirgu pārdošanai.

—    Nu! Esat beidzis? — pavaicāja svešinieks.

—         Nē, — atbildēja Raiderhuds, — neesu. Ij ne uz to pusi. Klausieties! Gribu zināt, kā Džordžs Redfuts ņēma galu un kā jūs esat ticis pie viņa mantām.

—    Ja arī kādreiz to uzzināsiet, patlaban tas nenotiks.

—    Un vēl es gribu zināt, — Raiderhuds turpināja,

—   vai tik jūs to negribat piešūt šitā … kā viņu … noslepkavošanai un …

—         Hārmona noslepkavošanai, tēvs, — Piezenta lūkoja palīdzēt.

—         Netarkšķi, papagaili! — Raiderhuds ieķērcās. — Turi muti! Gribu zināt, godājamais, vai šito noziegumu jūs arī piešūsiet Džordžam Redfutam?

—    Ja kādreiz ari uzzināsiet, patlaban tas nenotiks.

—         Varbūt pats esat viņu nomaitājis? — draudīgi novicinājis roku, ievaicājās Raiderhuds.

—         Šās slepkavības noslēpums zināms man vienīgajam, — atbildēja svešais, bargi pakratīdams galvu.

—    Man vienīgajam zināms, ka jūsu sapūstajās pasakās nav ne miņas no patiesības. Man vienīgajam zināms, ka tie caurcaurēm ir meli un ka jūs pats šos melus apzināties. Tas ari ir viss, ko šovakar varu pateikt, un ne vārda vairāk no manis jūs neizdabūsiet.

Greizo aci no viesa nenolaizdams, misters Raiderhuds mirkli iegrima pārdomās, tad, piepildījis glāzi, trijos malkos to iztukšoja.

—         Taisi ciet bodi! — nolicis glāzi uz galda, viņš pēkšņi uzkliedza meitai. — Aizslēdz durvis un paliec stāvam tām priekšā! Ja jums viss tik labi zināms, godājamais, — nostājies starp viesi un durvīm, viņš tam pavaicāja,

—   kāpēc jūs neejat pie adukāta Laitvuda?

—         Arī tas zināms man vienīgajam, — aukstasinīgi atbildēja svešais.

—         Bet vai jums ir zināms, ka no tā, ko man te melsāt, tur jums var atlēkt, ja vien pats neesat pielicis roku slepkavošanā, savi pieci vai desmit tūkstoši mārciņu?

—             Ir zināms, labi zināms, un, kad es pieprasīšu to nau' diņ'u, jums arī tiks sava liesa.

Godavīrs apklusa un pavirzījās mazliet tuvāk viesim un mazliet tālāk no durvīm.

—    Man ir zināms viss, — viesis mierīgi atkārtoja, — ari

tas, Ica kopā ar Džordžu Redfutn esat pastrādājis vēl vienti otru netīru darbiņu, man ir zināms, ka jūs, Rodžer Raiderhud, par asins naudu apmelojāt cilvēku, kas bija bez vainas, tāpat kā man ir zināms, ka varu jūs atmaskot abos noziegumos — un zvēru, ka to ari darīšu! — pats pieteikdamies par liecinieku, ja vien jūs turēsieties man pretī.

—    Tēvs! — iesaucās Plezenta, neatkāpdamās no durvīm. — Neturies viņam pretī! Padodies pie laika! Citādi iekulsies vēl lielākās nepatikšanās, tēvs!

—    Beidz tarkšķēt, papagaili, kad tev saka! — iebrēcās misters Raiderhuds, starp diviem pretiniekiem kā prātu zaudējis. Pēc tam, iežēlinādams svešo, viņš glaimīgi ierunājās: — Klausieties, godājamais! Jūs tak nemaz neesat sacījis, ko jums no manis vajag. Kārtīgam vīram nepiedien otru netaisnīgi apvainot — jūs sakāt, ka es turoties pretī, kad pats neesat pateicis, ko jums no manīm vajag.

—    Daudz man nevajag, — atbildēja svešais. — Jūs it kā apvainojāt cilvēku noziegumā, it kā neapvainojāt, bet neviens darbs nedrīkst palikt pusdarīts. Apmelojums, par ko gribējāt saņemt asins naudu, tagad jāatsauc.

—    Nu, bet klausieties, draugs matrozi…

—    Nesauciet mani ne par draugu, ne matrozi! — sacīja svešais.

—    Nu tad kapteini, ko? — Raiderhuds neatlaidās. — Pret kapteini tak jūs neiebildīsiet. Godājams amats un jums taisni pa kaulam. Kapteini! Tas cilvēks tak ir beigts, ko? Atbildiet godīgi! Vecais Hekserns tak ir beigts, ko?

—    Jā, jā, — nepacietīgi attrauca svešais, — viņš ir miris. Nu un tad?

—    Vai mironim vārdi var nākt par Jaunu, kapteini? Tikai atbildiet godīgi!

—    Tie var nākt par Jaunu mirušā piemiņai, un tie var nākt par Jaunu viņa bērniem, kam vēl jādzīvo. Cik šim cilvēkam bija bērnu?

—    Vai Vecajam, vai, kapteini?

—    Par ko vēl mēs runājam! — atbildēja svešais un pacēla kāju spērienam, it kā Bezgodis Raiderhuds viņam ne vien pielabinātos ar vārdiem, bet grasītos pielīst arī fiziski. — Esmu dzirdējis par meitu un dēlu. Man jāzina tieši, un es vaicāju jūsu meitai, jo gribu runāt tikai ar viņu. Cik bērnu Heksemam palika?

Plezenta ar skatienu izlūdzās tēvam atļauju atbildēt, un godavīrs viņai nikni uzbrēca:

—        Kāda velna pēc tu kapteinim neatbildi? Kad tev, sasodītai draņķei, neviens neko neprasa, tad tu vari tarkšķēt neatņemdamas kā papagailis!

Sādi iedrošināta, Plezenta pastāstīja, ka Heksemam esot meita, vārdā Lizija, un viens puika. Abi dikti kārtīgi cilvēki.

—    Cik briesmīgi, ka viņiem jānes šāds kauna traips, — sacīja viesis, un šī doma viņu satrauca tā, ka viņš piecēlās un sāka solot šurp un turp, tikko dzirdami murminādams: — Briesmīgi! Neparedzēti! Kas gan to varēja paredzēt! — Pēkšņi apstājies, viņš skaļi pavaicāja: — Kur viņi dzīvo?

Plezenta atkal pastāstīja, ka kopā ar tēvu dzīvojusi tikai meita, bet pēc tēva pēkšņās nāves viņa tūdaļ pārcēlusies uz citu vietu.

—    To es zinu, — atbildēja svešais, — jo biju pie viņiem tai reizē, kad pārveda līķi. Vai jūs nevarētu uzzināt, kur viņa apmetusies tagad?

Plezenta, bez šaubām, to varot. Cik tas prasīšot laika? Ne vairāk kā dienu. Sāda atbilde viesi apmierināja, viņš drīz atnākšot atkal un cerot, ka tad viss jau būs noskaidrots. Raiderhuds sarunu noklausījās klusēdams, bet tad verdziskā pazemībā uzrunāja kapteini:

—    Kapteini! Lai kādu nesmukumu par Veco esu sarunājis, jūs nedrīkstat izlaist no prāta, ka Vecais aizvienam bijis pēdīgais nelietis un ar zagšanu vien noņēmies. Toreiz, kad šitiem abdivietn saimniekiem — adukātam Laitvudam un tam otram saimniekam — nodevu liecību, varbūtās arī pāršāvu pār strīpu, bet tas man trāpījās tikai aiz mīlestības pret patiesību, vai (citiem vārdiem sakot) vai būtās maķenīt aizrāvos ar jūtām, kas sagrābj katru cilvēku, kad paspīd vesela kaudze naudas un cerība nokampt kādu kušķi savas ģimenes labā. Un tas vīns, ko šitie abdivi saimnieki man ielēja, — nesacīšu, ka tanī kaut kas būtu iemaisīts, — par labu manai galvai vis nenāca. Zināt, kapteini, ko vēl nedrīkst izlaist no prāta? Vai es turējos pie saviem vārdiem, kad Vecais bija beigts, vai es tiem abdivietn saimniekiem teicu — klausieties, abdivi saimnieki, ko esu liecinājis, to liecinu arī tagad un, ko jūs esat izlikuši uz papīra, no tā neatteikšos? Nekā tamlīdzīga! Es viņiem sacīju skaidri un gaiši, nepavisam neizgrozī-

damics, — to paturiet prātā, kapteini, — sacīju tā: «Varbūtās te gadījusies kāda k]ūme, varbūtās, es domāju, viss nav izlikts uz papīra taisni tā, kā esu sacījis, bet neko no zila gaisa grābtu es neapzvērēšu, to no manīm negaidiet, labāk zaudēšu cieņu jūsu acīs, bet neko no zila gaisa grābtu neapzvērēšu.» Vai man nebija taisnība, — Raiderhuds secināja, apliecinādams un pierādīdams sava rakstura stingrību. — jau tagad esu zaudējis cieņu daudzu acīs, un arī jūs, kapteini, mani necienāt, ja pareizi esu apjēdzis jūsu vārdus, un tak jau labāk lai mani neciena, bet nepatiesi zvērēt es netaisos. Ja pēc jūsu saprašanas tā ir negodīga rīcība, sauciet mani par bezgodi!

—    Jums jāparaksta papīrs, — sacīja svešais, it kā Raiderhuda daiļrunību palaidis gar ausīm, — kurā jūs apstiprināsiet, ka viss iepriekš teiktais ir viltus liecība, un šis papīrs tiks nogādāts nabaga meitenei. Nākamreiz ieradīšos pēc jūsu paraksta.

—    Kad jūs gaidīt, kapteini? — apvaicājās Raiderhuds, drošības labad atkal nostādamies starp svešo un durvīm.

—    Iespējams, pavisam drīz. Nebaidieties, es jūs nepiemānīšu.

—    Varbūt jūs pateiksiet savu vārdu, kapteini?

—    Nē, neteikšu. Nedomāju to darīt.

—    «Jāparaksta» — tas izklausās dikti bargi, kapteini, — Raiderhuds nc "'ja rimties un, manīdams, ka svešinieks dziras uz promiešanu, sāka nedroši mīdīties durvju priekšā. — Kad cilvēkam saka: «jāparaksta» šis un «jāparaksta» tas un vēl sazin kas, iznāk, ka viņam briesmīgi bargi pavēl. Vai jums pašam, kapteini, tā nerādās?

Svešais apstājās un nikni ielūkojās Raiderhudam tieši acīs.

—    Tēvs! Tēvs! — iesaucās Plczenta, ar vienu roku turēdama durvis, otru trīcošu satraukti spiezdama pie lūpām. — Neturies pretī! Tu iekulsies vēl lielākā ķibelē.

—    Uzklausiet mani, kapteini, uzklausiet līdz galam! Neejiet prom, iekams neesu vēl tikai atgādinājis jūsu sacītos vārdus, — diedelēja Raiderhuds, pavirzīdamies no ceja nost, — nu, tos, ko jūs ar plašu vērienu izmētāt par atlīdzību.

—    Kad es atlīdzību pieprasīšu, sava tiesa tiks arī jums, — viņš neizteica līdz galam — «jums, nelieti», bet šie vārdi atbildē bija skaidri noprotami.

Neizlaizdams Raiderhudu no acīm, svešais pusbalsī, kurā šoreiz ieskanējās pat šausmu pilna apbrīna par tik nepārspējamu ļaunuma iemiesojumu, noteica: «Kāds jūs esat nekrietns melis!» — un, šai atzinībai par apstiprinājumu pašūpojis galvu, izgāja pa durvīm. No Plezentas viņš atvadījās laipni un pieklājīgi.

Godavīrs, kas dienišķo maizi pelna sviedriem vaigā, palika stāvam kā zemē iemiets, iīdz viņa domās atgriezās glāze bez peciņas un pustukšotā pudele. No domām glāze un pudele ieslīdēja Raiderhudam rokās un vīna pārpalikums ieguldzēja vēderā. Ticis galā ar šo darbu, viņš nāca pie drošas atziņas, ka visā notikušajā vainojams tarkšķīgais papagailis. Atminējies, ka jātur cieņā tēva pienākumi, viņš pagrāba pāri matrožu zābaku un meta tos Plezentai sc'ā, bet tā, nabadzīte, pietupdamās izvairījās no trieciena, gauži ieraudājās un ar izrisušajiem matiem kā ar nēzdogu pūlējās notraukt asaras.

XIII NODAĻA

Solo un duets.

Kad viesis pa durvīm iznāca Laimhausas apkaimes tumsā un netīrībā, vējš plosījās tik nešpetni, ka teju vai iepūta viņu atpaka] bodelē. Blīkšķēdamas dauzījās namu durvis, uguns lukturos plaiksnīja un reizumis pavisam izdzisa, izkārtnes sitās pret sienu, notekās ūdens, pēkšņu brāzmu samutuļots, uzšļāca šaltis kā lietus gāzrnas. Nelikdamies manām nejauko laiku, pat nopriecādamies, ka tāpēc ielās tikpat kā neredz gājējus, svešais cieši nopētīja apkārtni.

—    5o vietu es atceros, — viņš murmināja. — Neesmu te bijis kopš tās nakts un arī pirms tās nekad neesmu te bijis, bet šī vieta man palikusi atmiņā. Uz kuru pusi mēs pagriežamies, kad iznācām no veikala? Pa labi — turp, kur eju tagad, bet vairāk neko neatceros. Varbūt mēs gājām pa šo ieliņu? Vai tur pa to šķērsielu?

Izmēģinājis abus ceļus, viņš vēl vairāk apjuka un maldīdamies atgriezās iepriekšējā vietā.

—    Atceros pa augšstāva logiem izliktās kārtis, uz kurām žāvējās veļa, atceros zemo kroga ēku šaurā ieliņā un no turienes plūstošās vijoles čīgās un kāju šļūkāšanu. Tas viss it kā būtu gan tur, gan te. Bet vēl man prātā palicis mūris, tumša ieeja, kāpnes un istaba.

Vi;,iš pagājās citā virzienā, taču pie skaidrības netika —arī tūr netrūka mūru, tumšu ieeju, kāpņu un istabu. Kā parasti, kad cilvēks apjucis meklē ceļu, viņš riņķoia un riņķoja pa vienu un to pašu loku, aizvien atgriezdamies tai vietā, no kurienes bija sācis iet.

—    Tieši tā grāmatās rakstīts par bēgšanu no cietuma, — viņš sacīja, — kad visīsākais ceļš bēgļiem nakts tumsībā liekas nebeidzams klaids apkārt pasaulei, it kā šo maldīšanos noteiktu kāds slepens likums.

šai brīdī no mis Plezentas vēl nule nopētītā svešinieka ar pakulaino matu ērkuli un pakulaino bārdu nepalika vairs ne miņas, jo, atstājis mugurā jūrnieka vamzi, viņš pārvērtās jaunā cilvēkā, kas šķita mats matā līdzīgs bez vēsts pazudušajam, ilgi meklētajam misteram Džūljesam Hendfordam. Nogaidījis vēja brāzmu, kas no ielām aiztrauca pēdējo gājēju, viņš izraudzījās nomaļu stūri, lai plušķainos matus un bārdu iebāztu azotē. Tai pašā mirklī viņš kļuva par sekretāru — mistera Bofina sekretāru. Jo arī Džons Roksmits šķita mats matā līdzīgs bez vēsts pazudušajam, ilgi meklētajam misteram Džūljesam Hendfordam, tik līdzīgs, ka otru tādu visā pasaulē nevarētu atrast.

—    Nevaru uziet nevienu pieturas punktu, kas norādītu uz manu nāves vietu, — viņš sacīja. — Tam vairs nav ari nekādas nozīmes. Tomēr, ja, nebaidoties no atmaskošanas, esmu te atnācis, vismaz kādu šā ceļa posmu es labprāt izsekotu. — Pēc šiem dīvainajiem vārdiem viņš meklēšanai meta mieru un no ostmalas devās uz Laimhausas baznīcu. Pie augstajiem, dzelzī kaltajiem vārtiem apstājies, viņš ielūkojās pa to režģiem, paraudzījās uz augsto baznīcas torni, kas rēgaini cīnījās ar vēja brāzieniem, pārlaida acis kapakmeņiem, kuri baltoja nakts tumsībā kā līķauti, ieklausījās torņa pulkstenī, kas nozvanīja deviņas reizes.

—    Diezin vai ir daudz mirstīgo, kuriem lemts pārdzīvot tādas jūtas, — viņš sacīja, — kādas pārņēmušas mani, kad šādā negaisa naktī ielūkojos kapsētā, apzinādamies, ka man, tāpat kā šiem viņsaulē aizgājušajiem, nav vietas dzīvo vidū un ka pats es diezin kur guļu zem zemes, kā viņi guļ apbedīti šai miera vietā. Pie tādas domas nav iespējams pierast. Neviens mirušā gars, nepazīts ldīzdams starp cilvēkiem, nevar justies vientuļāks un tiem svešāks, kā jūtos es.

Tā tomēr ir tikai pārvaramu iedomu pasaule. Manam stāvoklim ir ari cita — pilnīgi reāla puse, kas sapinusies tādos mezglos, ka, dienu un nakti lauzīdams galvu, es tik un tā izeju no tiem neatrastu. Lūkošu par to padomāt tagad, mājupceļā. Nav vērts liegties — es, tāpat kā daudzi no mums vai, pareizāk sakot, gandrīz visi cilvēki, cenšos izvairīties, kad jāpārvar vislielākās dzīves grūtības. Beidzot papūlēšos sevi piespiest. Neizvairies, Džon Hārmon, neizvairies, izdomā visu līdz galaml

Kad, svešā zemē saņēmis vēsti par lielo mantojumu, atgriezos Anglijā, ar kuru man saistījās tikai visskumjākās jūtas, mājup braukdams, baidījos no tēva naudas, baidījos no atmiņām par tēvu, pilns neuzticības domāju par savtīgo meiteni, ko man liek apprecēt, neuzticības pilns domāju par tēva nolūku uztiept man šo laulību, neuzticības pilns jutu arī sevī mostamies alkatības garu, neuzticības pilns jutu sevī gaistam pateicību pret abiem krietnajiem, cēlajiem cilvēkiem, kuru draudzība bija vienīgais saules stars manās un manas nelaimīgās māsas drūmajās bērnudienās. Atgriezos mājās apjucis, mulsu nojausmu mākts, baidījos gan no sevis, gan no citiem, paturēdams prātā vienu vienīgu domu, ka mana tēva bagātība nevienam nav nesusi neko citu kā tikai postu. Tomēr pagaidi, Džon Hārmon, un apdomā visu labi! Vai tā ir? Jā, tieši tā.

Trešais kapteiņa palīgs uz kuģa bija Džordžs Redfuts Par šo cilvēku es neko nezināju. Viņa vārdu pirmoreiz izdzirdēju kādu nedēļu pirms došanās ceļā, kad kuģniecības aģents mani uzrunāja: «Mister Redfut!» Tas notika tai dienā, kad uzkāpu uz kuģa pārbaudīt, vai manas ceļasomas ir atvestas, un šis cilvēks, pienācis uz klāja klāt no mugurpuses, uzsita man uz pleca un, pateicis: «Mister Redfut, paraugieties uz šo!» — parādīja kaut kādus dokumentus. Redfuts savukārt manu vārdu uzzināja pēc pāris dienām, kad turpat ostā kāds cits aģents, pienācis uz klāja no mugurpuses viņam klāt, sacīja: «Atvainojiet, mister Hārmon …» Pēc tā es spriežu, ka mūsu līdzība iz paudās tikai augumā un stājā, nevis citādi, jo, kad atra dāmies blakus, atšķirība tūdaļ kļuva acīm redzama un neviens mūs nekad nesajauca.

It kā starp citu pieminēta, šī divkārtējā kļūdīšanās viegli noderēja par ieganstu, lai mēs iepazītos, un, tā kā laiks turējās karsts, Redfuts ierīkoja mani vēsākā kajītē uz klāja līdzās viņa kajītei, stāstīja, ka, tāpat kā es, skolojies Briselē, tāpat kā es, iemācījies franču valodu, un pēcāk izklāstīja visu savu līdzšinējo dzīvi, — Dievs vien zina, cik šais vārdos bija patiesības, cik melu! — un viņa dzīves stāstam netrūka līdzības ar manis piedzīvoto. Arī es savulaik biju braucis uz kuģa par jūrnieku. Tā kļuvām

aizvien atklātāki, un sarunas jo veiklāk vedās tāpēc, ka viņam, tāpat kā visiem pārējiem uz kuģa, ausīs bija nākušas baumas par to, kālab braucu uz Angliju. Pamazām Redfutam atklāju savu nemieru un šaubas, kā arī nodomu palūkoties uz tēva izraudzīto jaunavu un gūt kaut paviršu priekšstatu par savu nākamo sievu, iekams daru viņai zi nāmu, ka esmu Džons Hārinons; tāpat neslēpu vēlēšanos pārbaudīt misis Bofinu un sagādāt tai patīkamu pārsteigumu. Abi izstrādājām plānu pārģērbties par vienkāršiem matrožiem (Redfuts dotos man lidzi uz Londonu), apmesties Bellai Vilferei kaimiņos, it kā nejauši gadīties meitenei ce]ā, izmantot pirmo izdevību, lai iepazītos, un palūkoties, kā mums veicas. Ja neveiktos, es neko nezaudētu, vienīgi Laitvudu apmeklētu mazliet vēlāk. Vai visu atceros pareizi? Jā. Pilnīgi pareizi.

Mūsu iecerētajā plānā Redfutam radās tāda priekšrocība, ka man uz kādu laiku vajadzēja nozust. Pēc izkāpšanas krastā pāris dienu nedrīkstēju nevienam rādīties acīs, lai kāds mani nepazītu, neaizsteigtos priekšā un labo ieceri nesabojātu. Tāpēc no kuģa es nokāpu, paņēmis līdzi tikai vienu ceļasomu — to vēlāk apliecināja stjuarts Potersons un kāds no maniem ceļabiedriem — misters Džeikobs Kibls —, un gaidīju Redfutu tumsā pie tās pašas Laimhausas baznīcas, kas šobrīd man atrodas aizmugurē.

Tā kā Londonas ostai allaž esmu metis apkārt likumu, pazinu tikai šo baznīcu, kuras smaili no kuģa man bija parādījis Redfuts. Varbūt es spētu atcerēties, ja vien tam tagad ir kāda nozīme, pa kuru ceļu viens pats no upes nācu šurp, bet, kā mēs abi pēc tam nokļuvām līdz Raiderhuda veikalam, — par to man nav ne mazākās jausmas, jo metām cilpu cilpas un likumu lokumus. Viņš, bez šaubām, centās nojaukt man pēdas.

Taču pašlaik jādomā par to. kas notika, nevis jājauc fakti kopā ar iedomām. Vai viņš mani veda taisnā ceļā vai vadāja riņķī un apkārt, kāda tam tagad nozīme! Saglabā mieru, Džon Hārmon!

417

Kad mēs nonācām Raiderhuda veikalā un Redfuts šim nelietim apvaicājās, kur mēs varētu apmesties, vai man radās kaut mazākās aizdomas? Nekas tamlīdzīgs. Nekādu aizdomu līdz brīdim, kad man beidzot atvērās acis. No Raiderhuda viņš laikam dabūja kādas zāles, pulveri vai diezin ko citu, ar ko pēcāk mani apdullināt, taču droši to apgalvot neņemos. Viss, ko tai vakarā noteikti sapratu — viņus saista senas nelietības. Neslēptā, ciešā abu drau-

14 367

dzība un Raiderhuda nelāgā slava, ko uzzināju vēlāk, ļauj secināt, ka mani spriedumi nav bijuši pārsteidzīgi. Par to pulveri gan vēl šobrīd neesmu gluži pārliecināts. Ja mēģinu prātā pārlikt, uz ko manas aizdomas balstās, varu pieminēt tikai divus savus apsvērumus. Pirmais: kad iznācām uz ielas, Redfuts no vienas kabatas pārlika otrā kādu salocītu papīriņu, kuru es iepriekš nebiju redzējis. Otrais: Raiderhuds — to uzzināju tikai nesen — reiz jau ticis aizturēts par līdzdalību kāda matroža aplaupīšanā, un šis nelaimīgais iepriekš sazāļots.

Esmu pārliecināts, ka no veikala bijām nogājuši ne vairāk par jūdzi, kad nonācām pie mūra, un tur es atminos tumšo ieeju, kāpnes un istabu. Nakts bija šausmīgi tumša, lietus gāza aumaļām. To atcerēdamies, es vēl tagad dzirdu lietus šaltis plīkšķam pret bruģi pavārtē, kurai nebija jumta. Pa istabas logiem skats pavērās vai nu uz upi, vai doku, vai kādu līci, un es atminos, ka bija sācies bēgums. Tobrīd vēl nezaudējis laika izjūtu, zināju, ka šai stundā ūdenim upē jāatplūst līdz viszemākajam līmenim; gaidīdams, kamēr uzvārīs kafiju, atvilku aizkarus (tie bija tumšbrūni) un ieraudzīju reto lukturu gaismu atspīdam bēguma atsegtajās dūņās.

Redfuts turēja rokā buraudekla somu ar apģērbu. Man nekā nebija līdzi, jo nākamajā, dienā gribēju nopirkt matroža drānas. «Jūs esat galīgi izmircis, mister Hārmon,» kā šodien dzirdu viņu sakām, «bet es šai brezenta vamzī esmu palicis pavisam sauss. Apvelciet manas drānas! Izmēģiniet. varbūt rītdienas nolūkiem tās noderēs labāk nekā jaunās, ko gribat pirkt Kamēr pārģērbsieties, es pasteidzināšu, lai kafiju pasniedz drīzāk.» Kad biju pārģērbies, viņš atgriezās kopa ar kādu tuinsnēju cilvēku tādā kā kuģa stjuarta linaudekla svārkā, tas nolika paplāti ar kūpošo kafiju un uz mani pat nepaskatījās. Vai tiktāl visu esmu atcerējies pareizi, līdz pēdīgajam sīkumam? Jā, pareizi, līdz pēdīgajam sīkumam, par to varu galvot.

Bet tagad piovērsīšos iespaidiem, ko uztvēra slimīgi aptumšojies saprāts, — šie iespaidi ir tik spēcīgi, ka varu uz tiem paļauties, kaut ari tie mijas ar apziņas zuduma brīžiem, kas nav mērojami ar iaika izjūtu.

Līdzko biju nodzēris dažus malkus kafijas, Redfuts pēkšņi likās stiepjamies garumā un plešamies platumā un kāds nersdzams spēks mani trenca mesties viņam virsū. Kautiņu uzsākām pie durvīm. Viņš no maniem sitieniem veikli izlocījās, jo es zvetēju, kur pagadās, nespēdams no

teikt virzienu istabā, kas virpuļoja man acu priekšā, kamīna uguns liesmām plaiksnoties starp viņu un mani. Es pakritu. Pusnemaņā guļošu mani kāds ar kājas spērienu apvēla uz mutes. Pēc tam aiz apkakles ierāva kaktā. Saklausīju vairākas vīriešu balsis. Ar nākamo kājas spērienu tiku apvelts augšpēdus. Ieraudzīju gultā guļam kādu manās drānās ieģērbtu cilvēku. Kas notika pēc tam, nezinu, jo klusumu, kas ilga dienām, nedēļām, mēnešiem, gadiem, pēkšņi pārtrauca drausmīga cikstiņa troksnis. Kāds metās pie mana līdzinieka, kam rokā bija mana ceļasoma. Tiku mīdīts kājām, man virsū gāzās smagi augumi. Dzirdēju sitienu būkšķus, un man šķita, ka turpat blakus kāds cērt koku. Es nebūtu spējis ne pateikt, ka mani sauc, ne arī atminēties, ka esmu Džons līārmons — es šo vārdu vispār vairs nezināju, bet, dzirdot dobjos būkšķus, iztēlojos malkas cirtēju ar cirvi rokās un kā murgos man rādījās, ka guļu meža vidū.

Vai viss joprojām atbilst patiesībai? Joprojām atbilst, īsti pareizi nav vienīgi tas, ka nespēju izvairīties no vārda «es». Tas cilvēks, kas tur gulēja zemē, nebiju es. Manā apziņā jēdziens «es» vairs neparādījās.

Pēc tam nāca šļūciens lejup pa tādu kā reni, kā cauruli, šaušalīgs troksnis, sprakstošas uguns dzirkstis un zemapziņā pazibēja doma: «Džons Ilārmons slīkst! Turies, Džon Hārmon, nepadodies! Piesauc Dievu debesīs, Džon Hārmon, un glāb savu dzīvību!» To, šķiet, aiz šausmām es izkliedzu skaļā balsī, un tad baismais, neizprotamais smagums, kas bija savalgojis manu gribu, izgaisa un es, attapies viens upes vidū, sāku izmisīgi ķepuroties.

Pagalam novārgušu, bezspēcīgu, vēl neatžilbušu no miegainības, upe mani strauji rāva uz priekšu. Pāri melnajiem ūdeņiem abos krastos redzēju spīdam ugunis, kas traucās garām tik aši, it kā gribēdamas drīzāk aizbēgt un pamest mani vienu šai tumsībā, kur no nāves nav iespējams izbēgt. Bija sācies bēgums, bet vai es tobrīd spēju aptvert, kas ir paisums, kas — bēgums! Kad, ar Dieva palīgu noturējies nežēlīgi straujajos upes viļņos, beidzot pieķēros pie kādas pietauvotas laivas, straume mani parāva zem tās un pusdzīvu izmeta malā.

14*

419

Vai ilgi tiku mētāts upes ūdeņos? Cik ilgi, nezinu teikt, bet izsalies biju līdz kaulam. Taču aukstums nāca tikai par iabu, jo drēgnais nakts gaiss un lietus līdzēja man nākt pie atmaņas uz saltajiem bruģa akmeņiem. Kad aizrāpoju līdz krastmalas krogam, tur, pats par sevi sapro

tams, nodomāja, ka dzērumā esmu iekritis upē, jo ne es apjautu, kur atrodos, ne arī spēju parunāt — inde man bija sasaistījusi valodu —, un ta šī nakts man sajuka kopā ar iepriekšējo, kas bija tikpat tumša un lietaina. Taču izrādījās, ka pagājušas jau veselas divdesmit četras stundas.

Lai cikreiz pūlos aptvert, cik ilgi toreiz nonīku šai krogā, aizvien nāku pie secinājuma, ka esmu tur pārlaidis vismaz divas naktis. Jāpadomā vēlreiz. Kā tad, pareizi. Tieši tur, kamēr atkopos no pārdzīvotā, gu|ot man prātā ienāca doma, ka tikko pārlaistās briesmas varu izmantot, lai, izlikdamies par noslēpumainā kārtā pazudušu, pārbaudītu Bellu. Bailes no mums abiem varmācīgi lemtās laulības un lāsta, kas pavada tēva bagātību un spej radīt tikai jaunu ļaunumu, darīja mani vēl nedrošāku, lai gan bikls esmu kopš bērnudienām, ko pavadīju kopā ar savu nabaga māsu.

Līdz šai dienai nespēju aptvert, kā vieta, kur viļņi mani izmeta krastā, un lamatas, kurās tiku ievilināts, varēja atrasties pretējos Temzas krastos, un nekad to arī nesapratīšu. Pat šobrīd, kad dodos mājup un upe paliek aiz muguras, es brīnos, ka ta veļ savus ūdeņus starp mani un tās dienas nelaimes vietu un ka arī jūra ir tai pašā pusē. Taču, pārmezdamies no toreizējiem notikumiem tagadnē, ne px; kādas skaidrības netikšu.

Savu nodomu es varēju piepildīt tikai tāpēc, ka ap vidukli man laimīgā kārtā bija palikusi ūdensnecaurlaidīga josta. Naudas tur nebija daudz — četrdesmit mārciņas un daži šiliņi — tīrais nieks cilvēkam, kas mantojumā saņēmis pāri par simt tūkstošiem! Tomēr jutos pateicīgs par to pašu mazumiņu. Nebijis šo četrdesmit mārciņu, man nāktos atklāt savas kārtis. Nebijis šo mārciņu, es nebūtu varējis ne apmesties Valsts kases viesnīcā, ne noīrēt istabu pie misis Vilferes.

Viesnīcā nodzīvoju kādas divpadsmit dienas, līdz tam vakaram, kad policijas iecirknī ieraudzīju Redfuta līķi. Neizteicamās šausmās, kas mani joprojām lāgiem pārņēma un acīmredzot bija nesenējās saindēšanās sekas, man šis laiks šķita ieilgstam bezgalībā, lai gan apzinos, ka varēja būt pagājušas tikai nepiinas divas nedēļas. Manas ciešanas pamazām norima, tikai joņiem vien izpauzdamās slimīgās dīvainībās, un nu jau, cerams, esmu no tām pilnīgi atsvabinājies, jebšu arī tagad reizēm gadās, ka man krietni jāsaņemas, jāsakopo pūliņi un jāapdomājas, iekams veru vaļā muti, lai pateiktu to, ko gribu sacīt.

Atkal esmu novirzījies no domas, kas beidzot jāizrisina līdz galam. Gais vairs nav tālu meklējams, vienīgi jāturas preti kārdinājumam nogriezties sānceļos. Tātad tikai taisni uz priekšu!

Ik dienas rūpīgi lasīju avīzes, vai neparādīsies ziņa par manu nozušanu, taču nekā tamlīdzīga neatradu. Tovakar iziedams pastaigāties (dienas gaismā neuzdrošinājos ielās rādīties), Vaitholā ieraudzīju ļaužu pūli, kas drūzmējās ap kādu paziņojumu. Šai paziņojumā biju aprakstīts es, Džons Hārmons, kura sakropļotais līķis atrasts upē ārkārtīgi aizdomīgos apstākļos, aprakstīts tāpat bija mans apģērbs un kabatās atrastie dokumenti, kā arī norādīta vieta, kur līķis nogādāts identificēšanai. Nedomādams par briesmām, trakā steigā metos uz policijas iecirkni; tur neizprotamajām, slimīgajām bailēm, kas aizvien vēl spēcīgajā indes iedarbībā tolaik mani mocīja visai bieži, pievienojās šausmas, kad savām acīm skatīju, kāda nežēlīga nāve man pagājusi secen, — un es sapratu, ka Redfutu kāds nogalinājis alkatībā pēc naudas, kuras dēļ viņš gribēja nogalināt mani, un ka, iespējams, kādā klusā nostūrī abi reizē esam iegrūsti tumšajā upē, kad uzplūdu viļņi tās ūdeņus veļ visdziļāk un visstraujāk.

Tai vakarā es gandrīz jau atteicos no slepus iecerētā nodoma palikt nezināmam, lai gan manā rīcībā nekādu noteiktu pierādījumu nebija, nevienu aizdomās turēt nevarēju un vienīgais, ko zināju, — nogalināts neesmu vis es, nogalināts ir Redfuts. Nākamajā dienā, kamēr es neziņā vilcinājos, un aiznākamajā dienā, kad aizvien vēl neziņā vilcinājos, visa valstsšķita nolēmusi uzskatīt mani par mirušu. Izmeklēšanā tika pierādīts, ka esmu miris, par mirušu mani atzina valdība, un, ja, pie kamīna sēdēdams, ieklausījos ielas troksnī, jau pēc piecām minūtēm manas ausis sasniedza vēsts, ka esmu miris.

Džons Mārinons tātad bija miris, Džūljess Hendfords pazudis bez vēsts un pasaulē ieradies Džons Roksmits. Tai vakarā Džons Roksmits nolēma izlīdzināt kādu paša nodsrītu pārestību, kurai nemūžam neticētu, ja viņam ausīs nebūtu nākušas Laitvuda palaistās valodas. Cieši apņēmies ļaunumu vērst par labu, Džons Roksmits savu pienākumu izpildīs.

Tātad viss ir pārdomāts līdz galam? Līdz pat šim brīdim? Nekas nav aizmirsts? Nekas. Bet turpmākais? Līdz galam pārdomāt nākotni ir daudz grūtāk nekā līdz galam pārdomāt pagātni, kaut gan šis uzdevums aizņem daudz

īsāku laiku. Džons Hārmons ir iniris. Vai Džonam Hār-

monam jāatgriežas dzīvē?

Ja jāatgriežas, tad kādēļ? Ja nav jāatgriežas, tad

kāpēc?

Vispirms aplūkosim pirmo jautājumu. Jāatgriežas tādēļ, lai celtu gaismā noziegumu, kura vaininieks cilvēku tiesai Vc irs nav pakļaujams, bet kura māte varbūt vēl ir dzīva. Tādēļ, lai šās gaismas stars apspīdētu pavārtes bruģi, kāpnes, bruņos logu aizkarus un kādu tumsnēju cilvēku. Tādēļ, lai iegūtu tēva naudu un zemiski nopirktu daiļu meiteni, ko patiesi mīlu — mīlu pats pret savu gribu, jo veselais saprāts mīlestībai nespēj pretoties; neuzklausīdams veselo saprātu, mīlu šo meiteni, kura drīzāk iemīlētu uz ielas stūra sastaptu pēdīgo ubagu nekā mani manis paša dēļ. Cik cildeniem mērķiem tiks izlietota šī nauda, un kā šāda rīcība saskanēs ar ļaunprātībām, kuru pastrādāšanai tā aizvien "izmantota!

Tagad aplūkosim otru jautājumu. Iemeslus, kāpēc Džonam Ilārmonam nevajadzētu atgriezties dzīvē. Nevajadzētu tāpēc, ka viņš pats ļāvis uzticamajiem vecajiem draugiem kļūt par sava mantojuma īpašniekiem. Tāpēc, ka viņi ir laimīgi par šo bagātību, prot to izmantot godprātīgi un beidzot no S 3 s n 1 udas notrausuši mūžseno rūsu un sārņus. Tāpēc, ka viņi ir pieņēmuši Bellu un nesavtīgi rūpēsies par tās nākotni. Tāpēc,ka raksturs Bellai ir piekļāvīgs, sirds — silta un atsaucīga un labvēlīgos apstākļos viņa var izveidoties par krietnu cilvēku. Tāpēc, ka nelāgās īpašības viņas dabā veicināja stāvoklis, ko viņai bija lēmis mana tēva testaments, bet jau tagad viņa jo dienas jo kļūst arvien krietnākā. Tāpēc, ka laulība ar Džonu Hārmonu — to es dzirdēju no viņas pašas mutes — būtu nežēlīgs izsmiekls, no kura mēs netaptu brīvi līdz pat mūža galam un kurš gan viņu, gan mani pazemotu mūsu pašu acīs un liktu justies pazemotiem vienam otra priekšā. Tāpēc, ka, atgrie:ies dzīvē, Džons Hārmons neapprecēs Bellu un viņa bagatība paliks tais pašās rokas, kurās nonākusi tagad.

Ko es iegūtu? Miris es pārliecinājos, ka krietnie draugi saglabājuši pret mani tādu pašu uzticību, mīlestību un maigumu, kādu es izjutu, vēl būdams dzīvs, un man par piemiņu manā vārdā dara labus darbus. Miris es pārliecinājos, ka viņi nav nonievājuši manu vārdu, nav pārkāpuši pāri manam kapam, alkatīgi tiekdamies pēc vieglas dzīves un bagātības, bet kā labsirdīgi bērni piegausinājuši soli, atmiņā paturēdami reiz sirdī loloto mīlestību pret nabaga iebiedētu puisēnu. Miris es dzirdēju, ko saka meitene, kura būtu kļuvusi mana sieva, ja es būtu palicis dzīvs, — dzirdēju atbaidošo patiesību, ka Džons Hārmons viņu nopircis, kā sultāns pērk verdzeni, nevaicājot, vai tai pret viņu ir kādas jūtas vai nekādu jūtu nav.

Ko es iegūtu? Ja viņsaulē aizgājušie zinātu vai varbūt patiešām zina, kādā piemiņā viņus glabā dzīvie, kurš no mirušo pulka varētu sacīt, ka bauda vēl nesavtīgāku uzticību? Vai ar to man nav gana? Būtu es pārnācis mājās, šie cēlsirdīgie cilvēki uzņemtu mani kā mīļu viesi, izraudātos par manu likteni un ar prieku atdotu man visu. Taču es nepārnācu, un — tīri no apgrēcības — viņi ieņēma manu vietu. Lai viņiem viss paliek, kā bijis, un arī Beilas dzīvē lai nekas negrozās!

Kas atliek man? Viens vienīgs ceļš. Piesargāties, lai netiktu atmaskots, un klusi veikt sekretāra pienākumus, lidz mani saimnieki pieradīs pie pārmaiņām savā dzīvē un milzīgais daždažādu sugu un pasugu krāpnieku bars izraudzīsies jaunu upuri. Tikmēr kārtība, ko esmu ieviesis viņu darījumos un ko viņiem abiem ierādu jo dienas jo cītīgāk, būs izstrādāta tik pamatīgi, ka driz, cerams, darbosies k:'. ieeļļota mašīna, ko it labi spēs vadīt viņi vieni paši. Zinu. ka man tikai jābilst kaut vārds, un viņi augstsirdīgi at vērs maku. Kad pienāks laiks, es palūgšu tieši tik, cik vajadzīgs, lai atgrieztos ierastajā dzīvē, un Džons Roksmits apmierināts turpinās savu ceļu. Bet Džons Hārmons nekad vairs neatgriezīsies.

Lai nekad, pat nezin cik tālā nākamībā nepakļautos šaubām, ka Bella, iespējams, nebūtu man atteikusi, ja es viņu bildinātu, pajautāšu to viņai bez aplinkiem tagad, lai pārliecinātos par atbildi, kas man tāpat jau pārāk labi zināma.

Nu viss ir pārdomāts no sākuma līdz galam, un prāts man kļuvis daudz mierīgāks.

Dedzīgi aizrāvies sarunā pats ar sevi, dzīvais mironis neko apkārt nemanīja un vēja brāzieniem turējās pretī tikpat neapzināti, kā izraudzījās ceļu noteiktā virzienā. Sasniedzis Sitiju, viņš pie važoņu stāvvietas piegausināja soli, nespēdams izšķirties, vai braukt mājās vai uz mistera Bofina namu. Beidzot jautājums tika izlemts par labu mistera Bofina namam, jo Roksmits nosprieda, ka pār roku pārmesto jūrnieka vamzi labāk nemanīti atstāt tur nekā vest uz Holoveju, kur misis Vilfere un Lavīnija nevaldāmā ziņkārē acīm vai aprija visu, kas vien piederēja viņu īrniekam.

Saimnieka namā sulainis Roksinitam pavēstīja, ka misters un misis Bofini izbraukuši, bet mis Vilfere sēžot viesistabā. Mis Vilfere palikusi mājās, jo nejūtoties īsti vesela, un vakarpusē apvaicājusies, vai misters Roksmits ir savā kantorī.

—    Aplieciniet mis Vilferei manu cieņu un sakiet, ka esmu pārbraucis!

Mis Vilfere lika nodot atbildes sveicienu un lūgumu misteram Roksmitam pirms došanās mājās uznākt augšā, ja, protams, tas viņu pārāk neapgrūtinot.

Misteru Roksmitu tas nepavisam neapgrūtināja, un viņš tūdaļ kāpa augšā.

Ak, cik viņa bija daiļa, cik neizsakāmi, neizsakāmi daiļa! Kaut nelaiķa Džona Hārmona tēvs būtu aUtājis dēlam mantojumu, neizvirzīdams nekādus noteikumus, kaut dēls pats būtu izraudzījies šo jauko meiteni un savai mīlestībai laimīgi guvis pretmīlestību!

—    Ak kungs! Jūs nejūtaties vesels, mister Roksmit?

—    Nē, jūtos pilnīgi vesels. Taču dzirdēju, ka jūs diemžēl esat sasirgusi.

—    Sīkums! Apsāpējās galva, bet nu jau pārgājis, tikai teātri ir pārāk karsti, un tāpēc nolēmu palikt mājās. Par jūsu veselību apvaicājos tāpēc, ka esat ļoti bāls.

—    Patiešām? Šovakar dabūju krietni nostrādāties.

Bella sēdēja pie kamīna uz zema turku dīvāna blakus

brīnumskaistam, vizuļojošam galdiņam ar rokdarbu un grāmatu. Ak, kāda dzīve būtu pavērusies nelaiķa Džonam Hārmonam, ja viņam tiktu lemta apskaužamā laime apsēsties uz šā dīvāna, apskaut slaido vidukli un sacīt: «Ceru, ka esi pēc manis gauži noilgojusies, mana dārgā. Cik tu esi daiļa — īsta mūsu mājas dieviete!»

Taču Džons Roksmits, kuru no nelaiķa Džona Hārmona šķīra nepārkāpjams bezdibenis, palika stāvam pienācīgā atstatumā. Atstatumā, kas nebija liels telpā, toties milzīgs, ja raugās uz šķēršļiem, kas viņus šķir.

—   -Mister Roksmit, — sacīja Bella, paņemdama rokdarbu un rūpīgi to no visiem stūriem nopētīdama, — beidzot esmu sagaidījusi izdevību paskaidrot, kāpēc iepriekšējā mūsu tikšanās reizē izturējos pret jums tik skarbi. Jums nav tiesību domāt par mani ļauni, ser.

Roksmitam aši uzmestais skatiens, kurā manīja gan aizvainojumu, gan šķelmību, nelaiķa Džonu Hārmonu būtu sajūsminājis.

—     Kaut jūs zinātu, cik labās domās es par jums esmu, mis Vilfere!

—    Tiesa gan, jums jābūt par mani sevišķi augstās domās, mister Roksmit, ja pieļaujat, ka, dzīvodama pārticībā, esmu aizmirsusi tēva mājas.

—    Vai es kādreiz kaut ko tamlīdzīgu pieļauju?

—    Protams, ser. vismaz esat pieļāvis, — atbildēja Bella.

—    Uzdrošinājos tikai aizrādīt uz mazu nevērību — sīkumu, kas jums gadījās nejauši, pašai to neiedomājoties. Un tas arī ir viss.

—    Atļaujiet jautāt, mister Roksmit, — sacīja Bella, — kāpēc jūs to uzdrošinājāties? Ceru, ka mans jautājums jūs neaizvaino, es, ja atceraties, tikai atkārtoju jūsu teikto.

—    Tāpēc, ka mana interese par jums, mis Vilfere, ir patiesa un nāk no tīras sirds. Tāpēc, ka vēlos aizvien jūs redzēt tikai no labākās puses. Tāpēc, ka es… vai atļaujat turpināt?

—    Nē, ser, — pietvīkdama attrauca Bella, — jūs esat pateicis jau pietiekami daudz. Nevēlos, lai jūs turpinātu. Ja spējat būt kaut cik augstsirdīgs un esat saglabajis goda jūtas, jūs nebildīsiet vairs ne vārda.

Lūkodamies lepnajā sejā ar zemu nodurtajām acīm, redzēdams mirdzošos, tumšos matus, straujās elpas saviļņotus, kļaujamies pie gleznā kakla, Džons Hārmons droši vien būtu apklusis.

—    Vēlos ar jums izrunāties, ser, — sacīja Bella, — reizi par visām reizēm pateikt, kas man uz sirds. Taču nezinu, kā to izdarīt. Sēžu te stundām ilgi, cieši nolēmusi izrunāt visu, juzdama, ka tas nav atliekams. Ļaujiet man tikai mirkli apdomāties!

Roksmits joprojām klusēja, un Bella joprojām sēdēja, novērsusies no viņa, vienīgi reizēm viegli sakustēdamās, it kā dzirtos pagriezties un kaut ko teikt. Beidzot viņa ierunājās:

—    Jums ir zināms mans stāvoklis šai namā, ser, un jums ir zināms mans stāvoklis tēva mājās. Izskaidrošanās ar jums jāuzņemas man pašai, jo nav neviena, ko lūgt, lai dara to manā vietā. Jūsu izturēšanās pret mani nav ne cēlsirdīga, ne godīga.

—       Vai par cēlsirdības un godaprāta trūkumu liecina mana pieķeršanās jums, pakļaušanās jūsu valdzinājumam?

—    Kāds neprāts! — Bella izsaucās.

Nelaiķa Džonam Hārrnonam šis izsauciens būtu šķitis visai nicinošs un augstprātīgs noraidījums.

—    Jūs mani piespiežat turpināt, — sacīja sekretārs, — kaut tādēļ vien, lai aizstāvētos un paskaidrotu savu rīcību. — Manuprāt, mis Vilfere, godīga atzīšanās godprātīgās jūtās nav piedēvējama par noziegumu nevienam — pat man ne.

—    Godiga atzīšanās! — Bella atkārtoja, uzsvērdama pirmo vārdu.

—    Vai tad tā nav?

—     Lūdzu jūs, ser, pārtraukt manis tincināšanu, — atbildēja Bella, ļaudama balsī ieskanēties dusmām. — Jums jāsaprot, ka nevēlos tikt nopratināta.

—    Ak, inis Vilfere, jūs nepazīstat žēlastības! Vaicādams es gribēju vienīgi uzzināt, kāpēc jūs uzsvērāt vārdu «godīga»? Lai notiek, atsakos pat no šā jautājuma. Bet, ko esmu teicis, tas paliek spēkā. Nevaru atsaukt savu atzīšanos dziļās un patiesās jūtās pret jums un nekad to arī neatsaukšu.

—    Es jūsu teikto noraidu, ser.

—    Man vajadzētu but kurlam un aklam, lai jau iepriekš uz šādu atbildi nesagatavotos. Nenosodiet mani pārāk bargi, jo mans pārkāpums jau pats sevī ietver sodu.

—    Kādu sodu? — vaicāja Bella.

—    Vai tas, ko es patlaban izciešu, nav sods? Ak jā, piedodiet, negribēju jūs atkal pratināt.

—    Jūs izmantojat neapdomīgi izmestu vārdu, — mostoties sirdsapziņas pārmetumiem, sacīja Bella, — lai liktu man justies… nezinu, kā. Es to pateicu tāpat, bez jebkāda nodoma. Ja tas nebija labi darīts, pieņemiet manu atvainošanos, taču jūs manus vārdus atkārtojat ar noteiktu nolūku, un tas nav godīgi. Kas attiecas uz visu pārējo — ludzu, saprotiet, mister Roksmit, ka par to mēs runājam pirmo un pēdējo reizi.

—    Pirmo un pēdējo reizi, — viņš atkārtoja.

—    Ja. Es jūs lūdzu, ser, — Bella turpināja arvien dedzīgāk, — atstājiet mani mierā! Lūdzu, neizmantojiet savu Stāvokli šai namā, lai manu dzīvi te padarītu netīkamu un nepanesamu! Lūdzu, turpmāk atsakieties no uzmanības pierādījumiem, ko manu ne vien es, bet arī misis Bofina!

—    Vai esmu bijis uzmācīgs?

—    Jādomā gan, — atbildēja Bella. — Ja nevienam citam tas nav dūries acīs, tad tā nav jūsu vaina, mister Roksmit.

—    Ceru, ka jūsu priekšstats ir maldīgs. Kaut jums nebūtu taisnība! Man pašam šķiet, ka neesmu bijis pārāk uzmācīgs. Taču turpmāk jums vairs nebūs jāraizējas. Kas runāts, izrunāts.

—    Priecājos, to dzirdot, — sacīja Bella. — Man ir pašai savi nākotnes nodomi, un kālab lai jūs izpostītu savu dzīvi!

—    Es savu dzīvil — iesaucās sekretārs. — Izpostītu savu dzīvi!

Savādais tonis, kurā tika sacīti šie vārdi, lika Bellai pacelt skatienu, un viņa ieraudzīja tikpat savādu smaidu. Taču, līdzko sekretārs palūkojās pretī, smaids no viņa lūpām nozuda.

—    Piedodiet man, mis Vilfere, — viņš sacīja, kad abu skatieni sastapās, — jūsu skarbajiem pārmetumiem acīmredzot ir kāds man nezināms iemesls. Man neesot cēlsirdības un godaprāta. Pēc kā jūs to spriežat?

—    Nevēlos, ka man to vaicā, — uzpūtīgi atbildēja Bella un nodūra acis.

—    Es arī nevaicātu, ja jautājums pats neprasītos pēc atbildes. Lūdzu jūs — paskaidrojiet; ja nespējat man parādīt laipnību, esiet vismaz taisnīga!

—    Ak, ser! — mirkli pulējusies atgūt pašsavaldību, sacīja Bella un paraudzījās Roksmitā. — Vai ir cēlsirdīgi un godprātīgi izmantot pret mani varu, ko jums piešķīrusi mistera un misis Bofinu labvēlība un jūsu prasme strādāt viņu labā?

—    Pret jums?

—    Vai ir cēlsirdīgi un godprātīgi izgudrēm visu iekārtot tā, lai viņi pamazām atbalstītu pieglaimošanos, kas man nav patīkama — to es kiaji esmu parādījusi — un ko es, dzirdiet, bez ierunām noraidu?

Nelaiķa Džons Hārmons daudz ko būtu spējis paciest, bet šādas aizdomas būtu skārušas viņu pašā sirdī.

—    Vai ir cēlsirdīgi un godprātīgi pieņemt sekretāra amatu, — neesmu pārliecināta, vai tiešām to darījāt ar iepriekšēju nodomu, bet gribas cerēt, ka tā nebija, — nojaušot vai droši zinot, ka es dzīvošu šeit un jūs varēsiet izmantot manu nedrošo stāvokli?

—    Izmantot jauni un zemiski, — piebilda sekretārs.

—    Jā, — apstiprināja Bella.

Brīdi klusējis, sekretārs atkal ierunājās:

—   Jūs rūgti maldāties, mis Vilfere, gaužām rūgti maldāties. Taču zinu, ka tā nav jūsu vaina. Varbūt esmu pelnījis labāku izturēšanos, bet tas jums nav zināms.

—    Toties jums, ser, — sacīja Bella, pat nedomādama slēpt sašutumu, — ir zināms, kāpēc esmu nokļuvusi šeit. Misters Bofins stāsta, ka jūs tai testamentā esot izpētījis ik rindu un ik burtu un lieliski pārzinot visus viņa darījumus. Vai tiešām nepietiek ar to, ka es tiku novēlēta kā zirgs, kā suns vai kā putns, lai arī jūs mestos mani izmantot savtīgu mērķu labā, līdzko esmu izkļuvuši no nevalodām un vairs nenoderu par izsmieklu visai pilsētai! Vai tiešām man lemts mūžam palikt par kāda sveša cilvēka īpašumu?

—    Ticiet man, — sacīja sekretārs, — jūs gaužām rūgti maldāties.

—    Par savu maldīšanos es pārliecinātos ar vislielāko prieku, — atbildēja Bella.

—    Diezin vai tas jums kādreiz izdosies. Palieciet sveika! Kamēr vien uzturēšos šai namā, es, protams, gādāšu, lai ne misters, ne misis Bofini par mūsu sarunu neko neuzzinātu. Varat droši paļauties, ka tas, par ko jūs mani apsūdzat, nekad vairs neatkārtosies.

—    Labi, ka uzsāku šo sarunu, mister Roksmit. Lai cik grūti un mokoši, tomēr tas ir izdarīts. Ja esmu jūs aizvainojusi. piedodiet! Neprotu savu straujumu savaldīt, dzīve mani arī mazliet samaitājusi, tomēr nepavisam neesmu tik slikta, kā šķiet dažam labam un, jādomā, arī jums.

Līdzko Bella, kā vienmēr untumaina un pretrunīga, pēkšņā pieļāvībā bija izteikusi šos vārdus, sekretārs izgāja no istabas. Palikusi viena, viņa atslīga turku dīvānā un sacīja: — Kas to būtu domājis, ka apburošajā sievietē iemājo tāds pūķis! — Tad viņa piecēlās un, ielūkojusies spogulī, uzrunāja savu atspulgu: — Par ko tu esi tā sapūtusies, muļķīte? — Pēc tam, straujiem soļiem no viena gala līdz otram nomērījusi istabu, piebilda: — Kaut tētis būtu pie manis, tad gan mēs abi parunātu par aprēķina laulībām, bet labāk gan lai viņa nav, jo es savu nabaga tēti krietni saplucinātu aiz matiem. — Nometusi šuvekli un pa roku galam aizlingojusi tam nopakaļ grāmatu, viņa 'atkal apsēdās un uzsāka dziesmiņu, dungoja to, nespēdama noturēt meldiņu, līdz ari tas viņai apnika.

Un Džons Roksmits, ko darīja viņš?

Nokāpis savā kantorī, viņš Džonu Hārinonu apraka vēl vairāku asu dziļumā. Tad paņēma cepuri, izgāja uz ielas un ceļā uz Holoveju vai sazin uz kurieni — vai nav vienalga, kurp iet, — bēra smiltis saujām un kaudzēm uz Džona Hārmona kapa. No šās pastaigas mājās viņš pārradās tikai ap gaismas svīdu. Visu nakti, citu pēc cita kraudams zemes blāķus pār Džona Hārmona kapu, viņš bija nostrādājies tā, ka uz rīta pusi Džons Hārmons atdusējās zem veselas Alpu kalnu grēdas, bet kapracis Roksmits vēl nenorimies vēla aizvien jaunus kalnus, darbu atvieglodams ar bēru dziesmu: «Ber tik virsū, piespied cieši, lai vairs augšām neceļas!»

XIV NODAĻA

Nelokāma apņemšanās.

Cauru nakti nostrādājies, rausdams zemi pār Džona Hārmona atdusas vietu, kapracis nerada atpūtu spirdzinošā miegā, bet tikai mirkli iegrima nemierīgā rīta snaudā un pamodās, vēl ciešāk apņemies no sava lēmuma neatkāpties. Nu viss ir izdarīts. Rēgs nekad vairs neiztraucēs mistera un misis Bofinu mieru, bet neredzams un nedzirdams vēl brīdi klīdīs pa šīm ārēm, ko sen jau atstājis, līdz uz mūžiem izgaisīs no pasaules, kurā viņam vieta nav rodama.

Roksmits visu pārdomāja vēlreiz. Viņš jutās tā, kā jūtas ikviens cilvēks, kas iepriekš nav aptvēris, kādā milzīgā spēkā izvērtīsies dažādi viņa dzīvi ietekmējoši apstākļi. Kad aizdomīgums pret visu — nelaimīgās bērnības atbalss un tā ļaunuma apzināšanās, kas nācis pār katru, kuram gadījies nokļūt viņa tēva paša vai tā naudas ietekmē, — kad šis aizdomīgums viņam pirmoreiz lika izšķirties par mānīšanos, tā šķita gluži nekaitīgs sīkums, kas flgs tikai dažas stundas vai dažas dienas un būs saistīts vienīgi ar meiteni, kuru viņam uztiepj tēva untums un kurai arī viņš uztiepts aiz tēva untuma, — turklāt viss tika iecerēts godprātīgi, meitenes pašas labā. Sapratis, ka šī lauliba meiteni darīs nelaimīgu (varbūt tāpēc, ka viņas sirds dāvāta citam, varbūt kāda cita iemesla pēc), viņš būtu samierinājies un pats sev iegalvojis: «Neko citu kā postu no šās nolādētās naudas arī nevarēja gaidīt! Labāk lai tā nonāk manu un manas māsas vienīgo draugu un aizstāvju rokās.» Kad, iekritis paša izliktajās lamatās,

viņš aptvēra, ka notikumi tālu pārsniedz viņa sākotnējo nodomu, jo uz visām Londonas sienām parādījās policijas paziņojums, kas Džonu Hārmonu izsludināja par mirušu, — viņš apjukumā pieņēma pirmo nejaušības dāvāto palīdzību, neiedomādamies, ka tādējādi tiek nodrošinātas Bofinu pāra tiesības uz mantojumu. Bet, pēc ilgiem laikiem ieraudzījis un atkal pazinis senos draugus un no savām izdevīgajām novērotāja pozīcijām uz to sirdsapziņas nesaskatījis ne mazāko traipiņu, viņš sev vaicāja: «Vai > tiešām man atgriezties dzīvē tikai tādēļ, lai šiem krietnajiem cilvēkiem atņemtu to, ko viņi pelnījuši? Kādu labumu gūšu es, pakļaudams viņus tik skarbam pārbaudījumam?» Tovakar, kad, ieradies noīrēt istabu, viņš klauvēja pie Vilferu durvīm, Bella pati viņam sacīja, ka šai laulībā viņa dotos tikai aiz salta aprēķina. Kopš tās reizes, uzdevies par cilvēku, kas strādā pie mistera Bofina, viņš pūlējās noskaņot Bellu sev labvēlīgi, taču viņa ne vien atraidīja šos mēģinājumus, bet pat klaji izrādīja nepatiku. Vai ir viņa cienīgi apkaunot sevi un nopirkt Bellu vai rīkoties zemiski un meiteni sodīt? Taču, atgriezies dzīvē un pieņēmis ar mantojumu saistītos noteikumus, viņš sevi apkaunotu, bet, atgriezies dzīvē un atteicies no tiem, sodītu Bellu.

Viņa rīcības neparedzētās sekas ar to vel nebija izsmeltas — iedomātajā Džona Harmona noslepkavošanā tika iepīts cilvēks, kam ar to nebija ne mazākā sakara. Viņam tagad jāparūpējas, lai nomelnotājs pilnīgi atteiktos no viltus liecības, jānovērš ļaunums un jāpanāk taisnība, jo ļaunums šim cilvēkam nodarīts tikai tāpēc, ka viņš, Džons Hārmons, ķēries pie krāpšanas. Tātad, lai kādas grūtības un sarūgtinājumi viņu gaida priekšdienās, paša rīcības sekas jāpacieš vīrišķīgi, par likteni nežēlojoties.

Tādas bija pārdomas, kurām tai rītā nodevās Džons Roksmits, bērdams zemes klēpjus pār Džona Hārmona kapu, kas pēc nakts krāvuma kļuva vēl par daudzām asīm dziļāks.

Iziedams no mājas agrāk nekā parasti, viņš durvīs sastapās ar ķerubu. Tā kā ķerubam prāvs ceļa gabals bija ejams uz to pašu pusi, viņi izgāja abi kopā.

. Pārmaiņas ķeruba ārienē pašas dūrās acīs. Juzdamies neveikli, viņš kautrīgi sacīja:

— Manas meitas Bellas dāvana, mister Roksmit.

Sie vārdi sekretāru iepriecēja, tāpēc ka viņš atminējās piecdesmit mārciņas un tāpēc ka viņš joprojām meiteni

mīlēja. Tā, protams, bija vājība — liela vājība, jo mīlestība, kā no drošiem avotiem zināms, aizvien ir vājība, — tomēr viņš Bellu mīlēja.

—    Vai jums, mister Roksmit, kādreiz ir gadījies lasīt grāmatas par ceļojumiem uz Āfriku? — vaicāja R. V.

—    Dažas esmu lasījis.

—    Atceraties — karalis Džordžs vai karalis Junga, vai karalis Bils vai Bullis, vai Rums, vai Krāms, kādus tik vārdus jūrnieki viņiem neizdomā!

—    Kur? — jautāja Roksmits.

—    Visur. Visur, nu tai pašā Āfrikā. Viņu tur, sacīsim, ir, ka biezs, jo melno karaļi ir lēta manta un … — R. V. kā atvainodamies piebilda, — un, man liekas, diezgan riebīga manta.

—    Es jums pilnigi piekrītu, mister Vilfer. Jūs gribējāt sacīt, ka . ..

—     Gribēju sacīt, ka šo melno karaļu apģērbs parasti ir vai nu tikai Londonas platmale, vai Mančestras bikšturi, vai viens uzplecis ar spīdīgām bārkstīm, vai arī formastērps, ko tie uzvelk tā, ka melnās kājas iebāž piedurknēs un sadara vēl nezin ko tamlīdzīgu.

—    Laikam gan, — sacīja sekretārs.

—     Pa draugam varu jums atzīties, mister Roksmit, — pavisam atplaucis turpināja ķerubs, — kad mana ģimene vēl visa dzīvoja mājās un visus nācās uzturēt, es biju gaužām līdzīgs tādam karalim. Jūs, neprecēts cilvēks, ne iedomāties nevarat, kā man vajadzēja nopūlēties, lai vienā reizē varētu apvilkt kaut divus cik necik kārtīgus apģērba gabalus.

—    Tas nav nekas neticams, mister Vilfer.

—     To es saku tikai tālab, — siltu jūtu uzplūdā turpināja R. V., — lai pierādītu, cik jauka, mīļa un uzmanīga ir mana meita Bella. Ja viņa arī ir drusku palutināta, es to viņai nepārmetu. Nē, nepavisam ne. Un cik viņa ir skaista! Jūs taču piekritīsiet, mister Roksmit, ka Bella ir īsta skaistule?

—    Protams, piekritīšu. Kurš gan to varētu noliegt!

—     Domāju gan, ka nevarētu, — teica ķerubs. — Patiesību sakot, es par to nemaz nešaubos. Un kā manai meitai laimējies, mister Roksmit! Kādas viņai dzīvē paveras izredzes!

—     Labākus draugus par misteru un misis Bofiniem mis Vilfere nevarētu atrast.

—       Ko nu par to! — iepriecināts izsaucās ķerubs. — Es nudien domāju, ka viss nokārtosies tā, ka neko labāku nevarēs vēlēties. Ja misters Džons Hārmons būtu dzīvs…

—    Labi, ka viņš ir miris.

—    Nē, tas nu par traku, es tā vis neteiktu, — sacīja ķerubs, negribēdams pievienoties tik noteiktam un nežēlīgam spriedumam, — taču, kas zina, varbūt viņš Bellai neiepatiktos un Bella neiepatiktos viņam, turpretim tagad ligavaini viņa var izraudzīties pati.

—    Varbūt viņa … piedodiet, ka, izmantodams jūsu vaļsirdību, atļaujos uzdot šādu jautājumu … varbūt… viņa . .. jau ir izraudzījusies?

—    Ak nē, no Dieva puses! — atbildēja R. V.

—    Dažkārt gadās, ka meitene atrod izredzēto, tēvam nezinot, — Roksmits neatlaidās.

—    Manai meitai, mister Roksmit, tā nevar gadīties. Mēs abi ar Bellu esam noslēguši ciešu savienību, ko saistri negrozāms līgums par savstarpēju uzticēšanos. Pirms pāris dienām mēs to apstiprinājām. Līgums stājās spēkā kopš… nu, kopš šiem te… — To sacīdams, ķerubs paraustīja svārka atlokus un uzsita pa bikšu kabatām. — Ak nē, nē, viņa nevienu vēl nav izraudzījusies. Tiesa gan, jaunais Džordžs Semsons tai laikā, kad misters Džons Hārmons . ..

—    Kaut viņš nekad nebūtu nācis pasaulē! — saraucis pieri, drūmi noteica sekretārs.

R. V. pārsteigts palūkojās Roksmitā, nespēdams izprast, par ko šim cilvēkam tik briesmīgi ļauns prāts uz nelaiķi, un turpināja:

—    Tai laikā, kad tika meklēts misters Džons Hārmons, Džordžs Semsons patiešām Bellai apkārt vien grozījās un Bella ļāva viņam grozīties. Taču jau toreiz neviens uz viņa lakstošanos neraudzījās nopietni, kur nu vēl tagad par to lai domātu! Redziet, mister Roksmit, Bella kāro pēc plašas dzīves, un es gandrīz droši varu apgalvot, ka viņa izies tikai pie naudīga cilvēka. Un šoreiz, vai zināt, viņa varēs gan savām acīm redzēt šo cilvēku pašu, gan pārliecināties par tā bagātību, tā ka izvēle paliks pilnīgi viņas ziņā. Nu, man te jānogriežas. Žēl, ka mums tik drīz iznāk iet katram uz savu pusi. Uz redzēšanos, ser!

Pēc šās sarunas nejuzdamies īpaši pacilāts, sekretārs turpināja ceļu un, nonācis Bofinu namā, sastapa tur Betiju Higdenu, kas viņu jau krietnu bridi bija gaidījusi.

—    Gauži lūdzu jus, ser, — sacīja Betija, — atvēliet man to pārdrošību pārmīt ār jums pāris vārdiņu!

Lai runājot vien, cik sirds kāro, atbildēja sekretārs un, ievedis Betiju savā kantori, lūdza viņu apsēsties.

—         Runa ir par Plīkšķi, ser, — sacīja Betija. — Nebrīnieties, ka esmu atnākusi viena. Negribējās, lai puika uzzinātu, ko grasos jums sacīt, tāpēc piecēlos paagrāk, kamēr viņš guļ, un steidzos šurp.

—         Jiīsu spēks un izturība ir apbrīnojami, — sacīja Roksmits. — Tieši kā manos gados, ja vien varu jums līdzināties.

Betija Higdena skumji pašūpoja galvu.

—         Saviem gadiem esmu vēl gana stipra, bet jaunība, Tam Kungam par pateikšanu, sen jau aiz kalniem.

—    Un par to jūs Dievam pateicaties?

—         Jā, ser. Būtu es vēl jaunos gados, visu nāktos pārdzīvot no sākuma un mūža galu es ne gaidīdama nevarētu sagaidīt. Bet ko nu tik daudz par mani, runa ir par Plīkšķi.

—    Un kas jums par viņu sakāms, Betij?

—         Tūdaļ, ser, jums izstāstīšu. Nav manos spēkos izdzīt tam puikam no galvas trako domu, ka viņš var pieņemt jūsu laipnās saimnieces un laipnā saimnieka piedāvājumu un strādāt arī pie manis — visu vienā reize. To tak viņš nespēs. Lai tiktu dzīvē uz priekšu un brangi nopelnītu, no manis viņam jāatsakās. Bet viņš neparko to negrib darīt.

—    Par to viņš ir pelnījis tikai cieņu, — sacīja Rok-

smits.

—         Cieņu, ser? Nezinu, varbūt arī. Tak nevar ļaut, lai puika raujas pušu. Tāpēc esmu izdomājusi, raugiet, šitā — ja viņš negrib atteikties no manis, es atteikšos no viņa.

—    Kā — atteiksieties, Betij?

—    Ņemšu un no viņa aizbēgšu.

Pārsteigts ielūkojies vecās sievietes skaidrajās acīs un sejā, kas liecināja par nelokāmu apņēmību, s.kre', ars atkārtoja:

—    Aizbēgsiet ro viņa?

—        Jā, ser, — sacīja Betija un pamāja ar galvu. Gan mājienā, gan cieši sakniebtajās lūpās bija jūtams tāds pārliecības spēks, ko neviens neņemtos apšaubīt.

,— Nu labi, labi! — teica sekretārs. — Par to aprunāsimies pēcāk. Laika mums ir diezgan, papriekš noskaidrosim visu, kā nākas, un gan jau izdomāsim, ko darīt.

—         Klausieties, miļais cilvēk, — sacīja Betija, — neņemiet ļaunā, ka jūs tā saucu, bet pēc sava nodzīvotā mūža es jums varētu būt vecvecmāmiņa. Tātad klausieties, ko jums sacīšu. Darbs man ir grūts, tikpat kā nekādu pe|ņu tas neienes, un, ja Plīkšķis nepalīdzētu, diezin vai es šo dzīvi tik ilgi būtu panesusi. Tas mūs abus uzturēja. Tagad, kad esmu palikusi viena un pat Džonijs no manis aizgājis, labāk piekūstu, kājās stāvēdama, nekā augām dienām sēžu pie pavarda un tik loku un loku veļas gabalus. Tūdaļ pasacīšu, kāpēc. Lāgiem man uznāk tāds stingums, ka vairs neatskāršu, kur atrodos, un man sametas bail. Te man rādās, ka turu klēpī Džoniju, te — ka viņa māti vai mātesmāti, te redzu sevi pašu bērnībā guļam mātei klēpī, un tad uznāk tāds dulnums, ka maņa un saprašana atņemas un es pielecu kājās, šausmās domādama, vai tiešām esmu tāda pati kā tie večuki un večiņas, kurus iespundē nabagmājā un brīžam izlaiž no četrām sienām pagozēties saulītē, — jūs droši vien esat redzējis, kā šie iebiedētie nabadziņi klimst pa ielām. Jaunībā biju naska un kustīga kā ūdenszāle — to es jūsu saimniecei stāstīju jau tad, kad pirmoreiz ieraudzīju viņas labsirdīgo vaigu. Vēl tagad, ja vajadzīgs, varu noiet kaut divdesmit jūdzes. Labāk eju, kurp acis rāda, nekā nīkstu mājās, aiz bēdām vai prātu zaudēdama. Uz rokdarbiem pirksti man veikli, varu adīt cimdus un zeķes pārdošanai. Ja jūsu saimniece un saimnieks aizlienētu man divdesmit šiliņus, tā būtu vesela bagātība, par ko nopirkt pilnu grozu dzijas. Klīdīšu apkārt pa pasauli, kamēr piekusišu tā, ka stingums no manis atstāsies, un pati ar savu darbu maizes kumosu nopelnīšu. Ko lai es vairāk vēlētos?

—    Tad tā jūs esat nodomājusi aizbēgt no Plīkšķa? — vaicāja sekretārs.

—    Sakiet, kā to labāk izdarīt! Sakiet, miļais cilvēk, kā to labāk izdarīt! Zinu, tāpat kā to zināt jūs, ka jūsu saimniece un saimnieks mani turētu kā lielmāti līdz manai beidzamai stundiņai, ja tik es varētu uz to ielaisties. Bet es nevaru uz to ielaisties. Nedz es, nedz mani tuvinieki no citu žēlastības nekad neesam dzīvojuši. Mūža galā rīkodamās citādi, nekā esam raduši, es nodotu ij sevi, ij savus viņsaulē aizgājušos bērnus, ij viņsaulē aizgājušos mazbērnus.

—    Varbūt tomēr šāds solis galu galā būtu attaisnojams un pat nenovēršams, — piesardzīgi ieminējās sekretārs, mazliet uzsvērdams vārdus «galu galā».

—    Ceru, ka tas nekad nenotiks! Ne jau tāpēc, ka es kādu atraidītu aiz lepnības, — rāmi atteica večiņa, — nepavisam ar ne, bet tāda ir mana daba, un es līdz beidzamai stundiņai gribu paļauties tikai uz sevi.

—    Un Plikšķis, bez šaubām, ar prieku izmantos katru iespēju, lai kļūtu jums par to, kas esat bijusi viņam, — kā mierinādams piebilda sekretārs.

—    Uz to varat paļauties, ser! — priecīgi iesaucās Betija. — Tikai viņam vajadzētu gan pasteigties, jo gadi mani negaida. Pašlaik vēl esmu stipra, ne tāli ceļi, ne vētras un negaisi mani nebiedē. Esiet tik laipns, parunājiet ar savu saimnieci un saimnieku, izstāstiet šiem labsirdīgajiem cilvēkiem, ko es no viņiem ludzu un kādēļ man tas vajadzīgs.

Sekretārs saprata, ka būtu veltīgi šķiest pūliņus, lai varonīgo večiņu no tās nodoma atrunātu, un, tūdaļ uzmeklējis misis Bofinu, ieteica ļaut Betijai Higdenai vaļu, vismaz pagaidām.

—    Pazīdams jūsu labsirdību, ticu, ka jūs ar daudz lielāku prieku uzņemtos rūpes par večiņu, — viņš sacīja, — tomēr šai reizē laikam gan pienākums liek parādīt cieņu viņas neatkarīgajam garam.

Tik pamatotam iebildumam misis Bofina nespēja pretoties. Arī viņi abi ar vīru bija pelnījuši maizi paši savām rokām un, strādādami ar atkritumiem, godu un sirdsapziņu pratuši saglabat skaidru un tīru. Ja pret Betiju Higdenu viņiem ir kāds pienākums, tad šis pienākums jāizpilda.

—    Betijai — sacīja misis Bofina, līdzi Džonam Roksmitam ieiedama kantorī, un ar starojošu smaidu uzlūkoja večiņu. — Piekrītu visam, tikai nesaprotu, kāpēc jums jābēg no mājas projām.

—    Plīkšķini tā būs labāk, — galvu purinādama, atbildēja misis Higdena. — Un arī man tā būs labāk. Varat domāt vienādi vai otrādi.

—    Kad esat nolēmusi aiziet?

—    Tūdaļ. — Tā bija skaidra un tieša atbilde. — Šodien pat, mīļā sirds, vai rit. Ar Dieva palīgu esmu pie tā pieradusi. Kur tik visur neesmu izstaigājusi! Kad cits darbs neatradās, ravēju sakņu un apiņu dārzus.

—   Ja es ļaušu jums, Betij, aiziet… un misters Roksmits cfomā, ka vajadzētu ļaut…

Pateicībā Betija zemu paklanījās sekretāram.

—    … Negribam jūs nozaudēt no redzesloka. Negribam aizlaist jūs neziņā. Gribam par jums zināt itin visu.

—        Jā, mīļā sirds, labi, tikai pie vēstuļu rakstīšanas gan neķeršos, jo nekādas rakstu būšanas mūskārtas ļautiņiem jaunās dienās daudz vis priekšā nenāk. Bet tepat ap pilsētu apkārt vien grozīšos. Par to gan nebaidieties, ka palaidīšu secen izdevību skatīt jūsu mīļo vaigu. Un man tak parāds jāatlīdzina, — Betija pārliecināta piebilda, — tāpēc agri vai vēlu būšu klāt kā likts.

—    Tātad lai notiek? — vēl aizvien šaubīdamās, misis Bofina vaicāja sekretāram.

—    Manuprāt, lai notiek.

Pēc īsas apspriešanās tika nolemts, lai notiek pēc Betijas prāta, — un misis Bofina paaicināja Bellu pierakstīt visu, kas Betijai nepieciešams, lai uzsāktu jauno arodu.

—    Par mani neraizējieties, mīļā, — ielūkojusies Bellai acīs, sacīja šī nelokāmā dvēsele, — kad ar saviem glīti un rūpīgi nostrādātajiem darbiņiem piemetīšos kaut kur tirgus laukumā, naudiņa ienāks vismaz tikpat, cik dažai labai fermera sievai.

Sekretārs tikām izmantoja izdevību, lai noskaidrotu visai praktisku jautājumu par mistera Pllkšķa spējām un dotībām.

—    No viņa iznāktu kārtīgs smalkgaldnieks, — sacīja misis Higdena, — ja tikai dabūtu naudiņu, par ko mācīt. — Betija bija redzējusi, kā, aizņēmies rīkus no kaimiņiem, zēns salabo veļas rulli, citreiz, taisni brīnums, cik izveicīgi, pieliek krēslam nolauztu kāju. Rotaļlietas pieskatāmajiem viņš tīri vai no zila gaisa meistarojis katru mīļu dieniņu. Bet vienreiz viņu ieliņā sapulcējies vesels bars ļautiņu noskatīties, kā Plikšķis salāpa mūzikas kasti kādam svešzemniekam, kas tur ieradies ar visu mērkaķi.

—    Tas ir labi, — sacīja sekretārs. — Nebūs grūti atrast viņam piemērotu vietu.

Tā kā pār Džona Hārmona kapu nu pacēlās vesels zemes kalns, sekretārs jau to pašu dienu stājās pie pēdējiem ar nelaiķi saistītajiem darbiem, lai reizi par visām reizēm tiktu no tā vaļā. Viņš sacerēja plašu Bezgodim Raiderhudam parakstāmu ziņojumu (pārliecināts, ka vēl pēc viena — daudz īsāka vakara apciemojuma tas savu vārdu uzķeburos nekurnēdams) un sāka gudrot, kam šis dokuments nododams. Heksema dēlam vai meitai? Steigšus tika nolemts — jānodod meitai. Tomēr pašam tikties ar Heksema meitu nav ieteicams, jo Vecā dēls ir redzējis Džūljesu Hendfordu un — piesardzība allaž jāpatur prātā —, ja māsa pastāstīs brālim, kāds izskatījies svešinieks, viņiem var rasties aizdomas, kas savukārt var izraisīt neparedzamas sekas. «Saņems vēl mani ciet,» viņš nodomāja, «par piedalīšanos pašam sevis noslepkavošanā!» Tātad papīrs jāieliek aploksnē un Heksema meitai jānogādā pa pastu. Plezcnta Raiderhuda apņēmās uzzināt, kur meitene dzīvo, un dokumentu var nosūtīt, nepiebilstot nekādus paskaidrojuma vārdus. Tiktāl viss ir skaidrs.

Ziņas par Heksema meitu Roksmits bija smēlies vienīgi no misis Bofinas, kura savuties atkārtoja mistera Laitvuda teikto, bet tas acīmredzot bija plaši pazīstams mēlnesis, kas uz šo stāstu piesavinājies īpašuma tiesības. Uzzinātais Roksmitu bija ieinteresējis, un viņš nolēma noskaidrot kaut ko vairāk — vai Heksema meita, piemēram, ir saņēmusi attaisnojošo dokumentu un vai tas viņu gandarījis —, bet tālab jāuziet kāds cits, no Laitvuda neatkarīgs ziņu avots, jo arī Laitvuds ir redzējis Džūljesu Hendfordu, pats publiski izsludinājis Džūljesa Hendforda meklēšanu, un tāpēc viņam, sekretāram, no Laitvuda jāturas iespējami tālāk. «Bet gadījums jebkuru dienu, jebkuru stundu var savest mani ar šo cilvēku aci pret aci.»

Jāpalūko, kur un kādiem līdzekļiem rast citu ziņu avotu. Heksema dēls mācās skolotāja amatu, un viņam ir savs pastāvīgs skolotājs. Sekretārs to atcerējās tāpēc, ka Laitvuda stāstījumā par Heksema ģimeni viņa uzmanību visvairāk bija saistījusi tieši māsas gādība par brāli. Jaunajam rūpju objektam Plīkšķini ir vajadzīga skološana, Pi viņš, sekretārs, šai darbā uzaicinātu to pašu skolotāju, jaunais avots būtu atklāts. Vel tikai jānoskaidro, vai misis Bofinai ir zināms, kā skolotāju sauc. Neesot gan zināms, toties viņa varot pateikt, kur atrodas skola. Ar to arī pietika. Sekretārs tūdaļ aizrakstīja skolas priekšniekam vēstuli, un tās pašas dienas vakarā Bredlijs Hcdstouns bija klāt.

Sekretārs paskaidroja, ka skolotājam pa vakariem mācībā tiks nodots jauneklis, lai ar mistera un misis Bofiuu atbalstu tas, čakli mācīdamies, rastu sev dzīvē pienācīgu vietu. Rūpes par jaunekļa skološanu Bredlijs Hedstouns uzņēmās labprāt. Sekretārs apvaicājās par noteikumiem. Skolotājs izklāstīja savus noteikumus. Vienošanās tika panākta uu jautājums tādējādi nokārtots.

'— Vai drīkstu zināt, ser, kam varu pateikties par rekomendāciju? — jautāja Bredlijs Hedstouns.

— Kā jūs pats sapratīsiet, man te nav nekāda teikšana. F.smu tikai mistera Bofina sekretārs. Misters Bofins, kā jūs droši vien būsiet dzirdējis, ir džentlmenis, kurš saņēma mantojumā Hārmona īpašumu.

—    Misters ITārmons tika nogalināts, — iesāka Bredlijs, apjukumā laikam gan neattapis, ko teikt, ko darīt, ja vien būtu zinājis, ar ko runā, — un līķis atrasts upē.

—    Nogalināts, un līķis atrasts upē.

—    Vai tad…

—    Ne, — sekretārs smaidīdams viņu partrauca, — viņš nav jūs rekomendējis. Misteram Bofinam par jums stāstījis misters Laitvuds. Jus droši vien pazīstat misteru Laitvudu vai vismaz esat par viņu dzirdējis.

—    So to par viņu diemžēl esmu dzirdējis gan. Pazīstams ar misteru Laitvudu neesmu un pēc šās pazīšanās nekāroju. Par misteru Laitvudu neko sliktu nezinu teikt, turpretim loti nepatīkams man liekas dažs labs mistera Laitvuda draugs — īsi sakot, viens no mistera Laitvuda draugiem. Sirdsdraugs.

Pat šai reizē, gluži neparastos apstākļos, viņš vai spiešus izspieda šos vārdus, tādā niknumā (ko pārvarēja tikai ar milzīgām pūlēm) viņu iesvēla atmiņas par Jūdžina Reiberna nevērīgo un nicinošo izturēšanos.

Sekretārs saprata, ka skarts kāds sāpīgs jautājums, tāpēc gribēja sarunu pagriezt citā virzienā, taču Bredlijs kā apsēsts no iesāktā neatlaidās.

—    Kāpēc gan lai es nenosauktu šā drauga vārdu? — viņš ietiepīgi turpināja. — Cilvēku, kurš man ir nepatīkams, sauc Jūdžins Reiberns.

Sekretārs atcerējās. Saraustītajās atmiņās par nakti, kad viņš bija cīnījies ar sazāļotā dzēriena iedarbību, Jūdžina tēls parādījās neskaidri, kā murgos, taču vārdu viņš bija iegaumējis, tāpat kā īpatnējo runasveidu, un atminējās, kā Jūdžins kopā ar citiem apskatījis līķi, kur stāvējis un ko sacījis.

—    Sakiet, lūdzu, mister Hedstoun, — Roksmits jautāja, vēlreiz cenzdamies sarunu novērst no kļūmīgā temata, — kā sauc Meksema māsu?

—    Viņu sauc Lizija, — sejai krampjaini noraustoties, atbildēja skolotājs.

—    Vai tiesa, ka viņa esot neparasta meitene?

—    Pietiekami neparasta, lai būtu daudzkārt pārāka par misteru Jūdžinu Reibernu, kaut gan jebkurš cilvēks būtu par viņu pārāks, — atbildēja skolotājs, — un es ceru, ka neieskatīsiet par nekaunību, ja apvaicāšos, kāpēc jūs šos abus vārdus saistāt kopā.

—    Tas tikai tā sagadījās, — atbildēja sekretārs. — Juzdams, ka saruna par misteru Rcibernti jums nav patīkama, gribēju pievērsties citam tematam, tomēr izrādās, ka atkal esmu kļūdījies.

—    Vai jūs pazīstat misteru Reibernu, ser?

—    Nē.

—    Tātad šos divus vārdus nesaistījāt tāpēc, ka viņš kaut ko sastāstījis?

—    Protams, ne.

—    Atļāvos pavaicāt tāpēc, — acis grīdā nodūris, sacīja Bredlijs, — ka šis plātīgais vējgrābslis un nekauņa spēj sagvelzt nezin ko. Es… es ceru, ka sapratīsiet mani pareizi, ser! Man … es patiesi dzīvoju līdzi viņiem abiem — kā brālim, tā māsai, tāpēc viss, kas ar viņiem saistīts, izraisa manī spēcīgas jūtas. Ļoti, ļoti spēcīgas jūtas. — Drebošu roku Bredlijs izvilka no kabatas mutautu un noslaucīja pieri.

Lūkodamies skolotājā, sekretārs nodomāja, ka tik tiešām atklājis meklēto avotu — neredzēti tumšu, dziļu un mutuļojošu, un grūti izpētāmu. Vētraino jūtu saviļņotais Bredlijs pēkšņi apklusa un izaicinoši pavērās Roksmitam acīs. Skatiens bija tāds, it kā viņš jautātu: «Ko jūs manī esat ieraudzījis?»

—    īsteni jums par rekomendāciju noderēja Čārlzs Heksems, — sacīja sekretārs, rāmu garu atgriezdamies pie pirmākās sarunas. — Misters un misis Bofini nejauši no l.aitvuda uzzinājuši, ka zēns esot jūsu skolnieks. Par brāli un māsu es jums apvaicājos pats savās interesēs, nevis mistera Bofina vārdā, un tas nav mans darba pienākums. Kālab es par viņiem interesējos, tam paskaidrojumi nav vajadzīgi. Jūs zināt, kāds viņu tēvam ir sakars ar mistera Hārmona līķa atrašanu.

—    Ser, — atbildēja Bredlijs, aizvien vēl stipri satraucies, — man ir zināms viss, kas attiecas uz šo notikumu.

—    Tādā gadījumā lūdzu jūs, mister Hedstoun, — sacīja sekretārs, — sakiet — vai Čārlza Hcksema māsai joprojām nākas ciest par to bezjēdzīgo vai, pareizāk sakot, nepamatoto apvainojumu, kas tika vērsts pret viņas tēvu, bet vēlāk gandrīz pilnīgi noraidīts?

r— NЈ, ser, — Bredlijs atbildēja gandrīz nikni.

—    Priecājos, to dzirdot.

—    Čārlza lleksema māsai, — vārdus skaldīdams, sacīja Bredlijs, it kā lasītu tos no grāmatas, — nevar pārmest neko tādu, kas viņai neļautu ieņemt vietu blakus cilvēkam ar nevainojamu reputāciju, kurš ik soli dzīvē izcīnījis pats saviem spēkiem. Neteikšu «pacelties līdz viņa stāvoklim», saku «ieņemt vietu viņam blakus». Nevienam nav pamata Čārlza Hcksema māsu par kaut ko kaunināt, ja vien viņa pati sevi neapkaunos. Ja cilvēks ar nevainojamu reputāciju nebaidās šo jaunavu uzskatīt par sev līdzīgu un ir pārliecināts, ka nekādus pārmetumus viņa nav pelnījusi, tad, man liekas, tā ir pietiekami skaidra valoda.

—     Un šāds cilvēks ir? — apvaicājās sekretārs.

Bredlijs Hcdstouns sarauca uzacis, izslēja vareno

smakru un, acis atkal grīdā nodūris, līdzšinējai sarunai nepiemērotā apņēmībā sacīja:

—     Šāds cilvēks ir.

Sekretārs nesaskatīja ne ieganstu, ne aizbildinājumu sarunas turpināšanai, tāpēc tā ar šiem vārdiem arī beidzās. Pēc trim stundām plušķainā pakulu galva vēlreiz parādījās krāmu bodē, un Bezgoža Raiderhuda atteikšanās no iepriekšējās liecības, ielikta aploksnē ar Lizijas Heksernas adresi, jau to pašu vakaru nonāca pasta kantorī.

Ar tik daudzām darīšanām aizņemts, Džons Roksmits Bellu sastapa tikai nākamajā vakarā. Bez vārdiem sapratušies, abi turējās viens no otra iespējami tālu, tomēr tā, lai pārmaiņu viņu attiecībās nepamanītu ne misters, ne misis Bofini. Par labu tam nāca Betijas Higdenas apgādāšana ar ceļam nepieciešamo, jo Bella bez mitas rosījās, labprāt večiņai palīdzēdama, un arī citu uzmanība bija pievērsta tikai šim notikumam.

—    Vai zināt, misis Iligdena, — sacīja Roksmits, kad visi bija sastājušies Betijai apkārt, kamēr tā rūpīgi kravāja grozu un Bella, pie krēsla uz ceļgaliem nometusies, pūlējās to aizdarīt, — es domāju, jums kabatā jāpaņem līdzi vēstule ar mūsu adresi — mistera un misis Bofinu vārdā es tanī ierakstīšu, ka viņi ir jūsu draugi — draugi, nevis gādnieki, jo viņiem šāds vārds droši vien nepatiktu.

—    Nē, nē, nē! — iesaucās misters Bofins. — Nekāda gādniecība! Visu ko, tikai to vien ne.

—   Visādu gādnieku arī bez mums ir atliku likām, vai ne, Nodij? — sacīja misis Bofina.

—    Taisnība, mana mīļā večiņa! — atsaucās Zelta Atkritumu Vācējs. — Pārlieku savairojušies!

—    Bet cilvēkiem dažkārt ir patīkami, ka par viņiem gādā, tiesa, ser? — palūkojusies misterā Bofinā, ievaicājās Bella.

—    Vismaz man nepatīk. Un, ja kādam patīk, lai izbauda uz savas ādas, — atbildēja misters Bofins. — Gādnieki un gādnieces, gādnieku palīgi un gādnieču palīdzes, Dieva mierā aizgājuši gādnieki un Dieva mierā aizgājušas gādnieces, gādnieku palīgu palīgi un gādnieču palīdžu palīdzes — ko nozīmē ar visiem šiem vārdiem pierakstītās labdarības biedrību grāmatas, kuras straumēm gāžas pār Roksmitu, līdz viņš sēž, tanīs līdz ausīm ieracies! Ja misters Toms Nouks ziedo piecus šiliņus, vai viņš nav gādnieks, un, ja misis Stailsa ziedo piecus šiliņus, vai viņa nav gādniece? Ko, pie velna, tas nozīmē? Ja tā nav pēdīgā, bezjēdzīgā nekaunība, tad sakiet — kā citādi lai to sauc?

—    Neiekarsti, Nodij! — mierinoši ierunājās misis Bofina.

—     Neiekarsti — izsaucās misters Bofins. — Tur jau var ne tikai iekarst, bet arī izvārīties tvaikos. Ne soli cilvēks nevar spert, lai neuzdurtos gādniecībai. Negribu, ka par mani gādā. Ja es nopērku biļeti uz puķu izstādi vai koncertu, vai uz citu izklaidēšanos un samaksāju par to bargu naudu, kāda tur darīšana gādniekiem un gādniecēm, it kā šie gādnieki un gādnieces būtu man ko izmaksājuši. Ja kāds grib darīt labu, lai dara tāpat vien labuma dēļ. Ja kāds grib darīt ļaunu, vai gādnieki un gādnieces spēj to vērst par labu? Un, kad stājas pie jaunas iestādes celšanas, — vai kādam vairs prātā ķieģeļi un kaļķi, vai kāds domā, kam māja tiek celta, — nē, no svara ir tikai, lai būtu gādnieki un gādnieces. Kaut man viens cilvēks pasacītu, vai vēl kur citur pasaulē gādniecība tā izpletušies kā šeitan pie mums! Nesaprotu, kā šiem gādniekiem un gādniecēm pašiem aiz kauna nav zemē jāielien! Vai tie kādi zāļu zirnīši, ziepes vai nervus nomierinoši pilieni, ka tā jādaudzina pa malu malām!

Ar šiem vārdiem atvieglojis sirdi, misters Bofins pēc veca paraduma parikšoja pa istabu un rikšiem atgriezās iepriekšējā vietā.

—     Par to vēstuli, Roksmit, varu sacīt, — misters Bofins atkal ierunājās, — tur nu jums pilnīgi taisnība. Iedodiet viņai; tādu vēstuli, piespiediet viņu paņemt šo vēstuli, varītēm iebāziet to viņai kabatā! Viņa tak var sasirgt. Klausieties, jūs tak varat sasirgt! — turpināja misters Bofins. — Nerunājiet pretī, misis Higdena, netiepieties veltīgi, tik un tā jūs varat sasirgt!

Betija iesmējās un sacīja, ka vēstuli pieņemšot ar pateicību.

—     Pareizi! — teica misters Bofins. — Redziet nu! Tas ir prāta darbs. Tikai paldies gan sakiet nevis mums (mēs paši to nemūžam nebūtu iedomājušies), bet gan misteram Roksmitam.

Vēstule tika uzrakstīta, izlasīta Betijai priekšā un nodota viņas rīcībā.

—    Nu, kā ir? — vaicāja misters Bofins. — Patīk?

—     Vēstule, vai, ser? — atjautāja Betija. — Dikti jau smuki uzrakstīta.

—     Nē taču, nē, es vaicāju nevis par vēstuli, — sacīja misters Bofins, — bet par jūsu nodomu. Vai jums pietiks spēka tikt ar to visu galā?

—     Spēks man tāpēc tikai pieaugs, un cita ceļa, kā dvēseli atsvabināt no sastinguma, man nav, ser.

—     Nesakiet vis, ka cita ceļa nav, — misters Bofins neatlaidās, — jo ceļu visapkārt ir, cik uziet. Ņemsim par piemēru Patvērumu, taisni tur mums trūkst saimnieces. Varbūt uzmetīsiet aci Patvērumam un iepazīsieties ar skolotu cilvēku, vārdā Vegs, — nu tas, ar koka kāju, — kurš tur dzīvo vientulībā.

Arī šim kārdinājumam Betija nepadevās un, apmetuši ap pleciem lakatu, uzmauca galvā veco aubi.

—    Galu galā es jūs nekur projām nelaistu, — sacīja misters Bofins, — ja neticētu, ka tas nāks par iahu Plīkšķim, — tā viņš visdrīzāk ielauzīsies amatā un kļūs par īstu vīru. Vai dienin, Betij, kas jums tur tads? Tak ne jau lelle?

Zem lakata pavīdēja alvas zaldātiņš, kas bija stāvējis sardzē pie Džonija gultiņas. Vientuļā, nelaimīgā večiņa parādīja zaldātiņu un steigšus atkal paslēpa to azotē. Tad, pateikusies par visu un atvadījusies no misis Bofinas, mistera Bofina un Roksmita, viņa ar vecajām, grumbainajām rokām apskāva Bellas glezno, jaunavīgo kaklu un atkārtoja Džonija teiktos vārdus: «Nomutē muko lēdiju.»

Sekretārs, palicis stāvam uz sliekšņa, nolūkojās večiņas roku tikko apskautajā «mukajā lēdijā» un lūkojās «mukajā lēdijā» vēl ilgi pēc tam, kad tā bija palikusi istabā viena un apņēmīgā večiņa, skaidru skatienu nelokāmi raudzīdamās nākamībā, aizsoļojusi pa ielu, lai paglābtos no nabadzības un dvēseles stinguma.

XV NODAĻA

Kādas sarunas turpinājums.

Bredliju Hcdstounu ne mirkli neatstāja doma par gaidāmo tikšanos ar Liziju Heksemu. Pieprasīt tikšanos skolotāju bija vedinājušas izmisumam līdzīgas jūtas, kas aizvien vēl plosījās viņa sirdī. Svinpelēkā rudens vakarā drīz pēc sarunas ar sekretāru misters Hedstouns un Cārlijs Heksems, mis Pičeres modrās acs novēroti, izgāja no mājas, lai dotos uz šo bezcerīgo tikšanos.

—     Tā leļļu šuvēja, — sacīja Brcdlijs, — tā netur labu prātu ne uz mani, ne tevi, Heksem.

—     Vīzdegunīga, kropla knīpa, mister Hedsloun! Zinu, ka viņa pūlēsies visu izjaukt un pastrādās kādu nekaunību. Tāpēc ieteicu jums doties uz Sitiju un māsu sagaidīt tur.

—     Es arī tā domāju, — sacīja Bredlijs, vilkdams cimdus satraukumā drebošajās rokās. — Es arī domāju tāpat.

—     Tikai mana māsa ir spējīga sameklēt tādu ērmu, ne draudzeni, — Cārlijs turpināja. — Ieņēmusi galvā muļķīgu domu — upurēties citu labā. To Lizija pati man toreiz teica, tai vakarā, kad bijām pie viņas ciemos.

—     Kāpēc viņai vajadzētu upurēties leļļu šuvējas labā? — vaicāja Bredlijs.

—     Ha! — nosarkdams iesaucās zēns. — Romantiskas iedomāsi Cik neesmu centies vest viņu pie prāta, bet viss veltīgi. Taču šovakar, mister Hedstoun, mums jāpanāk, ko esam nodomājuši, gan pārējais atrisināsies pats no sevis.

—     Tu joprojām esi pārliecināts par panākumiem, Ileksem.

—    Kā ne, ser. Viss taču runā mums par labu.

«Vienīgi tavai māsai laikam tā neliekas,» nodomāja

Bredlijs. Teikt viņš to neteica, tikai drūmi nodomāja.

—     Viss runā mums par labu, — Cārlijs atkārtoja bērnišķīgā pašpārliecībā. — Cienījams stāvoklis, man izdevīgi sakari, veselais saprāts, itin viss!

—     Tiesa gan, tava māsa vienmēr pirmām kārtām rūpējusies par tevi, — sacīja Bredlijs, ķerdamies pat pie tik trausla cerību salmiņa.

' — Nav nekāds brīnums, mister Hedstoun, es spēju viņu ietekmēt, un viņa mani klausa. Tagad, kad esat mani pagodinājis ar uzticēšanos un man pirmajam atklājis savus nodomus, varu vēlreiz atkārtot: viss runā mums par labu.

Bet Brcdlijs atkal nodomāja: «Vienīgi tavai māsai laikam tā neliekas.»

Putekļaini pelēks, gurdens vakars Londonas Sitijā cerības nespēj raisīt. Aizslēgtās noliktavas un tukšie kantori dveš gluži vai nāves stingumu, un mūsu tautas bailes no krāsu košuma visu apkaimi pārklāj kā ar sēru autu. Starp dzīvojamiem namiem iespraukto baznīcu torņi un smailes, tikpat tumšas un nokvēpušas kā pāri tām zemu nogūlušās debesis, nepavisam neizkliedē drūmo noskaņu; melnās ēnas ieskautais saules pulkstenis uz baznīcas mūra izskatās pēc izputējuša veikalnieka, kurš uz mūžiem zaudējis spēju atmaksāt parādus; nožēlojami sētnieki un vārtnieki ar slotām stumj notekās nožēlojamas papīra driskas un citādu drazu, bet vēl nožēlojamākas paliekas — bezpajumtes bērni, pār notekām nolīkuši, lūko no šiem atkritumiem izurķēt un izrušināt kaut ko pārdošanai noderīgu. No Sitijas ārā plūstošais cilvēcisko radību pūlis šķiet kā no ieslodzījuma brīvē palaistu cietumnieku bars, un drūmais Nūgctas cietums liekas visvarenajam lordmēram tikpat drošs cietoksnis kā viņa paša rezidence.

Šādā vakarā, kad pilsētas gruži un putekli ķeras matos, lien acīs un iespiežas ādā, kad no retajiem, nīkulīgajiem pilsētas kokiem birstošās lapas, vēja riteņa grieztas, aizvirpuļo pa kaktu kaktiem, skolotājs un skolnieks nonāca Lednbolstrītas apkaimē un devās austrumu virzienā, no kurienes vajadzēja parādīties Lizijai. Ieradušies pāragri, abi noslēpās aiz stūra, lai meitenei uzglūnētu. Pat visizskatīgākie no inums zaudē cienīgumu, uzglūnēdami kādam no stūra, bet Bredlijs šai brīdī izskatījās pārlieku nožēlojams.

—    Redziet, kur nāk, mister Hedstoun! Iesim pretī!

Tūdaļ viņus ieraudzījusi, Lizija acīm redzami satraucās. Tomēr ar brāli viņa sasveicinājās mīļi, bet Bredlija pretī sniegtajai rokai tik tikko pieskārās.

—    Cārlij, mīļais, kurp jūs ejat? — viņa jautāja.

—    Nekur. Mēs atnācām tev pretī.

—    Pretī man, Cārlij?

—    Jā. Pavadīsim tevi līdz mājām. Tikai neved mūs pa lielajām, ļaužu pilnajām ielām, kur troksnī nav iespējams aprunāties. Iesim pa klusajām sānieliņām. Tur, pie tās baznīcas, ir plašs, bruģēts pagalms, kur neviens mūs netraucēs. Iesim turpl

—    Bet tas nav pa ceļam, Cārlij.

—    Ir gan, — ķildīgi atbildēja zēns. — Man ir pa ceļam, un, kurp eju es, jāiet ari tev.

Arvien vēl turēdama brāļa roku savējā, Lizija lūdzoši palūkojās viņā. Lai nebūtu jāskatās masai acis, Cārlijs steidzīgi uzrunāja skolotāju:

—    Iesim, mister Hedstoun!

Bredlijs turējās blakus Cārlijam, nevis Lizijai, bet brālis un māsa gāja, rokās sadevušies. Bruģētā pagalma vidū, ar dzelzs režģi iežogots, cilvēka krūšu augstumā pacēlās zemes uzbērums — kapsēta. Tur augstu pār dzīvajiem garāmgājējiem pagāniskā omulībā ērti atdusējās mirušie, gulēja zem kapakmeņiem, no kuriem dažs pamazām noslīdzis no stateniskā stāvokļa, it kā kaunētos par sevī iegravētajiem melīgajiem vārdiem.

Kad, saspringti klusēdami, viņi bija apgājuši apkārt šai miera vietai, Cārlijs apstājās un sacīja:

—    Lizij, misters Hedstouns grib ar tevi aprunāties. Lai nekļūtu par traucēkli ne viņam, ne tev, es paiešos mazu gabaliņu un drīz būšu atpakaļ. Man daļēji ir zināms, ko misters Hedstouns tev sacīs; es viņu pilnībā atbalstu un ceru… esmu pārliecināts, ka arī tev iebildumi neradīsies. Lieki būtu atgādināt, Lizij, ka misteram Hedstounam esmu daudz pateicības parādā un ka vēlu savam skolotājam veiksmi, lai ko viņš uzsāktu. Es ceru … esmu pārliecināts, ka arī tev citas vēlēšanās nevar būt.

—    Cārlij, — teica Lizija, turēdama brāli aiz rokas (viņš to pūlējās izraut), — būtu labāk, ja tu paliktu. Labāk lai misters Hedstouns nesaka to, ko grib man sacīt.

—    Kā tu zini, ko viņš grib sacīt? — jautāja Cārlijs.

—    Varbūt arī nezinu, bet…

—    Varbūt nezini? Protams, nezini, Liz. Zinājusi tu atbildētu pavisam citādi. Tāpēc nepārsteidzies, ļauj man iet! Neaizmirsti, ka misters Hedstouns uz mums skatās.

Lizija palaida brāļa roku vaļā, un zēns projāmiedams vēl noteica:

—    Esi prātīga, Liz, esi laba māsa!

Lizija palika divatā ar Bredliju Hedstounu, un runāt viņš sāka tikai tad, kad meitene pacēla nodurto skatienu.

—    Kad tikāmies iepriekšējo reizi, — skolotājs iesāka, — es. sacīju, ka vēl ir palicis kaut kas neizrunāts, kas varbūt spētu jūs ietekmēt. Šovakar esmu atnācis, lai visu izrunātu līdz galam. Ceru, ka par mani nespriedīsiet pēc nedrošības, ko allaž jūtu, sarunājoties ar jums. Jūsu priekšā es nonāku neapskaužamā stāvoklī. Tā ir mana nelaime, ka, vēlēdamies, lai jūs mani redzētu vislabākajā gaismā, aizvien panāku pretējo.

Līdzko skolotājs apklusa, Lizija lēnām devās uz priekšu, un viņš tikpat lēni soļoja viņai līdzās.

—    Varbūt es jums šķietu patmīlīgs, ka tik daudz runāju par sevi, — viņš teica, — lai saku ko sacīdams, arī man pašam viss liekas daudz nenozīmīgāks, daudz savādāks nekā tas, ko patiesībā gribu jums teikt. Taču neko sev līdzēt nespēju. Tā nu tas ir. Jūs mani pazudinat.

Lizija sarāvās — tāda kaisle ieskanējās šais pēdējos vārdos, ko pavadīja tikpat kaisla roku mētāšana.

—    Jā! Jūs mani pazudināt… pazudināt… pazudināt! Zaudēju pēdējās gribasspēka paliekas, zaudēju ticību pats sev, zaudēju spēju savaldīties, kad esat manā tuvumā vai arī ieraugu jūs tikai savās domās. Un manas domas tagad aizvien kavējas tikai pie jums. Neesmu pārstājis par jums domāt kopš pirmās mūsu tikšanās. Ak, kāda tā man bija posta diena! Diena, kas nesusi tikai postu un nelaimi!

Līdz ar nepatiku pret Bredliju Lizijas sirdī modās ari līdzcietība, tāpēc viņa sacīja:

—    Man ļoti žēl, mister Hedstoun, ja, pati to neapzinādamās, esmu nodarījusi jums pāri.

—    Redziet, kas nu iznāk! — viņš izmisīgi iesaucās. — Iznāk, ka es uzbrūku jums ar pārmetumiem, lai gan gribēju tikai atklāt savas jūtas! Pieņemiet mani tādu, kāds esmu! Līdzko runa ir par jums, viss iznāk greizi. Tāds liktenis man ir lemts.

Pūlēdamies savaldīties un lāgiem uzmezdams skatienu tumšajiem apkārtējo namu logiem, it kā to nespodrajās rūtīs būtu ierakstīti vārdi, kas spētu nākt viņam talkā, Bredlijs krietnu brīdi klusēdams soļoja Lizijai blakus, Iidz beidzot atkal ierunājās:

—    Lūkošu izteikt visu, par ko tik ilgi esmu domājis; nekas nedrīkst palikt neizrunāts. Jums es varbūt šķietu nožēlojami neveikls, jūsu klātbūtnē tiešām kļūstu pavisam bezpalīdzīgs, tomēr varat ticēt, ka ir cilvēki, kas prot mani novērtēt, cilvēki, kas mani patiesi ciena; ticiet, ka pats saviem spēkiem esmu dzīvē izcīnījis stāvokli, ko ikviens atzīst par izcīnīšanas vērtu!

—    Ticu, mister Hedstoun. Cārlijs vienmēr to ir apgalvojis.

—    Ticiet man, lūdzama, — ja savu mājokli, kāds man vēlēts, savu stāvokli sabiedrībā, kāds man vēlēts, savas jūtas, kādas man vēlētas, — ja es tās piedāvātu jebkurai visu cienītai, augsti izglītotai, nevainojami krietnai jaunai sievietei, kas, tāpat kā es, nodevusies skolotājas darbam, ikviena, iigi nedomājot, tās pieņemtu. Pieņemtu ar lielāko prieku.

—    Par to es nešaubos, — acis nodūrusi, atbildēja Lizija.

—     Dažkārt esmu ieprātojies, ka vajadzētu izteikt šo piedāvājumu un savu dzīvi nokārtot' tā, kā to dara daudzi mani amata brāļi: es mācīšu zēnus, mana sieva mācīs meitenes, un mūs saistīs kopīgas intereses.

—    Kāpēc jūs to neesat darījis? — jautāja Lizija Heksema. — Kāpēc jūs to nedarāt tagad?

—     Kāda laime, ka neesmu to darījis! Viens vienīgs sīks mierinājums visu šo garo nedēļu laikā, — no jauna aizrāvies, Bredlijs kaisli iesaucās un, atkal pametis rokas gaisā, it kā pa lāsei vien notrausa savas sirds asinis uz bruģa akmeņiem Lizijai pie kājām, — viens vienīgs mierinājums visu šo garo nedēļu laikā man ir bijusi apziņa, ka neesmu to izdarījis. Ja es būtu precējies un tad pār mani nāktu šī pazudinošā apmātība — zinu, ka savas laulības saites kā nieka pavedienu saraustītu gabalu gabalos.

Izbijusies Lizija palūkojās skolotājā un atvairoties pacēla roku. It kā atbildēdams uz viņas neizteiktajiem vārdiem, Bredlijs iesaucās:

—     Nē! Es to nedarītu aiz brīvas gribas, tāpat kā brīva griba nav man vēlējusi atrasties šeit. Jūs mani ar varēm velkat pie sevis. Pat ieslodzītu cietoksnī jūs mani no turienes izrautu. Es izlauztos cauri visstiprākajiem cietuma mūriem un steigtos pie jums. Ja es grūti sasirgtu, jūs mani pieceltu no slimības gultas un streipuļodams es nokristu jums pie kājām.

.Mežonīgais spēks, kas neapvaldīts izlauzās šā cilvēka vārdos, iedvesa šausmas. Apklusis viņš ieķērās kapsētas aizžoga pamatnes akmenī, it kā dzirtos to izraut no mūrējuma.

—      Neviens cilvēks nespēj aizlaikus uzminēt, kādas bezdibenīgas dzīles slēpj viņa jūtas. Dažs labs to nekad arī neuzzina, un tāds lai dzīvo mierā un ir pateicīgs liktenim. Manj šo bezdibeni atklājāt jūs, jūs to sabangojāt, un ta'gad līdz dzīlēm satrakotā jūra, — viņš uzsita sev pa krūtīm, — nemūžam vairs nenorims.

—    Mister Hedstoun, esmu pietiekami jūs uzklausījusi. Nesakiet vairs ne vārda! Tā būs labāk jums un labāk arī man. Palūkosimies, kur palicis mans brālis.

—    Pagaidiet! Neesmu vēl pateicis visu. Kopš tās dienas, kad uzsākto neizrunāju līdz galam, es dzīvoju vienās mocībās. Jūs esat satraukusies. Vēl viena mana nelaime ir tā, ka, līdzko runāju ar jums vai tikai jūs pieminu, mēle man metas aiz katras zilbes, bet, ja pajauju jūtām vaļu, kļūstu vai neprātīgs. Naktssargs jau iededz lukturus. Viņš tūdaļ ies tālāk. Lūdzu jūs, apiesim vēlreiz kapsētai apkārt. Jūsu satraukumam nav pamala, es spēju savaldīties, ticiet, ka savaldīšos.

I.izija uzklausīja lūgumu — kas cits viņai atlika! — un abi klusēdami pa bruģēto ceļu gāja uz priekšu. Cits pēc cita iedegās lukturi, to gaismā drūmi pelēkais baznīcas tornis šķita attālināmies, un viņi atkal palika divi vien. Bredlijs nebilda ne vārda, līdz atgriezās tai pašā vietā, kur sarunu bi ja pārtraucis; apstājies viņš atkal ieķērās aizžoga mūrī. Reidzot ierunājies, viņš neskatījās Lizijā, bet blenza akmenī, ko paša roka lūkoja izkustināt no pamatiem.

44c

—    Jūs zināt, ko gribu teikt. Es mīlu jūs. Nezinu sacīt, ko šie vārdi nozīmē citiem vīriešiem, man tie nozīmē milzīgu, nepārvaramu pievilkšanas spēku, kuram veltīgi esmu pūlējies turēties pretī. Jūsu varā ir sūtīt mani ugunī vai ūdenī, jūsu varā ir novest mani pie karātavām, jūsu varā ir iedzīt mani jebkādā nāvē, jūsu varā ir piespiest mani darit visu, no kā līdz šim esmu vairījies, jūsu varā ir mani iegrūst kaunā un negodā. Domas man galvā jūk, pats sevi vairs nepazīstu, tāpēc es saku — jūs esat mani pazudinājusi. Bet, ja pieņemsiet manu bildinājumu, jūsu varā būs tikpat neatvairāmi mani rosināt uz visu labāko, krietnāko. Mana dzīve ir pietiekami nodrošināta, un jums nekā netrūks. Cilvēki mani vērtē pietiekami augstu, un mana reputācija droši aizsargās arī jūs. Kad redzēsiet mani darbā, ko protu darīt labi, un jutīsiet, ar kādu cieņu es tieku apveltīts, varbūt jūs pat varēsiet ar mani lepoties — un es parūpēšos, ka jūs noteikti leposieties. Lai kādi iebildumi man pret šo bildinājumu radušies, es visus tos esmu pārvarējis un jūsu roku lūdzu no tīras sirds. Jūsu brālis mani pilnīgi atbalsta, un nav izslēgts, ka varēsim dzīvot un strādāt kopā, vismaz manu atbalstu un palīdzību viņš saņems vienmēr. Nezinu, vai ir iespējams vēl kaut ko piebilst. Daudz runādams, varu tikai sabojāt to. kas tāpat nav pārāk veikli izteikts. Atļaujiet piemetināt tikai pāris vārdu — ja gribat zināt, vai mani nodomi ir nopietni, varat ticēt, ka tie ir pilnīgi nopietni, briesmīgi nopietni.

15 W

Siem vārdiem par apstiprinājumu no Bredlija izkustinātā akmens apakšas pār bruģi rībēdamas izbira sacietējušas kaļķu javas šķembas.

—    Mister Iledstoun …

—         Pagaidiet! Pirms dodat atbildi, lūdzu jūs, apiesim vēlreiz kapsētai apkārt. Jums radīsies mirklis apdomāšanai, un es tikmēr varēšu kaut mazliet saņemties.

Lizija atkal pakļāvās lūgumam, viņi atkal atgriezās iepriekšējā vietā, un viņš atkal ieķērās tai pašā akmenī.

—         Kādu atbildi dosiet, — viņš sacīja, acis no akmens nenolaizclams, — jā vai nē?

—         Mister Hedstoun, pateicos jums par atklātību, pateicos no visas sirds un ceru, ka jūs jo drīz izraudzīsiet sevis cienīgu līgavu un kļūsiet ar viņu ļoti laimīgs. Bet mana atbilde ir — nē.

—         Varbūt jums vajadzīgs laiks pārdomāšanai — nedēļas vai dienas? — Bredlijs ievaicājās, balsij aizžņaudzoties.

—    Nē, man nekas nav jāpārdomā.

—        Vai tas ir galīgs lēmums un nav nekādu cerību, ka jūs to varētu grozīt man par labu?

—         Lēmums ir galīgs, mister Hedstoun, un man jāteic, ka nekad to negrozīšu.

—         Nu tad, — negaidīti skarbā balsī sacīja skolotājs un, pagriezies pret Liziju, dūrē sažņaugto roku cirta pret akmeni tā, ka nobrāza pirkstus līdz asinīm, — tad… lai piesargās, ka es viņu nenogalinu!

Nevaldāmais naids Bredlija acīs un atriebības alkas vārdos, kuri izlauzās pār viņa nobālušajām lūpām, asiņainā dūre, ko viņš vīstīja tā, it kā turētu nazi, ar kuru nupat devis nāvējošu triecienu, — šis baismais skats sabiedēja Liziju, un pagriezusies viņa metās bēgt. Taču Bredlijs viņu satvēra aiz rokas.

—         Mister Hedstoun, laidiet mani! Mister Hedstoun, es saukšu pēc palīdzības!

—        Palīdzība vajadzīga man, — viņš sacīja, — jūs pat iedomāties nevarat, cik ļoti man tā vajadzīga.

Novērsusies no krampjaini savaikstītā viepļa, Lizija lūkojās apkārt pēc brāļa un, nesaprazdama, ko iesākt, droši , vien" būtu iekliegušies, taču tai mirklī skolotāja seja pārstāja raustīties un sastinga, kā nāves rokas skarta.

—    Redziet! Esmu pilnīgi savaldījies. Uzklausiet mani!

Attapusi, ka līdz šim dzīvē varējusi paļauties tikai pati

tiz sevi, ka nav viņas pienākums taisnoties šā cilvēka

priekšā, Lizija lepni atbrīvoja roku no Dredlija tvēriena un drosmīgi ielūkojās tam sejā. Nekad vēl viņa nebija šķitusi tik daiļa. Kad skolotājs raudzījās meitenei pretī, pār viņa acīm nolaidās nespodra ēna, it kā viss to spožums būtu patvēries Lizijas skatienā.

—         Šoreiz vismaz neko neatstāšu neizteiktu, — viņš turpināja, sakrustojis rokas uz krūtīm, lai pēkšņā jūtu uzbangojumā tās atkal nemētātu, — šoreiz vismaz nemocīšos ar domām, ka esmu palaidis izdevību garām. Misters Jūdžins Reiberns.

—        Tātad misters Reiberns bija tas, kam jūs nevaldāmās dusmās draudējāt ar izrēķināšanos?

Bredlijs iecirta lūpā zobus, paraudzījās Lizijā, bet neteica ne vārda.

—    Tātad jūs draudējāt misteram Reibernam?

Bredlijs atkal iecirta lūpā zobus, paraudzījās Lizijā un

joprojām neteica ne vārda.

—        .Jūs pats mani lūdzāt, lai uzklausu, kas jums sakāms, bet tagad negribat atbildēt. Laidiet mani meklēt brāli!

—    Neejiet prom! Nevienam neesmu draudējis.

Lizijas skatiens mirkli pakavējās pie skolotāja asiņojošās rokas. Viņš pacēla to pie lūpām, noberzēja piedurknē un atkal krusteniski pārlika pāri otrai rokai.

—    Misters Jūdžins Reiberns, — viņš atkārtoja.

—         Kāpēc jūs šo vārdu tik daudzreiz atkārtojat, mister Hedstoun?

—         Tāpēc, ka ar viņu saistīts tas mazumiņš, kas vēl palicis nepasacīts. Iegaumējiet! Es nevienam nedraudu. Ja manos vārdos saklausīsiet draudus, apstādiniet mani — un es atzīšu savu vainu. Misters Jūdžins Reiberns.

Saklausot briesmīgo naidu, ar kādu Bredlijs izrunāja šo vārdu, grūti bija iedomāties, ka viņš to spētu izrunāt vēl draudīgāk.

—         Viņš ap jums luncinās. Jūs pieņemat viņa pakalpojumus. Viņu jūs uzklausāt mīļuprāt. Es to zinu tikpat labi kā viņš.

—         Misters Reiberns ir izturējies uzmanīgi un laipni, mierinādams mani pēc nabaga tēva nāves un rūpēdamies par viņa piemiņu, — lepni sacīja Lizija.

—         Kā gan citādi! Misters Jūdžins Reiberns, bez šaubām, ir ārkārtīgi uzmanīgs un ārkārtīgi labs cilvēks.

i6»

451

—         Jums ar viņu nav ne mazākā sakara, — teica Lizija, vairs nespēdama valdīt sašutumu.

—     Kā nav, ir gan. Tur nn jūs alojaties. Man ar viņu ir visciešākais sakars.

—    Kādā ziņā?

—    Kaut vai tādā, ka viņš ir mans sāncensis, — atbildēja Bredlijs.

—    Mister Hedstoun, — kvēli pietvīkusi, sacīja Lizija,

—    cik jūs esat zemisks, ja atļaujaties ar mani tā runāt! Taču jūsu zemiskums dod man tiesības pateikt, ka jūs man nspatikat, ka nekad neesat paticis kops pirmās mūsu tikšanās un ka neviens cilvēks pasaulē nav vainojams par nepatiku, ko man esat iedvesis tikai jūs pats.

Kā neredzama smaguma spiesta, Bredlija galva noslīga uz krūtīm, bet tūdaļ viņš atkal pacēla acis un aplaizīja lūpas.

—    Gribu izteikt vienīgi to mazumiņu, kas vēl palicis nepateikts. Zinu visu par šo misteru Jūdžinu Reibernu jau sen, kopš nepārvarams spēks mani velk pie jums. Zinādams visu, esmu pūlējies sevi pārvarēt, bet manas pūles bijušas veltīgas. Nekas tāpēc nav mainījies. Es dzīvoju, netikdams vaļā no domas par misteru Jūdžinu Reibernu. Arī ar jums es šodien runāju, netikdams vaļā no domas par misteru Jūdžinu Reibernu. Netikdams vaļā no domas par misteru Jūdžinu Reibernu, es tiku atraidīts un nostumts pie malas.

—    Ja manu pateicību par bildinājumu un manu atteikšanos to pieņemt jūs izskaidrojat šādējādi, vai tā ir mana vaina, mister Hedstoun? — sacīja Lizija, juzdama gan žēlumu pret šo cilvēku, kas tik mokoši cīnījās ar sevi un nespēja savas mokas noslēpt, gan riebumu un bailes.

—    Es nesūdzos, — atbildēja skolotājs, — tikai atzīstu savu neapskaužamo stāvokli. Pakļaudamies jūsu pievilkšanas spēkam, es centos nomākt pašlepnumu un aizmirst, ka pasaulē ir tāds misters Reiberns. Varat iedomāties, cik zemu tagad vērtējams mans pašlepnums.

Lai kā aizvainota un sadusmota, Lizija tomēr valdījās, jo redzēja šā cilvēka ciešanas un paturēja prātā, ka Bredlijs ir viņas brāļa draugs.

—    Mans pašlepnums ir nomests viņam zem kājām, — sacīja Bredlijs un, pret savu gribu palaidis sakrustotās rokas, vaļā, ar abām nikni rādīja uz bruģakmeņiem.

—     Iegaumējiet! Mans pašlepnums nomests šim nelietim zem kājām, un viņš gavilēdams to samīda.

—    Nav tiesa! — Lizija iesaucās.

—        Tiesa gan, — sacīja Bredlijs. — Sastapos ar viņu aci pret aci, un viņš mani satriektu iemina sava nicinājuma dub|os. Kāpēc? Tāpēc, ka jau iepriekš līksmoja par to, kas man šovakar tika lemts.

—    Ak, mister Hedstoun, jūs satraukumā neapjaušat, ko runājat.

—    Nē, esmu pavisam mierīgs. Pilnām apzinos, ko runāju. Tagad nu viss ir pateikts. Nevienam neesmu draudējis, to iegaumējiet, es tikai atzinu neapskaužamo stāvokli … neapskaužamo stāvokli, kurā esmu tagad nonācis.

Sai brīdī pie stūra parādījās Cārlijs. Lizija metās brālim pretī un ieķērās viņam piedurknē. Tūlīt pienāca arī Bredlijs un uzlika smago roku zēnam uz pleca.

—    Cārlij Heksem, es dodos mājās. Iešu viens pats, ieslēgšos savā istabā un negribu, lai ar mani kāds šovakar runātu. Nogaidi pusstundu tepat un atstāj mani vienu lidz rītam — tad atkal tiksimies. Skolā būšu no paša rīta kā parasti.

Rokas lauzīdams, viņš necilvēciski iebrēcās un devās projām. Brālis un māsa palika divatā pie tukšās kapsētas un, tuvīnā luktura apgaismoti, lūkojās viens otrā, līdz Cārlija seja apmācās un sadrūmis viņš rupji sacīja:

—    Ko tas nozīmē? Ko tu esi nodarījusi manam labākajam draugam? Tūliņ saki taisnību!

—    Cārlij! — Lizija klusu ieteicās. — Runā ar mani mazliet saudzīgāki

—    Neesmu noskaņots uz saudzīgumu un nekādas muļķības negribu dzirdēt, — atbildēja zēns. — Ko tu esi izdarījusi? Kāpēc misters Hedstouns tik pēkšņi aizgāja?

—    Viņš lūdza mani… tu zini, ka viņš lūdza mani… kļūt par viņa sievu, Cārlij.

—    Nu un tālāk? — nepacietīgi attrauca zēns.

—    Un es biju spiesta atbildēt, ka nevaru kļūt viņa sieva.

—    Tu biji spiesta! — zobus sakodis, nikni atkārtoja Cārlijs un atgrūda māsu. — Ak tu biji spiesta! Vai tu apjēdz, ka viņš ir vērts vismaz piecdesmit tādu skuķu kā tu?

—    Varbūt, Cārlij, tev ir taisnība, taču pie viņa iziet es nevaru.

—    Tātad tu apzinies, ka neproti viņu novērtēt un neesi arī viņa cienīga, — vai to tu gribi teikt?

—    Gribu teikt, Cārlij, ka viņš man nepatīk un es nekad ar viņu neprecēšos.

—    Ir gan laba māsa, goda vārds! — iesaucās zēns. — Goda vārds, ir gan pašaizliedzīga māsa! Tātad visas manas pūles izdzēst pagātni, tikt dzīvē uz augšu un ari tev nodrošināt priekšdienas lai tiek satriektas pīš|os tikai tavu zemisko untumu pēc — vai tā tas jāsaprot?

—    Es neko negribu tev pārmest, Cārlij.

—    Paklausieties, ko viņa saka! — iesaucās zēns un pavērās visapkārt tumsi. — Viņa negribot neko man pārmest! Dara visu, lai sagrautu manu labklājību un, protams, arī savējo, un viņa vēl negribēšot neko man pārmest! Varbūt tu vēl iedomāsies apgalvot, ka neko negribi pārmest misteram Hedstouuam — ari to ne, ka viņš no aprindām, kur tiek cienīts un godāts, nolaidies pie tavām kājām, lai tu viņu atraidītu kā nederīgu!

—    Nē, Cārlij, teikšu tev tikai to, ko sacīju viņam, — pateicos par bildinājumu, bet nožēloju, ka viņš to ir izteicis, un novēlēju viņam atrast daudz labāku līgavu un kļūt laimīgam.

Cārlija sirdī, kas aizvien vairāk bija nocietinājusies, iezagās tāda kā nožēla, kad viņš palūkojās Lizijā — pacietīgajā savu bērna drnt' auklītē, pacietīgajā savu zēna gadu draudzenē, padomdevējā un audzinātājā, pašaizliedzīgajā māsā, kura aizvien bija pūlējusies viņa labā. Paņēmis Liziju zem rokas, viņš ierunājās jau daudz maigāk.

—    Lai paliek, Liz, nestrīdēsimies, aprunāsimies prātīgi, kā brālis ar māsu. Vai tu mani uzklausīsi?

—    Ak, Cārlij! — Lizija raudādama atbildēja. — Vai kādreiz neēsruu tevi uzklausījusi, lai gan tu esi man sarunājis tik daud/ skarbu vārdu!

—    Piedod, Liz! Neņem ļaunā! Savus vārdus es patiešām nožēloju. Tu tikai pati izved mani no pacietības. Klausies! Misters Hods'ouns tev ir pieķēries no visas sirds. Viņš man godīgi atzirns, ka pats sevi vairs nepazīstot kopš tā mirkļu, kad pirmo reizi atvedu viņu pie tevis. Visiem ir zinār"s. ka mūsu skolotāja mis Pīcere — jauna, glīta un tā tālāk — misterā Hedstounā iemīlējusies kā bez prāta, b°t misters Hedstouns uz viņas pusi neskatās un pat dzirc" t par viņu negrib. Mistera Ilcdstouna jūtās pret tevi nav ne mazākā savtīguma, to taču tu saproti? Apprecēties ar mis Pīčeri viņam visādā ziņā būtu daudz izdevīgāk nekā apņemt par sievu tevi. No tevis tak viņam nekāds labums netiktu, vai tu to apzinies?

.»— Dievs vien zina, netiktu gan.

—    Nu redzi, tas ir ļoti svarīgi un liecina viņam par labu. Bet tagad padomāsim par mani. Misters Hedstouns vienmēr centies mani izvirzīt — un no viņa ir atkarīgs daudz kas —, bet, būdams mans svainis, viņš taču darīs vel vairāk un virzīs mani vēl tālāk. Misters lledstouns |oti smalkjūtīgi uzticēja man savas jūtas, sacīdams; «Mana laulība ar tavu māsu, Ileksem, tev, cerams, iebildumus nerada un būs arī noderīga?» Es atbildēju: «Neko labāku visā pasaulē, mister Hedstoun, es nevarētu vēlēties!» Un tad misters lledstouns teica: «Tātad varu paļauties, Ileksem, ka, būdams draugos ar savu skolotāju, tu savai māsai par viņu aizliksi labu vārdu?» Bet es atbildēju: «Protams, mister Hedstoun, turklāt viņa vienmēr mani klausa.» Tu taču klausi, Liz, ko?

—    Jā, jā, Cārlij.

—    Nu re, cik jauki! Kad aprunājamies no sirds kā brālis ar māsu, tūdaļ viss noskaidrojas. Labi. Un tagad padomāsim par tevi. Būt mistera Hedstouna sievai ir liels gods, sabiedrībā tu ieņemsi cienījamu stāvokli un beidzot atbrīvosies no visa netīkamā, kas tev kopš bērnības saistās ar upi, uz mūžīgiem laikiem tiksi vaļā no visādām leļļu šuvējām, to plenčiem tēviem un tamlīdzīgiem salašņām. Par Dženiju Renu neko sliktu negribu teikt, ši skuķe savā ziņā ir gluži uzjautrinoša, taču viņas dzīvesveids mistera Hedstouna sievai nav piemērots. Nu tu pati. Liz, redzi, ka neviens no mums trim — ne misters lledstouns, ne es, ne tu — rieko labāku nevar vēlēties.

Runādams zēns lēnām gāja blakus māsai, bet tad pēkšņi apstājās, lai palūkotos, kādu iespaidu viņa vārdi atstājuši. Lizija raudzījās brālim tieši acīs, bet, tā kā māsas skatienā nemanīja piekāpšanos un viņa joprojām klusēja, zēns turpināja ceļu. Atsācis sarunu, viņš nespēja noslēpt mulsumu balsī.

—    Tā kā tu aizvien esi mani klausījusi, l iz. man laikam vajadzēja šo to tev pačukstēt pirmajam, iekams misters lledstouns vēl nebija runājis. Man šķita, ka viss tik skaidri un nepārprotami liecina par labu misteram Hedstounam un tu aizvien esi bijusi prātīga un apzinīga, tāpēc es nospriedu, ka nav vērts lieki tērēt vārdus. Varbūt tā bija mana kļūda. Nekas, drīz mēs to izlabosim. Tālab man vajadzīgs tikai viens — lai, pārgājis mājās, es misteram Hedstounam varu pavēstīt, ka tava atbilde nav galiga un ka pamazām viss nokārtosies.

Cārlijs atkal apstājās. Bālā seja bija pievērsta viņam, skatiens pauda bažas un maigumu, tomēr Lizija papuri nāja galvu.

—    Varbūt tu beidzot runāsi? — zēns skarbi iejautājās.

—    Man gauži negribas runāt, Cārlij. Bet, ja tu neatlaidies, jārunā vien būs. Nevaru izmantot tavu starpniecību, lai misteram Hedstounam dotu vēlamo atbildi, nevaru vispār pieļaut, ka tu misteram Hedstounam kaut ko tādu sacītu. Tas, ko šovakar viņam pateicu, ir galīgs un negrozāms, un neko piebilst es negribu.

—    Un tāda vēl sevi sauc par manu māsu! — iesaucās C.ārlijs, nicinājumā atgrūzdams Liziju.

—    Cārlij. mīļais, tu šovakar jau otro reizi gandrīz man iesiti. Neapvainojies, lūdzu! Es nudien neticu — pasnrg' Dievs! — ka to darīji tīšām, bet kaut tu pats apzinātos, ar kādu spēku mani atgrūdi!

—    Neceri mani apmānīt! — Cārlijs turpināja, nemaz neieklausīdamies pārmetumā un domādams tikai par to, ik briesmīgi viņam nodarīts pāri. — Zinu, ko tas viss nozīmē, bet apkaunot sevi es nejaušu.

—    Tas nozīmē tikai to, ko es tev sacīju, Cārlij, un neko citu manos vārdos nevajag meklēt.

—    Nav tiesa! — nikni iesaucās zēns. — Tu nati zini, ka nav tiesa. Aiz taviem vārdiem slēpjas tavs dārgais misters Reiberns — redzi, ko tie nozīmē!

—    Cārlij! Ja neesi aizmirsis mūsu senās dienas, lūdzu tevi — tā nerunā!

—    Apkaunot sevi es neļaušu, — Cārlijs iecirtīgi atkārtoja. — Kad beidzot esmu izrausies no muklāja, nedomā, ka tev izdosies mani ievilkt tur atpakaļ. Tu nespēsi mani apkaunot, jo es no tevis atteikšos — es atsakos no tevis uz mūžīgiem laikiem.

—    Cārlij! Cik daudzreiz šādos un vēl vētrainākos vakaros neesmu sēdējusi uz ielas bruģa, tevi rokās aijādama! Es nelūdzu, lai tu savus vārdus nožēlotu, tikai atsauc tos, un es atkal saņemšu tevi atplestām rokām un atvērtu sirdi!

—    Savus vārdus es neatsaukšu! Es tos vēl atkārtošu. Tu esi nelabojama bezgode, nekam nederīga māsa, un es no tevis atsakos. Atsakos uz mūžīgiem laikiem!

Cārlijs pacēla nepateicīgo, nežēlīgo roku, kā starp abiem uzsliedams sienu, un, apcirties uz papēžiem, steigšus metās prom. Lizija palika stāvam klusa un nekustīga, attapdamās tikai tai brīdī, kad pulkstenis baznīcas tornī jrozvahīja kārtējo vakara stundu. Pārvarējusi stingumu, viņa ļāva vaļu asarām, ko patmīlīgā brāļa cietā sirds bija sasaldējusi ledū. «Ak, kaut es atdusētos šeit starp mirušajiem! Ak, Cārlij, Cārlij, vai tā vajadzēja beigties iztēles ainām, ko mēs abi reiz skatījām pavarda ugunī!» Tik vien viņa spēja nočirkstēt, iekļāvusi seju plaukstās un piespiedusi pieri pie kapsētas žoga akmens pamatnes.

Kāds vēlīns gājējs, paso|ojis Lizijai garām, pēkšņi apstājās un atskatījās. Tas bija vecs vīrs uzkumpušiem pleciem, tērpies garlipainā paltrakā, zemu platmaļu cepuri galvā. Mirkli pamīņājies, viņš griezās atpakaļ "n, pienācis Lizijai klāt, līdzcietīgā maigumā sacīja:

—    Atvainojiet, cienītā, ka atļaujos uzrunāt nepazīstamu cilvēku, bet kāds jūs laikam sarūgtinājis. Nespēju paiet garām un, izlikdamies neko neredzam, pamest jūs vienu asarās. Vai nevaru līdzēt? Varbūt jums vajadzīgs mierinājums?

Izdzirdējusi laipno uzrunu, Lizija pacēla galvu un iepriecināta sacīja:

—    Ak, mister Raija, tas esat jūs!

—    Mana meita! — iesaucās vecais vīrs. — Kāds pārsteigums! Uzrunāju jūs kā svešinieci. Atbalstieties uz manas rokas, balstieties droši! Kas jūs tā apbēdinājis? Kurš to uzdrošinājies? Nabaga meitene, nabaga meitene!

—    Sastrīdējos ar brāli, un viņš no manis atteicās, — šņukstēdama atbildēja Lizija.

—    Nepateicīgais kucēns, — dusmīgi sacīja vecais ebrejs. — Lai viņš iet savu ceļu! Nokratiet pīšļus no kājām, un lai viņš iet savu cc|u! Iesim, meitiņ! Nāciet man līdzi — tepat aiz stūra nākamajā ielā — manās mājās jūs atgūsiet mieru, nožaudēsiet asaras, un pēc tam es jūs pavadīšu. Laiks ir vēls, jūs esat krietni aizkavējusies, līdz mājām tālu ejams, un šovakar ielās ir tik daudz laužu.

Lizija pieņēma pretī sniegto roku, un viņi lēnām gāja no kapsētas projām. Līdzko abi iegriezās galvenajā ielā, kāds cilvēks, kas, nemierīgi apkārt lūkodamies, turpat netālu klimta pa ietvi, pieskrējis viņiem klāt, iesaucās:

—    Lizij! Kur jūs bijāt nozudusi? Kas noticis

Klausoties Jūdžina Rciberna vārdos, Lizija piekļāvās

večukam ciešāk un nodūra galvu. Nomērījis Jūdžinu ar vērīgu skatienu, arī vecais ebrejs nodūra acis, bet neteica ne vārda.

—    Kas noticis, Lizij?

—    Pašlaik es neko jums nevaru atbildēt, mister Reibern. Ja vispār kādreiz varēšu … bet šovakar tas nav iespējams. Lūdzu, ejiet projām!

—    Kā nu tā, Lizij, es taču īpaši nācu šurp, lai jūs satiktu! Zinādams, cikos beidzat darbu, ierados laikus, lai, pavadīdams jūs mājās, pa ceļam vēl paspēļu lepal blakus kopā ar jums iegriezties kafijas zālē. Tā nu es te blandos apkārt kā tiesu izpildītājs vai, — Jūdžins paglūnēja uz Raiju, — vai kā vecu krāmu tirgotājs.

Vecais ebrejs pacēla galvu un vēlreiz ar vērīgu skatienu nomērīja Jūdžinu.

—    Mister Reibern, lūdzu jūs, atstājiet mani, lūdzu, šā cilvēka aizstāvībā. Bet papriekš uzklausiet, ko jums teikšu. Es lūdzu jūs — uzmanieties, esiet piesardzīgsf

—    Oho, Udolfo noslēpumi!* — pārsteigts iesaucās Jūdžins. — Vai man atļauts jūsu vecišķā pavadoņa klātbūtnē apvaicāties, kas ir šis džentlmenis — jūsu laipnais aizstāvis?

—    Uzticams draugs, — atbildēja Lizija.

—    Es viņu atbrīvošu no uzticama drauga pienākumiem, — sacīja Jūdžins. — Tikai sakiet, Lizij, — kas noticis?

—    Brālis apbēdinājis, — atkal palūkojies Jūdžinā, atbildēja vecais vīrs.

—    Ak mīļotais brālītis apbēdinājis! — nicinoši noteica Jūdžins. — Mīļotais brālītis nav ne plika graša vērts, kur nu vēl par viņu asaras liet! Ko jūsu brālis izdarījis?

Vecais vīrs vēlreiz pacēla galvu un, skumji pavēries Jūdžinā, pievērsa skatienu Lizijai, kas vēl aizvien lūkojās zemē. Abi skatieni bija tik zīmīgi, ka pat Jūdžinam pārgāja patika ākstīties un viņš tikai domīgi novilka «hm!».

Joprojām balstīdams Lizijas roku, misters Raija nodūra acis, bet ne vārda nebilda, un šķita — vecā vīra pacietība un izturība ir tik neizsmeļama, ka viņš nekustēdamies tā spētu nostāvēt visu nakti.

—    Ja misteram Āronain labpatiktu savus pavadoņa pienākumus uzticēt man, — ierunājās Jūdžins, kuram šī mēmā aina bija apnikusi, — viņam pavērtos brīvs ceļš uz sinagogu. Mister Aron, esiet tik laipns!

Taču vecais vīrs stāvēja kā pienaglots.

—    Uz redzēšanos, mister Aron, — laipni sacīja Jūdžins, — neuzdrošināmies jūs ilgāk aizkavēt, — un, pagriezies pret Liziju, piebilda: — Vai jūsu draugs misters Arons nav tāds kā pakurls?

—    Manai dzirdei nekas nekait, mister kristīgais džentlmeni, — mierīgi atbildēja vecais vīrs, — bet šovakar manas ausis saklausīs tikai vienu balsi, ja tajā būs izteikta vēlēšanās, lai es šo jaunavu atstāju, nepavadījis līdz mājām. Ja viņa pati to liīgs, es tūdaļ aiziešu. Nevienu citu neuzklausīšu.

—    Vai drīkst vaicāt — kāpēc, mister Aron? — nelikdamies traucēties, turpināja Jūdžins.

—     Atvainojiet! Ja to vaicās viņa pati, es labprāt atbildēšu, — sacīja vecais vīrs. — Nevienam citam atbildēt nedomāju.

—     Neko es jums nejautāšu, — teica Lizija, — tikai, lūdzu, pārved iet mani mājās. Mister Reibern. šovakar esmu daudz pārdzīvojusi un ceru, ka neuzskatīsiet mani ne par nepateicīgu, ne viltīgu, ne svaidīgu. Tas nebūt tā nav, esmu tikai nelaimīga. Lūdzu jūs paturēt prātā, ko es sacīju. Uzmanieties, lūdzams, esiet piesardzīgs!

—     Mīļā Lizija, — pieliekdamies meitenei tuvāk, pusčulcstus sacīja Jūdžins, — kāpēc man jāpiesargās, no kā jāpiesargās?

—    No tā, kas nesen bija pie jums un aizgāja saniknots.

Jūdžins uzsita knipi un iesvilpās.

—     Lai notiek, — viņš teica, — ja nekas cits neatliek, uzticama drauga pienākumus uzņemšos kopā ar misteru Āronu un mājās pavadīsim jūs abi. Misters Ārons lai ieņem vietu tai pusē, es — šajā. Ja misteram Āronam nav iebildumu, eskorts var doties ceļā.

Jūdžins apzinājās savu varu pār Liziju. Viņš zināja, ka galu galā tā viņu projām nedzīs. Jūdžins zināja, ka, nobažījusies par draudošajām briesmām, tā negribēs viņu zaudēt no redzesloka. Lai arī cik nenosvērts un vieglprātīgs būdams, meitenes sirdsdomās viņš aizvien prata izlasīt to, ko gribēja izlasīt.

Līksmi soļodams Lizijai blakus, it kā aizmirsis visu, kas nule viņam teikts, Jūdžins ar savu asprātību un savaldību meitenei šķita nesalīdzināmi pārāks par drūmo, lempīgo pielūdzēju, par īgno, patmīlīgo brāli, šķita uzticīgs līdz galam, kad pats tuvākais cilvēks no viņas novērsies, — tai vakarā Jūdžins patiešām panāca milzīgu iespaidu, parādīdams sevi visizdevīgākajā gaismā. Ja nabaga meitene turklāt vēl atminējās, kā Jūdžins viņas pēc ticis pulgots un ko viņa pati izcietusi Jūdžina dēļ, vai gan kāds brīnums, ka līdzjūtības atbalss, kas lāgiem ieskanējās viņa vārdos (bezrūpīgā izturēšanās likās vienīgi aizsegs Lizijas nomierināšanai), ka ikkatrs tikko jaušams viņa pieskāriens, ikkatrs neviļus uzmests skatiens, pati viņa klātbūtne šai tumšajā nomales ielā šķita kā tālas burvības pasaules zaiga, kuras spožumu nespēj noslāpēt ne greizsirdība, ne naids, ne zemiskums, ne arī ļaunvēļu izsmiekls?

Par iegriešanos pie Paijas vairs runāts nelika, un viņi devās uz Lizijas mājokli. Netālu no namdurvīm viņa apstājās un iekšā iegāja viena.

—    Pateicos, mister Aron, par jūsu sabiedrību, — sacīja Jūdžins, kad viņi bija palikuši divatā, — bet, lai kā man to negribētos, laiks mums atvadīties.

—    Ariabvakar, ser, — atbildēja vecais vīrs, — novēlu jums nebūt tik neapdomīgam!

—    Ariabvakar, mister Aron, — atsaucās Jūdžins, — novēlu jums nebūt tik dziļdomīgam (jo tas ir garlaicīgi).

Taču. līdzko, tā vakara lomu notēlojis un uzgriezis vecajam ebrejam muguru, Jūdžins nokāpa no skatuves, arī viņu pašu pārņēma dziļdomīgums. «Ko, toreiz mani pratinādams, Laitvuds jautāja?» viņš nomurmināja, apstādamies, lai aizdegtu cigāru. ««Kā tas beigsies? Ko tu dari? Kurp ej?» Drīz mēs to uzzināsim. A-ak!» Viņš grūti nopūtās.

Tikpat grūta nopūta kā tāla atbalss noskanēja pēc kādas stundas, kad Raiļa piecēlās no kāpnēm, kur tumsā bija sēdējis pretī Lizijas miteklim, un lēnām devās mājup, vecmodīgajās drānās klusi slīdēdams pa tukšajām ielām, līdzīgs mūžībā nogrimušu laiku rēgam.

XVI NODAĻA

Kāda jubileja.

Ģērbdamies savā dzīvoklītī virs staļļiem Djūkstrītā, Sentdžeimsskvērā, un klausīdamies, cik rosīgi apakšā noris zirgu tualetes procedūra, godājamais Tvernlovs secina, ka visnotaļ ieņem daudz nelabvēlīgāku stāvokli nekā labā kopšanā nodotie dižciltīgie dzīvnieki. Jo, no vienas puses raugoties, viņam gan nav kalpa, kas ar blīkšķi uzgāztu pa skaustu un nikni uzbrēktu: «Kusties šurp vai kusties turp, vai stāvi, lops!» — toties, no otras puses raugoties, kalpa viņam vispār nav, bet, tā kā rāmā džentlmeņa stīvie pirkstu kauliņi un citas locītavas rīta stundās lāgā negrib pakļauties ielocīšanai, viņš droši vien ar prieku ļautu sevi piesiet pie guļamistabas durvīm, lai veiklas rokas viņu saziepētu, noberztu, noskalotu, uzpodrinātu un apģērbtu, pašam šais mokošajās izrīcībās paliekot tikai novērotājam.

Kā valdzinošā Tipinsa uzcērtas greznajās drānās, lai mulsinātu vīriešu prātus, — tas zināms vienīgi grācijām un viņas istabenei; jebšu valdzinošajai būtnei gar sevi nav jānoņemas pašai kā nabaga Tvemlovam, viņa droši vien ar prieku atkratītos no dažām labām ar nepārspējamā daijuma atjaunošanu saistītām dienišķām rūpēm, ja vien kairās dievietes seja un kakls nemudinātu domāt par zināmu vēžveidīgo pasugu, kas ik rītu nomet čaulu un noslēpjas tumšā pasiekstē, kamēr ataug un nocietinās jaunās bruņas.

Tomēr Tvemlovam galu galā laimējas aplikt apkaklīti, apsiet kaklautu un piepogāt aproces, kas sniedzas līdz puspirkstiem, un viņš dodas uz brokastīm. Sīs brokastis riko nevis šādi tādi paziņas, bet mistera Tvemlova tuvākie kaimiņi no Sekvilstrītas — Lcmlu laulātais pāris, kuri jau iepriekš pavēstījuši, ka šais brokastīs viņš iepazīsies ar savu attālu radinieku misteru Fledžbiju. Briesmīgais Snigsvcrts, protams, spētu aizliegt Fledžbiju un izsvītrot no radurakstiem, taču miermīlīgais Tvemlovs prātīgi nodomā: «Ja viņš tiešām ir mans radinieks, es tur neesmu vainojams, un iepazīties ar cilvēku nebūt nenozīmē uzturēt ar to pazīšanos.»

Misters un misis Lemli svin pirmo savas laimīgās laulības jubileju un par godu šai gadskārtai sarīkojuši brokastis, jo pietiekami krāšņam un vērienīgam pusdienu mielastam vēlams vismaz tāds plašums, kādu var sniegt vienīgi neesošā, greznā rezidence, kas Lemlu draugu pulkā vieš aklu skaudību. Tā nu Tvemlovs stīvi kā jo pa Pikadilliju, klusībā prātodams, ka augums viņam reiz bijis daudz staltāks un viņu mazāk apdraudējušas briesmas pak|ūt zem ātri traucošo kariešu riteņiem. Tas viss palicis tais tālajās dienās, kad Tvemlovs vēl cerēja uz šausmīgā Snigsverta atļauju ar kaut ko nodarboties un par kaut ko savā mūžā kļūt, sen pirms tad, kad šis diženais varmāka izdeva ukazu: «Tā kā Tvemlovs nekad dzīvē uz priekšu netiks, lai paliek nabaga džentlmenis, kas pārtiek no manis piešķirtās pensijas.»

Ak, Tvemlov, nabaga Tvemlov! Atklāj noslēpumu, kas mīt tavās krūtīs, pastāsti, mazais, vārgais sirmgalvi, kādu Sapni tu lolo, vēl aizvien saukdams šai vārdā to, kura tevi ievainoja pašā sirdī tolaik, kad tā vēl nepazina pasaules ļaunumu un tavu galvu sarma vēl nebija skārusi, atzīsties, kas ir grūtāk vai sāpīgāk — ticēt savai Sapņu būtnei vēl šobaltdien vai zināt, ka tā pārvērtusies alkatīgā, bruņām klātā krokodilā, kaš'nespēj ne aptvert, kāds maigs un jūtīgs kamoliņš pukst tev zem vestes, ne pārdurt to ar adāmo adatu. Atzīsties, mazais Tvemlov, vai laimīgāks liktenis lemts dižvīra nabaga radiniekam vai staļļa puisim, kas saltā ziemas šķīdoņa rītā pie važ«ŅU stāvvietas dzirdina zirgus no apledojušas siles, pār kuru, sperdams savus nedrošos soļus, tu nupat teju vai paklupi. Tvemlovs nebilst ne vārda un klusēdams turpina ceļu.

Kolīdz viņš sasniedz Lemlu namdurvis, pie tām piestāj maza vienjūga kariete, kas atvedusi dievišķo Tipinsu. Nolaidusi karietes logu, Tipinsa rotaļīgi uzslavē veiklo kavalieri, kas ieradies īstajā brīdī, lai palīdzētu viņai izkāpt. Tvemlovs sniedz roku pretī tik nopietni, it kā dāma patiešām būtu šīspasaules būtne, un abi dodas pa kāpnēm augšup. Tipinsa nespēj novaldīt soļu drebelīgumu un tūdaļ ņemas skaidrot, ka nepaklausīgās kājas viņai lēkājot aiz iedzimta dzīvesprieka.

Esiet sveicināti, dārgais mister Leml un dārgā misis Lemla! Kad jūs pošaties braukt turp… nu, uz to… kā viņu sauc… Vorikas grāfa muižu… pēc cūkas šķiņķa?* Ahā, Mortimcrs, kura vārds uz mūžīgiem laikiem izsvītrots no mana pielūdzēju saraksta, pirmkārt, tāpēc, ka viņš ir nepastāvīgs, un, otrkārt, tāpēc, ka zemiski mani pametis, — sveicināts, palaidni! Un misters Reiberns arī klāt! Kālab viņš ieradies, ja tāpat sarunās nepiedalīsies? Mister Venīring, kā veicas Palātā, un kad jūs visu mūsu vārdā padzīsiet tos briesmoņus? Ak, misis Venīringa, dārgā, vai tiesa, ka jūs ik vakaru sēžot tai piesmakušajā gaisā un klausoties garlaicīgās runas? Ko domājat jūs, mister Venīring, — kur paliek jūsu runas, jūs taču tur vēl muti neesat atvēris, lai gan rnēs alktin alkstam dzirdēt, ko jūs mums labu pateiksiet! Mis Podsnepa, kāds man prieks, jūs redzot! Vai tētiņš ari atnācis? Nē? Un māmiņa? O, misters Būtss! Burvīgi! Un misters Brūvers! Visi draugi kopā. Tipinsa čalo vienā čalošanā, ar zelta lorneti nopētīdama gan Fledžbiju, gan citus nepiederošos, un, klusu kaut ko dudinādama, grozās pa istabu bezrūpīga kā tauriņš: vai negadīsies vēl kāds paziņa? Nē, nav vis. Ne tur. Ne te. Neviena paša.

, Misters Lcmls, dzirkstīdams lieliskumā, pūlas izbīdīt priekšā savu draugu Fledžbiju, kurš mirstot vai nost aiz vēlēšanās iepazīties ar lēdiju Tipinsu. Kad Fledžbfļs beigu beigās tiek izbīdīts, visas pazīmes rāda, ka viņš vēlas kaut ko sacīt, visas pazīmes rāda, ka viņš neko nevēlas sacīt, visas pazīmes rāda, ka viņš grimst dziļdomībā, tad samierinās ar likteni, pēc tam padodas bezcerībai, kāpjas atpakaļ, uzgrūžas Brūveram, apmet līkumu Būtsam un, nozudis viesiem pašā aizmugurē, izmisīgi tausta vaigus, it kā šo piecu minūšu laikā beidzot uz tiem būtu varējusi izdīgt bārda.

Taču Lemls draugu vēlreiz izvelk visiem priekšā, tā ka tas nepagūst līdz galam pārliecināties par savas sejas tuksnesīgo augsni. Fledžbijs acīmredzot jūtas gaužām nelāgi, un Lemls paskaidro, ka draugs atkai mirstot vai nost. Fledžbijs tiešām atkal mirst nost, nu jau aiz vēlēšanās iepazīties ar Tvemlovu.

Tvemlovs stiepj pretī roku. Sī iepazīšanās viņam sniedzot patiesu prieku.

—    Jūsu māte, ser, bija man attāla rada.

—    Var gadīties, — atsaka Fledžbijs, — bet mana māte savu dzimtu neatzina.

—    Vai jūs pašlaik dzīvojat pilsētā? — vaicā Tvemlovs.

—    Es vienmēr dzīvoju pilsētā.

—    Tātad jums patīk dzīve pilsētā, — saka Tvemlovs.

Taču Fledžbijs, nezin par ko apvainojies, bliež Tvem-

lovam tikpat kā ar āmuru pa pieri, pavēstīdams, ka viņš pilsētu neciešot. Lai sitiena spēku vājinātu, Lemls piebilst, ka viens otrs par pilsētu tiešām nejūsmojot. Fledžbijs atcērt, ka tas nu nemūžam neesot dzirdēts, pilsētu neciešot viņš vienīgais, — un Tvemlovs saņem nākamo belzienu.

—    Nekādi jaunumi šorīt laikam nav dzirdēti? — nesalaužamā drosmē Tvemlovs atkal griež pieri pretī triecienam.

Fledžbijs neko nav dzirdējis.

—    Nekādu jaunumu nav, — saka Lemls.

—    Itin nekādu, — piemetina Būtss.

—    Pat ne miņas, — piebalso Brūvers.

Sis jauki saskaņotais koncertpriekšnesums šā vai tā uzmundrina garu — šķiet, ir izpildīts kāds pienākums, un visi sarosās. Ikviens jūt sevī mostamies sparu paciest vēl nupat nepanesamo pārējo viesu klātbūtni. Pat Jūdžins, kas pie loga īgni pluina aizkaru auklas pušķi, it kā pēkšņi atguvies, parausta to spēcīgāk.

Viesus aicina brokastīs. Galds ir klāts lepni, kliedzošā greznībā, tomēr apliecinādams, ka ir tikai tāds pagaidu krāšņums nama saimnieku klaiņu dzīvē, un plātīgi solīdamies jaunajā, aristokrātiskajā rezidencē parādīties vēl lepnākā, kliedzošākā greznībā. Aiz mistera Lemla krēsla stāv viņa personiskais sulainis, Analītiķis ieņēmis vietu Venīringam aizmugurē — visskaidrākais piemērs, ka sulaiņi iedalāmi divās nošķirās: vieni neuzticas savu saimnieku viesiem, otri — saviem saimniekiem. Mistera Lemla sulainis pieskaitāms pie otrās nošķiras. Sabozies un neapmierināts viņš šķiet aiz tīrās neizpratnes par dabisko jautājumu, kāpēc policija vēl aizvien kavējas saņemt viņa saimnieku ciet un apsūdzēt kādā sevišķi smagā noziegumā.

P. L. Venīrings sēž misis Lemlai pie labās rokas, Tvemlovs — pie kreisās, misis Venīringa, P. L. L. D. (parlamenta locekļa laulātā draudzene), un lēdija Tipinsa apsēdinātas misteram Lemlam pa labi un pa kreisi. Bet mistera Lemla neatvairāmo skatienu un neatvairāmā smaida valdzinājuma iedarbības lokā, bez šaubām, sēž mazā Džordžiāna. Un blakus mazajai Džordžiānai tā paša rūsganā džentlmeņa uzraudzībā, bez šaubām, sēž Fledžbijs.

Maltītes laikā misters Tvemlovs ne reizi vien negaidot pagriežas pret misis Lemlu, sacīdams: «Lūdzu piedošanu!» Kāpēc parasti klusais un nemanāmais Tvemlovs šodien izturas tik savādi? Izskaidrojums ir gaužām vienkāršs: Tvemlovu vajā iedoma, ka misis Lemla grib viņam ko sacīt, bet, pagriezies pret galda kaimiņieni, viņš ikreiz pārliecinās, ka ir alojies un ka misis Lemla nenolaiž acis no Venīringa. Dīvaini, ka, pat apzinājies kļūdīšanos, Tvemlovs no savas iedomas vaļā netiek.

Krietni iebaudījusi pasaulīgos labumus (un iestiprinājusies ar gardo, no vīnogām darināto dzērienu), lēdija Tipinsa manāmi atplaukst un stājas pie Mortimera Laitvuda apstrādāšanas, lai izšķiltu no tā dzirkstis. Draugu aprindās ikvienam ir zināms, ka neuzticamais pielūdzējs pie galda jānosēdina pretī lēdijai Tipinsai, lai viņa Laitvudu varētu iedegt kvēlas sarunas liesmās. Klusuma brīdī, kas veltīts gardumu sakošļāšanai un norīšanai, lēdija Tipinsa, domīgi raudzīdamās Mortimerā, atceras, ka reiz mūsu dārgo Venīringu rīkotās viesībās, kurās piedalījušies visi šovakar klātesošie, neuzticīgais pielūdzējs esot stāstījis par cilvēku no nezkurienes un šis stāsts pēcāk izvērties tik briesmīgi interesants un tik šausmīgi vulgāri izplatījies pa visu pilsētu.

—    Jā, lēdija Tipinsa, — apliecina Mortimers, — kā mēdz teikt uz skatuves: «Tieši tā!»

—    Nu tad mēs gaidām, — valdzinātāja viņu pamudina, — lai jūs nezaudētu reputāciju un pastāstītu, kas noticis pēc tam.

—         Tai reizē, lēdija Tipinsa, es uz mūžiem izsmēlu savas iespējas, un neko vairāk jūs no manis neizdabūsiet.

Tādējādi Mortimers lūko izlocīties, apzinādamies, ka jebkurā citā vietā jokdara laurus plūc nevis viņš, bet Jūdžins un ka šais aprindās, kurās Jūdžins nekad muti vaļā never, viņš uzņemas tikai dubultnieka lomu, lai atdarinātu draugu, kam aizvien sliecies līdzināties.

—    Neizvairieties! — iesaucas neatvairāmā Tipinsa.

—    Tik un tā esmu nolēmusi izdabūt kaut ko vairāk. Nodevējs! Ko nozīmē man ausīs nākušās runas, ka vēl kāds esot pazudis?

—         Ja tādas runas nākušas ausīs jums, — atbild Laitvuds, — tad varbūt jūs pati arī pastāstīsiet.

—    Apklustiet, briesmoni! — iesaucas lēdija Tipinsa.

—    Jums jautā' man ieteica jūsu pašu Zelta Atkritumu Vācējs.

Iejaucies sarunā, misters Lemls nodārdina, ka stāstam par cilvēku no nezkurienes patiešām esot turpinājums. Pēc šā paziņojuma ēdamzālē iestājas klusums.

—         Ticiet man, — saka Laitvuds un aplaiž skatienu visapkārt galdam, — neko vairāk pastāstīt es nevaru. — Bet, tā kā Jūdžins čukstus noburkšķ: «Lai notiek, stāsti vien, stāsti!» — viņš teikto tomēr papildina: — Neko tādu, kas būtu pieminēšanas vērts.

Būtss un Brūvers tūdaļ vienojas, ka stāstīt ir tieši milzīgi vērts, un, viens pār otru lūgdamies, ņemas Laitvuriu pierunāt. Arī Venīrings tā kā mēģina bilst, ka klusēt nevajadzētu vis. Taču viesi saprot, ka Venīringa prātu nokausējušas gluži citas domas, tāpēc viņš nespēj ilgstoši saglabāt uzmanību, un nospriež, ka tāds jau ir Apakšnama locekļu liktenis.

—         Tikai negatavojieties, lūdzu, uz ilgu klausīšanos, — saka Mortimers Laitvuds, — jo stāstu beigšu, iekams jūs pagūsiet ērti ierīkoties. īsi sakot…

—         īsi sakot, — viņu nepacietīgi pārtrauc Jūdžins, — kā bērnu pantiņā:

Stāstu vēstīšu jauku

Par Džeku un draugu;

šis stāsts nu ir sācies — klau!

Tad vēstīšu tālāk

Par Džeku un brāli;

Sis stāsts nu ir galā jau!

Nu nevilcinies, lai beidzot ir miers!

Jūdžina balsī jaušas sapīkums, viņš sēž, atlaidies pret krēsla atzveltni, un nikni blenž lēdijā Tipinsā, kura koķeti māj ar galvu un, nosaukusi viņu par nezvēru, draiskulīgi liek saprast, ka pati ir pasaku daiļava (pats par sevi saprotams!), ko nezvērs sagrābis savos nagos.

—    Mana daiļa un ļoti cienījamā pavēliiicce galda pretējā pusē, — Mortimers turpina, — cik noprotu, dzirdējusi aptuveni šādu stāstu. Lizi ja licksema, kuras nelaiķa tēvs Džess Heksems, saukts Vecais, kā jūs droši vien atceraties, Temzā atrada līķi — slīkonis ir cilvēks no nezkurienes, — tātad šī meitene pirms dažām dienām noslēpu mainā kārtā — nav zināms, no kā, — saņēma dokumentu, un tajā kāds Raiderhuds — no tās pašas sugas, kas dienišķo maizi pelna uz upes, — pilnīgi atsauc savu iepriekšējo liecību, kurā tiek apsūdzēts meitenes tēvs. Šai apsūdzībai neviens neticēja, jo minētais Bezgodis Raiderhuds (nespēju atturēties no kārdinājuma mazliet pārveidot pasaku par vilku: kādu pakalpojumu sabiedrībai būtu izdarījis šis gudrais zvērs, mistera Raiderhuda tēti un māmiņu aprīdams jau viņu bērnu dienās!) — jo šis Bezgodis Raiderhuds bez vismazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem iepriekš bija apgalvojis diezin ko no gaisa sagrābstītu, līdz, galīgi sapinies, atteicās no savas liecības. Šis atsaukums galu galā nonāca Lizijas Heksemas rokās, kā jau teicu, pavisam dīvainā kārtā — varam pat iztēloties, ka to atnesis noslēpumains svešinieks melnā apmetnī, pār acīm uzmauktu cepuri galvā, — un viņa, vēlēdamās kaut pēc tēva nāves panākt tā attaisnošanu, vēstuli ar dokumentu nosūtīja manam klientam misteram Bofinam. Jūs, cerams, man piedosiet, ka lietoju sava amata terminoloģiju, taču, tā kā man cita klienta nekad nav bijis un droši vien nekad arī nebūs, ar misteru Bofinu es lepojos kā ar retu un varbūt unikālu dabas parādību.

Ārēji saglabādams mieru, īstenībā Laitvuds nemaz tik mierīgs nejūtas. Jūdžinu viņš it kā izliekas nemanām, tomēr apzinās, ka uzsāktais temats drauga klātbūtnē var kļūt draudīgs.

—    Retā dabas parādība — vienīgā manas profesijas muzeja rota, — viņš turpina, — uzdod savam sekretāram — vientuļniekvēžu vai austeru sugas īpatnim, kura uzvārd§ ir Cok'smits vai Šoksmits… tam nav nekādas nozīmes… sacīsim, Artišoks, — uzdod šim Artišokam sazināties ar Liziju Heksemu. Artišoks nekavējoties stājas pie rīkojuma izpildīšanas un cieš neveiksmi.

—    Kāpēc cieš neveiksmi? — vaicā Būtss.

—    Kā tā — cieš neveiksmi? — vaicā Brūvers.

—     Lūdzu mani atvainot, — atsaka Lattvuds, — bet atbildi ļums bridi nāksies pagaidīt, jo citādi atslābs mana stāstījuma spriegums. Tā kā Artišoks ir galīgi izgāzies, mans klients, rīkodamies sava meklējumu objekta interesēs, šo uzdevumu uztic man. Es pūlos sazināties ar Liziju Heksemu, man pat laimējas iegūt dažas ziņas, — viņš uzmet skatienu Jūdz mani, — kas varētu sekmēt meitenes uzmeklēšanu, taču arī es ciešu neveiksmi, jo viņa ir nozudusi.

—    Nozudusi! — no visām pusēm atskan atbalss.

—    Pazudusi bez vēsts. — saka Mortimers. — Neviens nezina, kā, nevien? n'na, kad, neviens nezina, kur. Tā beidzas stāsts, ko gribēs dzirdēt mana daiļa un ļoti cienījamā pavēlniece gak'a pretējā pusē.

Apburoši spalgi irspifer usi>s Tipfns» paziņo, ka «mūs visus miegā nožmien's» fudžins pa lūr vīta zīmīgi — sak, pietiktu, ja nožmieg'u vienu no mūros. P\ L. L. I). misis Vemringa piebilst, la mīklainie sociālie sarežģījumi panākšot to, ka viņa baidīšoties atstāt savu Drostaiiņu vienu. P. L. misters Venīrin*s vēlas zināf (savu vēlēšanos viņš izteic parlamentā noklausīto runu garā: «Tā kā godājamais iekšlietu departamenta vadītājs ieņēmis savu vietu…»), vai stāstītājs pieļaujot, ka rrreklēiamā persona nozudusi kā pēc burvja mājiena vai arī aizvesta ar varu. Negaidīdams, kamēr Laitvuds pavērs muti, Jūdžins atbild viņa vietā, atbild steidzīgi un nikni:

—    Nē,nē, nē! Neko tamlīdzīgu l.afivuds nedomāja, viņš gribēja sacīt, ka meitene nozudusi pēc brīvas gribas, tomēr pazudusi pavisam, bez pēdām.

Tomēr nav pieļaujams, ka tik nozīmīgs sarunas temats kā mistera un misis Lemlu laimīgā laulība nozustu reizē ar citām zudībām — ar slepkavas nozušanu, Džūljesa Hendforda nozušanu un L'zijas Ilekseroas nozušanu, tāpēc Venīrings uzskata par savu pienākumu izsprukušās avis sadzīt atpakaļ aplokā. Kurš cits lai baudītu tiesības apcerēt mistera un misis Lemlu laimīgo laulību, jo tie taču ir viņa dārgākie un senākie draugi visā pasaulē, kurai citai auditorijaP lai viņš uzticētu savas slepenākās domas, ja uz, to nebūtu tiesības šai auditorijai — kopības lietvārds, kas, apzīmē cilvēku kopību, — un visi šie cilvēki ir viņa senākie un dārgākie draugi visā pasaulē! Lai priekšnesums neliktos pārlieku oficiāls, Venīrings paliek sēžam un sāk savu runu, pamazām uzņemdams parlamenta oratoriem ierasto vienmuļo toni: pie galda viņš redz savu dārgo draugu Tvemlovu, kas tieši pirms divpadsmit mēnešiem viņa dārgajam draugam Lemlam uzticējis viņa dārgās draudzenes Sofronijas daiļo roku, pie galda viņš redz savus dārgos draugus Būtsu un Brūveru, kuri ap viņu sakļāvušies pulciņā tais dienās, kad ap viņu sakļāvusies — un kā vēl! — viena no pirmajām! — viņa dārgā draudzene lēdija Tipinsa, un to viņš neaizmirsīs, kamēr vien atmiņu nepārņems necaurredzama tumsība. Tomēr ar skumjām viņam jāatzīst, ka pie gaida nav viņa senā, dārgā drauga, kuru gan cienīgi pārstāv viņa dārgā jaunā draudzene Džordžiāna. Vēl pie galda viņš redz (Venīrings to paziņo tik svinīgi, it kā lūkotos neparasti spēcīgā tālskatī) savu draugu misteru Fledžbiju — vai atļauts, mister Fledžbij, jūs tā uzrunāt? Ņemot vērā minēto un vēl daudz cita neminēta, kas nav paslīdējis secen jums, ar izcili atjautīgu prātu apveltītajiem klātesošajiem, viņa uzdevums tagad ir godbijīgi paziņot, ka pienācis brīdis, lai ar apskurbušu sirdi, glāzi rokā un ar asarām acīs, ar svētīšanas vārdiem uz lūpām un galu galā ar visu (šķiņķi un spinātiem), kas pārpilda mūsu jūtīgo dvēseļu apcirkņus, mēs vienotā pulkā uzdzertu uz mūsu dārgo draugu Lemlu veselību un novēlētu viņiem turpmāk daudz jo daudz tikpat laimīgu gadu kā nu!e nosvētītais un daudz jo daudz draugu, kuri laulībā raduši tikpat sirsnīgu saskaņu. Vēl tikai jāpiebilst, ka Anastasija Venīringa (kura tūdaļ skaļi iešņukstas) ir radīta pēc savas senās, vistuvākās draudzenes Sofronijas Lemlas ģīmja un līdzības jeb, citiem vārdiem sakot, ar sirdi un dvēseli nodevusies cilvēkam, kurš uzticīgā mīlestībā iekarojis viņas sirdi, un cēlprātīgi izpilda laulātās draudzenes pienākumus.

Neapjēdzis, kā citādi izkļūt no paša radītā strupceļa, Venīrings pēkšņi pievelk pavadu un nokūleņo no daiļrunības Pēgasa, kritienā vēl pagūdams izsaukties:

— Lai Dievs jūs svēti, Lernl!

Vārdu lūdz Lemls. Sakiet, ko gribat, šai cilvēkā viss ir pārmērīgs — pārlieku liels, netīkami rupjš deguns, kā radīts tādam pašam prātiņam un tādām pašām manierēm, pārlieku plats smaids, lai tam noticētu, pārlieku saraukta piere, lai nenoticētu, ka tā netiek raukta veltīgi, pārlieku daudz milzīgu zobu, lai nepiesargātos, ka neiekož. Viņš pateicas jums, dārgie draugi, par sirsnīgajiem apsveikumiem un cer, ka citureiz — varbūt jau nākamajā tikpat brīnišķīgā jubilejā — pieņemšanu rīkos rezidencē, kas vairāk atbilst jūsu priekšstatiem par viesmīlības likumiem. Līdz mūža galam viņš neaizmirsīs, ka Sofroniju pirmoreiz sastapis Venīringu namā. Sofroru'ja līdz mūža galam neaizmirsīs, ka viņu pirmoreiz sastapusi Venīringu namā. Viņi to pārrunājuši drīz pēc kāzām un nolēmuši nemūžam neaizmirst. Patiešām, tikai Venīringam pienākas pateicība par to, ka viņus vieno laulības saites. Gan viņi vēl kādā jaukā dienā pierādīs, ka prot to novērtēt («Nē, nē, nekādā ziņā,» iebilst Venīrings), o, jā, jā, katrā ziņā, lai nemaz nerodas šaubas, ka viņi pierādīs, ja vien spēs! Viņu laulība nav nodibināta aiz aprēķina ne no vienas puses: Sofronijas rīcībā bijis savs mazumiņš, viņa rīcībā bijis savs mazumiņš, abus mazumiņus salikuši kopā, un laulība nodibināta aiz savstarpējām maigām jūtām un uz pilnīgas saskaņas pamata. Paldies jums! Sofronijai, tāpat kā viņam, tik jaunu ļaužu sabiedrība, taču viņu māja diezin vai ir īstā vieta jauniešiem, kuri nolēmuši visu mūžu aizvadīt vientulībā, jo, vērojot viņu ģimenes pavarda svētlaimi, tie savus uzskatus droši vien drīz grozītu. Runa, protams, nav par klātesošajiem, un uz mīļo, mazo Džordžiānu tas nebūt neattiecas. Vēlreiz paldies! Runa. starp citu, nav arī par viņa draugu Fledžbiju. Liels paldies Venīringam par laipnajiem vārdiem, ko tas veltījis viņu kopīgajam draugam Fledžbijam, jo šis džentlmenis nudien ir pelnījis visdziļāko cieņu. Paldies jums! Ticiet man (negaidot atgriezdamies pie runas par Fledžbiju), jo labāk jūs viņu iepazīsiet, jo vairāk viņā saskatīsiet to, ko gribat saskatīt. Vēlreiz liels paldies! Paldies dārgās Sofronijas un viņa paša vārdā, paldies!

Misis Lemla visu šo laiku sēdējusi klusēdama, acis galddrānā nodūrusi. Līdzko Lemls atbildes runu beidz, Tvemlovs atkal neviļus pagriežas pret galda kaimiņieni, joprojām neticis vaļā no uzmācīgās iedomas, ka misis Lemla vēlas ar viņu runāt. Šoreiz viņa tiešām uzsāk sarunu. Venīrings tērzē ar otru kaimiņieni, un rnisis Lemla pusčukstus saka:

—    Mister Tvemlov!

Viņš atbild:

—     Piedodiet, ko, lūdzu? — aizvien vēl bez drošas pārliecības, ka tiek uzrunāts tieši viņš, jo misis Lemla skatās kaut kur sānis.

—     Jūs esat īsts džentlmenis, un es zinu, ka varu jums uzticēties. Vai dosiet man iespēju pateikt jums pāris vārdu, kad uzkāpsim augšā?

—    Protams. Jutīšos pagodināts.

—    Tikai neizrādiet to, lūdzams, un nebrīnieties, ja mana bezrūpīgā izturēšanās nesaskanēs ar to, ko sacīšu. Mani, iespējams, novēro.

Tvemlovs bezgala pārsteigts pieliek roku pie pieres un domīgi atslīgst krēslā. Misis Lemla pieceļas. Visi pieceļas. Dāmas dodas pa kāpnēm augšā. Pēc brīža viņām piebiedrojas džentlmeņi. Fledžbijs šo īso pārtraukumu izmanto, lai nopētītu Būtsa vaigubārdu, Brūvera vaigubārdu un Lemla vaigubārdu, nespēdams izšķirties, kuru no šiem bārdas paraugiem uzberzēt uz savas sejas, ja vaigu sargeņģelis uz šādu trīšanu atsauktos labvēlīgi.

Pēc sen iedibinātas paražas viesistabā sabiedrība nošķiras grupās. Laitvuds, Būtss un Brūvers kā naktstauriņi lidinās ap notecējušo dzelteno vaska sveci, kas dīvainā kārtā līdzinās arī līķautam, — ap lēdiju Tipinsu. Nepiederošie pūlas pielabināties P. L. Vcnīringam un P. L. L. D. misis Venīringai. Rokas uz krūtīm sakrustojis, istabas kaktā blakus Džordžiānai un Fledžbijam stāv Lemls Mefistofeļa pozā. Misis Lemla apsēžas uz dīvāna un, paņēmusi albumu, aicina misteru Tvemlovu aplūkot bildes.

Misters Tvemlovs ierīkojas krēslā viņai pretī, un misis Lemla viņam rāda kādu portretu.

—    Jums ir iemesls brīnīties, — viņa klusu saka, — bet, lūdzu, neizrādiet to!

Pūlēdamies neizrādīt izbrīnu, satrauktais Tvemlovs izskatās vēl vairāk izbrīnījies.

—     Līdz šai dienai, mister Tvcmlov, jūs, šķiet, ar attālo radinieku nekad vēl nebijāt ticies.

—    Nē, ne reizi.

—     Iepazinies ar šo cilvēku, jūs tagad redzat, kāds viņš ir. Diezin vai ar tādu var lepoties.

—    Taisnību sakot, misis Lemla, nevar vis.

—     Iepazinis viņu mazliet tuvāk, jūs ne tik negribētu radniecību atzīt. Aplūkojiet šo te portretu! Ko jūs par to teiksiet?

Tvemlovam atjautības pietiek tieši tik, lai skaļi atbildētu:

—    Ļo.ti līdzīgs! Ārkārtīgi līdzīgs!

.— Jūs droši vien esat pamanījis, ko viņš aplaimo ar savu uzmanību? Redziet, kur viņš stāv un kā aizrāvies sarunā!

—    Jā. Bet misters Lemls …

Misis Lemla uzmet Tvemlovam skatienu, kas viņam nekādi nav izprotams, un rāda nākamo portretu.

—    Izdevies ļoti labi, vai ne?

—    Brīnišķīgs! — atbild Tvemlovs.

—         Tik līdzīgs oriģinālam, ka to gandriz var uzskatīt par karikatūru. Mister Tvemlov, nav iespējams izteikt, kādu cīņu es izcīnīju pati ar sevi, iekams sadūšojas ar jums runāt. Tikai aiz pārliecības, ka varu jums uzticēties, ka nekad mani nenodosiet, es atļaujos šo sarunu turpināt. Apsoliet, lūdzu, ka manu uzticību nekad nepievilsiet, ka pret to izturēsieties ar cieņu, pat ja vairs nespēsiet mani cienīt, — un es nomierināšos, it kā uzklausījusi zvērestu.

—         Cienītā kundze, nabadzīga džentlmeņa goda vārds…

—         Pateicos! Neko vairāk nevēlos. Lūdzu jūs, mister Tvemlov, glābiet šo bērnu!

—    Kādu bērnu?

—         Džordžiānu. Viņu grib upurēt. Ievilināt lamatās un saprecināt ar jūsu radinieku. Tā ir vesela sazvērestība ar nolūku tikt pie naudas. Meitenei pašai nav ne rakstura, ne gribasspēka, lai sevi aizstāvētu, kuru katru brīdi viņu var pārdot un padarīt uz mūžu nelaimīgu.

—         Neticami! Bet kā gan es to varētu novērst? — pārsteigts, līdz sirds dziļumiem satriekts, vaicā Tvemlovs.

—         Redziet, te vēl viens portrets! Galīgi neizdevies, kā jums šķiet?

Pārbrīnījies par to, cik bezrūpīgi misis Lemla atmet galvu, lai portretu kritiski novērtētu, Tvemlovs tomēr miglaini jauš, ka viņam jādara tāpat, un ari atmet galvu. Taču nu jau portrets ir tik tālu no acīm, ka to saskatīt viņš vienlīdz labi spētu arī tad, ja tas atrastos Ķīnā.

—         Galīgi neizdevies! — saka misis Lemla. — Stīvs un pārspīlēts.

—         Un pār… — Tvemlovs, zaudējis garīgo līdzsvaru, ar šo vārdu galā netiek, tāpēc novelk: — …tiešām gan.

—        Jūsu sacītais, mister Tvemlov, noteikti ietekmēs viņas uzpūtīgo, patmīlīgo tēvu. Jūs zināt, cik augstu viņš vērtē jūsu dzimtu. Nezaudējiet laiku! Brīdiniet viņu!

—    No kā lai es viņu brīdinu?

—    No manis.

Sai kritiskajā mirkli nabaga Tvemlovs sev par lielu laimi saņem pienācīgu uzmundrinājumu. Uzmundrinātāja ir Lemla balss.

—    Sofronija, mana dārgā, kādas bildes jūs Tvemlovam rādāt?

—    Sabiedrisku darbinieku portretus, Alfred.

—    Parādiet manu jaunāko portretu!

—    Labi, Alfred.

Viņa noliek albumu uz galda, paņem nākamo, pāršķir dažas lapas un parāda misteram Tvemlovam mistera Lemla portretu.

—    Tas ir jaunākais mistera Lemla portrets. Kā jums šķiet — diezgan labs, vai ne? Brīdiniet viņas tēvu no manis! Es to esmu pelnījusi, jo šai sazvērestībā piedalos kopš sākta gala. To iecerējām mēs trīs — mans vīrs, jūsu radinieks un es. Stāstu jums visu tikai tādēļ, lai jūs saprastu, cik ļoti šai mīļajai, mazajai muļķītei vajadzīgs draugs un aizstāvis. Viņas tēvam vien to nesakiet! Kaut tik daudz pažēlojiet mani un manu vīru. Jo, lai arī šās dienas jubileja ir tīrais izsmiekls, viņš tomēr ir mans vīrs un mums kopā jādzīvo. Kā jums šķiet — ir līdzīgs?

Tvemlovs pagalam apstulbis izliekas rokā turēto portretu salīdzinām ar oriģinālu, kas mefistofeliski lūkojas viņos no sava kakta.

—    Nudien ļoti labs, — Tvemlovs beidzot ar grūtībām izspiež.

—    Priecājos, ka jums patīk. Arī man tas liekas pats labākais. Citi ir pārāk tumši. Bet te, piemēram, vēl viens mistera Lemla …

—    Es neko nesaprotu, es neapjaušu, kas man darāms, — Tvemlovs stomās un, nolīcis pār albumu, trīcošu roku lūko ielikt acī monokli. — Kā var brīdināt tēvu, viņam neko nesakot? Cik daudz drīkst teikt? Cik maz drīkst teikt? Es … es nezinu, ko iesākt.

—    Sakiet viņam, ka esmu nekrietna savedēja, sakiet viņam, ka esmu slīpēta intrigante, sakiet viņam, ka, pēc jūsu ciešākās pārliecības, viņa meitai labāk turēties pa gabalu no manas mājas un no manas sabiedrības. Sakiet par mani visu, jo tā ir patiesība. Jūs pats zināt, cik viņš ir vīzdegunīgs un cik viegli aizskart viņa godkārību. Runājiet tieši tik. lai viņš uztrauktos un sāktu par meitu baiļoties, bet lūdzu jūs — mani pasaudzējiet! Saprotu, mister .Tvemlov', cik zemu jūsu acīs esmu kritusi, un, lai gan cieņu pati savās acīs esmu zaudējusi jau sen, ir ļoti sāpīgi apzināties, ka mani kopš šā brīža necienāt jūs. Un tomēr uz jūsu godaprātu es paļaujos tikpat droši kā šās sarunas sākumā. Ja jūs zinātu, cik daudzreiz šodien esmu

pūlējusies uzsākt šo sarunu, jūs mani pažēlotu. Nekādus citus solījumus no jums neprasu, man pietiek un aizvien pietiks ar to, ko jau sākumā apsolījāt. Vairāk neuzdrošinos runāt, jo jūtu, ka mani novēro. Ja jūs vēl tikai mani nomierinātu, apsolīdamies parunāt ar šās nelaimīgās būtnes tēvu, lai viņu, nabadzīti, glābtu, a iz šķiriet albumu, iekams to pasniegsiet man, un es sapratīšu, ko tas nozīmē, un pateikšos jums no visas sirds. Alfred, arī misteram Tvemlovam jūsu jaunākais portrets patīk vislabāk, gluži tāpat kā jums un man.

Alfrēds pienāk viņiem klāt. Viesu grupas izklīst. Lēdija Tipinsa pieceļas uz mājās braukšanu, un misis Venīringa dodas līdzi savam pavēlniekam. Misis Lemla brīdi nepievērš viesiem uzmanību, tikai joprojām lūkojas Tvemlovā, kurš ar monokli pētī Alfrēda portretu. Vēl pēc mirkļa Tvemlovs ļauj monoklim noslīdēt lentītē, pieceļas un aizcērt albumu ar tādu blīkšķi, ka trauslā feju mīlule Tipinsa saraujas.

Ardievas seko ardievām, viesi apjūsmo burvīgās, zelta laikmeta cienīgās viesības, kāds vēl ieminas par šķiņķi un tā tālāk, un tā joprojām, bet Tvemlovs, pieri plaukstā satvēris, steberē pa Pikadilliju, tik tikko nepakjūdams zem karaliskās pasta karietes riteņiem, līdz beidzot sveiks un vesels atkrīt savā atzveltenī, taču plaukstu no pieres joprojām neatlaiž, jo vientiesīgā, lādzīgā džentlmeņa galviņā viss ir sagriezies vienā virpulī.

PIEZĪMES

MŪSU KOPĪGAIS draugs pirmā grāmata

17. lpp. Profesors Ovens — Roberts Ovens (1771—1858), angļu filozofs. KJuva pazīstams ar savu taisnīguma un harmunisma teoriju, kas paredzēja sabiedrības fundamentālu pārveidošanu. Sādā ceļā vajadzēja izzust pretišķībām un netaisnībai, radikāli uzlaboties strādnieku dzīves un darba apstākļiem. Savas idejas R. Ovens centās ari realizēt praksē, taču drīz pierādījās to utopisms.

Pirmais Eiropas dientlmenis — sk. piezīmi Rakstu VIII sēj. 186. lpp.

27. lpp. Kasims Baba — Ali Dabas brālis arābu pasakā «Ali Baba un četrdesmit laupītāji».

72. lpp. … Vitelis vai Vivelis… — Domāts Vitelijs (Viteliius), Romas ķeizars m. ē. 69. gadā.

96. lpp. …sava uzvārda… — Vīnesa uzvārds angļu rakstībā — Venus.

100. lpp. …ar savai būtībai īsti piemērotu uzvārdu Posis. — Oriģinālā Blight — posts (angl.).

102. lpp. …būt caurcaurēm britam, kas «nekad, nekad, nekad».., — Lielbritānijas himnā ir rinda «Briti nekad, nekad, nekad ne« būs vergi».

105. lpp. Azenkūra un Kresi — Azenkūra — apdzīvota viela apm. 60 km uz dienvidiem no Kalē. Simtgadu kara laikā kara|a Henrija V karaspēks šeit 1415. g. sagrāva konetabla DalbrI vadīto karaspēku. Kresī — apdzīvota viela Francijas ziemeļaustrumos. Simtgadu kara laikā angļi karaļa Edvarda 111 vadībā šeit 1346. g. sakāva Francijas karaļa Filipa VI armiju.

108. lpp. …arvien iebilstu pret to, ka mani pielīdzina bitei. — Seit C. Dikenss izmanto populāru 18. gs. alegoriju par bitēm. Tās autors ir angļu filozofs un rakstnieks Bernhards Mande-

> vils (1670—1732), kas darbā «Fabula par bitēm» skeptiski

novērtējis cilvēku sabiedrību un tās virzošos spēkus. Sabiedrību viņš salīdzina ar bišu stropu, kur līdzās darba bitēm ir arī trani. Sabiedrībai visnoderīgākais aktīvais spēks ir

Indivīdu (tranu) savtigās intereses, jo, lai tās apmierinātu, indivīds ir spiests darīt ko labu ari sabiedrība!.

149.  Ipp. Ma fille — mana meita (franc.).

150.  Ipp. Mais out — bet jā (franc.).

Est-ce que? Quol done? — Vai? Kas — vai? (Franc.)

163. Ipp. …kā Tomsona «Gadalaikos»… — Angju dzejnieka Džeimsa Tomsona (1700—1748) poēma «Gadalaiki» 18. gs. bija viens no populārākajiem liriskajiem sacerējumiem. Tajā cilvēka mūžs skatīts ciešā vienotībā ar dibas norisēm.

173. Ipp. Bezgodis — Oriģinālā Raiderhuda vārds ir Rodžers, angļu rakstībā Roger; šis vārds līdzīgs vārdam rogue — blēdis, nelietis,

205. Ipp. Sajā un turpmākajos gadījumos Vegs sagrozītā veidā citē Č. Dikensa laikā populāru (Izejas darbu vārsmas.

200. Ipp. Ņūgetas kalendārs — populārs tālaika periodisks izde« vums — policijas hronika.

234. Ipp. Lafaters — Johans Kaspars Lafaters (1741—1801), šveiciešu rakstnieks un filozofs; viņam pieder traktāts par fiziognomiku, kurā iztirzātas sakarības starp cilvēka sejas vaibstiem un viņa raksturu.

MŪSU KOPĪGAIS DRAUGS Otrā grāmata

278. 1pp. Pelmela — Pall Mali — Londonas centra iela.

305. Ipp. Olbenija — Albany — Liels dzīvojamais nams Londonā, Pikadillijas ielā, celts 18. gs. Tajā dzīvojuši ievērojami ang|u kultūras darbinieki, piem. Dž. Bairons.

312. Ipp. …podsnepisma templi… — Ironiska norāde uz podsnepismu kā sociālu parādību. Podsnepam līdzīgie — grupa cilvēku, kurus nesaista radniecības saites, — veido tādu kā klanu ar noteiktu iekšēju organizatorisku struktūru; C. Dikenss to pielīdzina mūku ordenim.

361. Ipp. …pie Trinitihausa Tauerhilā. — Trinity House — bāku un ostu darbinieku korporācijas nams. Tower Hill — Londonas rajons, kurā daudz uzņēmumu un kantoru.

394. Ipp. …Dženijas Renas acs… kā putna bērnam, tam pašam paceplitim, n.o kura meitene bija patapinājusi savu uzvārdu. — Wren — paceplitis (augi.).

398. Ipp. … nokristita par Plezentu… — Pleasant — patīkams, jauks (angl.).

458. 1pp. Oho, Udolfo noslēpumiI — Udolfo noslēpumi» — Annas

Redklifas (1764—1823) populārākais romāns, sarakstīts t. s. gotiskā romāna manierē, tajā valda noslēpumainības gaisotne, dievišķa šķīstība un velnišķīgs noziegums un galvenajai varonei tiek lemti šaušalīgi pārdzīvojumi; viņas sirdsskaidrība tiek pārbaudīta neskaitāmās situācijās, kad viņa ir par mata tiesu no bojāejas.

462. lpp. Kad jūs pošaties braukt… pēc cūkas Šķiņķa? — Norāde uz 1244. g. iedibinātu ceremoniju, kurā gabals šķiņķa tiek pasniegts laulātajiem, kas gadu un vienu dienu pēc savām kāzām var ar zvērestu apliecināt, ka šī gada laikā nav ne reizi sastrīdējušies vai nožēlojuši stāšanos laulībā. Pirmoreiz šāda balva tika piešķirta tikai pēc 200 gadiem — 1145. g.

SATURS

Mūsu kopīgais draugs. Pirmā grāmata. Kauss un lūpas

I  nodaļa. Loms…………………………………………… 7

II  nodaļa. Cilvēks no nezkurienes……………………….. 1'

III   nodaļa. Cits…………………………………………………. 25

IV  nodaļa. R. Vilfera ģimene…………………………………… 4t

V  nodaļa. Bofina Patvērums………………………………

VI   nodaļa. Straumes varā………………………………………. 72

VII   nodaļa. .Misters Vegs rūpējas par sevi …. 90

VIII   nodaļa. Misters Bofins lūdz padomu …. 100 IX nodaļa. Misters un misis Bofini apspriežas . . . 114

X  nodaļa. Laulības līgums……………………………….. 130

XI nodaļa. Podsnepisms………………………………………. 145

XII nodaļa. Sviedri godavīra vaigā…………………………… 162

XIII   nodaļa. Pa plēsējputna pēdām…………………………… 180

XIV  nodaļa. Plēsējputns cilpā………………………………… 191

XV nodaļa. Divi jauni kalpotāji………………………………. 200

XVI nodaļa. Gājieni un mājieni ……………………………… 217

XVII nodaļa. Neizbrienams muklājs………………………….. 235

Mūsu kopīgais draugs. Otrā grāmata. Tāds ar tādu saderas

I nodaļa. Par izglītību…………………………………… 243

II  nodaļa. Vēlreiz par izglītību………………………….. 263

III   nodaļa. Sākas rīkošanās…………………………… 275

IV  nodaļa. Amors sufliera lomā………………………………. 288

V  nodaļa. Suflē Merkurs…………………………………. 304

VI nodaļa. Mīkla bez atminējuma…………………………….. 322

VII   nodaļa, kurā tiek uzsākta saliedēta rīcība . . 336

VIII   nodaļa. Par kādu nevainīgu, slepenu dēku . . . 350

IX nodaļa, kurā bārenis izsaka savu novēlējumu . . 368

X nodaļa. Pēctecis………………………………………… 377

XI  nodaļa. Mazdrusciņ par. sirdslietām …. 384

XII   noda|a. Vēl kāds plēsējputns………………………………. 397

XIII   nodaļa. Solo un duets…………………………….. ,4)4

XIV   nodaļa. Nelokāma apņemšanās……………………………. 429

XV nodaļa. Kādas sarunas turpinājums …. 444

XVI nodaļa. Kāda jubileja……………………………………… 460

Šiliņa B. Piezīmes

Чарльз Диккенс СОЧИНЕНИЯ В ДВЕНАДЦАТИ ГОМАХ Том X НaШ ОБЩИЙ ДРУГ Роман в четырех книгах Первая и вторая книга Рига «Лиссма» 1990 На латышском зыке Редакционная коллегия: М. Андерсоне, Л. Бауга, В. Ивбулнс, У. Норнотнс Перевела с английского Р. Рунце

Иллюстратор У. Сосновскис Графическое оформление Д. Лапсы

И Б М> 4851

Čārlzs Dikenss

RAKSTI DIVPADSMIT SĒJUMOS X sējums

Galvenais redaktors U. Norietis Redakcijas vadītāja M. Lejicle Mākslinieciskā redaktore M. Dragune Tehniskā redaktore I. Solde Korektore S. Linlņa

Nodota salikšanai 10.04.00. Parakstīta Iespiešanai 22.11.90. L-000022. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs iV) 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 25.2 uzsk. Iespiedi.; 2G.88 uzsk. krāsu nov.; 29,07 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. № 307-5. Cena 6 rbl. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. № 282/33437/ D-l 132. Iespiesta tipogrāfija «Rota», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/10.

Dikenss C.

Di 454 Raksti: 12 sēj.

10. sēj. 1., 2. grāni. Mūsu kopigais draugs / No ang|u vai. tulk. R. Runce; II. U. Sosnovskis; B. Siliņas piez. 1990 — 478 lpp.; il.

ISBN 5—no—00580—5

n 4703010100—282 10, oncl . . . ..

° M80I(11)—90 123 ~90. 84 4 AngU '-44

Content

Dikenss Čarlzs Mūsu kopīgais draugs. Pirmā un otrā grāmata

Pirmā grāmata Kauss un lūpas

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

Vil NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X nodaĻa laulības līgums.

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

OTRA GRĀMATA TĀDS AR TĀDU SADERAS

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VIl NODAĻA,

IX NODAĻA,

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

PIEZĪMES

SATURS