Dikenss Čārlzs

Mūsu kopīgais draugs. Trešā un ceturtā grāmata

Čārlzs Dikenss

Mūsu kopīgais draugs

Romāns četrās grāmatās

TREŠĀ GRĀMATA GARŠ CEĻŠ

.

I NODAĻA

Parādos iestigušie.

Diena bija iegadījušies tumša, pār Londonu smagi slīga miglas vāli. Ikviena dzīvība Londonā sūrstošiem plakstiem mirkšķināja acis un iekaisušām plaušām gārgdama tvarstīja pēc elpas; viss nedzīvais Londonā šķita kvēpiem klāts rēgs, kas, svārstīdamies neziņā, vai labāk būt redzamam vai neredzamam, izšķīrās palikt ne šāds, ne tāds. Gāzes radziņi veikalos meta nožēlojami nīkulīgu blāzmu, it kā paši apzinātos, ka ir tikai nakts radības, kam nav vēlēts parādīties saules gaismā, jebšu saule pati, īsu mirkli blāvi pavīdējusi pa miglas blāķos pavērušos spraugu, likās apdzisusi, izdēdējusi un sastingusi. Diena tikpat apmākusies bija arī tuvākajā apkaimē, taču tur migla šķita pelēka, bet Londonas nomalēs tā bija tumši dzeltena, tuvodamās centram, kļuva brūngana, tad aizvien brūnāka un brūnāka, līdz pašā Sitijas sirdī, ko sauc par Sentmērijeksu, — rūsgani melna. Jebkurā vietā no kalna grēdas pilsētas ziemeļos varēja saskatīt, ka augstākās ēkas lāgiem rauga pabāzt galvu virs blīvās mutuļu jūras un pūliņus tālab jo īpaši netaupa Svētā Pāvila katedrāles milzīgais kupols; nekas tamlīdzīgs nebija manāms ielās vareno celtņu pakājē, kur visa dižā pilsēta likās vienvienīgs apslāpētas riteņu klandas un nebeidzamu iesnu draudu piedudzis miglas lēvenis.

Pulksten deviņos no rīta šādā dienā «Pabsija un kompānijas» uzņēmums neizskatījās necik līksms pat Sentmērijeksā, kas vispār nav ieskatāma par īpaši līksmu vietu,— kantora logā kā elsodams raustījās gāzes gaismeklis, un pa atslēgas caurumu iekšā zagās miglas strūkla, lai vārgulīgo spīdekli nožņaugtu. Gaismeklis nodzisa, durvis atvērās, un pa tām iznāca Raija ar padusē pasistu somu.

Tikko iznācis pa durvīm, Raija iegrima miglā un nozuda no Sentmērijeksas acīm. Taču mūsu vēstījums acīm sekos viņam uz rietumiem cauri Kornhilai, Cīpsaidai, Flītstrltai un Strendai līdz Pikadilijai un OlbenijaL Turp viņš devās nosvērtā, vienmērīgā solī, ar stibiķi rokā, paltraka līdz papēžiem, un daža laba galva, pagriezusies atpakaļ, lai nolūkotos šai svinīgajā stāvā, kas jau bija nozudis miglā, nosprieda, ka ceļā pagadījies tikko saskatāmais stāvs ir gluži parasts garāmgājējs, ko vienīgi iztēle un migla darījusi līdzīgu sendienu nostāstu varonim.

Nonācis pie nama, kura trešajā stāvā atradās viņa saimnieka dzīvoklis, Raija kāpa augšā un apstājās neatvairāmā Fledžbija durvju priekšā. Neparaustījis ne zvanu, ne klauvēkli, Raija ar stibiķa galu piedauzīja pie durvīm un, brīdi paklausījies, apsēdās uz sliekšņa. Sev tik ierastajā padevībā viņš sēdēja drēgnajā, tumšajā kāpņu telpā, kā droši vien daudzi viņa senči bija sēdējuši apakšzemes cietumos, pakļaudamies it visam, ko tiem lēmis liktenis.

Pēc krietna brīža, nosalis tā, ka nācās pūst dvašu uz sastingušajiem pirkstiem, viņš piecēlās, atkal pieklaudzināja ar stibiķi, atkal ieklausījās un atkal apsēdās, sarīkojies uz gaidīšanu. Kad šīs darbības trīsreiz bija atkārtotas, Raijas vērīgās ausis saklausīja Fledžbija balsi, kas viņu apsveica no gultas ar saucienu:

—    Izbeidz dauzīšanos! Tūliņ celšos un atvēršu durvis.

Taču, pat negrasījies kāpt no gultas ārā, Fledžbijs atkal laidās saldā snaudā un nogulēja vismaz ceturtdaļstundu, bet Raija visu šo laiku palika pacietīgi sēžam kāpņu telpā un joprojām gaidīja tikpat nesatricināmā mierā.

Pēdīgi durvis atvērās, taču misters Fledžbijs, rītasvārkam noplandot, no jauna iemetās gultā. Turēdamies pienācīgā atstatumā, arī Raija iegāja guļamistabā, kur jau rīta agrumā iekurtajā kamīnā mundri sprēgāja uguns.

—     Paklau — vai tu apjēdz, kurā nakts stundā esi uzradies? — apvaicājās Fledžbijs, zem segām apsviezdamies uz otriem sāniem un pavērdams nosalušā vecā vīra skatienam silti sasegto plecu.

—    Pulkstenis rāda pusvienpadsmit no rīta, ser.

—    Velns parāvis! Tātad ārā ir pamatīga migla?

—    Bieza migla, ser.

—    Un drēgns arī?

—     Stindzinošs saltums, — atbildēja Raija; izvilcis no kabatas mutautu, viņš noberzēja slapjo bārdu un samirkušos garos, sirmos matus un, stāvēdams uz pašas paklāja maliņas, lūkojās tīkamajās kamīna liesmās-

Ar baudu vīstīdamies segās, Fledžbijs ierīkojās vēl ērtāk.

—     Varbūt sniegs, šķīdonis, slapjdraņķis vai vēl kas tamlīdzīgs? — viņš pavaicāja.

—    Nē, ser, nepavisam ne. Tik traki vis nav. Ielas ir gluži sausas.

—     Ko tu te plāties! — iesaucās Fledžbijs neapmierināts par to, ka nav izdevies palielināt pretstatu starp paša gultu un nemīlīgajām ielām. — Tev mūždien tik vien prātā kā ar kaut ko plātīties. Grāmatas esi atnesis?

—    Te tās ir, ser.

—     Labi. Es kādu brīdi pārlikšu prātā galveno, un, kamēr domāšu, velc visu laukā un sagatavo, kā nākas.

Vēlreiz apmeties uz sāniem, Fledžbijs atkal aizmiga. Vecais vīrs, paklausīdams rīkojumam, apsēdās uz krēsla maliņas un, rokas klēpī salicis, tīkamā siltuma pārvarēts, arī iesnaudās. Viņu pamodināja mistera Fledžbija parādīšanās gultas kājgalī, kur tas stāvēja turku rītakurpēm kājās, rožainās turku biksēs (par pusvelti nopirktās no kāda cita, kas tās vēl kādam bija izkrāpis gluži par baltu velti), atbilstošā rītasvārkā un atbilstošu mici galvā. Sādi tērpies, Fledžbijs izskatījās tā, ka ne ko pielikt, ne atņemt, ja vien netrūktu krēsla bez sēdekļa, laternas un sērkociņu turziņas.

—    Nu, vecais! — Neatvairāmais zobgalīgi iesaucās. — Kādu blēdību vēl esi izperinājis, ka tupi aizvērtām acīm? Gulēt tu tak neguli. Zebieksti miegā neviens nepārsteigs, kur nu vēl žīdu!

—    Nudien, ser, laikam gan biju iesnaudies, — atbildēja vecais vīrs.

—    To tu man neiestāstīsi, — viltīgi smīnēdams, atsaucās Fledžbijs. — Dažam labam tu varbūt acis aizmālēsi, bet mani ap stūri tev neizdosies apvestVeikli izdomāts, ja grib izlikties vienaldzīgs, kad gaida pamatīgs ķēriens. Ak tu blēdis tāds!

Vecais vīrs pakratīja galvu, rāmi noraidot apsūdzību, tad, neļaudams izlauzties nopūtai, piegāja pie galda, kur misters Fledžbijs lēja sev tasītē smaržīgu kafiju no kūpošas kannas, ko nule bija nocēlis no kamīna plauktiņa. Skats bija pamācošs, kad jaunais cilvēks, atzveltenī atlaidies, dzēra kafiju un vecais vīrs, sirmo galvu noliecis, stāvēja, gaidīdams, ko saimniekam labpatiks pavēlēt.

Nu! — sacīja Fledžbijs. — Dod šurp, ko esi sarēķinājis, un pierādi, ka neesi ieņēmis vairāk! Bet papriekš iededz sveci!

Raija paklausīja, izvilka no azotes maku un, uzrādījis rēķinos aplēsto summu, izlika naudu uz galda. Fledžbijs to rūpīgi pārskaitīja, pašķindinādams katru sovrinu.

—    Cerēsim, ka nevienu no tiem tu neesi apstrādājis, lai gan, kā zināms, tas iemīt tavu tautasbrāļu dabā, — viņš sacīja, vienu monētu piebāzdams pie pašām acīm. — Tu, jādomā, saproti, ko nozīmē maķenīt apcirpt mārciņu, ko?

—    Zinu to tikpat labi kā jūs, ser, — atbildēja vecais vīrs un, krusteniski sabāzis rokas platajās piedurknēs, godbijīgi un vērīgi lūkojās saimniekam acīs. — Vai drīkstu bilst kādu vārdu?

—    Drīksti, — visžēlīgi atbildēja Fledžbijs.

—    Vai negadās, ser, tā, ka jūs — bez jebkāda nolūka, protams, bez vismazākā nodoma, ser, — dažkārt jaucat to, kā es godīgi pelnu maizi jūsu dienestā, ar rīcību, kurā jūs labprāt gribētu mani pieķert?

—    Neuzskatu par vajadzīgu tērēt laiku, lai ielaistos tādos smalkumos un tos iztirzātu, — strupi atbildēja Neatvairāmais.

—    Pat taisnības labad ne?

—    Pie velna taisnību! — atbrēca Fledžbijs.

—    Un arī cēlsirdības labad ne?

—    Zīdi un cēlsirdība! — sacīja Fledžbijs. — Ir nu gan labs apvienojums! Velc laukā papīrus un izbeidz šīs Jeruzālemes pļāpas!

Papīri tika nolikti uz galda, un turpmāko pusstundu mistera Fledžbija uzmanība pilnībā bija pievērsta tiem. Ik parakstu, ik aprēķinu viņam vajadzēja atzīt par pareizu, līdz rēķinu grāmatas un dokumenti atgriezās iepriekšējā vietā — somā.

—    Un tagad aprunāsimies par vekseļiem, — sacīja Fledžbijs, — tas darbiņš man visvairāk pa prātam. Kādi vekseļi patlaban ir uzpērkami, un kādu maksu par tiem prasa? Vai tev ir to vekseļu saraksts, kuri nonākuši apgrozībā?

—    Garš saraksts, ser, — atbildēja Raija un izņēma no maka salocītu dokumentu; kad to atlocīja, izrādījās, ka visa lapa no augšas līdz apakšai aprakstīta sīkā rokrakstā.

, — Ko neteiksi! — paņēmis lapu, Fledžbijs nosvilpās. — Nu gan parādniekiem cietumā vietas vairs nepietiks! Sitie papīri jāsit gaisā pa vienam vien, vai tu tā nedomā?

—    Vai nu pa vienam, kā te rakstīts, vai arī vairumā, — Fledžbijam pār plecu ielūkodamies lapā, atbildēja Raija.

—     Pusei no tā lēruma vieta ir tikai papīrkurvī, tas jau iepriekš redzams, — sacīja Fledžbijs. — Vai tev izdosies tos uzpirkt par papīra vērtību? Tāds ir jautājums.

Raija papurināja galvu, un Fledžbijs pārlaida sarakstam mazo ačeļu skatienu. Acis iedzalkstījās, un tai pašā mirklī, atskatījies augšup pār plecu un ielūkojies vecā vīra sejā, viņš piegāja pie kamīna. Nolicis lapu uz kamīna dzegas kā uz rakstāmpults, Fledžbijs uzgrieza Raijam muguru un, sildīdams pie uguns ceļgalus, lēni un rūpīgi pētīja sarakstu, vairākkārt pievērsdamies vienām un tām pašām rindiņām, kas laikam šķita pašas saistošākās. Reizumis viņš palūkojās spogulī virs kamīna, vai tikai vecais vīrs viņu nenovēro. Nekas aizdomīgs nebija manāms, pazīdams saimnieka aizdomīgumu, Raija stāvēja, acis grīdā nodūris.

Misters Fledžbijs nodevās šai aizrautīgajai nodarbībai, līdz kāpnēs atskanēja soļi un kāds steigšus atvēra durvis.

—    Ei tu, Izraēļa dēls, tas ir tavs roku darbs, — teica Fledžbijs, — tu neesi aizslēdzis durvis.

Soļi tikām jau noklaudzēja istabā, un skaļi noskanēja mistera Alfrēda Lemla balss:

—    Vai jūs te kaut kur esat, Fledžbij?

Čukstus pieteicis Raijam, lai tas ver vaļā muti, līdzko saņems attiecīgu norādījumu, Fledžbijs atsaucās:

—    Esmu šeit! — Un atvēra guļamistabas durvis.

—    Nāciet iekšā! — sacīja Fledžbijs. — Šis džentlmenis pārstāv «Pabsiju un kompāniju» Sentmērijeksā, un es lūkoju ar viņu vienoties par kāda sava nelaimē nokļuvuša drauga nenomaksātiem vekseļiem. Taču, jāteic, «Pabsija un kompānijas» attieksme pret saviem parādniekiem ir varen barga un viņi ir tik grūti pierunājami, ka es laikam gan laiku tērēju veltīgi. Vai tiešām nav iespējams atlikt mana drauga vekseļu nomaksas termiņu, mister Raija?

—    Esmu tikai firmas pārstāvis, ser, — klusu atbildēja ebrejs. — Rīkojos pēc sava saimnieka norādījumiem. Mans kapitāls darījumā nav ieguldīts. Sev nekādu peļņu no tā negūstu.

—    Ha, ha! — Fledžbijs iesmējās. — Leml?

—    Ha, ha! — smējās Lemls. — Jā. Protams. Kurš to nezina!

—    Ellišķīgi gudri, vai ne? — sacīja Fledžbijs, nespēdams nopriecāties vien par savu pārējiem nesaprotamo joku.

—    Kā vienmēr, kā vienmēr, — sacīja Lemls. — Mister…

—    Raija, «Pabsija un kompānijas» pārstāvis, Sentmērijeksā, — Fledžbijs papildināja, slaucīdams asaras, kas ritēja pār vaigiem, — tik ļoti viņu bija sajūsminājis paša noslēpumainais joks.

—    Misteram Raijam jāievēro šādiem gadījumiem pieņemtie noteikumi, — sacīja Lemls.

—    Viņš ir tikai firmas pārstāvis! — iesaucās Fledžbijs. — Rīkojas pēc sava saimnieka norādījumiem! Viņa kapitāls darījumā nav ieguldīts! Ak, cik gudri! Ha, ha, ha, ha!

Misters Lemls piebiedrojās Fledžbija jautrībai, izlikdamies, ka saprot, par ko jāsmejas; jo vairāk viņš pūlējās gan smieties, gan izlikties saprotam jautrības cēloni, jo noslēpumainais joks Fledžbijam šķita smieklīgāks.

—    Nu gan pietiks, — vēlreiz noslaucīdams asaras, teica neatvairāmais džentlmenis, — ja mēs tā turpināsim, var likties, ka izsmejam vai nu misteru Raiju, vai «Pabsiju un kompāniju» no Sentmērijeksas, vai vēl sazin ko, taču mums tāda doma ne prātā nav nākusi. Mister Raija, esiet tik laipns un uz brīdi ieejiet otrā istabā, kamēr es šeit aprunāšos ar misteru Lemlu, un pirms jūsu aiziešanas vēlreiz lūkosim vienoties par nomaksas termiņa pagarināšanu.

Vecais vīrs, ne reizi nepacēlis nodurtās acis, kamēr Fledžbijs plēsa savu vareno joku, klusēdams palocījās un izgāja pa durvīm, ko pašrocīgi atvēra Fledžbijs. Aizvēris durvis, Fledžbijs atgriezās pie Lemla, kas stāvēja guļamistabā ar muguru pret kamīnu, vienu roku pabāzis zem svārku malas, otrā sagrābis vaigubārdu.

—    Nu, nu! — sacīja Fledžbijs. — Vai kaut kas lēcies?

—    Kā jums tas zināms? — ievaicājās Lemls.

—    Pēc jūsu izskata minams, — sacīja Fledžbijs, neviļus atbildēdams kā pantā ar atskaņām.

—    Ko tur slēpt, lēcies gan, — teica Lemls, — pavisam greizi, viss sagriezies greizi.

—    Nevar būt! — apdomājies lēni noteica Neatvairāmais, tad apsēdās, salika rokas uz ceļgaliem un cieši ielūkojās sadrūmušajā draugā, kas stāvēja ar muguru pret kamīnu.

—    Kad es jums saku, Fledžbij, viss sagriezies greizi, — Lemls atkārtoja, pamezdams gaisā labo roku. — Spēlīte ir zaudēta.

—         Kāda spēlīte? — tikpat lēni, bet jau skarbāk noprasīja Fledžbijs.

—    Tā pati. Mūsu uzsāktā spēlīte. Lasietl

Fledžbijs paņēma pretī sniegto vēstuli un balsī izlasīja:

—    «Eskvairam Alfrēdam Lemlam.

Seri

Atļaujiet misis Podsnepas un manā vārdā izsacīt Jums mūsu kopīgo pateicību par laipnību, ko misis Lemla un Jūs esat parādījuši mūsu meitai Džordžiānai. Atļaujiet turpmāk atteikties no šādiem laipnības pierādījumiem un pavēstīt Jums mūsu negrozāmo lēmumu pārtraukt jebkurus sakarus starp mūsu un Jūsu ģimeni.

Pagodinos, ser, palikt Jūsu padevīgs un uzticams kalps

Džons Podsneps.»

Fledžbijs nopētīja visas trīs vēstules neaprakstītās lappuses tikpat ilgi un pamatīgi, kā bija pētījis aprakstīto, tad palūkojās Lemlā, kas par atbildi atkal sparīgi pameta gaisā labo roku.

—    Kas to savārījis? — vaicāja Fledžbijs.

—    Nevaru iedomāties, — atbildēja Lemls.

—         Kāds varbūt par jums sastāstījis kaut ko nelāgu, — sarauktu pieri padomājis, ieminējās Fledžbijs.

—         Vai arī par jums, — vēl drūmāk sarauktu pieri atteica Lemls.

Šķita, ka misters Fledžbijs tūdaļ izmetīs kādudumpīgu piezīmi, taču laimīgā kārtā viņš nejauši piedūrās savam degunam. Šādas tādas ar šo sejas rotu saistītas atmiņas tomēr laikus iedarbojās brīdinoši, un, satvēris degunu ar īkšķi un rādītājpirkstu, viņš iegrima pārdomās, bet Lemls tikmēr viņu slepus vēroja.

—         Nav ko gudrot, — sacīja Fledžbijs, — ar runāšanu ne pie kādas skaidrības netiksim. Ja mums izdosies uzzināt, kurš to izdarījis, nekur viņš neizspruks. Ko te vēl lai piebilst — jūs esat uzsācis darījumu, kuram apstākļi nav vēlējuši izdoties-

—         Toties jūs esat ķēries pie darījuma, kas sen jau būtu izdevies, ja jūs būtu nevis tūļājies, bet gan izmantojis apstākļus, — nikni atcirta Lemls.

—         Hm! — sabāzis rokas turku bikšu kabatās, novilka Fledžbijs. — Tas vēl nekur nav zvanīts.

—         Mister Fledžbij, — Lemls uzņēma biedīgu toni, — vai teiktais man jāsaprot tā, ka jūs gribat mani padarīt par grēkāzi vai ka neesat apmierināts ar manu rīcību šai darījumā?

—    Nē, — atbildēja Fledžbijs, — ja jums kabatā ir mans saistībraksts un jūs to tūdaļ man atdodat.

Negrasīdamies iebilst, Lemls pasniedza prasīto. Fledžbijs nopētīja dokumentu, aši saburzīja un iemeta ugunī. Abi nolūkojās, kā papīrs uzliesmo, sadeg un pelnu plēnes tiek ierautas skurstenī.

—    Nu, mister Fledžbij, — Lemls atkārtoja, — vai teiktais man jāsaprot tā, ka jūs gribat padarīt mani par grēkāzi vai ka neesat apmierināts ar manu rīcību šai darījumā?

—    Nē, — atbildēja Fledžbijs.

—    Pilnīgi un galīgi?

—    Jā.

—    Sniedziet roku, Fledžbij!

Misters Fledžbijs paspieda Lemlam roku, sacīdams:

—    Ja mums kādreiz izdosies uzzināt, kurš to izdarījis, nekur viņš neizspruks. Atļaujiet dot jums draudzīgu padomu. Nezinu, kādi jums iegadījušies apstākļi, un nedomāju to jautāt. Jūs esat cietis neveiksmi. Kurš gan savureiz neiekuļas nepatikšanās, un dzīvē var gadīties visādi. Taču, lai ko esat nolēmis darīt, Leml, nekad un nemūžam — lūdzu jūs — nemūžam nedodieties nagos «Pabsijam un kompānijai» — tam tur, blakusistabā, jo tie ir gatavie dīrātāji. Visīstākie dīrātāji un rīkļurāvēji, mīļais Leml, — Fledžbijs atkārtoja ar īpašu baudu, — un tie jums nomauks ādu sprīdi pa sprīdim, no spranda līdz papēžiem un samals jūs miltos. Pats redzējāt šo misteru Raiju. Nedodieties viņiem nagos, Leml, to lūdzu jums kā labākais draugs!

Satraucies par tik kvēlu draudzības apliecinājumu, misters Lemls apvaicājās, kāda velna pēc viņam vajadzētu krist «Pabsija un kompānijas» nagos.

—     Taisnību sakot, jutos mazliet neomulīgi, pamanījis, ar kādu skatienu jūs uzlūko šis ebrejs, kad izdzirdēja jūsu vārdu, — vaļsirdīgi atzinās Fledžbijs. — Viņa skatiens man nepatika. Taču varbūt tā ir tikai draudzības sakaitēta iedoma. Protams, ja esat pārliecināts, ka visi papīri jums ir kārtībā un nav neviena vekseļa, ko jūs varbūt nespētu .tūdaļ nomaksāt, un ka tie nav nonākuši viņa nagos, —tad tā man droši vien ir bijusi tukša iedoma.

Sadrūmušajam Lemlam uz deguna parādījās un izgaisa baltie plankumi, it kā to knaibītu draiskulīgs velnēns.

Fledžbija zemiskais ģīmis sašķobījās smaidam līdzīgā grimasē, un likās — tieši viņš ir mocītājs, kas knaiba Lemla degunu.

—    Nedrīkstu viņam likt tik ilgi gaidīt, — sacīja Fledžbijs, — citādi viņš atkodīsies manam nelaimīgajam draugam. Kā klājas jūsu jaukajai, gudrajai sieviņai? Vai viņa zina, ka mums gadījusies ķeza?

—    Parādīju viņai vēstuli.

—    Vai viņa jutās stipri pārsteigta?

—    Manuprāt, vairāk pārsteigta viņa justos tad, ja jūs būtu krietnāk papūlējies.

—    Jūs sakāt? Tātad vainu viņa uzveļ man?

—    Lūgšu jūs, mister Fledžbij, manus vārdus nesagrozīt.

—    Neaizsvilstieties, Leml, — pazemīgi ierunājās Fledžbijs, — tam nav ne mazākā iemesla. Es tāpat vien apvaicājos. Tātad viņa vainu neuzveļ man? Tas ir nākamais jautājums.

—    Nē, ser.

—    Jauki, — sacīja Fledžbijs, skaidri sapratis, ka misis Lemla vaino tieši viņu. — Nododiet viņai no manis sveicienus! Ardievu!

Abi paspieda viens otram roku, un Lēmis, pārdomu mākts, devās projām. Fledžbijs izlaida viņu pa durvīm miglā, atgriezās pie kamīna, apcerīgi pievērsās ugunij un, rožainajās turku biksēs ietērptās kājas iepletis, domīgi nolūkojās savos ceļgalos, it kā grasītos noslīgt pie zemes.

—    Tev, Leml, ir tāda vaigubārda, kāda par naudu nav nopērkama, tā allaž man bijusi kā dadzis acī, — Fledžbijs murmināja, — tu plāties ar savām manierēm un prasmi uzturēt sarunu; tu gribēji mani pavilkt aiz deguna, tu iepini mani darījumā, kam tika lemta izgāšanās, un tava sieva apgalvo, ka pie visa vainīgs esmu esTu mani vēl iepazīsi. Nudien iepazīsi, kaut arī vaigubārdas man nav, — un viņš paberzēja vietu, kur bārdai būtu vajadzējis augt, — nav smalku manieru un arī sarunāties es neprotu!

Tādējādi atvieglojis savu cildeno sirdi, Fledžbijs sakļāva kopā turku biksēs ietērptās kājas, iztaisnoja ceļgalus un uzsauca Raijam blakusistabā:

—    Ei, jūs tur, godātais!

Ieraudzījis veco vīru ienākam tik padevīgā izskatā, kas nekādi nesaskanēja ar tam uzticēto lomu, Fledžbijs atkal nespēja novaldīt jautrību un smiedamies iesaucās:

—    Vareni, vareni! Goda vārds, neiedomājami vareni!

—     Nu, vecais, — izsmējies kā kutināts, Fledžbijs turpināja, — tu uzpirksi šitos, kam es pievelku ar zīmuli — te viens ķeksītis, te otrs un šite vēl viens —, un deru uz diviem pensiem, ka tu tos kristiešus piežmiegsi, kā īstam žīdam pieklājas. Un tagad tu pieprasīsi čeku vai apgalvosi, ka tev vajadzīgs čeks, lai arī pašam kaut kur noglabāts savs paprāvs kapitāls, tikai velns vien zina, kur tas nobāzts, taču drīzāk tu ļausi sevi apsālīt, sapiparot un izcept uz oglēm, nekā atzīsies, ka neesi nekāds nabags, — tāpēc čeku es izrakstīšu.

Atslēdzis kādu atvilktni, Fledžbijs izņēma atslēgu, ar to atslēdza citu atvilktni, kurā atradās otra atslēga, ar to atslēdza vēl vienu atvilktni un no tās izvilka čeku grāmatiņu; tad, izrakstījis čeku un vēlreiz atkārtojis atslēgu un atvilktņu procedūru apgrieztā secībā, tā ka čeku grāmatiņa atkal tika nogādāta drošībā, viņš ar pārlocīto čeku pamāja vecajam vīram, lai nāk to saņemt.

—     Nu tā, vecais, ar manām darīšanām mēs tā kā būtu tikuši galā, — Fledžbijs sacīja, kad vecais ebrejs bija ielicis čeku makā un maku iebāzis azotē. — Un tagad pārmīsim kādu vārdu par darīšanām, kas tā īsti nemaz "nav manējās. Kur ir viņa?

Vēl nepaguvis izvilkt roku no azotes, Raija sarāvās, bet neko neatbildēja.

—     Oho! — sacīja Fledžbijs. — Negaidīji vis? Kur tu esi viņu nobēdzinājis?

Neslēpdams, ka ticis pārsteigts, vecais vīrs mulsi palūkojās saimniekā, un viņa apjukums saimnieku atkal aplam uzjautrināja.

—     Vai viņa ir tai Sentmērijeksas namā, par kuru es maksāju īri un nodokļus? — Fledžbijs noprasīja.

—    Nē, ser.

—    Varbūt uz mana jumta tavā dārzā — uzrāpusies, lai dotos nāvē, vai kā to spēlīti sauc? — vaicāja Fledžbijs.

—    Nē, ser.

—    Kur tad viņa ir?

Raija nodūra acis grīdā, it kā apsvērdams, vai ir iespējams atbildēt, nekļūstot par nodevēju, tad klusēdams pievērsa skatienu Fledžbijam, sapratis, ka atbildēt nav iespējams..

' — Lai paliek! — sacīja Fledžbijs. — Pašlaik nemēģināšu tevi piespiest. Taču zināt vēlos un agri vai vēlu uzzināšu, to liec aiz auss! Ko tu esi uzdomājis?

Vecais vīrs kā atvainodamies pašūpoja galvu, noplātīja

rokas un, nesapratis, ko saimnieks gribējis sacīt, pievērsa tam mēmi vaicājošu skatienu.

—    Nekāds brunču mednieks no tevis iznākt nevar, — Fledžbijs secināja— Jo kas tu esi — «viens žēlas raisošs gauddienis», pats zini, ja vien tev vispār kāds kristīgs pantiņš zināms, — «kam rokas, kājas bēdās ļimst», un tā tālāk. Tu esi savas ģints pirmtēvs, vecs kraķis un tak jau nebūsi ieķēries šitanī Lizijā?

—    Vai dieniņ, ser! — izbijies iesaucās vecais vīrs. — Vai dieniņ, ser, ko jūs runājat!

—    Tad kāpēc tu neplāj vaļā, kas tevi spieda tai putrā iemaisīties? — viegli piesarcis, uzstāja Fledžbijs.

—    Teikšu jums taisnību, ser. Uzticēšu kā vislielāko noslēpumu (lūdzu piedot man šādu noteikumu), cieši paļaujoties uz jūsu godaprātu.

—    Godaprāts — iedomājies tik! — Fledžbijs iesaucās, lūpas izsmieklā sašķobījis. — Zīds un godaprāts! Nu labi. Vālē vaļā!

—    Jūs dodat godavārdu, ser? — vecais ebrejs neatlaidās, lai gan jautājumu izteica ar pienācīgu cieņu.

—    Nu protams. Dievgodavārds! — sacīja Fledžbijs.

Vecais vīrs, ko saimnieks pat nedomāja uzaicināt apsēsties, stāvēja stalti, atspiedis roku pret jaunā cilvēka krēsla atzveltni. Jaunais cilvēks zvilnēja krēslā un lūkojās kamīna liesmās, ziņkārīgi klausīdamies, sagatavojies jebkurā brīdī Raiju pārtraukt, lai to pieķertu melos.

—    Vālē vaļā! — Fledžbijs atkārtoja. — Izklāsti savus nolūkus!

—    Nekādu nolūku, ser, man nav bijis, jutu vienīgi vēlēšanos palīdzēt tai, kura ir bezpalīdzīga.

Neticamās atzīšanās modinātās jūtas Fledžbijs spēja paust, tikai gari un nievājoši novīpsnādams.

—     Kā es iepazinos ar šo meiteni un kas manī izraisīja cieņu un apbrīnu pret viņu, par to jums ieminējos jau toreiz, kad jūs viņu sastapāt manā nabadzīgajā jumta dārziņā, — sacīja ebrejs.

—    Patiešām? — neticīgi atvaicāja Fledžbijs. — Labs ir. Varbūt arī esi sacījis.

17

—    Jo tuvāk meiteni iepazinu, jo vairāk norūpējos par viņas likteni. Pēdīgi tas kļuva pavisam draudīgs. Viņu nomāca patmīlīgs un nepateicīgs brālis, nomāca uzbāzīgs pielūdzējs, nomāca vēl otrs pār viņu zināmu varu guvis pielūdzējs, kas meiteni lūkoja ievilināt savos tīklos, un viņu nomāca pašas svārstīgā sirds.

2-1117

—    Tātad viņa pieķērās vienam no šiem aplidotājiem?

—    Tas bija gluži dabiski, ser, ka meitene tiecās viņam pretī, jo šim cilvēkam piemīt daudz ļoti labu īpašību. Taču viņš pieder pie citām aprindām un precēt meiteni nedomāja. Nedrošība kļuva arvien lielāka, briesmu loks draudēja visā drīzumā noslēgties, un es, būdams pārāk vecs un nevarīgs, kā jums labpatika dibināti aizrādīt, lai mani turētu aizdomās jebkādās citās jūtās kā vienīgi tēvišķīgā aizgādībā, iejaucos meitenes dzīvē un ieteicu viņai bēgt. Sacīju: «Mana meita, dzīvē var pienākt nedrošības brīži, kad vistikumiskākais lēmums ir bēgšana un kad bēgšana ir arī visdrosmīgākā un visvaronīgākā rīcība.» Viņa atbildēja, ka sen jau pati to iedomājusi, taču kur bez jebkādas palīdzības varot aizbēgt, jo neesot neviena, kas viņu varētu pabalstīt. Es apliecināju, ka ir cilvēks, kas grib viņai palīdzēt, un ka šis cilvēks esmu es. Un viņa aizbēga.

—    Ko tu ar viņu izdarīji? — taustīdams vaigus, apvaicājās Fledžbijs.

—    Aizvedu tālu no šejienes, — drūmi atbildēja vecais vīrs, ar izstieptās rokas vēzienu izvilkdams gaisā slaidu loku, — tālu no šejienes pie zināmiem cilvēkiem, kur lieti noderēs viņas čaklums un kur viņa, neviena netraucēta, varēs droši strādāt.

Fledžbija skatiens novērsās no kamīna liesmām un pamanīja vecā ebreja rokas vēzienu tai mirklī, kad tas sacīja «tālu no šejienes». Fledžbijs lūkoja šo kustību atkārtot (gaužām neveiksmīgi!) un, pametis ar galvu, sacīja:

—    Aizsūtīji tai virzienā, ko? Ak tu sasodītais blēdi!

Vienu roku piekļāvis pie krūtīm, otru atspiedis pret

krēsla atzveltni, Raija stāvēja un, negrasīdamies taisnoties, gaidīja turpmāku tērpināšanu. Taču Fledžbijs pat ar mazajām, pie paša deguna pieplacinātajām ačelēm skaidri saskatīja, ka tincināšana šai jautājumā ir bezcerīga.

—    Lizija, — viņš sacīja, atkal palūkodamies ugunī, tad strauji pacēla skatienu. — Hm, Lizija. Toreiz uz jumta tu man nepateici viņas uzvārdu. Es pret tevi būšu atklātāks. Viņas uzvārds ir Heksema.

Piekrizdams Raija palocīja galvu.

—    Paklau, tu, godājamais, — sacīja Fledžbijs. — Tā vien rādās, ka man ir šādas tādas ziņas par to vilinātāju, kurš pār meiteni guvis zināmu varu. Vai viņam nav kāds sakars ar tiesām un likumiem?

—    Vistiešākais — tāds ir viņa amats.

—    Tā jau es domāju. Un uzvārds tā kā Laitvuds, vai?

—    Nepavisam ne, ser.

—    Klausies, vecais, saki tūliņ uzvārdu! — Fledžbijs pavēlēja, piemiegtu aci raudzīdamies savā kalpā.

—    Reiberns.

—    Va velnos! — Fledžbijs iesaucās. — Tas pats, vai redzējies! Biju domājis, ka tas otrs, bet sitas man pat sapnī nav rādījies. Zini, vecais blēdi, man nekas nav pretī, ja tu aizliec kāju priekšā jebkuram no viņiem, jo abi ir pietiekami vīzdegunīgi, bet tik vīzdegunīgu nekauņu kā tas otrs savu mūžu neesmu sastapis. Turklāt vēl bārdu uzaudzējis un ļaunprātīgi bāž to katram acīs. Labi darīts, vecais. Sukā vaļā, un lai tev veicas!

Negaidītās uzteikšanas sapurināts, Raija apvaicājās, vai citu rīkojumu nebūšot-

—    Nē, — atbildēja Fledžbijs, — vari ļēpot tālāk, Jūdas, tikai liec aiz auss tos norādījumus, ko esi saņēmis.

Ar šādiem laipnības vārdiem atlaists, vecais vīrs paņēma platmali un stibiķi un atvadījās no diženā saimnieka — drīzāk gan kā augstāka būtne, žēlīgi svētīdams misteru Fledžbiju, nekā nabaga kalps, ko drīkst paspert ar kāju. Palicis viens, misters Fledžbijs aizslēdza dzīvokļa durvis un atgriezās pie kamīna.

—    Tas nu man izdevās! — Neatvairāmais pats sev paglaimoja. — Kas lēni nāk, tas labi nāk! — Pāris reižu pašapmierināts atkārtojis šo uzslavu, viņš atkal iepleta turku biksēs tērptās kājas un salieca ceļgalus.

—    Trāpīgs šāviens, par ko man pašam prieks, — viņš turpināja monologu. — Un žīds gar zemi gan! Kad šitās runas izdzirdēju pie Lemla, es tūdaļ vis nemetos Raijam virsū. Ne uz to pusi, aplencu viņu pamazītēm. — Un tā bija vistīrākā patiesība, jo Fledžbijs nebija radis ne mesties virsū, ne lēkt, ne dzīties kādam pakaļ, lai kas arī dzīvē gadītos, — visu viņš panāca ar līšanu.

—    Aplencu viņu pamazītēm, — taustīdams bārdai paredzēto vietu, Fledžbijs turpināja, — ja pie šā darba ķertos visādi Lemli un Laitvudi, tie vecajam klaji noprasītu, vai viņam nav kāds sakars ar tā skuķa nozušanu. Turpretim man ir labāk zināms, kā pie šāda darbiņa ķerties. Pats ielīdu krūmos, veco izstūmu gaismā, notēmēju, un šis gar zemi gan, ka noblīkšķ vien. Se tev! Kāda vērtē šitādam žīdelim, ja spēkiem jāmērojas ar mani!

2'

19

Fledžbija seja atkal sašķobījās smaidam līdzīgā grimasē.

— Piesargieties, kristieši, turiet acis vaļā, brāļi iekš Kristus, īpaši tie, kurus parādi draud izputināt. Nu jūs, visi parādos iestigušie, esat manos nagos, un es jums parādīšu, kā tā spēlīte spēlējama. Sagrābt jūs savā varā, tā ka jums pašiem par to nav ne nojausmas, lai gan iedomājaties sevi gudrākus nekā citi, — par to laikam gan ir vērts izlikt paprāvu summiņu. Un, kad pienāks laiks jūs piežmiegt, lai atlec taustāms labums, tad tikai būs ko nopriecāties!

Pabeidzis pats sev veltīto runu, misters Fledžbijs izlīda no turku biksēm un ietērpās kristīga cilvēka drānās. Pabeidzis šo operāciju, iepriekš noskalojies un iesvaidījies ar jaunāko un iespaidīgāko līdzekli, kura ieberzēšana vaigos nodrošina krāšņu un spīdīgu matu izdīgšanu cilvēka ģīmī (no visiem gudrajiem vīriem viņš atzina vienīgi pūšļotājus un augļotājus), Fledžbijs nozuda tumšajā miglā, kas viņu apņēma un iekļāva sodrējainos skāvienosJa migla Fledžbiju no apkampieniem nekad vairs neizlaistu, neatgūstamu zaudējumu pasaule tāpēc nebūtu cietusi, jo viņa aizstāšanai savos krājumos it viegli atrastu citu nelieti.

II NODAĻA

Godājams draugs jaunā gaismā.

Tās pašas miglainās dienas vakarā, kad «Pabsija un kompānijas» dzeltenie aizvirtņi pēc dienas darbiem bija nolaisti, ebrejs Raija atkal iznāca Sentmērijeksā. Sai reizē somas viņam nebija un viņu nesaistīja nekādi saimnieka norādījumi. Pārgājis pāri Temzai pa Londonas tiltu, viņš Midlseksas pusē atgriezās pa Vestminsteras tiltu un, izbridis miglas vālus, iznira leļļu šuvējas namdurvju priekšā.

Mis Rena viņu jau gaidīja. Raija meiteni saskatīja pa logu pustumsā, kur vāru gaismu meta tikko kvēlojošas ogles — tām apkārt valnītī bija sarausti mikli pelni, lai uguni uzturētu ilgāk un saglabātu, kamēr saimnieces nebūs mājās, — Raiju gaidīdama, mis Dženija sēdēja ar cepurīti galvā. Klauvējiens pie rūts iztraucēja meiteni no vientulības raisītajām domām, un, balstīdamās uz kruķīša, viņa pienāca atvērt durvis.

— Labvakar, krustmāmiņ! — sacīja mis Dženija Rena.

Vecais vīrs iesmējās un sniedza meitenei roku, uz ko atbalstīties.

—    Vai neienāksiet apsildīties, krustmāmiņ? — mis Dženija Rena apvaicājās.

—    Ja esi sagatavojusies iešanai, mana mīļā Pelnrušķīte, tad nekavēšos vis.

—    Jauki! — sajūsmināta iesaucās mis Rena. — Jūs gan esat prātīgs cilvēks. Ja šinī iestādē kāds izsniegtu apbalvojumus (mūsu rīcībā diemžēl ir tikai tukšas lozes), jūs saņemtu pirmās šķiras sudraba medaļu par to, ka uzreiz mani esat sapratis. — Runādama mis Rena izņēma atslēgu no slēdzenes, ielika to kabatā, tad aizcirta durvis un uz sliekšņa vēl tās paraustīja. Pārliecinājusies, ka miteklis paliek drošībā, viņa ar vienu roku ieķērās vecajam vīram elkonī un ar otru dzīrās atbalstīties pret kruķi. Taču atslēga bija tik milzīga, ka Raija piedāvājās to nest.

—    Nē, nē, nē! Nesīšu pati, — atbildēja mis Rena. — Esmu, vai zināt, tik briesmīgi greiza, ka atslēga kabatā palīdz noturēt kuģi līdzsvarā. Uzticēšu jums, krustmāmiņ, noslēpumu — kabata ar nolūku piešūta tai pusē, kas man ir augstāka.

Viņi lēnītēm uzsāka ceļu miglā.

—    Jā, tas nudien bija prātīgi, ka jūs tūdaļ mani sapratāt, — mis Rena vēlreiz uzslavēja Raiju. — Ne velti esat tik līdzīgs feju krustmāmiņai no skaistajām bilžu grāmatām. Jūs nepavisam nelīdzināties citiem cilvēkiem, un tā vien šķiet, ka tikai tādēļ, lai paveiktu kādu krietnu darbu, nupat esat pieņēmis pašreizējo izskatu. Jā, jā! — mis Dženija iesaucās, cieši ieskatīdamās vecajam vīram sejā. — Redzu jūs, krustmāmiņ, cauri visai bārdai.

—    Vai tavā iztēlē paredzēts, ka varu pārvērst arī priekšmetus, Dženij?

—    O, jā! Kā ne! Ja jūs paņemtu manu spieķi un ar to piedauzītu pie ietves, tad šie netīrie bruģakmeņi, pa kuriem soļus sper manas kājas, pārvērstos sešjūga vilktā karietē. Patiesi! Ticēsim, ka tas var notikt.

—    No visas sirds, — atsaucās lādzīgais vecais vīrs.

—    Man vēl kaut kas jums lūdzams, krustmāmiņ. Lūdzu jūs, neliedziet laipnību, pieskarieties ar šo spieķi manam bērnam, lai viņš taptu pilnīgi citāds. Beidzamā laikā mans bērns ir kļuvis neciešams. Drīz vien viņš mani padarīs traku. Jau desmit dienas darbam nav pat pieskāries. Turklāt viņam rādās šausmīgi murgi, reiz bija licies, ka četri rūsgani vara cilvēki sarkanās drānās gribējuši viņu iegrūst kvēlojošā krāsnī.

—    Tas taču ir bīstami, Dženij.

—     Bīstami, krustmāmiņ? Nav tādas reizes, kad mans bērns nebūtu bīstamsVarbūt jau šai pašā brīdī viņš ir pielaidis mājai uguni. — Un sīkā būtne pār plecu atskatījās uz debesīm. — Nezinu, vai kādam tāds bērns maz ir vajadzīgs. Drebināt viņu arī nav nekādas nozīmes. Esmu viņu drebinājusi tā, ka pašai galva sagriežas. «Kāpēc tu nedzīvo pēc baušļiem un neturi godā savu māti, negantais puika?» esmu viņam aizvien skandinājusi. Bet viņštikai činkst un bola uz mani acis.

—    Ko vēl vajadzētu pārvērst? — aiz līdzjūtības rotaļīgi apvaicājās Raija.

—    Goda vārds, krustmāmiņ, baidos kļūt pārāk patmīlīga, bet gribētos gan, lai jūs savedat kārtībā manu muguru un kājas. Jūsu varenajām spējām, krustmāmiņ, tas ir tīrais nieks, bet man, nabaga bēdulei, tiktu atvieglotas ciešanas.

Šais vārdos nedzirdēja ne īgnumu, ne gaušanos, un tāpēc tie skanēja jo aizkustinošāk.

—    Un pēc tam?

—    Jā, pēc tam… jūs pati, krustmāmiņ, zināt. Ielēksim sešjūga karietē un laidīsim pie Lizijas. Vai zināt, krustmāmiņ, man jāuzdod jums kāds nopietns jautājums. Jūs esat gudrāka par gudru (kā jau feju audzināta), tāpēc varat paskaidrot, kad ir labāk — vai tad, ja cilvēkam ir piederējis kaut kas dārgs un viņš to zaudējis, vai tad, ja viņam tas nekad nav piederējis?

—    Paskaidro, ko tu ar to domā, krustmeitiņ!

—    Bez Lizijas es tagad jūtos daudz vientuļāka un bezpalīdzīgāka nekā agrāk, kad viņu vēl nepazinu. — (Runājot meitenei acīs sariesās asaras.)

—    Mīļi cilvēki dzīves ceļā jāzaudē gandrīz katram, — atbildēja ebrejs, — arī no manas dzīves nozuda sieva un meita, īsta skaistule, nozuda dēls, ar kuru biju saistījis lielas cerības, bet laime tomēr mani nav pametusi.

—    Ak! — nepavisam nejuzdamās pārliecināta, mis Rena pēc īsa pārdomu brīža nocirta kā ar cirvi. — Tad nu es jums sacīšu, ar ko labāk būtu bijis sākt. Vajadzēja apmainīt vārdus vietām: «ir» vietā sacīt «bija» un «bija» vietā «ir», un tā arī lai paliktu.

—     Kāds tev no tā tiktu labums? Vai tad tu nebūtu lemta pastāvīgām ciešanām? — maigi apvaicājās vecais vīrs.

—    Tiesa! — mis Rena atkal nocirta kā ar cirvi. — Jūs jau esat padarījusi mani gudrāku, krustmāmiņ. Kaut gan, — viņa piebilda, strauji izsliedama zodiņu un nozibsnīdama acis, — lai to panāktu, nav nemaz jābūt nezin kādai brīnumdarītājai pasaku fejai.

Runādamies viņi devās pāri upei pa Vestrninsteras tiltu, šķērsoja ielas, pa kurām pirms brīža bija gājis Raija, izlīkumoja pa citām ieliņām, līdz, vēlreiz šķērsojuši Temzu pa Londonas tiltu, nokāpa krastmalā un turpināja ceļu, ienirdami vēl biezākā miglā.

Pirms tam Dženija bija paguvusi savu godājamo draugu novirzīt sāņus pie spoži apgaismota rotaļlietu tirgotavas skatloga, kur tam sacīja:

—    Paraugieties turp! Tas viss ir manu roku darbs.

Viņa norādīja uz puslokā izliktām žilbinošām lellēm,

kuras laistījās visās varavīksnes krāsās, gan sapostas pieņemšanai galmā, gan apvilkušas balles kleitas, gan saģērbtas izbraucieniem, izjādēm un pastaigām, gan ietērptas līgavas rotā un līgavas māsu kleitās, sagatavotas ikvienam priecīgam notikumam.

—    Skaisti, ļoti, ļoti skaisti! — sasitis plaukstas, iesaucās vecais vīrs. — Apbrīnojama gaume!

—    Priecājos, ka jums patīk, — lepodamās sacīja mis Rena. — Pats smieklīgākais, krustmāmiņ, ir tas, kā es šīs lepnās dāmas piedabūju uzlaikot drānas. Tas ir pats grūtākais darbs, kas tikpat grūts liktos arī tad, ja man nebūtu slima mugura un es justos droša uz kājām.

Vecais vīrs palūkojās meitenē, īsti neizprazdams, par ko viņa runā.

—    Ak kungs, krustmāmiņ, — sacīja mis Rena, — man taču jāskraida pa pilsētu no rīta līdz vakaram. Ja es tikai sēdētu uz sava soliņa, grieztu un šūtu, tas taču nebūtu nekāds grūtais darbs, mokas man sagādā tērpu uzlaikošana šīm lepnajām dāmām.

—    Kada uzlaikošana? — Raija brīnījās.

—    Vai, krustmāmiņ, ko jūs kā aizsapņojusies nesaprotat? — atteica mis Rena. — Nu tad klausieties! Lielas pieņemšanas, svētki Haidparkā, izstāžu atklāšana, visādas svinības un diezin kas vēl. Redziet, kā tas ir. Es spraucos cauri pūlim un lūkojos visapkārt. Kad ieraugu savam darbam noderīgu lepnu dāmu, es saku: «Jūs, cienītā, esat man kā radīta!» — nopētu viņu no galvas līdz papēžiem, tad jožu mājās un tūdaļ pēc viņas parauga piegriežu tērpu un sametinu. Nākamajā dienā drāžos atkal turp, lai pielaikotu, un atkal nopētu dāmu no galvas līdz papēžiem. Dažkārt rādās, ka viņa gribētu sacīt: «Ko šī skuķe manī tā blenž!» — dažkārt viņai tas šķiet patīkami, dažkārt ne, taču biežāk gan ir patīkami. Bet es visu laiku tikai pati sevi pamācu: «Te mazdrusciņ jāuztur, šeit mazdrusciņ jānoslīpina,» — un tādējādi šo lepno dāmu izkalpinu, likdama viņai uzlaikot manas lellēs drānas. Visgrūtākais darbs ir svinīgo mielastu vakaros, kad dāmas man izdodas ieraudzīt, tikai tām ieejot pa durvīm; nebūs nekāds brīnums, ka, līkumodama starp karietēm un pinoties zirgiem pa kājām, kādudien pakjūšu zem riteņiem. Bet, lai nu šā vai tā, es šīs dāmas apvedu ap stūri. Kad, izrausušās no karietes, viņas dodas uz namdurvīm un nejauši lietū pamana manu ģīmi izspraukušos policistam gar apmetņa stūri, visas droši vien iedomājas, ka es brīnumā ieplestām acīm aizgrābti viņas apjūsmoju, un ne mirkli neieprātojas, ka strādā manu leļļu labā! Reiz gadījās tāda lēdija Belinda Vitroza. To es vienā vakarā izmantoju pa divi lāgi. Kad viņa izkāpa no karietes, es noteicu: «Jūs man noderat, dārgā!» — drāzos uz māju, izgriezu tērpu pēc viņas parauga un sadiedzu. Pēc laiciņa atgriezos un ņēmos gaidīt, aizslēpusies aizmugurē sulaiņiem, kas izsauc karietes. Laiks arī tonakt bija gaužām nelāgs. Beidzot sauciens: «Lēdijas Belindas Vitrozas karieti! Lēdija Belinda Vitroza brauc mājās!» Tad es viņu piespiedu uzlaikot — un kā vēl! Lepnā dāma krietni nopūlējās, līdz iekļuva karietē. Redziet, kur ir šī lēdija Belinda, pakārta aiz jostas, kurpju purngalus uz iekšu sagriezusi, — tikai vaska lelli nedrīkst likt tik tuvu gāzes gaismeklim.

Kad abi prāvu ceļa gabalu bija nočāpojuši gar upes malu, Raija kādam pretimnācējam apvaicājās pēc kroga, ko sauc par «Sešu jautro nesēju brālību». Iedami norādītajā virzienā, viņi pāris reižu nomaldījās, apstājās apspriesties un pārlūkot apkārtni, tad atkal devās tālāk, līdz beidzot sasniedza mis Abijas Potersones valstību. Ielūkojušies pa stiklotajām durvīm, viņi ieraudzīja bufetes telpu visā tās krāšņumā un pašu mis Abiju svinīgi sēžam omulīgajā troni un lasām avīzi. Iegājuši iekšā, abi ar pienācīgu cieņu palika stāvam valdonīgās dāmas priekšā.

Pacēlusi acis no avīzes un brīdi klusējusi ar tādu sejas izteiksmi, it kā dzirtos papriekš izlasīt teikumu līdz galam un tikai tad ķerties pie citiem pienākumiem, mis Abija diezgan bargi noprasīja:

—    Nu, ko jums vajag?

—    Vai varētu sastapt mis Potersoni? — nocēlis platmali, pavaicāja vecais ebrejs.

—    Ne vien varētu, bet varat, un jūs jau esat viņu sastapuši, — atbildēja kroga saimniece.

—    Vai drīkstētu ar jums aprunāties, cienītā?

Mis Abijas skatiens tobrīd bija apstājies pie mis Dženijas Rēnas sīkā stāva. Lai meiteni labāk saskatītu, mis Abija nolika avīzi, piecēlās un paraudzījās pāri bufetes telpas pusdurvīm. Kruķi likās lūdzam, lai to īpašnieci ielaiž iekšā un ļauj tai pie kamīna apsildīties, tāpēc mis Abija atvēra durvis un, it kā atbildēdama kruķiem, sacīja:

—    Kā tad, nāciet tik iekšā un apsildieties pie kamīna!

—    Mani sauc Raija, — pieklājīgi paklanījies, sacīja vecais vīrs, — un mana darba vieta ir Sitijā. Mana jaunā ceļabiedre…

—    Pagaidiet! — mis Rena viņu pārtrauca. — Pasniegšu dāmai savu vizītkarti.

Viņa svinīgi izvilka karti no kabatas, tik tikko sačamdīdama to zem milzīgās atslēgas, kas niecīgo kartona gabaliņu bija nospiedusi pašā kabatas apakšā. Acīm redzami izbrīnījusies, mis Abija paņēma kartīti un izlasīja tur rakstīto:

MIS DZENIJA RENA

Leļļu šuvēja Apkalpo lelles mājās

—    Ak kungs! — acis iepletusi, iesaucās mis Potersone. Un kartīte viņai izkrita no rokas.

—    Mana ceļabiedre un es, cienītā, — sacīja Raija, — uzdrošināmies jūs traucēt sakarā ar Liziju Hcksemu.

Mis Potersone bija noliekusies un sēja vaļā leļļu šuvējas cepures lentes. Visai pikti atskatījusies, viņa teica:

—    Lizija Heksema ir ļoti lepna jaunava.

—    Viņai jābūt lepnai, — veikli iejaucās Raija, — lai nezaudētu jūsu labvēlību, un pirms došanās projām no Londonas…

—    Uz kurieni, Dieva dēļ, vai uz Labās Cerības ragu? — vaicāja mis Potersone, iedomādamās, ka Lizija aizbraukusi uz svešām zemēm.

—    Uz laukiem, — piesardzīgi atbildēja Raija, — viņa piekodināja atnākt šurp un parādīt jums papīru, ko šai nolūkā nodeva mums. Esmu Lizijas draugs, bet nekādi nespēju viņai pakalpot, un mēs iepazināmies tad, kad viņa no šejienes bija aizgājusi. Kādu laiciņu viņa dzīvoja pie manas mazās ceļabiedres, palīdzēja tai un sniedza draudzīgu atbalstu. Tāds atbalsts bija ļoti vajadzīgs, cienītā,— viņš klusāk piebilda. — Ticiet man, jūs nevarat iedomāties, cik ļoti tas bija vajadzīgs.

—         Ticu, — sacīja mis Abija, maigu skatienu palūkodamās sīkajā meitenītē.

—         Ja būt lepnai nozīmē nekad neļaut nocietināties sirdij, neļaut vaļu pagurumam un nekad nevienam nedarīt pāri, — pietvīkusi sarunā iejaucās mis Dženija, — tad viņa ir lepna. Bet, ja tā nav, par lepnu viņu nevar saukt.

Ciešā apņēmība klaji noraidīt mis Abijas izteikto pieņēmumu ne tikai valdonīgo dāmu neaizvainoja, bet lika tai atplaukt laipnā smaidā.

—    Tu dari pareizi, mīļais bērns, — mis Abija sacīja,

—    ar labu vārdu jāpiemin katrs, kas to ir pelnījis.

—         Pareizi vai nepareizi, — izslējusi zodiņu, klusu nobubināja mis Rena, — bet es runāju, ko domāju, un man ir vienalga, vai jums, cienītā, tas patīk vai nepatīk.

—         Šis ir minētais papīrs, — teica ebrejs, pasniegdams mis Potersonei Roksmita sacerēto un Raiderhuda parakstīto dokumentu. — Izlasiet to, lūdzu!

—    Papriekš tomēr gribu zināt, — sacīja mis Abija,

—   vai tu, bērns, esi kādreiz nogaršojusi punšu?

Mis Rena papurināja galvu.

—    Gribi nogaršot?

—    Gribu, ja tas ir gards, — atbildēja mis Rena.

—         Pamēģini! Un, ja garšos, sagatavošu ar karstu ūdeni. Atspied nosalušās kājiņas pret restēm. Vakars ir tik briesmīgi auksts, un migla spiežas cauri līdz pat kauliem. — Kad mis Abija līdzēja meitenei pagriezt krēslu pret uguni, atsietā cepurīte nokrita zemē. — Ak Dievs, cik skaisti mati! — mis Abija iesaucās. — Un tik kupli, ka pietiktu visu pasaules leļļu parūkām! Kāds krāšņums!

—    To jūs saucat par krāšņumu? — atjautāja mis Rena.

—    Phē! Ko jūs teiksiet par pārējo? — Meitene atraisīja lenti, un vesela zeltaina straume izlija viņai pār pleciem, pāri krēslam, aizsniegdama grīdu. Sajūsminātā mis Abija pat samulsa. Ņemdama no plaukta punša pudeli, viņa pamāja ebrejam, lai tas pienāk tuvāk, un čukstus pavaicāja:

—    Kas viņa ir — bērns vai pieaugusi sieviete?

—         Pēc gadiem bērns, — Raija atbildēja, — pieaugusi pēc pašpaļāvības un pārdzīvotām ciešanām.

«Jūs, krietnie ļautiņi, runājat par mani,» kājas sildīdama, nodomāja zeltainās seģenes apņemtā mis Dženija. «Nedzirdu, ko jūs sakāt, tomēr jūsu stiķi un niķi man ir zināmi.»

Nogaršojusi punšu ar karotīti, mis Dženija atzina to par gardu, un, kad mis Potersone veiklām rokām sajauca krietnu krūku, sava tiesa tika arī Raijam. Priekšdarbus paveikusi, mis Abija izlasīja dokumentu, un ikreiz, līdzko uzacis viņai saraucās, mis Dženija, kas vērīgi lūkojās lasītājā, šo kustību pavadīja, zīmīgi un izteiksmīgi nodzerdama pa malkam punša.

—    Cik no šā papīra noprotams, — vairākkārt pārlasījusi dokumentu un brīdi padomājusi, sacīja mis Abija,

—    tas pierāda, ka Raiderhuds ir īsts nelietis. Mazliet šaubos, vai šis nelietis to nostrādājis viens pats, bet nu jau par vēlu gaidīt, lai manas aizdomas apstiprinās. Pret Lizijas tēvu laikam gan esmu izturējusies netaisnīgi, bet Lizijai pašai nekad neesmu nodarījusi pārestību, jo arī visjaunākajos brīžos ticēju viņai, pilnīgi uzticējos un lūkoju meiteni pierunāt, lai viņa rod glābiņu, pārnākdama uz dzīvi pie manis. No sirds nožēloju, ka esmu nepamatoti turējusi cilvēku aizdomās, jo vairāk tāpēc, ka nekas vairs nav vēršams par labu. Izstāstiet, lūdzami, Lizijai, ko es jums tagad saku, un neaizmirstiet piebilst: kas bijis — izbijis, ja viņa kādreiz nolemtu apmesties «Sešos nesējos», te viņu gaida mājvieta un draudzīga uzņemšana. Mis Abiju meitene pazīst kopš sendienām — to atgādinietl — un viņa zina, ka šeit radīs drošu patvērumu un īstu draudzību. Dažkārt esmu skarba, skaidri un gaiši saku visu acīs, un kādam tas var nepatikt, — mis Abija piebilda,

—     vairāk nekas man nav sakāms, un ar to arī pietiek.

Taču, iekams punša krūka tika iztukšota, mis Abija atminējās, ka gribējusi atstāt sev dokumenta norakstu.

—    Daudz laika tas neprasīs, — viņa sacīja Raijam,

—   varbūt jūs neatteiksieties to pārrakstīt.

Vecais vīrs paklausīgi uzlika acenes un pie bufetes telpas nelielās pults, kur mis Abija glabāja rēķinus un mazas pudelītes ar dzērienu paraugiem («Nesējos» bija ieviesta stingra kārtība, kas neļāva viesiem pašiem pierakstīt savus parādus), pārrakstīja dokumentu skaidrā, glītā rokrakstā. Raudzīdamās vecajā ebrejā, kas, nolīcis pār pulti, rūpīgi vilka burtus kā tāds senlaiku rakstu mācītājs, un mazajā leļļu šuvējā, kura sēdēja pie kamīna, savas zeltainās seģenes apņemta, mis Abija nodomāja, vai tikai abi dīvainie stāvi «Sešu jautro nesēju» bufetes telpā viņai nerādās sapņos un vai pamodusies viņa neieraudzīs, ka tie ir izgaisuši.

Divreiz aizvērusi un atvērusi acis, mis Abija tomēr redzēja, ka abi turpat vien ir, bet tad pēkšņi kā pa sapņiem kroga zālē saklausīja balsu murdoņu. Viņa pielēca kājās, un visi trīs saskatījās, jo no dzertuves atskanēja skaļas balsis un kāju šļūkoņa; tūdaļ tika atvērti visi logi, un no upes mājā ieplūda saucieni un kliedzieni. Vēl pēc brīža gaitenī nodimdēja Boba Gliderija soļi, it kā ik nagla viņa zābakos ieklabētos vienotā naglu korī.

—    Kas noticis? — vaicāja mis Abija.

—    Pa miglu kādam gadījusies ķibele, cienītā, — atbildēja Bobs. — Upmala pilna ar cilvēkiem.

—    Gādā, ka tūdaļ visas tējkannas liek vārīties! — iesaucās mis Abija. — Pielūko, lai katls tiek piepildīts. Izvelc vannu! Sakariet pie kamīna segas! Jūs, meitenes, tur lejā, esiet gatavas un nezaudējiet galvu!

Kamēr mis Abija brīžam izrīkoja Bobu un, sagrābusi palīgu aiz matiem, drošības labad dauzīja ar pauri pret sienu, lai tas nezaudētu modrību un paturētu skaidru saprašanu, brīžam izbrēca pavēles virtuvei, dzertuves viesi, cits citu grūstīdami, pa galvu pa kaklu metās uz krastmalu, un troksnis pieņēmās skaļumā.

—     Iesim paraudzīties, — mis Abija teica saviem viesiem. Visi trīs steidzās cauri tukšajai kroga zālei uz verandu, kas atradās tieši virs upes.

—    Vai kāds tur lejā zina, kas noticis? — valdonīgi noprasīja mis Abija.

—    Tvaikonis, mis Abija, — no biezās miglas atsaucās kāda balss.

—    Tvaikonis gan, kā aizvienam, — atsaucās cita balss.

—    Rau, kur tā uguns, mis Abija, re, kur mirkšķina, — atsaucās vēl viena balss-

—    Laiž ārā tvaiku, mis Abija, tāpēc migla sabiezē trakāk un troksnis ceļas lielāks, — skaidroja vēl kāda balss.

Vīri atstūma no krasta laivas, aizdedza lāpas un satraukti skraidīja gar pašu ūdens malu. Kāds noplunkšķēdams ievēlās upē un, skaļu smieklu pavadīts, tūliņ tika no ūdens izvilkts. Viens brēca, lai gādā tīklu. Citi vienā mutē sauca pēc glābšanas riņķa. Nevarēja apjēgt, kas uz upes notiek, jo ik laiva, atstumta no krasta, tūdaļ nozuda miglā. Vienīgais, ko izdevās saprast, bija lamas, ar ko no visām pusēm apveltīja nelaimes vaininieku tvaikoni. Slepkavnieks gatavais, tādu pie karātavām, bendesmaiss, kam īstā vieta katorgā, kapteini — pie tiesas, lai sapūst aiz restēm, matroži priecājas par katru apgāztu laivu, dzenrats Temzā samalsta mazos kuģeļus, dzirkstis no skursteņa aizdedzina visu, kas gadās ceļā; tāds tvaikonis vienmēr ir bijis un būs tīrā sodība, neko citu no tā nav ko gaidīt! Miglas blīva likās caurcaurēm piesūkusies lamu, kas saskanīgi izlauzās no daudzām aizsmakušām rīklēm. Kamēr tvaikonis samazināja ātrumu, lai pēc apstāšanās tiktu noskaidrots, kas atgadījies, tā ugunis spokaini mirgoja tumsā. Tad iedegās zilās signālugunis. Visapkārt kuģim uzblāzmoja spožums, it kā migla būtu aizdedzināta, šai spožumā parādījās laivu un cilvēku aprises, un balsīs ieskanējās citi toņi — vīri klaigāja satraukti un noraizējušies: «Rau, kur ir!» — «Rau, tur!» — «Pievelc vēl pāris reižu!» — «Rokā būs!» — «Piesargies!» — «Stāt!» — «Paliec uz vietas!» — un tā tālāk. Tad nozibsnīja beidzamās signālugunis, visapkārt nolaidās nakts tumsība, tvaikoņa dzenrats klabēdams atkal iekustējās, un tā ugunis pamazām attālinājās uz jūras pusi.

Mis Abijai un abiem viņas viesiem gaidot šķita, ka pagājusi vai vesela mūžība. Kņada un troksnis krastam pie mājas tuvojās tikpat strauji, kā iepriekš bija izgaisis tālumā, un, kolīdz malā piestāja pirmā laiva, tūdaļ noskaidrojās, kas noticis.

—    Ja tas ir Toms Tūtls, — pavēloši uzsauca mis Abija, — tūdaļ lai nāk šurp te zem loga!

Toms paklausīgi izpildīja pavēli un parādījās, pūļa pavadīts.

—    Kas tur ir, Tūtl? — mis Abija noprasīja.

—     Svešzemju tvaikonis, cienīgā, uzskrējis virsū airu laivai.

—    Cik cilvēku bija laivā?

—    Viens pats, mis Abija.

—    Viņu atrada?

—    Jā. Tā pailgāk palicis zem ūdens, cienīgā, bet līķi izvilka.

—    Lai nes šurp! Tu, Bob Gliderij, aizslēdz durvis, paliec tur stāvam un never vaļā, iekams nesacīšu. Vai no policijas kāds ir?

—     Esmu šeit, mis Abija, — skanēja amatpersonas atbilde.

—     Kad līķis būs ienests, nelaidiet nevienu iekšā, sapratāt? Un palīdziet Bobam Gliderijam noturēt pūli ārpusē!

—    Tiks darīts, mis Abija.

Patvaldnieciskā kroga saimniece atgriezās bufetes telpā kopā ar Raiju un mis Dženiju un izvietoja šos spēkus sev pa labi un pa kreisi aiz pusdurvju letes kā aiz brustvēra.

—    Palieciet abi stāvam te man pie sāniem, — mis Abija teica, — tā jūs būsiet drošībā un redzēsiet, kad ienesīs no upes izvilkto. Tu, Bob, neatej no durvīml

Uzticamais sargs izpildīja pavēli, jau tāpat augstu uzrotītās piedurknes švītīgi uzbraucīdams līdz pat pleciem.

Tuvojošos balsu dūkoņa, tuvojošos soļu duna. Kāju šļūkāšana, čaloņa jau pie pašas mājas. īss klusuma brīdis. Divi dīvaini dobji klaudzieni vai belzieni pa durvīm, it kā augšpēdus guļošais slīkonis būtu pret tām atsities ar sastingušajās kājās apauto zābaku zolēm.

—    Tās ir nestuves vai slēģi, ko viņi nes, — ar ievingrināto ausi novērtējusi skaņu, sacīja mis Abija. — Ver vaļā, Bob!

Durvis atvērās. Nastas neseju smagie soļi. Klusums. Kņada mājas priekšā. Kņada apklususi. Durvis aizvērtas. Cerībās vīlušos vīru skaļie iebildumi pret to, ka viņus atstāj ārpusē.

—    Nesiet šurp, vīri! — mis Abija rīkoja, un šās patvaldnieces teikšana pār saviem pavalstniekiem bija tik varena, ka pat nesēji nogaidīja viņas atļauju. — Uz otro

stāvu!

Tā kā griesti bija zemi gan priekšnamā, gan kāpņu telpā, nesēji atkal pacēla nestuves no grīdas, lai tālāk tās stieptu nolaistās rokās. Nekustīgi guļošais stāvs atradās gandrīz vienā augstumā ar bufetes telpas pusdurvīm.

Uzmetusi mironim skatienu, mis Abija novērsās.

—    Žēlīgais Dievs! — viņa iesaucās, pievērsdamās abiem saviem viesiem. — Tas taču ir cilvēks, kurš parakstījis paziņojumu, ko mēs tikko turējām rokās. Tas ir Raiderhuds!

III NODAĻA

Tas pats godājamais draugs vēl kādā gaismā.

Tik tiešām tas nav neviens cits kā Raiderhuds jeb, pareizāk sakot, neviena cita kā Raiderhuda ārējais apvalks jeb čaula, kas tiek nesta uz mis Abijas guļamistabu otrajā stāvā. Aizvien manīgais un apsviedīgais Bezgodis nu guļ rāms un sastindzis, un nesēji, kājas šļūkādami, mīdās uz vietas, iekams, iegrozīdami nestuves gan vienādi, gan otrādi aiz bažām, ka mironis var no tām noslīdēt un pārvelties pāri kāpņu margām, beidzot uzdabū to augšstāvā.

—    Lai kāds aiziet pēc ārsta! — pavēl mis Abija. Un pēc brīža piebilst: — Lai kāds aiziet pēc viņa meitas!

Šos rīkojumus izpildīt tūdaļ aizsteidzas divi vēstneši.

Pirmais sastop ārstu pusceļā divu policistu pavadītu. Ārsts izmeklē viscaur izmirkušo līķi un, īpašas cerības nedodams, paziņo, ka vēl ir vērts izmēģināt tā atdzīvināšanu. Tūlīt tiek laisti darbā visi pārbaudītie līdzekļi, un ikkatrs klātesošais ar sirdi un dvēseli metas palīgā. Neviens vairs nedomā, kāds šis cilvēks bijis, lai gan visi no Raiderhuda allaž vairījušies, jutuši pret viņu aizdomas un pretīgumu, taču dzīvības dzirksts neizskaidrojamā kārtā nu it kā nošķīrusies no viņa paša, un cilvēki par to ir patiesi norūpējušies, varbūt tieši tāpēc, ka tā ir dzīvība un ka viņiem, pagaidām vēl dzīviem, arī reiz būs jāmirst.

Atbildot uz ārsta jautājumu, kā tas atgadījies un kas notikušajā vainojams, Toms Tūtls paziņo spriedumu — neizbēgams nelaimes gadījums, kurā vainojams tikai cietušais pats.

—    Viņš braukāja laivā izglūņodams, — Toms saka, — un, jebšu nav lāgā par mironi runāt ļaunu, viņam bija tāda pastāvīga pamaša, nu un tvaikonis uzdrāzās viņam taisni virsū un pāršķēla viducī pušu.

Misters Tūtls ir tā aizrāvies daiļrunībā, ka, pieminēdams pāršķelšanu, domā laivu, nevis braucēju, jo Raiderhuds turpat acu priekšā guļ miesās nesadalīts.

Kapteinis Džojs, mūžīgais krogā kvernētājs ar kartupelim līdzīgo degunu, pārstāv augsti godājamo veco skolu (istabā viņš ielavījies ar ieganstu, ka nāk sniegt nozīmīgu pakalpojumu — atnesis slīkoņa kaklautu) un lūko ārstam iegalvot sensenis pārbaudītu paņēmienu — pakārt mironi aiz kājām.

—    Taisni tāpatās, — teic kapteinis Džojs, — kā skārnī mēdz pakārt nokautu teķi, — un pēc tam ieteic drošības labad izmēģināt vēl vienu metodi — izvalstīt līķi pār mucām, jo tas varen līdzot dvašas uzlabošanai. Kapteiņa senču gudrības pamestās drupačas iesveļ mis Abiju tādā mēmā niknumā, ka viņa sagrābj kapteini aiz apkakles un, ne vārda nebilduši, izgrūž no rosīgās darbošanās vietas, iekams tas attopas pretoties.

Ārstam un Tomam palīgos paliek tikai trīs pastāvīgie kroga apmeklētāji — Bobs Glemors, Viljams Viljamss un Džonatans (kura uzvārds, ja vispār bijis, cilvēcei nav zināms), un ar tiem ari pilnīgi pietiek. Apvaicājusies, vai pēc viņas nav vajadzība, mis Abija atgriežas bufetes telpā, lai tur kopā ar lēnprātīgo ebreju un mis Dženiju Renu gaidītu turpmākās ziņas.

Ja neesat aizgājis mūžībā, mister Raiderhud, mēs labprāt uzzinātu, kur jūs patlaban slēpjaties. Ļenganais, bez dzīvības guļošais blāķis, ap kuru mēs visiem spēkiem nopūlamies nebeidzamā pacietībā, neizrāda ne mazākās dzīvības zīmes. Kļūst baigi, ja esi aizgājis mūžībā, Bezgodi, bet tikpat baigi kļūs arī tad, ja tu atgriezīsies dzīvē. Patiesi, neziņa un noslēpums, kas liedz atbildi uz šo jautājumu, šķiet baisāks nekā nāve pati, un mēs, kas cenšamies tevi atdzīvināt, vienlīdz bīstamies kā tevi uzlūkot, tā no tevis novērsties, bet tie, kas palikuši apakšstāvā, saraujas no ikkatras grīdas dēļu iečīkstēšanās.

Pag! Vai viens plaksts nenotrīsēja? Tā, elpu aizturējis, pats sev vaicā ārsts un noliecas pār nekustīgo ķermeni zemāk.

Nē.

Vai nāss nenoraustījās?

Nē.

Mākslīgā elpināšana pabeigta, bet vai mana plauksta nesajūt krūtīs vieglu iepukstēšanos?

Nē.

Atkal un atkal ne. Nē. Tomēr jāmēģina vēl un vēlreiz.

Raugiet! Pirmā dzīvības zīme. Neapšaubāma dzīvības zīme! Tikko iegailējusies, dzirksts var izplēnēt, bet var arī iekvēloties un uzliesmot, taču raugiet! Četri dzīvē norūdīti vīri, to redzēdami, norauš asaras. Raiderhuds pats ne šai saulē, ne viņsaulē nemūžam viņiem nespētu izspiest asaras, bet cilvēka dvēsele cīniņā starp dzīvību un nāvi panāk to bez jebkādām pūlēm.

Raiderhuds cīnās par atgriešanos dzīvē. Brīdi viņš jau ir atgriezies, bet nākamajā mirklī atkal nozūd tālumā. Viņš cīnās par atgriešanos arvien niknāk. Un tomēr — tāpat kā mēs visi, kad zaudējam samaņu, tāpat kā mēs visi, kad mostamies no miega, — viņš, pats to neapzinādamies, dzīves īstenībā atgriežas negribīgi un, ja vien spētu, labprāt paliktu mūžīgā dusā.

Bobs Gliderijs pārrodas, vezdams līdzi Plezentu Raiderhudu, ko atradis pēc ilgas meklēšanas. Ap galvu viņai

apmests lakats, un pirmais darbs pēc tā noņemšanas un paklanīšanās mis Abijai ir ķerties pie matu uzvīkstīšanas.

—    Pateicos jums, mis Abija, ka esat uzņēmusi tēvu savā namā!

—    Mans pienākums ir jums paskaidrot, jaunkundz, — es nezināju, ka tas ir viņš, — atbild mis Abija, — taču domāju, ka nebūtu rīkojusies citādi, arī zinādama, ka tas ir viņš.

Nabaga Plezenta, spēcināta ar malku brendija, tiek uzvesta augšstāvā. Uzaicināta teikt atvadu runu pie tēva kapa, mis Plezenta droši vien neļautos pārliecīgiem jūtu uzplūdiem, taču pret tēvu viņa aizvien izjutusi lielāku maigumu nekā tēvs pret viņu, tāpēc, ieraudzījusi to nekustīgi gujam bez dzīvības, viņa sažņaudz rokas un, rūgti raudādama, ārstam vaicā:

—    Vai ir kādas cerības, ser? Ak, nabaga tēvs! Vai mans nabaga tēvs ir miris?

Tupēdams uz ceļgala blakus Raiderhudam, nenolaizdams no tā raižpilno skatienu, ārsts neatskatījies attrauc:

—    Klausieties, jaunkundz, ja jūs nesavaldīsieties un neklusēsiet, būšu spiests jūs no istabas izraidīt.

Plezenta paklausīgi izberzē acis ar matu šķipsnu, kas atkal prasās pēc uzvīkstīšanas, un, galvu saglaudusi, ar šausmām un ziņkārību raugās notiekošajā. Pēc dabas būdama izdarīga, viņa gluži sievišķīgi it drīz jau spēj sniegt palīdzību. Nojauzdama, kas ārstam kuru brīdi var noderēt, Plezenta aukstasinīgi pasniedz vajadzīgo un pamazām panāk tādu uzticēšanos, ka viņai tiek atjauts atbalstīt tēva galvu.

Plezontai šķiet neierasti redzēt, ka par tēvu kāds rūpējas un jūt tam līdzi, vērot, ka visi ne vien labprātīgi pacieš tēva sabiedrību šai pasaulē, bet arī sirsnīgi un neatlaidīgi lūdzas, lai tas šo pasauli neatstāj, — un viņu pārņem nekad agrāk neizbaudītas jūtas. Prātā iešaujas neskaidra doma, ka, šādam stāvoklim kādu laiku saglabājoties, varbūt vēl dzīvē viss iegrozītos citādi. Tikpat miglaina uzrodas cita doma — tēvā iemitušais Jaunais gars ir noslīcis, un, ja tēvs, laimīgā kārtā atgriezies, atkal iemiesotos tukšajā čaulā, kas noguldīta gultā, arī viņa gars mainītos uz labu. Sādu domu pārņemta, Plezenta noskūpsta ledussaltās lūpas, cieši ticot, ka nejūtīgā roka, ko viņa berzēdama pūlas sasildīt, kļūs maigi glāstoša, ja vien tai izdosies atdzīvoties.

Ak, tiksmie Plezcntas Raiderhudas maldi! Taču visi par Ievu rūpējas tik pašaizliedzīgi, ar tādām bažām vēro viņu nu tik klaji pauž prieku par ik niecīgāko dzīvības iedzirkstišanos, ka jājautā — kā gan lai viņa, nabadzīte, spētu šiem maldiem pretoties? Pamazām Raiderhuds sāk elpot dabiski, tad sakustas, un ārsts pacientam pavēsti, ka tas Ir atgriezies no neizdibināma ceļojuma un, mirkli apstājies tumsā, uztaustījis ceļu atpakaļ.

Toms Tūtls, kas šās runas laikā atrodas ārstam vistuvāk, dedzīgi sagrābj Raiderhuda roku. Bobs Glemors, Viljams Viljamss un Džonatans bez uzvārda — visi spiež cits citam roku un neaizmirst paspiest to arī ārstam. Bobs Glemors skali nošņaucas, un Džonatans bez uzvārda arī grib nošņaukties, taču mutauta trūkums liedz viņam šādi izpaust savas jūtasPlezenta lej nebeidzamas asaras, un viņas tīksmie maldi sasniedz vislielākos augstumus.

Raiderhuda acīs pazib apziņa. Viņš vēlas kaut ko vaicāt. Viņš grib zināt, kur atrodas. Pasakiet viņam to!

—    Tavai laivai, tēvs, uzbrauca virsū tvaikonis, un tagad tu atrodies pie mis Abijas Potersones.

Raiderhuds blenž meitā, aplaiž skatienu visapkārt, aizver acis un iesnaužas viņai uz elkoņa.

īslaicīgie maldi pamazām gaist. Trulā, ļaunā, zemiskā sejas izteiksme uznirst no upes dzīlēm vai varbūt no vēl dziļākiem dziļumiem. Jo Raiderhuds vairāk sasilst, jo saltāks kļūst ārsts un četri viņa pa līgi. Jo vairāk viņa vaibstus atslābina ķermenī atgriezusies dzīvība, jo skarbākas vēršas viņa glābēju sejas un to sirds pret izglābto nocietinās.

—    Ļaunākais nu ir garām, — nosaka ārsts un, mazgādams rokas, uzlūko pacientu arvien pieaugošā nepatikā.

—    Dažam labam krietnākam cilvēkam šitā vis nav laimējies, — galvu drūmi kratīdams, spriedelē Toms Tūtls.

—    Cerēsim, ka tagad viņš dzīvos maķenīt jēdzīgāk, nekā es spēju iedomāties, — saka Bobs Glemors.

—    Vai cik necik jēdzīgāk, nekā dzīvojis līdz šim, — piebilst Viljams Viljamss.

—    Lika pagaidīt! — kvarteta spriedelējumiem punktu pieliek Džonatans bez uzvārda.

Saudzēdami Raiderhuda meitu, vīri runā pusbalsī, tomēr viņa redz, ka visi no gultas ir atkāpušies un stāv bariņā istabas kaktā, lai nevajadzētu atrasties tčva tuvumā. Nebūtu taisnīgi piedēvēt vīriem nožēlu, ka Raiderhuds nav nqmiris, kad ar vienu kāju jau stāvēja kapā, taču skaidri ir noprotama viņu vēlēšanās, kaut pūliņi būtu veltīti krietnākam cilvēkam. Mis Abijai tiek aiznesta vēsts, viņa no bufetes uzrodas darbības vietā un, pa gabalu neuzticīgi nolūkodamās atdzīvinātajā, čukstus apmainās domām ar ārstu. Dzīvības dzirksts modinājusi patiesu interesi, kamēr vēl karājās mata galā, bet tagad, kad tā misterā RaN derhudā iekvēlojusies, visus šķiet pārņēmusi kopīga vēlēšanās, kaut gadījums būtu ļāvis tai uzliesmot jebkurā citā, tikai šai džentlmeni ne.

—    Lai kā arī būtu, — mis Abija uzmundrina klātesošos, — jūs visi esat izpildījuši godavīru pienākumu, un tagad nāciet lejā un iebaudiet kādu lāsi uz «Nesēju» rēķina.

Lūdzams neviens nav, un viņi atstāj Plezentu pieskatīt tēvu. Kamēr pārējie ir projām, istabā ienāk Bobs Gliderijs.

—    Ģīmis viņam tāds ērmots, ko? — Bobs apvaicājas.

Plezenta tikko manāmi pamāj ar galvu.

—    Un taps vēl ērmotāks, kad viņš nāks pie sajēgas, ko? — vaicā Bobs.

Plezenta cer, ka netapšot vis. Kāpēc?

—    Kad atģidīs, kur atrodas, — saprotat? — Bobs paskaidro. — Mis Abija tak viņu padzina un vēlēja nekad vairs acis teitan nerādīt. Bet liktenis, tā sacīt, viņu atkal atvedis šurp. Tas tak ir ērmoti, ko?

—    No laba prāta pats viņš šurp nebūtu nācis, — atbild nabaga Plezenta, pūlēdamās nezaudēt pašcieņas paliekas.

—    Tā gan, — piekrīt Bobs. — Neviens tik un tā viņu iekšā nebūtu laidis.

īsu mirkli baudītie tīkamie maldi ir izgaisuši. Cik skaidri Plezenta skata pašas rokām balstīto tēvu, kurā nemana pārmaiņu uz labo pusi, tikpat skaidri viņa saprot, ka, līdzko tēvs atgūs samaņu, visi no viņa novērsīsies. «Lai mazliet atjēdzas, tūdaļ vedīšu viņu projām,» nopūzdamās Plezenta nodomā, «mājās viņš jutīsies labāk.»

Pēc brīža visi atgriežas un gaida, lai Raiderhuds drīzāk attaptos un atskārstu, cik labprāt viņi no tā klātbūtnes atbrīvotos. Pa visu māju tiek salūkotas šādas tādas drānas, jo Raiderhuda apģērbs ir upē izmircis un pašreiz viņa kailumu slēpj vienīgi segas.

Juzdamies aizvien necmulīgāk, it kā vispārējā nepatika viņa apziņā ielauztos un liktu sevi manīt pat cauri dziļajam miegam, pacients beidzot plati iepleš acis un, meitas atbalstīts, pieslejas gultā sēdus.

—    Nu, Raiderhud, kā jūtaties? — vaicā ārsts.

Raiderhuds skarbi attrauc:

—    Nav ar ko plātīties.

Dzīvē viņš atgriežas patiešām gauži sabozies.

—         Negrasos noturēt jums sprediķi, — drūmi galvu kratīdams, saka ārsts, — tomēr ceru, ka šī laimīgā izglābšanās jūs, Raiderhud, ietekmēs uz labu.

Par atbildi pacients pikti noburkšķ kaut ko nesaprotamu, taču Plezenta, ja vien gribētu, varētu paskaidrot, ka tēva vārdi nozīmē: «Netaisos klausīties papagaiļu tarkšķēšanā.»

Pēc tam misters Raiderhuds pieprasa kreklu un (ar meitas palīdzību) uzrauj to pāri galvai tieši tāpat, kā būtu rāvis pēc kārtējā kautiņa.

—    Tas bija tvaikonis? — viņš meitai noprasa.

—    Jā, tēvs.

—    Nodošu tiesai, velis parāvis, un lai maksā ragāl

Kreklu viņš pogā ciet pavisam sarūdzis un pāris reižu

pārtrauc šo nodarbību, aplūkodams rokas, it kā lai pārliecinātos, cik tās kautiņā cietušas. Pēc tam neiecietīgi uzbrēc pēc pārējām drānām un lēnām velk tās mugurā, klaji izrādīdams nevaldāmu nepatiku pret neseno pretinieku un visiem skatītājiem. Iedomājies, ka asiņo deguns, Raiderhuds vairākreiz to nobrauka ar delnu, kā īsts dūres varonis aplūko roku, tādējādi vēl vairāk apliecinādams savu neprātīgo iedomu.

—         Kur ir mana ādas cepure? — apģērbies viņš rupji noprasa.

—    Upē, — kāds atbild.

—         Un nevienam nepietika godaprāta to izvilkt? Skaidrs, ka pievāca, lai pēc tam ievilktu nāsīs. Visi jūs esat vienā maisā bāžami!

Misters Raiderhuds to paziņo, ar īpašu niknumu izraudams meitai no rokām kāda vīra patapināto cepuri, un šķendēdamies uzmauc to pāri ausīm. Tad, nostājies uz vēl ļodzīgajām kājām, viņš smagi atspiežas Plezentai pret roku un, uzbrēcis tai: «Nostāvēt nevari, vai? Kas tev ir? Uz kājām neturies?» — atstāj ringu, kurā nupat pabeidzis cīniņu ar nāvi.

IV NODAĻA

Ievērojama jubileja.

Misters un misis Vilferi savu kāzu jubileju svinēja jau divdesmit piekto gadu, nevis pirmo reizi kā misters un misis Lemli, tomēr allaž to aizvadija ģimenes klēpi. Nevar sacīt, ka šīs svinības ,ebkad būtu izdevušās īpaši patīkamas vai ka ģimene kādreiz būtu piedzīvojusi vilšanos, jo cerējusi pilnā mērā izbaudīt daudzsološu dienu. Jubileja tika nosvinēta kristīgā pieticībā, drīzāk kā gavēnis, nevis dzīres, tāpēc misis Vilferei radās iespēja saglabāt drūmo cienīgumu, kas šo iespaidīgo sievieti parādīja vislabākajā gaismā.

Kāzu jubilejas dienās cēlā dāma šķita vienvienīgs varonīgas pacietības un varonīgas piedošanas iedzīvinājurns. Stindzinoši drūmajam mieram cauri spīdēja draudīgi mājieni par secen palaistām daudz izdevīgākās laulības iespējām, un ķerubs tika padarīts par briesmoni, kam debesis nezin aiz kādiem apsvērumiem dāvājušas tādu laimi, ko veltīgi izlūgties pūlējies ne viens vien nesalīdzināmi pārāks viņas rokas tīkotājs. Ķeruba stāvoklis attiecībā pret viņa dārgumu bija iedibinājies tik stingri un nelokāmi, ka ikreiz, pienākot kārtējai jubilejai, viņš jutās ka grēkāzis. Vainas apziņā ķerubs, iespējams, dažkārt aizdomājās pat tik tālu, ka izjuta visskaudrākos pašpārmetumus par kādreizējo uzdrošināšanos apprecēties ar tik cildenu būtni.

Sai divvienībā dzimušie bērni, ik gadus rūgti izbaudījuši kāzu jubilejas uz savas ādas, ik gadus, līdzko bija I .kļuvuši no bērnu autiņiem, klusībā pauda nepiepildāmu vēlēšanos kaut mamma būtu izgājusi pie cita vīra, neaplaimojot noniecināto tēti, vai tētis būtu apņēmis citu sievu. Kad mājās bija palikušas vairs tikai divas māsas, Bellas bezbailīgais prāts jau nākamajā jubilejas reizē uzdrošinājās sacelties tiktāl, ka uzdeva dīvainu un nekaunīgu jautājumu: «Ko, pie velna, tētis bija saskatījis mammā tādu, lai kā pēdīgais muļķis viņu bildinātu?»

Bija aizritējis vēl viens gads, atnesdams kārtējo jubilejas reizi, un Bella ieradās Bofinu karietē, lai piedalītos svinībās. Ģimenē bija iesakņojies paradums šai dienā uz Himeneja altāra upurēt divas vistas, un Bella jau iepriekš bija atsūtījusi vēstulīti, kurā paziņoja, ka upurējamos putnus atvedīs viņa. Tā nu Bella un vistas ar divu zirgu, divu sulaiņu, četru riteņu un melnbalti plankumaina klēpja šuneļa apvienotiem spēkiem — turklāt šunelim aplikta žņaudziga kakla saite gluži kā Džordžam Ceturtajam, — tika pievesta vecāku mājas durvjpriekšā. Atbraucējus sagaidīja pati misis Vilfere, kuras cienīgumu, kā tamlīdzīgos svinīgos gadījumos parasts, vēl cildenāku darīja neizprotamas zobu sāpes.

—    Vakarā karieti man vairs nevajadzēs, — sacīja Bella. — Mājās iešu kājām.

Misis Bofinas sulainis piešāva roku pie cepures, un šai atvadu mirklī viņu ķēra misis Vilferes bargais skatiens, kas tika raidīts, lai nekaunīgajam blēdim, kurš savā prātā varbūt izdomājis nezin ko, iedvestu jo dziļu pārliecību, ka livrejoti sulaiņi šai namā nav nekāds retums.

—    Nu, mīļā mamma, kā jums klājas? — Bella apjautājās.

—    Man, Bella, klājas kā vienmēr, — atbildēja misis Vilfere, — un to katrs pats var iedomāties.

—    Ak kungs, mamm, — sacīja Bella, — jūs runājat tā, it kā te kāds būtu vakarējais.

—    Mamma tieši tā uzvedas jau kopš paša rīta, tikko mēs piecēlāmies, — pāri mātes plecam sarunā iejaucās Lavija. — Tev, Bella, ir viegli smieties, bet mani tas izved no pacietības, jo vairs nav izturams.

Misis Vilfere, kuras valdonīgais skatiens jebkurus vārdus darīja liekus, aizveda abas meitas uz virtuvi, kur bija paredzēta upurēšana.

—    Misters Roksmits šodien laipni nodeva mūsu rīcībā savu viesistabu, — viņa samierinoši sacīja. — Tāpēc tu, Bella, savu vecāku vienkāršajā mājoklī tiksi uzņemta atbilstoši tavam pašreizējam dzīvesveidam un varēsi pavadīt laiku gan viesistabā, gan ēdamistabā. Tavs tēvs uzaicināja misteru Roksmitu dalīties mūsu pieticīgajā maltītē. Atvainojies, ka ir uzlūgts citur, viņš piedāvāja mums savu istabu.

Bella zināja, ka Roksmits nekur nav uzlūgts, bet paliks savā kantorī mistera Bofina namā, tomēr viņa nopriecājās, ka nevajadzēs ar sekretāru sastapties. «Mēs viens otru tikai mulsinātu,» viņa nodomāja, «un tas jau tāpat gadās pietiekami bieži.»

Tomēr ziņkārība Bellu urdīja apskatīt Roksmita istabu, tāpēc viņa nekavēdamās uzskrēja augšā un pamatīgi nopētīja visu, kas tur atradās. Istaba bija iekārtota vienkāršr taču ar gaumi un glīti uzposta. Plauktos un uz etažerēm grāmatas — angļu, franču un itāliešu valodā, mapē uz rakstāmpults vēstuļu noraksti un kaut kādi aprēķini, kas acīmredzot saistījās ar Bofinu īpašumu. Turpat blakus, rūpīgi uz audekla uzlīmēts, ar kartonu apmatots un kā karte sarotīts, atradās paziņojums ar tā noslepkavotā aprakstu, kurš bija ieradies no tālienes, lai kļūtu viņai par vīru. Bella nodrebēja, kā rēgu ieraudzījusi, un izbijusies paziņojumu atkal saritināja un pārsēja ar lenti. Lūkodamās apkārt, viņa istabas stūrī virs atzveltnes krēsla ieraudzīja gravīru — glīti ielogotu daiļas sievietes galviņu.

—    Ko neteiksiet, ser! — brīdi domīgi nolūkojusies gravīrā, Bella sacīja. — Ko neteiksiet, ser! Varu iedomāties, kam tā, jūsuprāt, ir līdzīga. Bet es jums sacīšu, kam tas visvairāk līdzinās — nekaunībai no jūsu pusesl

To pateikusi, viņa aši izslīdēja no istabas — ne tik daudz juzdamās aizvainota, cik tāpēc, ka neko vairāk aplūkojamu tur neredzēja.

—    Zināt, mamrn, — Bella teica, viegli piesārtušiem vaigiem atgriezusies virtuvē, — jūs abas ar Laviju domājat, ka, dzīvodama tik lepnos apstākļos, es nekam vairs nederu, taču esmu nolēmusi pierādīt, ka deru gan. Virtuvenes pienākumus šodien uzņemšos es.

—    Pagaidi! — iebilda valdonīgā māte. — To es nevaru atļaut. Virtuvene šādā tērpā!

—    Manam tērpam, mamrn, nekas nenotiks, — jautri atbildēja Bella, kaut ko meklēdama virtuves skapja atvilktnē, — apsiešos priekšautu, aizspraudīšu priekšā dvieli, bet, kas attiecas uz tavu atļaušanu, iztikšu arī bez tās.

—    Tu un virtuvene? — misis Vilfere ievaicājās. — Tu, kas, mājās dzīvodama, virtuvē pat kāju nespēri?

—    Jā, mamm, — atbildēja Bella, — tā tas patiešām ir.

Bella aplika baltu priekšautu un, veikli ar kniepadatām

piespraudīdama, kā krūšautiņu apsējās dvieli, kas ieskāva kaklu līdz pat zodam, it kā grasīdamies meiteni noskūpstīt. Spodri baltais apsējs bedrītes vaigos darīja vēl pievilcīgākas, un tā apņemtais augums šķita tikpat pievilcīgs.

—    Nu, mamm, — Bella sacīja, ar abām rokām atglauzdama cirtas no deniņiem, — ko mēs darīsim vispirms?

—    Ja tu paliec pie sava un domā darīt to, kas nekādi nav savienojams ar ekipāžu, kurā atbrauci, — svinīgi atbildēja misis Vilfere, — tad vispirms …

(— Protams, palieku pie sava.)

—    Tad vispirms jāizcep vistas.

—    Nu kā tad! — iesaucās Bella. — Tās jāapviļā mii tos, jāgroza uz uguns, un es tūdaļ to darīšu. — Un viņa nekavējoties ķērās pie cepeša gatavošanas. — Kas da rāms pēc tam?

—    Pēc tam, — sacīja misis Vilfere, novēcinādama cimdus kā valdniece, kas varmācīgi piespiesta atteikties no kulinārijas troņa, — es tev ieteiktu pieskatīt cūkgaļu kastrolī un ar dakšiņu palūkot kartupeļus. Zaļumus varēs sagatavot pēcāk, ja tu joprojām neatlaidisies no šādas nepiedienīgas iedomas.

—    Bez šaubām, neatlaidīšos, mamm.

Neatlaizdamās no nepiedienīgās iedomas, Bella ķērās

pie viena darba un aizmirsa otru, ķērās pie otra un aizmirsa trešo, atminējusies trešo, nepievērsa uzmanību ceturtajam un, lūkodama labot misēšanos, aizlaikus apgrozīja vistas, tā ka zuda pēdējās cerības nabaga putniem jelkad izcepties līdz pilnīgai gatavībai. Tomēr saimniekošana pa virtuvi bija līksma nodarbošanās. Mis Lavīnija tikām šaudījās starp virtuvi un istabu, uzsākdama galda klāšanas priekšdarbus. Veicot šo pienākumu (pret jebkuru mājas soli izrādīdama klaju nepatiku), Lavija pārsteidzošā kārtā bez mitas kaut kam uzgrūdās, pret kaut ko atsitās; galddrānu viņa klāja tā, it kā gribētu istabā sacelt vēja virpuļus, glāzes un sāls trauciņus lika galdā tik sparīgi, ka šķita — kāds dauzās pie durvīm, bet nažus un dakšiņas nometa ar tādu blīkšķi, kas līdzinājās ieroču šķindai tuvcīņā.

—    Paraugies uz mammu! — uzklājusi galdu, Lavīnija pačukstēja Bellai, kamēr abas pieskatīja cepamās vistas

—     Pat vispaklausīgākajai meitai (es, protams, domāju, ka par mani paklausīgākas nav) grūti novaldīties, lai neiebakstītu ar mietu mammai sānos, kad viņa sēž tur kaktā, nostiepusies kā stīga.

—    Labāk iedomājies, ka nabaga tētim vajadzētu sēdēt otrā kaktā un nostiepties kā stīgai, — atbildēja Bella.

—    Uz to, mīļā, viņš vis nav spējīgs, — sacīja Lavija.

—    Tētis krēslā tūdaļ izlaidisies zviļus. Es nudien nespēju iedomāties nevienu citu dzīvu radību, kas prastu tā nostiepties kā mūsu mamma, turklāt vēl ar muguru izrādīt tik briesmīgu aizvainotību. Kas jums kaiš, mamm? Vai nejūtaties vesela?

—    Bez šaubām, esmu pilnīgi vesela, — atbildēja misis Vilfere, nicīgi pievērsdama pastarītei gara spēka apdvesmoto skatienu. — Kas gan man varētu kaitēt?

—    Diez cik jestra jūs, mamm, neizskatāties vis, — nevaldāmā Lavīnija neatlaidās.

—    Jestra? — cienījamā dāma atkārtoja. — Jestra? No kurienes tev rodas tik prasti izteicieni, Lavīnij? Ja es negaužos, ja klusēdama ņemu par labu savu likteni, lai mana ģimene ar to samierinās.

—    Nu, vai zināt, mamm, — atcirta Lavīnija, — ja jūs pati piespiežat mani izteikties skaidrāk, tad es arī atjaušos ar pienācīgu cieņu pavēstīt, ka jūsu ģimene izjūt vislielāko pateicību par jūsu spējām ik gadus kāzu dienā noņemties ar zobu sāpēm un ka jūsu pašaizliedzība ģimenei sagādā patiesu prieku. Galu galā var secināt, ka ir iespējams dižoties pat ar šādu labdarību.

—    Tu, bezkaunības iemiesojums, uzdrošinies to mest acīs man? — vaicāja misis Vilfere. — Sajā dienā, kas paceļama pāri jebkurai citai dienai! Saki, lūdzama, — vai tu zini, kas ar tevi būtu noticis, ja es šai dienā savu roku nebūtu atdevusi tavam tēvam R. V.?

—    Nē, mamm, nudien nezinu, — atbildēja Lavīnija, — un, lai kā cienu jūsu spējas un gudrību, stipri šaubos, vai to zināt arī jūs pati.

Nav īstas skaidrības, vai straujais trieciens pa misis Vilferes nocietinājumu vājāko vietu būtu licis varonīgajai sievietei bēgt vai mesties pretuzbrukumā, ja šai mirklī neierastos parlamentāriešu karogs mistera Džordža Semsona personā; ar ģimenes drauga tiesībām viesībās uzaicinātais misters Semsons savās maigajās jūtās tobrīd svārstījās starp Bellu un Lavīniju, un Lavīnija viņu turēja stingri pavadā — kas zina, varbūt neizlaizdama no prāta jaunā cilvēka neizvēlīgo gaumi, jo tas no pirmā acu uzmetiena nebija ieskatījies viņā.

—    Apsveicu jūs, misis Vilfere, šai svinīgajā dienā, — sacīja misters Džordžs Semsons, pēc ilgām pārdomām pa cejam sacerējis šo dziļdomīgo uzrunu.

Misis Vilfere pateicās, augstsirdīgi nopūzdamās, un kā nevainīgs upuris atkal padevās neizdibināmo zobu sāpju sagādātajām mocībām. , —n Man ir liels brīnums, — nedroši ierunājās misters Semsons, — ka mis Bella visžēlīgi ķērusies pie saimniekošanas virtuvē.

Mis Lavīnija nekavējoties metās virsū nelaimīgajam jaunajam džentlmenim, iznīcinoši pavēstīdama, ka tā nu nekādā ziņā neesot viņa darīšana. Pēc šāda uzbrukuma misters Semsons iegrima grūtsirdībā, no kuras izkļuva,

tikai ierodoties ķerubam, kas pārsteigumā vai apstulba, ieraudzījis, ar ko nodarbojas apburošā sieviete.

Pagatavojusi pusdienas, Bella uzstāja, ka pati tās arī pasniegs galdā, pēc tam atraisīja priekšautu, noņēma apsieto dvieli un kā goda viešņa piesēdās pie galda; misis Vilfere pirmā atsaucās uz ķeruba līksmajiem vārdiem: «Lai tas Kungs svētī mūsu maltīti…» — nosacīdama «Amen!» tādā aizkapa balsī, it kā īpaši iecerējusi samaitāt vislabāko ēstgribu.

—    Nezin kāpēc tās no iekšpuses ir tik sārtas, tēt, — sacīja Bella, vērodama, kā tēvs sadala vistas. — Vai tā ir īpaša šķirne?

—    Nedomāju, ka tā būtu īpaša šķirne, meitiņ, — atbildēja tētis. — Drīzāk jādomā, ka tās nav lāgā izcepušās.

—    Vajadzēja izcepties, — iebilda Bella.

—    Ticu, ka vajadzēja, mīļumiņ, — piekrita tēvs, — tomēr tas … tas nav izdevies.

No jauna tika salūkotas cepamās restes, un labsirdīgais ķerubs, savā ģimenē it bieži radis uzņemties ķerubiem nepavisam neraksturīgas rūpes, kuru pārņemts izskatījās kā no vecmeistaru gleznas izkāpis, ķērās pie atkārtotas vistu cepšanas. Ģimeniskais ķerubs patiešām pastrādāja vismaz tikpat daudz labu darbu kā viņa prototipi, vienīgi atšķirībā no tiem pastāvīgi neblenza tukšumā (sevišķa veida nodarbība, kurai parasti nododas bildēs attēlotie ķerubi), nepūta milzīgu tauri un nestrinkšķināja kontrabasu, bez jēgas nelidinājās padebešos, bet mundru garu pievērsās daudz lietderīgākām nodarbībām un, ja vajadzēj a, ravas ar suku, spodrinādams visas ģimenes apavus.

Bella pieteicās tēvam palīgos, lai vistas beidzot tiktu izceptas, kā nākas, un viņš no sirds nopriecājās par meitas rosīgumu, taču pēcāk, kad visi atkal sēdēja pie galda, Bella viņu pārbiedēja līdz nāvei, apvaicādamās, kā, pēc viņa domām, vistas tiekot ceptas Griničā un vai tās tiešām tur padodoties tik gardas, kā ļaudis runājot. Tēva izmisīgā acu miegšana un pārmetošie galvas mājieni valšķīgo Bellu sasmīdināja tā, ka viņa pēdīgi aizrijās, un, kad Lavīnija uzskatīja par savu pienākumu paplikšķināt māsai pa muguru, viņas smiekli vērtās vēl skaļāki.

Cienījamā ģimenes māte galda otrā galā ar smalkjūtīgu klusēšanu centās līksmību apslāpēt, bet tēvs savā lāgavīra vientiesībā ik pa brīdim viņai apvaicājās:

—    Tu, mana mīļā, laikam nepavisam nepriecājies?.

—         Kāpēc lai es nepriecātos, R. V.? — viņa skaļi un svinīgi atjautāja.

—    Tāpēc, mana mīļā, ka tu izskaties mazliet saīgusi.

—    Nekas tamlīdzīgs, — viņa atbildēja tikpat svinīgi.

—        Vai pasniegt tev šo mīkstumiņu no vistas krūts, mana mīļā?

—        Pateicos. Ņemšu par labu, ko izraudzīsieties jūs pats, R. V.

—    Bet varbūt, mana mīļā, tu to nemaz negribi?

—    Man vienalga, dariet, kā zināt, R. V.

Diženā dāma augstsirdīgi pievērsās galdā liktajiem kārumiem, it kā ziedodamās cēlam mērķim, lai pabarotu kādu citu visas sabiedrības labā.

Bella bija atvedusi saldēdienu un divas pudeles vīna, kas svinībām piešķīra nekad agrāk nepieredzētu krāšņumu. Misis Vilfere, kā jau namamāte, pacēla pirmo kausu, uzsaukdama:

—    Uzdzeru uz jūsu veselību, RV.l

—    Tencinu, mana mīļā. Un es uzdzeru uz tavu veselību.

—    Uz tēta un mammas veselību! — sacīja Bella.

—         Lūdzu mani atvainot, — cimdoto roku pacēlusi, iebilda misis Vilfere. — Nē. Tas nav pareizi. Es uzdzēru uz jūsu tēva veselību. Bet, ja jūs gribat uzdzert arī uz manu veselību, es aiz pateicības neiebilstu.

—        Ak Dievs, mamm! — Nevaldāmā Lavija nespēja nociesties. — Vai gan šai dienā jūs abi ar tēti neesat kļuvuši par vienu veselumu? Jūs mani izvedīsiet no pacietības.

—         Lai kas šo dienu darītu nozīmīgu, Lavīnija, šī nav tā diena, kad es ļaušu kādam no saviem bērniem lēkt man acīs. Lūdzu tevi… nē, pavēlu tev nelēkt man acīs! Man šķiet, R. V., — nupat pienākusi īstā reize atgādināt, ka jūsu pienākums ir pavēlēt un mans — paklausīt, šīs ir jūsu mājas, un pie šā galda saimnieks esat jūs. Uz jūsu un manu veselību! — Kausu viņa iztukšoja baismīgi nepielūdzamā cēlumā.

—        Man nudien šķiet, mīļā, ka tu neesi visai priecīga, — bikli ierunājās ķerubs.

—         Jūs gauži maldāties, — atbildēja misis Vilfere, — esmu priecīga. Kāpēc lai es nepriecātos?

—    Man likās, mīļā, spriežot pēc tavas sejas…

—         Seja man var būt kā moceklei, taču kāda tam nozīme un kurš to var zināt, ja es smaidu?

Viņa patiešām pasmaidīja, ar šo smaidu stindzinādama

asinis mistera Džordža Semsona dzīslās. Jaunais cilvēks, uztvēris misis Vilferes skatienu, pārbijās no izteiksmes, kas parādījās šais smaidošajās acīs, un aši pārlika prātā, ko gan būtu nodarījis, lai viņam uzkluptu tādas šausmas.

—    Šādās dienās sirds, protams, sažņaudzas, kad prātā nāk, tā sakot, senie sapņi vai — varbūt teikt — mostas atmiņas par pagājušiem laikiem, — sacīja misis Vilfere.

Lavija, rokas izaicinoši sakrustojusi, norūca (tā, lai netiktu sadzirdēta):

—    Dieva dēļ, mamm, sakiet vienādi vai otrādi, kā jums labāk tīk, lai beidzot ir miers.

—    Sirds, protams, pievēršas tētim un māmiņai, — misis Vilfere turpināja sludināšanu, — es te runāju par saviem vecākiem — tais tālajos laikos, kad gaisma pār šo dienu vēl nebija ataususi. Mani uzskatīja par slaidu, un varbūt es arī biju slaida. Tētis un māmiņa, bez šaubām, bija slaidi cilvēki. Dzīvē reti esmu sastapusi par māmiņu smalkāku sievieti, bet smalkāku par tēti man nav nācies sastapt nekad.

Trakulīgā Lavija nenovaldījās, skaļi neiestarpinājusi:

—    Lai kas bijis mūsu vectētiņš, sieviete taču viņš nebija.

—    Tavs vectētiņš, — uzmetusi meitai draudīgu skatienu, draudīgā balsī atcirta misis Vilfere, — bija tieši tāds, kādu es viņu aprakstu, un viņš vilktu pa ausi, ka svilst, jebkuram no saviem mazbērniem, kas to uzdrošinātos apšaubīt. Māmiņa loloja cerību izdot mani par sievu gara auguma cilvēkam no augstākās sabiedrības. Varbūt tā bija viņas vājība, bet, pat ja tā bijis, šāda pati vājība piemitusi arī Prūsijas karalim Fridriham.* — Tā kā šīs pārdomas tika veltītas misteram Džordžam Semsonam, kurš neuzdrošinājās mesties ar diženo dāmu tuvcīņā, bet nodurtām acīm sēdēja, teju vai zem galda palīdis, misis Vilfere turpināja aizvien pieaugošā bardzībā un iespaidi gumā, lai taču beidzot šo mīkstčauli pielauztu atzīt sevi par uzveiktu. — Māmiņu laikam gan vajāja neskaidras priekšnojautas par to, kas var notikt nākamībā, jo viņa bieži vien man atkārtoja: «Tikai neizej pie strupiķa! Ap-

, soli, mīļo bērniņ, ka nemūžam neiziesi pie strupiķa!» Arī tētis dažkārt piebilda (daba viņu bija apveltījusi ar izcilu humora izjūtu), ka «vaļu dzimtas piederīgajiem nepiedien saradošanās ar šprotēm». Visievērojamākie tālaika asprāši aizvien meklēja viņa sabiedrību, un mūsu nams tiem kļuva par pastāvīgu pulcēšanās vietu. Vienā reizē pie mums bija sanākuši veseli trīs vara gravieri, kas apmainījās visizsmalcinātākajām atjautām un zobgalībām. — (Sai brīdī misters Semsons atzina sevi par uzvarētu un, nemierigi patrīņājies krēslā, piekrita, ka trīs gravieri tiešām esot plaša sabiedrība un jautrību droši vien radījuši nepārspējamu.) — Viens no pašiem izcilākajiem ievērojamo vīru aprindās bija kāds sešas pēdas un četras collas garš džentlmenis. Gravieris viņš nebija. — (Sai brīdī misters Semsons bez jebkāda iemesla noteica: «Protams, nebija.») — Sis džentlmenis bija tik laipns, ka pagodināja mani ar uzmanības pierādījumiem, kurus, bez šaubām, es nevarēju palaist secen nepamanītus. — (Sai brīdī misters Semsons nomurmināja: ja minētie apstākļi nonākot tik tālu, tad to allaž varot pamanīt.) — Es saviem vecākiem tūdaļ paziņoju, ka šie uzmanības pierādījumi man šķiet nevietā un ka viņa bildinājumu pieņemt nevaru. Vecāki apvaicājās, vai varbūt viņš man liekoties augumā pārāk garš. Atbildēju, ka augums te nav no svara, ka šis cilvēks ir pārlieku dižens savā garā. Mūsu mājās, kā jau minēju, valdīja pārāk cildens tonis, un tādu spriegumu es, vienkārša meitene, ikdienas dzīvē nespētu uzturēt. Kā šodien atminos — māmiņa salika rokas kā lūgšanā un iesaucās: «Viss beigsies ar to, ka viņa izies pie strupiķa!» — (Sai brīdī misters Semsons palnkojās uz namatēvu un līdzcietīgi pašūpoja galvu.) — Pēcāk māmiņsi aizrunājās tiktāl, ka paredzēja man vīru ne vien strupu augumā, bet arī ar īsu prātiņu, taču to varētu izskaidrot, tā sakot, ar mātes neapmierinātības lēkmi. Pēc mēneša, — misis Vilfere pazemināja balsi, it kā grasītos pievērsties drausmam spoku stāstam, — pēc mēneša es pirmoreiz sastapos ar R. V., savu nākamo viru. Pēc gada mēs apprecējāmies. Ir gluži dabiski, ka šādā dienā prāts pievēršas atmiņām par tik drūmu apstākļu sagadīšanos.

Misters Semsons beidzot atsvabinājās no misis Vilferes skatiena gūsta, dziļi ievilka dvašu un izteica visnotaļ savdabīgu un pārsteidzošu atziņu, ka par šāda veida priekšnojautām, tāpat kā par gaumi, neesot vērts strīdēties. R. V. pakasīja pakausi, aplaida vainīgu skatienu visapkart galdam, līdz, pievērsies laulatajai draudzenei, velreiz izmeta iepriekšējās aizdomas, it kā tās segtu vēl drūmāks noslēpumainības plīvurs

—   Man nudien, mīļā, šķiet, ka tu nepavisam neesi priecīga.

Un misis Vilfere vēlreiz atbildēja:

—    Jūs gauži maldāties, R. V. Esmu ļoti priecīga.

Nabaga mistera Semsona stāvoklis šās tīkamās sarunas laikā šķita patiešām nožēlojams. Viņš ne vien palika neaizsargāts pret misis Vilferes spriedelējumiem, bet vēl tika pakļauts Lavīnijas nekaunīgajiem izlēcieniem, jo tā, gan vēlēdamās pierādīt Bellai, ka viņa, Lavlnija, ar misteru Semsonu var izrīkoties pēc sirds patikas, gan ari lūkodama jaunajam cilvēkam atriebties par to, ka viņš vēl aizvien apjūsmo Bellas daiļumu, apgājās ar viņu ļaunāk nekā ar suni. No vienas puses, misis Vilferes varenās daiļrunības apžilbināts, no otras puses, apšaudīts ar drūmi draudīgiem, pārmetošiem skatieniem, ko saņēma no jaunās dāmas, kurai bija nodevies ar visu Bellas atraidīto jūtu kvēli, jaunais cilvēks izcieta tādas mokas, ka žēl bija viņā noraudzīties. Ja mistera Semsona gara spēks šais mocībās brīžam sagrīļojās, tad taisnības labad jāpiebilst, ka viņa gars jau pēc dabas bija padevies kusls un nekad nejutās drošs uz kājām.

Tīkamās stundas pamazām aizritēja, un Bellai pienāca laiks tēta pavadībā doties atceļā. Paslēpusi vaigu bedrītes zem cepures lentēm, Bella atvadījās no palicējiem, un, kad abi jau bija izgājuši ārā, ķerubs dziļi ievilka elpu, it kā svaigais gaiss viņu spirdzinātu.

—    Nu, mīļo tēt, — sacīja Bella, — arī šo jubileju varam uzskatīt par aizvadītu.

—    Jā, mīļumiņ, — atsaucās ķerubs, — vēl viens gads aiz muguras.

Bella ciešāk piekļāvās tēva elkonim un mierinoši pāris reižu paplikšķināja viņam pa roku.

—    Pateicos, mīļumiņ, — viņš sacīja, it kā mierinājumu meita būtu paudusi vārdos, — būs jau labi, meitiņ. Nu un kā tev pašai, mīļumiņ, klājas?

—    Ne drusku neesmu labojusies, tēt.

—    Patiešām nemaz?

—    Nē, tēt. Gluži pretēji, esmu kļuvusi sliktāka.

—    Vai manu dieniņ! — iesaucās ķerubs.

—     Esmu kļuvusi sliktāka, tēt. Skaitu un rēķinu, cik daudz naudas man būs vajadzīgs gadā, kad apprecēšos, un kāda ir vismazākā summa, kas spētu mani apmierināt, un no šās lēšanas man uz deguna jau parādījušās krunkas. Vai tu šovakar krunkas man uz deguna pamanīji, tēt?

Kad tēvs par to tikai pasmējās, Bella paraustīja viņa roku.

—        Nav ko smieties, ser, ja redzat, ka apburošā sieviete vīst un noliesē! Labāk, vai zināt, jūs būtu iepriekš uz to sagatavojies. Drīz es vairs nespēšu savās acīs noslēpt alkatību pēc naudas, un, kad jūs to ieraudzīsiet, jums kļūs ļoti skumji ap sirdi, bet to jūs būsiet pelnījis, tāpēc ka laikus neņēmāt šos draudus vērā. Atcerieties, ser, mēs taču noslēdzām slepenu vienošanos! Vai jums nekas nav man pavēstījams?

—     Man, mīļumiņ, šķita, ka tev ir kaut kas pavēstījams man.

—     Ak jums tiešām tā šķita, ser? Tad kāpēc jūs neapvaicājāties tūdaļ, līdzko mēs iznācām no mājas? Pret apburošu sieviešu uzticēšanos nedrīkst izturēties nevērīgi. Lai notiek, šoreiz es piedodu, un tagad, tēt, še tev … — Bella piedūra cimdotās rokas rādītājpirkstu sev pie lūpām, tad aši ar to pieskārās tēva mutei, — … skūpsts no manisl Bet tagad runāšu nopietni, atklāšu tev… pagaidi, cik… četrus noslēpumus. Iegaumē! Lielus, nozīmīgus, svarīgus noslēpumus. Tā ka lai tie stingri paliktu starp mums.

—    Tātad pirmais, meitiņ?

—     Pirmais tevi gluži vai satrieks, tēt, — sacīja Bella. — Kā tu domā — kurš mani bildināja? — Lai cik jautri uzsākusi sarunu, pēc šiem vārdiem viņa samulsa.

Tēvs palūkojās Bellā, nodūra acis, vēlreiz palūkojās meitā, tad paziņoja, ka nemūžam to neatminēšot.

—    Misters Roksmits.

—    Tu taču to nedomā nopietni, mīļumiņ!

—    Mis-ters Rok-smits, tēt, — Bella atkārtoja, skaidrības labad uzsvērdama katru zilbi. — Ko tu par to sacīsi?

Tēvs rāmi atteica ar pretjautājumu:

—    Ko tu viņam uz to atbildēji, mīļumiņ?

—    Sacīju «nē», — skarbi attrauca Bella. — Pats par sevi saprotams.

—    Jā. Pats par sevi saprotams, — domīgi novilka tēvs.

—     Es viņam pateicu, kāpēc šo viņa rīcību uzskatu par nodevību pret mūsu savstarpējo uzticēšanos un uztveru to kā apvainojumu, — sacīja Bella.

—    Jā… Kā tad-.. Man patiešām jābrīnās… kā cilvēks var likt uz spēles savu godu, iepriekš pat neiztaustījis, ar ko tas var beigties. Patiesību sakot, man gan šķiet, ka viņš no sākta gala tevī ieskatījies, mīļumiņ.

—     Manī var ieskatīties arī kurš katrs važonis, — atteica Bella mātes augstprātībai mazliet līdzīgā tonī.

—     Loti iespējams, mīļumiņ. Nu un otrs noslēpums, meitiņ?

—    Otrs, tēt, ir stipri līdzīgs pirmajam, tikai tas nav tik bezjēdzīgs. Misters Laitvuds mani labprāt bildinātu, ja vien es viņam to (autu.

—    Tātad jāsaprot, mīļumiņ, tā, ka tu nedomā viņam to ļaut?

Bella vēlreiz atbildēja tikpat izteiksmīgi:

—    Nu, protams, ne!

Un tēvs uzskatīja par savu pienākumu kā atbalss atkārtot:

—    Protams, ne.

—    Man viņš nepatik, — sacīja Bella.

—    Ar to pietiek! — iesaucās tēvs.

—    Nē, nepietiek vis, tēt, — iebilda Bella, atkal pāris reižu paraustīdama tēva roku. — Vai pietiekami neesmu tev skaidrojusi, kāda esmu mantkārīga nekrietnele? Ar to pietiek vienīgi tāpēc, ka misteram Laitvudam nav ne naudas, ne klientu, ne nodrošinātas nākotnes, un priekšdienās viņu negaida nekas cits kā parādi.

—    Hm! — tāds kā apbēdināts novilka tēvs. — Nu un trešais noslēpums?

—    Trešais, tēt, ir patīkamāks. Tas ir kaut kas cēlsirdīgs, cildens un brīnišķīgs. Misis Bofina teica, pati laipni uzticēja man noslēpumu — tici man, otru tik krietnu cilvēku pasaulē grūti atrast, — misis Bofina teica, ka viņi abi vēloties, lai es apprecētos izdevīgi, un, ja es apprecētos pēc viņu prāta, tad viņi manam pūram nežēlotu līdzekļus. — Un pateicīgā meitene aizkustināta gauži apraudājās.

—    Neraudi, meitiņ, — sacīja tēvs, pats slaucīdams asaras, — šāds saviļņojums piedodams man, kad redzu, ka mans mīļais, dārgais bērns, pārcietis tik daudzas vilšanās, beidzot ir ticis pie pārticības un izsities sabiedrībā uz augšu, bet tev nav iemesla raudāt, lūdzu tevi — neraudi! Esmu bezgala pateicīgs Bofiniem. Apsveicu tevi no visas sirds, mīļumiņ! — Krietnais, labsirdīgais ķerubs notrausa asaras, Bella abām rokām apķērās tēvam apkakļu un turpat ceļa vidū viņu maigi noskūpstīja, aizrautīgi apgalvodama, ka viņš ir pats labākais tēiis un pats labākais draugs un ka savas kazu dienas rītā viņa kritīs tēv ni priekšā uz ceļiem un lūgs piedošanu par tām reizēm, kad viņu kaitinājusi un nav pratusi novērtēt tik pacietīgu, līdzjūtīgu, maigu un mūžam jaunu sirdi. Ik pēc katras krietno īpašību pieminēšanas Bella metās ķerubu skūpstīt, līdz beidzot tam no galvas nokrita cepure, un, kad vējš cepuri

aizripirīaja pa ielu un tēvs skriešus drāzās tai pakaļ, viņa smējās kā kutināta.

Kad cepure bija noķerta, ķerubs mazliet atvilcis elpu un viņi turpināja ceļu, tēvs ievaicājās:

—    Kur paliek ceturtais noslēpums, mīļumiņ?

Bellas smaidošā seja apmācās.

—         Galu galā, tēt, par ceturto pašreiz varbūt labāk ne runāsim. Lai paiet kāds laiks, vēl ir par agru kaut ko apgalvot, jo paliek cerība, ka nemaz nav tā, kā esmu iedomājusies.

Bellas spējā pārvērtība ķerubu vēl vairāk iesvēla ziņkārībā par ceturto noslēpumu, un viņš klusu pavaicāja:

—         Varbūt nav tā, kā esi iedomājusies, meitiņ? Kas nav tā, kā esi iedomājusies, mīļumiņ?

Bella domīgi palūkojās tēvā un papurināja galvu.

—         Un tomēr es skaidri zinu, ka ir tieši tā, tēt. Zinu to pārlieku skaidri.

—         Tu mani gauži satrauc, mīļumiņ, — sacīja tēvs — Vai esi vēl kādam atteikusi bildinājumu, meitiņ?

—    Nē, tēt.

—        Varbūt esi kadam solījusies? — saraucis pieri, viņš ieminējās.

—    Nē, tēt.

—         Varbūt ir kads, kurš labprat izmēģinātu laimi un lūkotu saņemt no tevis piekrišanu vai atraidījumu, ja tu tam ļautu sevi bildināt, mīļumiņ?

—    Vismaz man neviens tāds nav zināms, tēt.

—        Varbūt kāds šo laimi neizmēģina, lai gan tu to vē lētos? — likdams rietā pēdējos izdomas krājumus, jautāja ķerubs.

—        Nē taču, tēt, nekas tamlīdzīgs, — atbildēja Bella, atkal paraustīdama tēva roku.

—         Nūja. nekas tamlīdzīgs, — tēvs piekrita. — Bella, meitiņ. es šonakt nespēšu ne aci aizvērt, ja tu man neatklāsi ceturto noslēpumu.

—         Ak, tēt, nekā laba šai ceturtajā noslēpumā nav. Man ļoti žēf, pašai negribas tam ticēt, esmu cītīgi pūlējusies neko neredzēt, un ir ļoti grūti to izteikt vārdos, pat tev. Zini. bagātība pamazām sagandē misteru Bofinu, un viņš jo dienas jo vairāk pārvēršas.

—         Mīļā Bella, es ceru, ka tas nav tiesa, nespēju tam noticēt. ' v

—         Arī es cerēju un nespēju noticēt, tēt. taču viņš jo dienas jo vairāk mainās uz ļauno pusi. Mani tas neskar —

viņš joprojām izturas tāpat kā agrāk —, bet visus citus gan. Manu acu priekšā viņš kļūst aizdomu pilns, untumains, nežēlīgs, skops, netaisns. Ja bagātība jelkad ir samaitājusi krietnu cilvēku, tad tas ir noticis ar manu labdari. Iedomājies, tēt, cik drausmīga ir naudas vara! Es to visu redzu, nicinu, no tā baidos, bet nevaru droši apgalvot, ka nauda mani nekad nepiespiestu mainīties uz ļauno pusi. Tomēr aizvien vēl domāju par naudu, kāroju pēc tās un savā nākamajā dzīvē, kādu es iztēlojos, redzu vienīgi naudu, naudu un vēlreiz naudu un vēl to, kas p»r naudu šai dzīvē iegūstams!

V NODAĻA

Zelta Atkritumu Vācējs nonāk sliktā sabiedrībā.

Vai Bellas Vilferes vērīgais un attapīgais prāts bija kļūdījies, vai arī patiešām no Zelta Atkritumu Vācēja pēc iziešanas cauri ugunskristībām pāri bija palikuši tikai sārņi?

Tai pašā vakarā, kad Bella pārnāca mājās pēc vecāku kāzu jubilejas, atgadījās kaut kas tāds, kas viņai lika ieplest acis un sasmailēt ausis. Bofinu namā bija istaba, ko dēvēja par mistera Bofina kambari. Sai telpā, kura krāšņumā ne tuvu nespēja līdzināties pārējam namam, valdīja omulīgs mājīgums, ko tapsētāju varmācība bez žēlastības būtu izdeldējusi, ja vien misters Bofins nebūtu pretojies', lūgdams pasaudzēt vienu vai otru istabu. Kaut ari šis kambarītis ieņēma gauži pieticīgu vietu — pa tā logiem pavērās skats uz Sailesa Vega veco stūri — un nevarēja lepoties ne ar samtu, zīdu, ne zeltījumu, tā iekārtojums spēja omulībā sacensties ar rītasvārkiem vai mājas čībām, un, kad ģimenei sakārojās aizvadīt īpaši tīkamu vakaru pie iekurta kamīna, tad, pats par sevi saprotams, viņi iekārtojās tieši mistera Bofina kambarī.

Līdzķo Bella pārradās mājās, sulainis pavēstīja, ka misters un misis Bofini sēžot šai istabā. Iedama iekšā pa durvīm, Bella ieraudzīja tur arī sekretāru; Roksmits acīmredzot bija ieradies darīšanās, jo ar kaut kādiem papīriem rokā stāvēja pie galda, uz kura dega ar $bažūru aizēnotas sveces; blakus, atzvēlies krēslā, sšdēja misters Bofins.

—    Jūs esat aizņemts, ser, — palikdama pie durvīm stāvam, sacīja Bella.

—     Nepavisam, mijā, nepavisam ne. Jūs taču piederat pie mūsu ģimenes. Mēs jūs nekad neesam uzskatījuši par viešņu. Nāciet iekšā, nāciet tik iekšā! Mana večiņa arī tepat sēž, rau, savā vietā.

Mistera Bofina vārdus misis Bofina papildināja ar galvas mājienu un uzmundrinošu skatienu, un Bella, paņēmusi grāmatu, apsēdās kaktā pie kamīna blakus misis Bofinas rokdarbu galdiņam. Mistera Bofina pastāvīgā vieta bija kamīna pretējā pusē.

—    Nu, Roksmit, — sacīja Zelta Atkritumu Vācējs un, lai pievērstu sekretāra uzmanību, tik skaļi uzcirta ar plaukstu pa galdu, ka Bella, pāršķirdama grāmatas lapu, sarāvās, — cik tālu mēs tikām?

—    Jūs sacījāt, ser, — negribīgi atbildēja sekretārs un uzmeta skatienu klātesošajām dāmām, — ka ir pienācis laiks noteikt man atlīdzību.

—    Neslcjiet degunu gaisā un sakiet vien «algu», draudziņ! — pikti atcirta misters Bofins. — Velns parāvis! Kad es kalpoju savam saimniekam, man ne prātā nenāca runāt par «atlīdzību».

—    Noteikt man algu, — sekretārs izlaboja iepriekš teikto.

—    Jūs tak, cerams, neesat lepnīgs savā garā, Roksmit, — aizdomīgi pablenzis sekretārā, sacīja misters Bofins.

—    Ceru, ka neesmu, ser.

—    Nu redzat, es arī nenodevos lepnībai, kad biju nabadzīgs, — teica misters Bofins. — Nabadzība un lepnums kopā nesader. To paturiet prātā! Kā gan varētu saderēt? Pats par sevi saprotams. Nabagam nav ar ko lepoties. Tīrā aplamība!

Mazliet pieliecis galvu, sekretārs izbrīnījies pavērās saimniekā un likās tam piekrītam, jo viņa lūpas bez skaņas veidoja vārdu «aplamība».

—    Nu tad parunāsim par šo pašu algu, — teica misters Bofins. — Sēdieties!

Sekretārs apsēdās.

—    Kāpēc jūs iepriekš neapsēdāties? — aizdomīgi noprasīja misters Bofins. — Cerams, ka ne aiz lepnības? Nu tātad par algu. Esmu visu apsvēris un domāju maksāt divus simtus gadā. Kā jums šķiet? Pietiks?

—    Pateicos! Mani tas apmierina.

—    Es, vai zināt, pats vēl neesmu skaidrībā, — misters Bofins atbildēja, — varbūt tas ir vairāk, nekā pienākas. Es sacīšu, kāpēc, Roksmit. Bagātam cilvēkam, tādam kā man, jāpatur prātā tirgus cena. Sākumā es šai jautājumā nebiju pietiekami iedziļinājies, bet pēcāk, kad iepazinos ar citiem bagātiem cilvēkiem, uzzināju, ka bagātība uzliek pienākumus. Es taču nedrīkstu uzsist tirgus cenu tikai tāpēc, ka naudas man ir atliku likām. Aita tirgū maksā tik un tik un ne pensa vairāk. Sekretārs tirgū maksā tik un tik, un arī man viņam jāmaksā tieši tik un ne pensa vairāk. Taču, runājot par jums, izņēmuma kārtā varu to neņemt vērā.

—    Jūs esat ļoti laipns, mister Bofin, — ar pūlēm izspieda sekretārs.

—    Tātad par summu esam vienojušies, — sacīja misters Bofins, — divi simti gadā. Tātad summa ir norunāta. Tagad, lai nerastos domstarpības, norunāsim, ko es par diviem simtiem gadā saņemu pretī. Ja es maksāju par aitu, es to nopērku pilnīgi un pavisam. Tieši tāpat, ja maksāju par sekretāru, es viņu nopērku pilnīgi un pavisam.

—    Citiem vārdiem sakot, jūs iegūstat savā rīcībā visu manu laiku?

—    Protams. Visu jūsu laiku, vai zināt, man nemaz nav vajadzīgs aizņemt, v»rat kādu brīdi palasīt grāmatu, ja nekas cits nav darāms, lai gan, manuprāt, kāds lietderīgs darbiņš jums atradīsies aizvien. Bet es gribu, lai jūs allaž būtu man pa tvērienam. Ir taču ērti, ja jebkurā mirklī esat sadabūjams. Tāpēc prasu, lai starp brokastu un vakariņu laiku jūs atrastos manā namā.

Sekretārs paklanījās.

—    Sendienās, kad pats vēl kalpoju saimniekam, — sacīja misters Bofins, — es nedrīkstēju pēc sirds patikas blandīties apkārt, un arī jūs nedrīkstēsiet pēc sirds patikas blandīties apkārt. Beidzamā laikā esat tā nelāgi ieņēmies, bet varbūt tas notika tāpēc, ka nebijām stingri norunājuši. Tagad nu esam stingri norunājuši, un lai tā paliktu. Ja jums kur jāiet, palūdziet atļauju!

Sekretārs atkal paklanījās. Viņš jutās neērti, bija pārsteigts un nespēja noslēpt pazemojumu.

—    Likšu ievilkt zvanu no šās istabas uz jūsu kantori,— misters Bofins turpināja, — un, kad būsiet man vajadzīgs, paraustīšu auklu. Nekas cits jums sakāms pašlaik man prātā nenāk.

Sekretārs piecēlās, savāca savus papīrus un aizgāja.

Bella ar skatienu pavadīja viņu līdz durvīm, palūkojās misterā Bofinā, kas pašapmierināts zvilnēja krēslā, tad nodūra acis grāmatā.

—     Esmu šitam mūsu jauneklim pajāvis darbā pār meru lielu vāju, — sacīja misters Bofins un piecēlies sāka soļot pa istabu šurpu turpu. — Tas nekur neder. Tāds tikai jāved pie prāta. Bagātu cilvēku saista pienākums pret citiem bagātiem cilvēkiem, un padotie jātur pastāvīgā uzraudzībā.

Bella manīja, ka misis Bofina jūtas neērti un ka šas lāga sievietes acis pūlas pēc viņas sejas izteiksmes noprast, cik vērīgi viņa klausījusies sarunā un kādu iespaidu tā uz viņu atstājusi. Tāpēc Bella nodūra acis vēl zemāk pār grāmatu un lapu pāršķīra tā, it kā pilnīgi būtu iegrimusi lasāmvielā.

—    Nodij! — domīgi ierunājās misis Bofina, paceldama skatienu no šuvekļa.

—    Jā, mana mīļā, — atsaucās Zelta Atkritumu Vācējs un brīdi pārtrauca sojošanu.

—    Atvaino, ka lūkoju tev iebilst, bet nudien, Nodij, zini ko? Vai šovakar tu pret misteru Roksmitu neizturējies pārāk bargi? Vai nebiji mazliet — nu, tādu mazu drusciņu — citāds, nekā aizvien esi bijis agrāk?

—    Kā tad, manu mīļo večiņ, cerēsim, ka biju citāds, — misters Bofins atbildēja jautri, lai neteiktu — lielīgi.

—    Cerēsim, dārgumiņ?

—    Tagad, mana mīļā večiņa, mums vairs nepiedien palikt tādiem pašiem kā agrāk. Vai tu to vēl neesi sapratusi? Palikdami tādi paši kā agrāk, mēs panāksim tikai to, ka visi mūs krāps un aplaupīs. Agrāk mēs nebijām bagāti, bet tagad esam bagāti, un tur ir liela atšķirība.

—    Ak! — Misis Bofina grūti nopūtās un, ļāvusi rokdarbam noslīgt klēpī, palūkojās kamīna liesmās. — Liela atšķirība …

—    Un šī atšķirība mums allaž jāpatur prātā, — misters Bofins turpināja, — godam jāturas līdzi pārmaiņām mūsu dzīvē — palūk, to mēs nedrīkstam piemirst. Tagad mums par savu mantu jātur acis vaļā, jāsargās no katra (jo katrs to vien lūko kā ielaist roku mums kabatā) un aizvien jāatminas, ka nauda pelna naudu un par naudu pat velns danco.

—    Ja runājam par atminēšanos, — sacīja misis Bofina un, zodu plaukstā atbalstījusi, ar rokdarbu klēpī joprojām vērās ugunī, — vai tu, Nodij, atminies, ko misteram Roksmitam teici, kad viņš pirmoreiz bija atnācis pie mums Patvērumā un tika pieņemts darbā, — tu sacīji: ja debesīm būtu labpaticis, lai Džons Ilārmons sveiks un vesels saņem savu bagātību, mēs justos pilnām apmierināti ar to pašu vienu mums novēlēto atkritumu kaudzi un pārējo nemūžam neiekārotu?

—    Kā ne, atminos, mana mīļā večiņa. Taču toreiz mēs nezinājām, kā ir tad, ja pieder arī viss pārējais. Pie jaunām kurpēm bijām tikuši, tak apāvuši tās nebijām. Tagad šie apavi mums ir kājās, pašiem savās kājās, un nu jāprot spert tajos drošu soli.

Misis Bofina atkal ķērās pie šuvekļa un zibināja adatu klusēdama.

—    Ar Roksmitu, šo mūsu jauno cilvēku, jāapietas kā ar kuru katru sulaini, — sacīja misters Bofins, pieklusinādams balsi, slepus pametis skatienu uz durvīm, it kā baidītos, ka tur kāds var noklausīties. — Tagad man ir skaidrs, ka vai nu saimniekam jāpiežmaudz dienestnieki, vai dienestnieki piežmaudz saimnieku. Ja tu, cilvēks, šitos dienderus netramdīsi, tad, saklausījušies visādas tenkas (un nekrietnus melus) par to, kas reiz esi bijis, viņi nospriedīs, ka tu ne par mata tiesu neesi labāks kā viņi. Nav citas izejas — vai nu stingri prasīt paklausību, vai lemt sevi pazušanai — to tu, mana mīļā večiņa, vari man droši ticēt.

Bella bailīgi no skropstu apakšas uzmeta misteram Bofinam slēpu skatienu un ieraudzīja reiz tik atklāto seju aizdomu, alkatības un uzpūtības mākoņa aptumšotu.

—    Viss sacītais, — viņš teica, — mis Bellu droši vien neinteresē. Vai nav tiesa, Bella?

Viltīgā Bella pavērās viņā ar sapņaini izklaidīgu skatienu, it kā, aizrāvusies ar grāmatas lasīšanu, no teiktā nebūtu ne vārda dzirdējusi.

—     Hm! Atradusi labāku nodarbošanos nekā pievērst uzmanību sarunām, — sacīja misters Bofins. — Pareizi darīts, pilnīgi pareizi. īpaši tāpēc, ka jums, mana mīļā, nepavisam nav vajadzīgas pamācības, kā sevi novērtēt.

No šiem glaimojošajiem vārdiem viegli pietvīkusi, Bella atbildēja:

—    Ceru, ser, ka jūs neuzskatāt mani par iedomīgu?

—     Ne drusku, mana mīļā, — sacīja misters Bofins. — Domāju, ka esat pelnījusi uzslavu, ja gados gluži jauna jau tik labi izprotat pasauli un zināt, pēc kā ir vērts censties. Jums taisnība. Centieties pēc naudas, mana mīļā! Nauda ir visa pamats. Pie naudas jūs tiksiet ar savu skaistumu un ar to naudu, ko mēs abi ar misis Bofinu nolemsim jums piešķirt, un tad varēsiet dzīvot un nomirt bagātībā. Tikai tā ir vērts dzīvot un mirt! — liekuļotā aizrautībā teica misters Bofins. — Ba-gā-tī-bā!

Misis Bofinas sejā atspoguļojās skumjas, tad, pētīgi palūkojusies vīrā, viņa pievērsās savai audžumeitai-

—    Neņemiet viņu par pilnu, mīļā Bella!

—    Ko? — iesaucās misters Bofins. — Kas tad tas? Neņemt mani par pilnu?

—    Gluži tā vis negribēju sacīt, — uztraukusies teica misis Bofina, — gribēju sacīt, lai jūs, Bella, ticat tikai tam, ka viņš ir krietns un labsirdīgs, jo krietnāka cilvēka pasaulē nemaz nav. Ļauj, Nodij, man pateikt visu līdz galam. Tu aizvien esi bijis viskrietnākais visā pasaulē.

Misis Bofina to apgalvoja tā, itin kā vīrs būtu gribējis celt iebildumus, lai gan īstenībā viņš pat negrasījās runāt pretī.

—    Jums, mīļā Bella, — misis Bofina skumīgi turpināja, — lai ko arī sarunādams, jums viņš ir pieķēries tā, ka pašas tēvs nespētu jūs mīlēt stiprāk un vairāk rūpēties par jūsu labklājību.

—    Re, ko izdomājusil — iesaucās misters Bofins. — Lai ko arī sarunādamsl Vai kādreiz esmu to noliedzis? Sniedziet skūpstu, mīļais bērns, novēliet labunakti un ļaujiet man apstiprināt to, ko jums sacīja mana večiņa. Jūs esat cieši pieaugusi man pie sirds, mana dārgā, un esmu ar jums pilnīgi vienisprātis, tā ka mēs par abiem parūpēsimies, lai jūs tiktu pie bagātības. Jūsu skaistums (uz ko jūs, mana mīļā, no tiesas varētu justies iedomīga, bet tas, zināms, jums ne prātā nenāk) ir bargas naudas vērts, un jūs ar to pie naudas arī tiksiet. Un šī nauda, pie kuras tiksiet, atkal būs naudas vērta, un no tās jūs iegūsiet vēl vairāk naudas. Jums pie kājām mētājas zelts, un tikai jūs pār to esat noteicēja. Ar labu nakti, mana mīļā!

Mistera Bofina apgalvojumi un iztēlotās nākamības izredzes tomēr Bellu neiepriecināja tā, kā varētu gaidīt. Kad, apskaudama misis Bofinu, lai novēlētu labunakti, Bella vēl aizvien tās sejā manīja skumjas un redzēja izmisīgos pūliņus vīru attaisnot, viņa jutās šās krietnās sievietes necienīga. «Kāda viņai vajadzība misteru Bofinu attaisnot?» iegājusi savā istabā, Bella nodomāja. «Visā, ko viņš sacīja, bez šaubām, ir liela jēga, un viņam, bez šaubām, ir pilnīga taisnība. Vai es pati to neesmu pietiekami bieži sev iegalvojusi? Un tagad man tas nepatīk? Nē, nepatīk, un, lai arī viņš man darījis tikai labu, tas mani rada pretīgumu. Tāpēc saki, lūdzama, tu, svaidīgā mazā nekrietnele, — ko tas viss nozīmē?» Bella bargi sev noprasīja, kā vienmēr ielūkodamās spogulī.

Spogulis, šādi aicināts sniegt izskaidrojumu, aiz piesardzības ietiepīgi klusēja, un Bella likās gulēt, juzdama uz sirds smagu slogu, kas pārmāca lielo nogurumu. No rīta mozdamās, viņa baidījās, ka Zelta Atkritumu Vācēja seju atkal ieraudzīs sadugušu, aizvilkušos ar vēl biezākiem mākoņiem.

Pēdējā laikā Bella bieži pavadīja misteru Bofinu rīta pastaigā pa pilsētas ielām, un viņš to pamazām iesaistīja dīvainā nodarbībā. Visu mūžu pavadījis grūtā, notrulinošā darbā, neko apkārt neredzēdams, viņš ar bērnišķīgu patiku ielūkojās veikalos. Sis prieks bija viens no pirmajiem jaunumiem, ko sniedza iegūtā brīvība, un tas ielīksmoja arī misis Bofinu. Ilgus gadus viņi pa Londonu bija varējuši pastaigāties tikai svētdienās, kad veikali slēgti, bet tagad, kad ikviena diena nedēļā šķita svētdiena, viņi ar lielu baudu noraudzījās šķietami neizsmeļamajā skatlogos izlikto dažnedažādo brīnumpievilcīgo preču bagātībā. Galvenās ielas likās liels teātris, luga — nekad iepriekš nepieredzēts bērnišķīgi ielīksmojošs piedzīvojums, un kopš Bellas pieņemšanas savā ģimenē misters un misis Bofini aizvien sēdēja pirmajā rindā un aizrautīgi no visa spēka aplaudēja. Taču tagad mistera Bofina uzmanību saistīja vienīgi grāmatu veikali, vēl vairāk — jo interesi par lasāmvielu nevar uzskatīt par neparastu parādību — viņš pievērsās tikai viena veida grāmatām.

—    Paraugieties šurp, mana mīļā, — misters Bofins mēdza sacīt, aiz rokas pievilkdams Bellu pie grāmatu veikala skatloga, — jūs varat saskatīt iztālēm, un acis jums ir ne vien spožas, bet arī vērīgas. Palūkojieties labi uzmanīgi, mīļā, vai tur neieraudzīsiet kādu grāmatu par sīkstuļiem.

Ja Bella tādu grāmatu ieraudzīja, misters Bofins tūdaļ metās veikalā iekšā un kāroto nopirka. Ja šādu lasāmvielu nelaimējās atrast, viņi devās uz nākamo grāmatu veikalu un misters Bofins atkal sacīja:

—     Palūkojieties labi uzmanīgi visapkārt, mana mīļā, vai neieraudzīsiet kaut ko par sīkstuļu dzīvi vai kaut ko tamlīdzīgu, lai tikai būtu stāstīts par savādniekiem, kuri, iespējams, bijuši sīkstuļi.

Paklausīdama rīkojumam, Bella cītīgi pētīja skatlogu, un misters Bofins tikām pētīja viņas sejas izteiksmi. Līdzko viņa norādīja uz grāmatu ar virsrakstu «Iz savādnieku dzīves», «Saistošs dīvaiņu apraksts», «Stāsti par savdabīgām personībām» vai kaut ko šādā pašā garā, misters Bofins acumirklī atplauka un metās veikalā grāmatas pirkt. Apjomam, cenai, vērtīģufnam uzmanība netika pievērsta. Jebkuru sējumu, kurā cerēja atrast kāda sīkstuļa dzīvesstāstu, misters Bofins pirka, ne aci nepamirkšķinādams, un nesa mājās. No kāda grāmatu tirgotāja uzzinājis, ka krietna daļa «Jaunāko ziņu gadagrāmatas» veltīta dīvaiņiem, misters Bofins nekavējoties nopirka veselu komplektu šā atjautīgā savārstījuma un ņēmās to pamazām stiept mājās, vienu sējumu uzticēdams Bellai, trīs nesdams pats. Pagāja gandrīz divas nedēļas, līdz viss komplekts tika nolikts vietā. Kad darbs bija pabeigts, mistera Bofina kāre pēc sīkstuļiem ne vien neapsīka, bet gan bija vēl stiprāk iekairināta, un viņš devās jaunu grāmatu meklējumos.

Drīz Bellai vairs nevajadzēja norādījumu, pēc kā lūkoties, ar misteru Bofinu viņa sapratās bez vārdiem un allaž meklēja tikai sīkstuļu dzīves aprakstus. Dienu pēc dienas viņi ik rītu klīda pa pilsētu un nodevās savdabīgajai nodarbībai. Sīkstuļiem veltīto grāmatu bija gaužām maz, veiksme uzsmaidīja labi ja vienreiz pēc simt neveiksmīgiem meklējumiem, tomēr misters Bofins nepiekusis traucās pēc saviem sīkstuļiem tikpat alkatīgi kā iepriekš. Bella brīnījās, ka grāmatas mājās nekur nav manāmas un misters Bofins ne ar vārdu nepiemin to saturu. Grāmatas par sīkstuļiem viņš šķita krājam tāpat, kā sīkstuļi krāj naudu. Kā sīkstuļi rauš naudu, slapstīgi to noglabādami no svešiem skatieniem, tā viņš rauša grāmatas un slapstīgi tās noglabāja nevienam nezināmā slēptuvē. Taču kļuva manāms — un Bella, bez šaubām, manīja pavisam skaidri —, ka, joprojām uzpirkdams šos drūmos sacerējumus ar tādu kvēli, ar kādu dons Kihots bija krājis grāmatas par bruņiniekiem, viņas labvēlis naudu izdod aizvien taupīgāk. It bieži gadījās, ka, misteram Bofinam iznākot no veikala ar kārtējo kāda plānprātiņa piedzīvojumu aprakstu padusē, Bella gandrīz vai sarāvās, kad labvēlis, viltīgi un māksloti iesmiedamies, paņēma viņu zem rokas un rikšoja tālāk. Misis Bofinai vīra jaunā aizraušanās acīmredzot palika nezināma. Viņš nekad to nepieminēja un sarunas par grāmatām uzsāka vienīgi rīta pastaigu

laikā, kad ar Bellu bija palicis divatā; tikpat piesardzīgi izturējās arī Bella, klusēdama gan tāpēc, ka misters Bofins viņu bija iesaistījis kopīgā noslēpumā, gan arī tāpēc, ka atcerējās misis Bofinas raižu mākto seju tai vakarā.

Kamēr risinājās šie notikumi, misis Lemla pamazām secināja, ka Bellas neatvairāmā pievilcība vilktin velk viņu pie meitenes. Lemli, kurus ar Bofiniem bija iepazīstinājuši dārgie Venīringi, sen jau Bofinu namā viesojās ik svinīgā pieņemšanas reizē, un tad pēkšņi misis Lemla, nekad iepriekš neko tamlīdzīgu nemanījusi, atjēdzās, ka meitene ir apburoša. Tas nu esot kaut kas neredzēts (tā misis Lemla sacīja misis Bofinai); viņa spējot gaužām muļķīgi krist skaistuma varā, tomēr šoreiz tas esot gluži citādi; viņa nekad nepaliekot vienaldzīga pret dabas dāvātām smalkām manierēm, taču šoreiz tas esot gluži citādi; te visa kā esot vairāk, trūkstot vārdu, lai izteiktu to pārvarīgo spēku, ar ko viņu savaldzinājusi šī burvīgā meitene.

Burvīgā meitene, kurai sarunu bija atstāstījusi misis Bofina (lepodamās ar to, ka Bella tiek apjūsmota, un labprāt darīdama visu, lai tikai meitenei sagādātu prieku), gluži dabiski, nosprieda, ka misis Lemla ir vērīga sieviete ar izkoptu gaumi. Atsaukdamās uz šādu jūsmīgumu, viņa pret misis Lemlu izturējās ļoti vēlīgi un ļāva šai dāmai izmantot gadījumu, lai ciešāk sadraudzētos, un simpātijas drīz vērtās abpusējas, kaut gan Bella allaž izturējās daudz atturīgāk nekā aizrautīgā Sofronija. Kā bijis, nebijis, abas tikās aizvien biežāk, tā ka Bofinu kariete kādu laiku misis Lemlu vizināja biežāk nekā misis Bofinu, tomēr lāga dvēsele nepavisam nekļuva greizsirdīga, bet tikai lēnīgi noteica:

— Misis Lemla ir jaukākā sarunu biedre, un — ak Kungs! — vai es varu ar viņu mēroties modīgumā!

Bella Vilfere maz līdzinājās Džordžiānai Podsnepai, taču visvairāk viņas atšķīra tas, ka Bellai nedraudēja aizraušanās ar Alfrēdu. Misteram Lemlam viņa neuzticējās, šis cilvēks viņai nepatika. Bellas prāts, godam jāatzīst, bija tik vērīgs un uztvere tik asa, ka galu galā viņa vairs neuzticējās arī Alfrēda sievai, kaut gan aiz vieglprātīgas uzpūtības šo neuzticēšanos iedzina vistālākajā apziņas . kaktā un nelikās gar to ne zinis.

Misis Lemla ar draudzenes tiesībām uzņēmās rūpes par Bellas izdevīgu apprecināšanu. Kā pa jokam viņa ieminējās, ka derētu skaistulei Bellai parādīt, kādi bagāti precinieki viņai un Alfrēdam tikpat kā pa rokas tvērienam,

un tie tad visi kā viens savaldzināti kritīšot Bellai pie kājām. Līdzko radās izdevība, misis Lemla izrādīja eik necik ciešamos drudžainos, plātīgos un uzvedībā neizteicami vaļīgos džentlmeņus, kuri pastāvīgi slamstījās pa Sitiju, pirkdami un pārdodami Parīzes biržas, Grieķijas, Spānijas, Indijas un Meksikas vērtspapīrus gan par nominālu, gan augstāk par nominālu, gan ar zināmu atskaitījumu no nomināla trīs ceturtdaļu vai septiņu astotdaļu procenta vērtībā. Džentlmeņi galanti metās cildināt Bellu, it kā viņa būtu maisījums, kurā vienkopus sajaukta tīkama meitene, dižciltīgs zirgs, četrjūga kariete un dārga pīpe. Pūles tomēr palika veltīgas, lai gan darbā tika laists pat mistera Fledžbija pievilcības spēks.

—    Baidos, mīļā Bella, ka būs grūti atrast kādu, kas jums patiktu, — kādudien, braucot karietē, sacīja misis Lemla.

—    Es, misis Lemla, nemaz negribu, lai kāds man patiktu, — garlaikoti piemiegdama acis, atteica Bella.

—    Zināt, mīļā, nepavisam nevedīsies viegli atrast cilvēku, kas būtu jūsu pievilcības cienīgs.

—    Runa ir nevis par cilvēku, misis Leinla, — dzedri attrauca Bella, — bet gan par turību.

—    Nu, mijā, jūsu saprātīgums mani mulsina, — sacīja misis Lemla. — Kur jūs tik pamatīgi esat izpētījusi dzīvi? Kaut gan jums ir taisnība. Jūsu stāvoklī pats svarīgākais patiešām ir turīgs vīrs ar savu iedzīvi. Jūs taču nevarat Bofinu namu nomainīt pret šādu tādu, un, ja pat jūsu skaistums nebūtu noteicošais, jādomā, ka misters un misis Bofini parūpēsies …

—    Protams! Viņi jau ir parūpējušies, — Bella pārtrauca misis Lemlu.

—    Ko jūs sakāt! Patiešām?

Mazliet sapīkusi par to, ka pārsteidzībā varbūt izrunājusies par daudz, un aiz sapīkuma kļuvusi izaicinoša, Bella nolēma turpināt.

—    Protiet, viņi sacīja, — Bella paskaidroja, — ka nolēmuši piešķirt man pūru kā savai audžumeitai, ja to jūs gribējāt zināt. Tikai par nupat teikto nekad, lūdzu, norunājiet!

—    Lai es runātu! — misis Lemla iesaucās, it kā doma par šādu neiespējamu rīcību viņu būtu dziji aizskārusi. — Lai es ru-nā-tu!

—    Jums es varu atklāti pateikt, misis Lemla … — Bella mēģināja sarunu turpināt.

—    Sauciet mani par Sofroniju, mīļā, vai ari es neuzdrošināšos saukt jūs par Bellu.

Izdvesusi īsu, ērclgu «akl», Bella ierosinājumam piekrita.

—    Ak! Nu, lai būtu Sofronija! Jums, Sofronija, es varu atklāti pateikt, ka man, kā mēdz teikt, nav sirds un ka runas par sirdi un mīlestību uzskatu par tīrām blēņām.

—    Braša meitene! — misis Lemla nomurmināja.

—    Tāpēc es nerūpējos par to, lai kāds man patiktu, — Bella turpināja, — mani saista vienīgi tas, ko jums jau sacīju. Viss cits man ir gluži vienalga.

—    Gribat vai negribat, bet jūs, Bella, visiem patīkat, — sacīja misis Lemla, ķircinādama Bellu ar šķelmīgu skatienu un vissaldāko no saviem smaidiem, — gribat vai negribat, bet vīrs ar jums leposies un savu jūsmu neslēps. Varat nerūpēties par to, lai kāds jums patiktu, un varat nevēlēties pati nevienam patikt, taču tas nu nav jūsu varā: tik un tā jūs pret savu gribu visiem patiksiet, un kāpēc gan jums, mana mīļā, neizraudzīties patīkamu vīru, ja tas atkarīgs vienīgi no jums?

Uzmācīgie glaimi pamudināja Bellu atzīties, ka pati pret savu gribu viņa kādam patiešām esot iepatikusies. Neskaidra nojausma brīdināja, ka šāda rīcība ir visai kļūmīga, tomēr, arī nojauzdama, ka pēcāk tā viņai var nākt par ļaunu, Bella par iespējamām sekām daudz neprātoja un turpināja atzīšanos.

—    Nerunājiet par iepatikšanos pret pašas gribu, — Bella sacīja. — Man tas ir apnicis.

—     Ko?! — iesaucās misis Lemla. — Alanis teiktais tātad apstiprinājies?

—    Nav svarīgi, Sofronija, par to vairs nerunāsim. Ne jautājiet man neko!

Bellas vārdi tik skaidri nozīmēja «jautājiet vien!», ka misis Lemla stājās pie tincināšanas.

—    Stāstiet gan! Droši, mīļā! Kāds netīkams pielūdzējs uzbāzīgi kā dadzis ieķēries jūsu apburošajos brunčos un pār varēm nav vairs nokratāms?

—    Netīkams gan, — atbildēja Bella, — turklāt tāds, ar ko pat nevar padižoties. Taču vairāk neko nejautājiet!

—    Vai minēt?

—     To jums nekad neizdosies uzminēt. Ko jūs teiktu, ja tas būtu mūsu sekretārs?

—    Mīļā! Sis sekretārs — mūžīgais vientuļnieks, kas zagšus uzlavās un nolavās pa sētas kāpnēm un nevienam acīs nerādās!

—    Nezinu, kā viņš lavās pa sētas kāpnēm, — nievājoši attrauca Bella, — diezin vai tā maz lavās, bet par to, ka nerādās acīs, varu teikt, ka es labprāt viņu vispār acīs neredzētu, kaut gan viņš ir redzams tikpat skaidri kā jūs. Toties es (nezin par kādiem grekiem) šim cilvēkam esmu iepatikusies, un viņam pietika nekaunības man to pateikt.

—    Viņš taču neuzdrošinājās jūs bildināt, mīļā Bella!

—    Jūs par to esat pārliecinātā, Sofronija? — atjautāja Bella. — Es vis neesmu. Taisnību sakot, man ir gluži cita pārliecība.

—    Ka tikai nav zaudējis prātu, — izlīdzinoši noteica misis Lemla.

—    Šķita pie veselas saprašanas, — atmetusi galvu, turpināja Bella, — sarunāja man pilnas ausis. Pateicu, ko domāju par viņa bildinājumu, nosodīju nepiedienīgo uzvešanos un lūdzu, lai liek mani mierā. Tas viss bija ļoti nepatīkami, un es, protams, jutos gaužām neērti. Gaismā tomēr mūsu noslēpums nav nācis. Sis vārds man atgādina, ka neviļus esmu atklājusi noslēpumu, tomēr paļaujos uz jums, ka nekad to neizpaudīsiet.

—    Es lai izpaustu! — misis Lemla atkārtoja tikpat iejūtīgi kā iepriekš. — Lai es iz-paustu!

Apliecinot savu uzticamību, Sofronija pieliecās Bellai un sirsnīgi to noskūpstīja. Tas bija Jūdasa skūpsts, jo, spiezdama Bellai roku, viņa tūdaļ nodomāja: «Pati esi pierādījusi, ka man nav iemesla tevi žēlot, tu, iedomīgā, bezsirdīgā skuķe, kas uzpūtusies, atkritumu vācēja aušīgās mīlestības aplaimota. Ja mans vīrs, kas mani tev uzsūtījis, sagudros kādu viltību, kurai tu kritīsi par upuri, es viņam ceļā nestāšos.» Savukārt Bella to pašu brīdi domāja: «Kāpēc es aizvien pati ar sevi esmu karastāvoklī? Kāpēc, it kā svešas gribas trenkta, izstāstīju to, ko skaidri apzinos paturamu noslēpumā? Kāpēc draudzējos ar šo sievieti, lai gan sirds mani brīdina turēties no viņas pa gabalu?»

Kad, atgriezusies mājās, Bella šo jautājumu uzdeva spogulim, arī tas, kā parasti, atbildi dot nespēja. Ja padomu viņa lūgtu kādam viedākam orākulam, viss varbūt beigtos daudz labvēlīgāk. Tomēr Bella to nedarīja, un turpmākie notikumi ritēja dabiskā gaitā.

Vienā jautājumā, kas saistījās ar beidzamā laikā novēroto mistera Bofina izturēšanos, Bellu tirdīja neatlaidīga ziņkārība un vēlēšanās noskaidrot, vai arī sekretārs vēro saimnieku un ir pamanījis vecajā vīrā tās pašas neapšaubāmās pastāvīgās pārmaiņas, kas nav pagajušas secen viņai. To uzzināt nevedās viegli, jo misteru Roksmitu viņa redzēja visai reti. Abu attiecības nu jau vairs nesniedzās tālāk par ārējas pieklājības ievērošanu mistera un misis Bofinu klātbūtnē, un, ja arī dažkārt Bellai gadījās palikt ar sekretāru divatā, viņš tūda] devās projām. Strādādama rokdarbu vai lasīdama grāmatu, Bella slepus pētīja sekretāru, tomēr pēc viņa sejas izteiksmes neko noprast nevarēja. Viņš gan izskatījās nomākts, taču bija iemanījies savas jūtas neizpaust, un, kad Bellas klātbūtnē misters Bofins izrīkoja sekretāru vai citādi izrādīja jauniegūto kundziskumu, sekretāra seja palika nekustīga kā mūris. Viegli sarauktas uzacis, kas neliecināja ne par ko citu kā par gandrīz mehānisku uzmanības sakopošanu, mazliet sakniebtas lūpas, varbūt lai novaldītu nicīgu smīnu, — tas bija viss, ko Bella redzēja no rīta līdz vakaram, diendienā, nedēļu pēc nedēļas — vienmuļi, nemainīgi, kā akmeni kaltā tēlā.

Pats ļaunākais — tieši kaitinoši, kā Bella tik raksturīgajā straujumā pati sev atzinās, bija tas, ka, pētīdama misteru Bofinu, viņa gluži neapzināti aizvien pētīja arī misteru Roksmitu. «Vai tiešām nekas viņu nepiespiedīs palūkoties uz mani? Vai ir iespējams, ka nekas viņu neietekmē?» Šādus jautājumus Bella sev uzdeva dienā tikpat reižu, cik stundu viņa bija nomodā. Atbilde neradās. Aizvien tā pati sastingusi seja.

«Vai tiešām viņš spēj kļūt tik zemisks, lai pārdotu savu godu par diviem simtiem gadā?» Bella domāja. Un tūdaļ klusībā piebilda: «Kāpēc gan ne? Jautājums aprobežojas vienīgi ar to, cik kurš ir vērts. Domāju, ka arī es savu godu pārdotu, ja par to tiktu pienācīgi samaksāts.» Un viņa atkal nonāca ar sevi karastāvoklī.

Arī mistera Bofina sejā parādījās aizvien grūtāk izdibināma izteiksme, tikai tā bija pavisam citāda. Agrāko vientiesīgo laipnību aizsedza viltīgs visgudrības vaibsts, kas liedza saskatīt viņa labsirdību. Pat smaids kļuva blēdīgs, it kā misters Bofins rūpīgi būtu izpētījis savu iecienīto sīkstuļu portretus. Reizēm kļūdams neiecietīgs, atklāti izrādīdams kundziskumu, labsirdību viņš tomēr nebija zaudējis, tikai nu tai piejaucās netīkams aizdomīgums, un,

lai ari acis jautri dzirkstīja un seja atplauka smaidā, viņš allaž sēdēja, rokas pār krūtīm cieši sažņaudzis, it kā glābtos no pēkšņa uzbrukuma, it kā negribus aizstāvēdamies.

Vērodama abas sejas un apzinādamās, ka šī slepenā nodarbošanās agri vai vēlu atstās pēdas arī viņas pašas sejā, Bella drīz nāca pie atziņas, ka atklāta un patiesi godīga seja starp viņiem ir vienīgi misis Bofinai. Kaut gan tā vairs nestaroja tik bezrūpīgi kā sendienās, tomēr joprojām palika atklāta un ar bažām un nožēlu atspulgoja ikvienu sīkāko pārmaiņu Zelta Atkritumu Vācēja rīcībā.

—    Es tērēju pārāk daudz naudas, Roksmit, — sacīja misters Bofins reiz vakarā, kad visi bija sapulcējušies viņa kambarī un viņš kopā ar sekretāru pārskatīja kaut kādus rēķinus. — Vai, pareizāk sakot, vismaz jūs tērējat pārāk daudz manas naudas.

—    Jūs esat bagāts, ser.

—    Neesmu bagāts, — atteica misters Bofins.

Atbilde bija tik skarba, ka izskanēja gandrīz kā sekretāra apvainošana melos. Sastingušajā sekretāra sejā tomēr nepakustējās ne vaibsts.

—    Saku jums, ka neesmu bagāts, — misters Bofins atkārtoja, — un es nevēlos tādas runas dzirdēt.

—    Jūs neesat bagāts, ser? — nosvērti pārvaicāja sekretārs.

—    Nu, ja arī esmu bagāts, tā ir mana darīšana, — attrauca misters Bofins. — Nedz jums, nedz arī kādam ci tam par palikšanu ar naudu šķaidīties nedomāju. Bijusi tā jūsu nauda, jums tāpat tas nepatiktu.

—    Pat tādā neiespējamā gadījumā, ser, es…

—    Turiet muti! — iesaucās misters Bofins. — Jums tas nepatiktu nekādā gadījumā. Redziet! Es negribēju kļūt rupjš, taču jūs man aizdevāt dusmas, un galu galā es te esmu saimnieks. Muti aizbāzt jums negribēju. Lūdzu, atvainojiet! Neturiet muti! Tikai nerunājiet man pretī! Vai esat kaut ko dzirdējis par mistera Elvsa dzīvi? — pēdīgi viņš atkal pievērsās savam iecienītajam tematam.

—    Tā sīkstuļa?

—   Jā, viņu mēdza saukāt par sīkstuli. Cilvēki allaž izgudro, kā citus iesaukāt. Vai esat kaut ko par viņu lasījis?

—    Laikam esmu gan.

—    Viņš nekad sevi neatzina par bagātnieku, kaut a.rī tādu kā mani būtu varējis nopirkt vienā rāvienā. Vai esat dzirdējis par Danielu Dānscru?

65

—    Vēl par vienu sīkstuli? Esmu dzirdējis.

8-1117

—    Tas tik bija viens prātīgs vīrs, — teica misters Bofins, — un māsa pilnām bija viņa cienīga. Abi tāpat neatļāvās sacīt, ka ir bagāti. Būtu skandinājuši, ka ir bagāti, nekādas bagātības droši vien nebūtu.

—   Viņu dzīve un nāve bija gaužām nožēlojama. Vai tā bija vai nebija, ser?

—    Nē, vismaz es to neesmu dzirdējis, — strupi atmeta misters Bofins.

—    Tad jau iznāk, ka es runāju par citiem sīkstuļiem. Sie nožēlojamie plukatas …

—    Izvēlieties vārdus, Roksmitl — misters Bofins iejaucās.

—    … šie priekšzīmīgie cilvēki — brālis un māsa — dzīvoja un nomira, pagrimuši derdzīgā, drausmā netīrībā.

—    Tāda dzīve viņus apmierināja, — sacīja misters Bofins, — un jāšaubās, vai, šķiezdamies ar naudu, viņi būtu guvuši lielāku gandarījumu Lai nu kā, es savu naudu nedomāju izsvaidīt. Samaziniet izdevumus! Seit jūs, Roksmit, jāteic, uzturaties pārāk maz. Ikkatrs sīkums pastāvīgi jāpatur uzmanības lokā. Citādi dažs labs no mums nomirs nabagmājā.

—    Ja pareizi atminos, ser, — rāmi atteica sekretārs, — tieši tāpat domāja ari jūsu pieminētie paraugcilvēki.

—    Lai viņiem par to gods un slava! — sacīja misters Bofins. — Cilvēki pierādīja savu neatkarību. Tomēr par viņiem pašlaik nav runa. Vai dzīvokli esat uzteicis?

—    Esmu, kā pavēlējāt, ser.

—    Tad es sacīšu vēl ko, — teica misters Bofins, — samaksājiet īri par veselu ceturksni — samaksājiet par ceturksni uz priekšu, tas beigu beigās iznāks lētāk, un tū liņ pat pārcelieties uz šejieni, lai arvien — dienu un nakti — atrastos uz vietas, un samaziniet izdevumus! īres maksu par ceturksni uzņemos es, un mums jālūko kaut kur to ietaupīt. Jums, liekas, ir labas mēbeles, ko?

—    Mēbeles manās istabās pieder man.

Tad jau mums jaunas nevajadzēs pirkt. Ja par sava goda un neatkarības pierādījumu uzskatāt šo mēbeļu nodošanu man kā aizmaksu par ceturkšņa īri un no tā jūsu sirdij kļūs vieglāk, — īpaši vērīgi nopētīdams sekretāru, sacīja misters Bofins, — nu tad parūpējieties, lai jūsu sirdij kļūst vieglāk, lai kļūst vieglāk! Es no jums neko neprasu, bet arī ceļā nestāšos, ja ieskatīsiet to par savu pienākumu. Ja gribat zināt, kur būs jūsu istaba, varat izvēlēties jebkuru brīvu telpu augšstāvā.

—    Mani apmierina jebkura brīva istaba, — atteica sekretārs.

—    Varat izraudzīties pats, — sacīja misters Bofins,

—    būtībā tas nozīmēs astoņu vai desmit šiliņu pielikumu pie jūsu ienākumiem. Atvilkt to jums no algas nedomāju, cerot, ka atmaksāsiet ar uzviju, ietaupot uz izdevumu rēķina. Tagad rādiet gaismu, iesim uz jūsu kantori un uzrakstīsim pāris vēstuļu.

Sās sarunas laikā Bella bija pamanījusi misis Bofinas atklātajā, labsirdīgajā sejā atspoguļojamies tādus sirdēstus, ka, abām paliekot divatā, neuzdrošinājās pacelt acis. Izlikdamās aizņemta ar rokdarbu, viņa tikai šuva un šuva, līdz nasko roku, liegi tai pieskardamās, apstādināja misis Bofinas plauksta. Bella nepakustējās, viņa juta, ka lāga dvēsele pieceļ roku sev pie lūpām un uz tās norit asara.

—    Ak, mans mīļotais vīrs! — sacīja misis Bofina. — To redzot un dzirdot, man kļūst smagi ap sirdi. Bet, ticiet man, mīļā Bella, lai kā misters Bofins pārvērties, viņš ir pats labākais cilvēks pasaulē.

Misters Bofins atgriezās tai brīdī, kad Bella mierinādama bija iekļāvusi misis Bofinas roku savās plaukstās.

—    Kas te notiek? — viņš vaicāja, aizdomīgi palūkodamies pa durvīm. — Ko viņa jums stāsta?

—    Viņa cildina jūs, ser, — atbildēja Bella.

—    Cildina mani? Vai tas var būt? Nevis nopeļ par to, ka aizstāvos pret laupītāju bandu, kas labprāt mani izsūktu sausu pa lāsei vien? Nevis nopeļ par to, ka gribu sakrāt kādu mazumiņu?

Viņš pienāca abām klāt, un misis Bofina, uzlikusi rokas vīram uz pleciem, pašūpoja galvu un piespieda pieri pie plaukstām.

—    Būs jau labi, būs labi, — viņš puslīdz laipni noteica.

—    Neņem, mīļo večiņ, to pie sirds!

—    Man ir grūti panest, ka tu, dārgais, esi tāds.

3»

67

—    Blēņas! Neaizmirsti, ka mēs vairs neesam tie, kas bijām kādreiz. Neaizmirsti, ka vai nu mēs piežmiegsim kādu, vai kāds piežmiegs mūs. Neaizmirsti, ka no sava mēs nedrīkstam atkāpties. Neaizmirsti, ka nauda pelna naudu. Un jūs, Bella, mans bērns, neuztraucieties un nepadodieties šaubām. Jo vairāk es ietaupīšu, jo vairāk saņemsiet jūs.

Bella nopriecājās, ka misis Bofina skumjās paslēpusi mīlestības pārpilno seju virām pie pleca, jo mistera Bofina acis šas sarunas laikā iedzalkstījās viltībā, kas viņa pārvērtību parādīja jo netīkamā gaismā, liecinot par šā cilvēka tikumisku pagrimumu.

VI NODAĻA

Zelta Atkritumu Vācējs nonāk vēl sliktākā sabiedrībā.

Viss iegrozījās tā, ka misters Sailess Vegs pēdējā laikā reti apmeklēja laimes lutekli jeb nicināmo zemes tārpu tā namā (tārpa un lutekļa namā), bet, paklausīdams rīkojumam, zināmās stundās gaidīja saimnieku Patvērumā. Sāda kārtība misteru Veģu dziļi aizvainoja, jo sarunātas bija tieši vakara stundas, ko viņš uzskatīja par visvairāk noderīgām draudzīgās vienošanās iedzīvināšanai. Taču neko citu nevar gaidīt no iznireļa, viņš sarūgtināts sūkstījās misteram Vīnesam, no iznireļa, kas, sabradājis tik ievērojamus cilvēkus kā mis Elizabeti, māsteru Džordžu, krustmāti Džeinu un tēvoci Pārķeru, tagad spiež pie zemes savu skoloto cilvēku.

Kad Romas impērija bija sasniegusi norietu, misters Bofins važoņa ratos atveda Rolēna «Senlaiku vēsturi», bet šis vērtīgais garadarbs parādīja tādas iemidzināšanas spējas, ka tika nolikts pie malas ap to laiku, kad visa Maķedonijas Aleksandra armija (tolaik savus četrdesmit tūkstošus vīru liela) vienlaikus paļāvās asaru plūdiem, uzzinājusi, ka mīļoto karavadoni pēc peldes sagrābuši drebuļi. Arī jūdu kari mistera Vega virsvadībā risinājās visai nīkulīgi, un nākamreiz misters Bofins cita važoņa ratos atveda Plutarhu, kura ievērojamu grieķu un romiešu vīru dzīves aprakstus pēcāk ieskatīja par diezgan saistošiem, lai gan izteica šaubas, vai Plutarhs pats būtu cerējis, ka tiem kāds noticēs. Pašas lielākās literāras dabas grūtības lasīšanas laikā misteram Bofinam sagādāja izšķiršanās par to, vai ticēt pusei vai visam vai arī neticēt nekam; beidzot, kā jau cilvēks ar mēreniem uzskatiem, viņš nolēma samierināties ar pusi, taču atklāts palika jautājums — ar kuru pusi. Un šim piedauzības akmenim viņš ne pēdīgi netika pāri.

Kādā vakarā, kad Sailess Vegs jau bija pieradis pie saimnieka ierašanās važoņa ratos kopā ar kādu bezdievīgu vēsturnieku, kas šķita bāztin piebāzts ar daždažādu neiespējamas izcelsmes neizprotamu tautu neizrunājamiem nosaukumiem, turklāt visas šis tautas noņēmās ar nebeidzami ilgiem nebeidzami garos vārdos iedēvētiem kariem, neticami viegli vezdamas neskaitāmus karapulkus un nenovērtējamas bagātības pāri nevienam ģeogrāfam nezināmām robežām, — vienā šādā vakarā norunātais laiks pagāja, bet saimnieks nerādījās. Pusstundu pacieties, misters Vegs aizkluburēja līdz vārtiem un nosvilpās, pavēstīdams misteram Vīnesam, ja tas nejauši gadītos tuvumā, ka ir mājās un ne ar ko nav nodarbināts. Misters Viness tūdaļ ari iznira no blakusmājas mūra mestās ēnas.

—         Esiet sveicināts, mans brāli un ieroču biedri! — pacilāts iesaucās misters Vegs.

Misters Vīness par atbildi visai strupi norūca Iabvakaru.

—         Nāciet iekšā, mans brāli, — sacīja Sailess, uzsizdams Vīnesam pa plecu, — un sēdieties pie pavarda, jo,

kā dziesmā teikts:

Ne Jaunuma baidos, ser,

Ne viltības vairos.

Tik taisnība svēta

Ir sajūsmas vērta, mister Vīnes,

Un sirdi man ielīksmo,

Pats nezinu, kas.

Trallalā, trallalā,

Nezinu, kas.

Spid vadzvaigzne viena — Tas pavards šis mans, ser, Tas pavards šis mans.

Ar šādu citātu (kura jaukumu pauda drīzāk dzejoļa gars nekā vārdi) misters Vegs aicināja ciemiņu pie kamīna.

—         Jūs nākat, mans brāli, — viesmīlībā vai kusdams, turpināja misters Vegs, — jūs nākat kā… kā nezin kas … bet mats matā kā tas … taisni kā izspļauts … un visapkārt jums staru vainags.

—    Kāds staru vainags? — noprasīja misters Vīness.

—         Cerības, ser, — atbildēja Sailess. — Tāds, raugiet, staru vainags.

Misters Vīness šķita sacīto apšaubām un visai neapmierināts raudzījās liesmās.

—         So vakaru, mans brāli, — iesaucās misters Vegs, — veltīsim mūsu draudzīgās vienošanās nostiprināšanai!

Pēc tam, gaceļot kausu dzirkstoša vīna — cs te domāju ruma groku —, mēs uzdzersim uz savu veselību. Jo, kā saka dzejnieks:

Jūsu melnā blašķe, mister Vīnes, lai neskarta paliek,

Jo galdā es ceļu savējo.

Nu baudīsim glāzi ar citrona šķēli

(Sis dzēriens, cik zinu, pie sirds jums iet)

Par laiku sen zaudēto.

Citātu plūdi un pārspīlētā viesmīlība liecināja, ka Vegs samanījis Vīnesā zināmu īgnumu.

—        Ja jūs pieminat mūsu draudzīgo vienošanos, — pikti trīdams ceļgalus, bilda šis džentlmenis, — tad, vai zināt, man netīk, ka tur nekas nekust ne no vietas.

—        Roma, mans brāli, — atsaucās Vegs, — ir pilsēta (visiem tas varbūt nav zināms), kura sākās ar dvīņiem un vilcēni un beidzās ar ķeizarisku marmoru, bet arī tā netika uzcelta vienā dienā.

—    Vai es teicu, ka vienā dienā? — vaicāja Vīness.

—    Nē, jūs, mans brāli, to neesat teicis. Jautājums vietā.

—         Bet es saku, — Vīness turpināja, — ka tieku atrauts no savām anatomijas trofejām, cilvēku sastāvdaļas esmu spiests aizstāt ar sazin kādiem pelniem un atkritumiem un pēdīgi nekādu jēgu tur nesaskatu. Domāju, ka to visu vajadzēs mest pie malas.

—        Nē, seri — aizrautīgi iebilda Vegs. — To tikai ne, ser!

Turies, Cester, turies.

Uz priekšu, mister Vīnes, uz priekšu!

Nezaudējiet dūšu, ser, par nāvi tas nenāks! Jūs tak esat viens ievērojams cilvēks.

—        Neko neiebilstu pret runāšanu, — sacīja misters Vīness, — bet tā darīšana man nepatīk. Un, tā kā nāve agri vai vēlu tomēr pienāks, negribu atlikušo laiku par baltu velti tērēt, rakņājoties sazin kādos pelnos un atkritumos.

—         Galu galā padomājiet, cik maz laika mūsu nodomam esat veltījis, ser, — Vegs neatlaidās. — Pieskaitiet mūsu kopā pavadītos vakarus — cik tad tur sanāks? Jūs, ser, cilvēks, kura uzskati, domas un jūtas saplūst vienotā saskaņā ar manējām, jūs, kam pacietības liku likām, lai ar stiepli sakabinātu kopā visas sabiedrības pamatu pamatus — es te domāju cilvēka ģilteni —, jūs tik drīz padosieties!

—    Man tā būšana nepatīk, — sabozies sacīja misters Vīness un, noliecis galvu starp cejgaliem, pikti sabužināja putekļainos matus. — Turklāt nav nekāda pamudinājuma

turpināt.

—    Šitanīs pauguros nav pamudinājuma? — sacīja misters Vegs, svinīgi un pārliecinoši paslējis gaisā labo roku.

—    Sitanīs pauguros, kas te noraugās uz mums?

—    Tie ir pārāk lieli, — Vīness burkšķēja. — Kāda jēga, ja mēs pagrābstām vienā vietā, pakašājam otrā vietā, ja te paurķējam un tur parakņājam? Ko mēs līdz šim esam atraduši?

—    Ko esam atraduši? — iesaucās Vegs, nopriecājies, ka radies iemesls piekrist. — Jā. Tur, mans brāli, jums ir taisnība. Itin neko. Bet, no otras puses, mans brāli, ko mēs varam atrast? Tur jums jāatzīst mana taisnība. Visu iespējamo.

—    Man tā būšana nepatīk, — aizvien vēl pūcīgi atteica Vīness. — Ielaidos šai darīšanā, iepriekš pietiekami neapdomājies. Un vēl kas. Vai tas jūsu misters Bofins savus paugurus nepārzina tikpat labi? Un vai viņš pārāk labi nepazina nelaiķi un tā paradumus? Un vai kaut reizi esat manījis, ka viņš cerētu kaut ko atrast?

Tai brīdī noklandēja riteņi.

—    Negribētos tik ļauni domāt, ka šim iešāvies prātā dzīties šurp tādā vēlā vakara stundā, — it kā ciezdams nepelnītu pārestību, sacīja misters Vegs. — Un tomēr izklausās, ka pats vien būs.

Pagalmā nošķindēja zvans.

—    Pats gan, — teica misters Vegs, — to no šitada var gaidīt. Zēl, ka man neizdodas saglabāt pret viņu ne niecīgākās cieņas paliekas.

Pie vārtiem jau atskanēja mistera Bofina mundrā balss:

—    Ei, Veg! Eil

—    Palieciet sēžam, mister Vīnes! — sacīja Vegs.

—    Varbūt iekšā nenāks. — Tad viņš skaļi iesaucās: — Jā, jā, ser! Jā! Tūdaļ jūs ielaidīšu, ser. Mazu mirklīti, mister Bofin. Steidzos, ser, cik ātri vien mana kāja ļauj! — Paķēris lukturi, Vegs māksloti līksmā rosībā steberēja uz vārtiem, pie kuriem važoņa karietes lodziņā ieraudzīja misteru Bofinu ar veselu lēveni grāmatu.

—    Nāciet palīgā, Veg, — aizelsdamies sacīja misters Bofins, — netieku ārā, iekams šo te nenovāc no ceļa. Tā ir «Dzīves gadagrāmata», Veg, visa kariete pilna ar sējumiem. Vai jums šāda gadagrāmata ir zināma?

—    Man zināma «Dzīvnieku gadagrāmata», ser? — nosaukumu lāgā nesaklausījis, atvaicāja dižais blēdis. — Varu derēt uz karstām pēdām, ka jebkuru dzīvnieku tanī atradīšu kaut aizsietām acīm, mister Bofin.

—    Un šis ir Kērbija «Brīnumu muzejs», — misters Bofins turpināja, — bet tie — Kolfīlda «Savādnieki» un piedevām vēl Vilsons. Kādi savādnieki, Veg, kādi savādnieki! Jau šovakar pat gribu dzirdēt par kādu pārīti no pašiem labākajiem. Cik neiedomājamās vietās viņi iemanījušies noslēpt savas lupatās ievīstītās ginejas! Turiet stingri šo kaudzi, citādi izšļuks no rokām un iekritīs dubļos. Vai tuvumā nav neviena, kas varētu palīdzēt?

—    Pie manis atnācis draugs, ser, gribējām kopā pavadīt vakaru, kad, par dziļu nožēlu, biju zaudējis cerību jūs šodien sagaidīt.

—    Sauciet ārā! — Misters Bofins sarosījās. — Lai palīdz stiept! Nenometiet to sējumu, kas jums padusē! Tas ir Dānsers. Abi ar māsu viņi cepa pīrāgus no sprāgušas aitas, ko atrada pastaigas laikā. Kur jūsu draugs kavējas? Aha, te viņš ir, šis jūsu draugs. Palīdziet, lūdzams, Vegam un man ienest šīs grāmatas! Tikai neķerieties ne pie Džemija Teilora no Sautverkas, ne pie Džemija Vuda no Glosteras. Te tie ir, abi Džemiji. Tos es nesīšu pats.

Nemitīgi runādams un vīkšīdamies, vai līdz neprātam uzbudinātais misters Bofins izrīkoja grāmatu nešanu un novietošanu un pierima tikai tad, kad visi sējumi bija nolikti uz grīdas un važonis atlaists.

—    Skatieties! — sacīja misters Bofins, acīm vai aprīdams grāmatas. — Raugiet, kur tās stāv — vienā rindiņā kā divdesmit četri vijolnieki. Gādājiet šurp brilles, Veg, es zinu, kas te ir pats vērtīgākais, un mēs tūdaļ palūkosim, ar ko mums darīšana. Kā sauc jūsu draugu?

Misters Vegs viņu iepazīstināja ar misteru Vīnesu.

—    Ko? — izdzirdējis ciemiņa vārdu, iesaucās misters Bofins. — No Klārkenvelas?

—    No Klārkenvelas, ser, — atbildēja misters Vīness.

—    Esmu par jums dzirdējis, — priecīgi sacīja misters Bofins, — dzirdēju jūs pieminam jau vecā laikos. Jūs viņu pazināt. Vai esat kādreiz no viņa kaut ko pircis? — Jautājumu pavadīja pētīgs skatiens.

—    Nē, ser, — atbildēja misters Vīness.

—    So to viņš taču jums rādīja, ko?

Uzmetis skatienu draugam, misters Vīness atbildēja, ka esot gan rādījis.

—    Ko viņš jums rādīja? — salicis rokas aiz muguras, misters Bofins vaicāja un ziņkārīgi pielieca galvu. — Rādīja dažādas kārbas, šķirstiņus, kabatas grāmatiņas, sainīšus, kaut ko ieslēgtu, aizzieģelētu, cieši nosietu?

Misters Vīness papurināja galvu.

—    Jūs esat lietpratējs porcelāna jautājumos?

Misters Vīness vēlreiz papurināja galvu.

—    Es labprāt gribētu zināt, vai viņš jums nav rādījis tējkannu, — sacīja misters Bofins. Pielicis labo roku pie mutes, viņš domīgi atkārtoja: — Tējkanna, tējkanna … — un pārlaida skatienu uz grīdas izliktajām grāmatām, it kā cerēdams starp tām atklāt kaut ko īpaši nozīmīgu, kam būtu visciešākais sakars ar tējkannu.

Misters Vegs un misters Vīness izbrīnījušies saskatījās; misters Vegs, aizkabinājis aiz ausīm brilles, ieplestām acīm blenza pāri to ietvaram un ar pirkstu uzsita sev pa degunu, lai dotu zīmi Vīnesam, ka nu ir laiks nezaudēt modrību.

—    Tējkanna, — misters Bofins atkārtoja, tikpat domīgi lūkodamies uz grāmatām, — tējkanna, tējkanna… Varat sākt, Veg?

—    Esmu jūsu rīcībā, ser, — atbildēja šis džentlmenis un apsēdās parastajā vietā uz sola, koka kāju, kā parasti, pastumdams zem galda.

—    Varbūt jūs nāktu talkā, mister Vīnes, un, apsēdies man blakus, ērtības labad palīdzētu nogriezt svecēm degli?

Kad Vīness bija pieņēmis uzaicinājumu, pat nejaudams to izteikt līdz galam, Sailess draugam piebikstīja ar koka kāju, lai tas nenolaistu acis no mistera Bofina, kurš, domās gremdēdamies, stāvēja kamīna priekšā starp abiem soliem.

—    Hm! E-hm! — misters Vegs nokrekšķinājās, lai saistītu saimnieka uzmanību. — Ar ko gribat sākt, ser, — vai ar kādu dzīvnieku no «Gadagrāmatas»?

—    Nē, — atbildēja misters Bofins, — nē, Veg. — Izvilcis no kabatas plānu sējumiņu, viņš to saudzīgi pasniedza skolotajam cilvēkam, apvaicādamies: — Kā šo te sauc, Veg?

—    Tās, ser, — atbildēja Sailess un, piebīdījis brilles tuvāk acīm, ielūkojās titullapā, — tās ir Merivetera «Anekdotes par sīkstuļiem un to dzīvi». Mister Vines, palīdziet, lūdzams, ser, piestumiet sveces mazliet tuvāk! —

Viņš izmantoja šo gadījumu, lai ar zīmīgu skatienu vēlreiz draugam dotu mājienu.

—    Par kuriem tai grāmatā stāv rakstīts? — vaicāja misters Bofins. — Vai varat to uz ātru roku noskaidrot?

—    Vai zināt, ser, — lēni šķirstīdams lapas un pievērsdamies satura rādītājam, atbildēja Sailess, — gribētos sacīt, ka viņi te ir iekšā visi kā viens, izvēle milzīga, ser, rau, kur Džons Overs, ser, Džons Litls, ser, Diks Džerels, Džons Elvss, cienīgtēvs misters Džounss no Blūberijas, Plēsoņa Hopkinss, Daniels Dānsers …

—    Ķerieties pie Dānsera, Vegl — sacīja misters Bofins.

Vēlreiz uzmetis draugam zīmīgu skatienu, Sailess pašķirstīja grāmaki, līdz atrada meklēto.

—    Simt devītā lappuse, mister Bofin. Astotā nodaļa. Nodaļas virsraksts «Izcelšanās un mantas stāvoklis. Apģērbs un āriene. Mis Dānsere un viņas sievišķīgā pievilcība. Sīkstuļa savrupnams. Uzietā bagātība. Stāsts par jērgaļas pīrāgiem. Sīkstuļa priekšstats par nāvi. Sīkstuļa krancis Bobs. Grifitss un viņa saimnieks. Kā tikt pie pensa. Uguns aizstāšana pavardā. Kāds labums tiek no tabakdozes. Sīkstulis nomirst bez krekla. Dārgumi mēslu kaudzē …»

—    Kas? Ko jūs tur lasāt? — iesaucās misters Bofins.

—    Dārgumi, ser, — Sailess atkārtoja, ik vārdu izlasīdams ar manāmu uzsvaru, — dārgumi mēslu kaudzē. Mister Vīnes, esiet tik laipns, ser, un apgrieziet degļus! — Lai īpaši saistītu drauga uzmanību, viņš bez skaņas tikai ar lūpām piebilda: — Pauguri!

Misters Bofins pievilka krēslu tuvāk, apsēdās un, rokas viltīgi berzēdams, sacīja:

—    Lasiet par Dānseru!

Misters Vegs izņēma cauri šā izcilā vīra biogrāfiju ar visām alkatības un netīrības pakāpēm, nonāca līdz mis Dānseres nāvei pēc veselībai kaitīgās pastāvīgās aukstu ķiļķenu patērēšanas, izlasīja par mistera Dānsera paradumu lupatas pārsiet ar valgu un pusdienu uzsildīšanai pasēdēt ēdienam virsū — līdz beidzot sasniedza mierinošo aprakstu par to, kā sīkstulis miris atrasts maisā gluži kails. Pēc tam viņš vēl izlasīja šādas rindas:

—    «Māja jeb, pareizāk sakot, drupu kaudze, kurā mitinājās Dānsers un kura pēc viņa nāves nonāca kapteiņa Holmsa īpašumā, bija nožēlojams, sabrucis grausts, par kura saglabāšanu neviens nebija rūpējies vismaz pusgadsimtu.»

(Pēc šiem vārdiem misters Vegs palūkojās draugā un pārlaida skatienu istabai, pie kuras saglabāšanas un uzturēšanas kārtībā arī neviens sen nebija ķēries.)

—    «Tomēr šī gruvešu kaudze, lai par kādu trūkumu liecināja no ārpuses, sevī slēpa milzu bagātības. Pagāja vairākas nedēļas, iekams visu paguva izpētīt, un kapteinis Holmss varēja justies gandarīts, piek]uvis sīkstuļa apslēptajai mantai.»

(Misters Vegs atkārtoja vārdus «apslēptajai mantai» un vēlreiz piebikstīja draugam.)

—    «Viena no bagātākajām mistera Dānsera dārgumu krātuvēm tika atklāta govju kūtī: tur neticami vērtīgā mēslu kaudzē atrada summu, kurā tikai mazliet pietrūka līdz divtūkstoš piecsimt mārciņām, bet novalkātā svārkā, kas bija rūpīgi pārsiets un pamatīgi pienaglots pie siles, uzgāja vēl piecus simtus mārciņu banknotēs un zeltā.»

(Mistera Vega koka kāja zem galda izstiepās un, viņam turpinot lasīšanu, lēnām slējās augšup.)

—    «Vēl atrada vairākus kausus ar ginejām un pusginejām un, pārmeklējot māju, pēcāk uzgāja dažādos kaktos nobāztas banknošu paciņas, dažas bija iestūķētas sienas spraugās.»

(Misters VIness palūkojās uz sienu.)

—    «Lupatās ievīstīta nauda bija nobēdzināta zem krēslu sēdekļiem un pārvalkiem.»

(Misters Vīness aplūkoja solu sev zem sēžamvietas.)

—    «Dažs sainītis rāmi atdusējās atvilktnes dziļumā, vecā tējkannā atrada glīti salocītas naudaszīmes sešsimt mārciņu vērtībā. Zirgu stallī kapteinis uzgāja ar veciem dālderiem un šiliņiem piebāztas krūkas. Pārmeklēja arī skursteni, un šie pūliņi atmaksājās ar uzviju: sodrējiem pieblīvētās deviņpadsmit iedobēs atklājās dažādas naudas summas, kuru kopīgā vērtība pārsniedza divsimt mārciņu.-»

Tuvojoties šim vislielākā kāpinājuma mirklim, mistera Vega koka kāja slējās aizvien augstāk un augstāk, viņš ar elkoni bukņīja misteru Vīnesu aizvien stiprāk un stiprāk, līdz beidzot, starp abām šīm kustībām nespēdams noturēt līdzsvaru, sāniski uzvēlās šim džentlmenim virsū un pieplacināja to pie paša sola gala. Ne viens, ne otrs krietnu brīdi nespēja attapties, abus bija pārņēmis naudas radīts reibonis.

Pie jēgas viņiem līdzēja nākt misteram Bofinam uzmests skatiens — vecais vīrs sēdēja, rokas cieši uz krūtīm sakrustojis, un mierīgi vērās ugunī. Slēpdams neveiklo kritienu, misters Vegs izlikās nošķaudāmies un pēc krampjaini izdvesta «apčīl» izveicīgi uzslējās pats un uzrāva sēdus arī misteru Vīnesu.

—    Palasīsim vēl maķenīt, — kārīgi sacīja misters Bofins.

—    Nākamais ir Džons Elvss, ser. Vai jums labpatiks klausīties par Džonu Elvsu?

—    Lai notiek, — piekrita misters Bofins. — Palūkosim, ko šis Džons paveicis.

Džons Elvss acīmredzot ar slēpšanu nebija nodarbojies, tāpēc lasāmviela šķita stipri pliekana. Toties visus tūdaļ sajūsmināja ievērības cienīga dāma, uzvārdā Vilkoka, kura sudrabu un zeltu bija nobēdzinājusi pulksteņa kastē turētā marinētu dārzeņu burkā, patrepē izraktā bedrē nobāzusi ar vērtslietām pietūcītu skārda kārbu un krietnu naudas žūksni noglabājusi vecā žurku slazdā. No šās ievērojamās personas neatpalika cita dāma, kas, jebšu izlikusies par ubadzi, bija atstājusi veselu bagātību, ko atrada ievīstītu avīžu driskās un vecās lupatās. Nākamā bija vēl viena dāma, kas nodarbojās ar ābolu tirdzniecību un sakrātos desmit tūkstošus mārciņu bija noglabājusi «šur un tur, spraugās un kaktos, aiz ķieģeļiem un zem grīdas dējiem». Sai dāmai sekoja franču džentlmenis, kurš, kaitēdams dūmvada vilkmei, bija iesprūdījis skurstenī «ādas ceļasomu ar divdesmit tūkstošiem franku gan zeltā, gan sīkās monētās un milzīgu lērumu dārgakmeņu», ko pēc viņa nāves atrada skursteņslauķis. Tā misters Vegs soli pa solim bija nonācis līdz beidzamajam paraugcilvēkam — žagatai.

—    «Sensenos laikos Kembridžā dzīvoja nabadzīgs, vecs laulāts pāris, uzvārdā Džārdaini, un viņiem auga divi dēli; tēvs bija īsts sīkstulis, un pēc viņa nāves gultā atrada nobēdzinātas tūkstoš ginejas. Abi dēli izauga tādi paši skopuļi kā tēvs. Sasnieguši divdesmit gadu vecumu, dēli Kembridžā atvēra manufaktūras preču veikalu un tirgojās ar tām līdz pat nāvei. Misteru Džārdainu bode bija pati netīrākā visā Kembridžā. Pircēji tanī iegriezās reti, varbūt drīzāk ziņkārības dzīti. Brā]u izskats nespēja iedvest patiku, jo, lai gan veikala plaukti vai lūza no galvenās preces — košiem tērpiem, brāļi paši ģērbās pretīgās skrandās. Ļaudis runāja, ka viņiem pat gultu neesot un nakti abi pārlaižot zem letes uz rupja iesaiņojamā audekla kaudzes. Saimniekojuši viņi līdz neprātam sīkstulīgi. Gaļa viņu galdu neesot pagodinājusi vismaz divdesmit gadus.

Kad vecākais brālis nomiris, jaunākais sev par lielu pārsteigumu atradis milzīgas naudas summas, kas bijušas nobēdzinātas pat no viņa.»

—         Lūk, kā! — misters Bofins iesaucās. — Redziet, pat no brāļa! Viņi bija tikai divi un tak jau viens no otra slēpa.

Misteram Vīnesam, kas, tikko iepazīstināts ar franču džentlmeni, bija liecies aizvien zemāk, lai ielūkotos dūmvadā, pēdējais teikums lika saausīties, un viņš atļāvās to atkārtot.

—        Jums tas patīk? — pēkšņi pagriezies pret Vīnesu, ievaicājās misters Bofins.

—    Ko, lūdzu, ser?

—    Vai jums patīk tas, ko Vegs nupat izlasīja?

Misters Vīness atbildēja, ka viņam tas liekoties visnotaļ saistošs.

—         Iegriezieties vēl kādreiz, — teica misters Bofins, — un paklausieties citus stāstus, nāciet, kad vien jums gribas, nāciet, sacīsim, aizparīt, kādu pusstundiņu agrāk. Lasāmā mums ir gana, ne galu nevar saskatīt.

Misters Vīness pateicās par parādīto laipnību un uzaicinājumu pieņēma.

—         Taisni brīnums, ko tikai cilvēki savā reizē nav iemanījušies nobēdzināt, — misters Bofins prātoja, — nudien brīnums!

—         Jūs runājat par naudu, ser? — Vegs pielabinādamies lūkoja izvilkt kaut ko vairāk un vēlreiz piebikstīja savam draugam un brālim.

—         Par naudu, — atbildēja misters Bofins. — Jā, un arī par papīriem.

Misters Vegs mēmā sajūsmā atkal uzvēlās virsū misteram Vīnesam, bet tūdaļ attapās un, savas jūtas slēpdams, atkal nošķaudījās.

—         Ap-čī! Jūs sakāt — ari papīri, ser? Tie tāpat tiek' nobēdzināti?

—         Nobēdzināti un aizmirsti, — atbildēja misters Bofins. — Arī grāmatu tirgotājs, kas man pārdeva «Brīnumu muzeju» … kur palicis «Brīnumu muzejs»? — Nometies uz ceļiem, viņš nepacietīgi ņēmās rakņāties pa grāmatu kaudzēm.

—    Vai palīdzēt, ser? — apvaicājās Vegs.

—         Nē, rokā ir, rau, šī te, — sacīja misters Bofins, ar piedurkni notraukdams grāmatai putekļus. — Ceturtais sējums. Atminos, ka taisni no ceturtā sējuma grāmatu tirgotājs man kaut ko izlasīja priekšā. Pameklējiet, Vegl

Sailess paņēma grāmatu un sāka to šķirstīt.

—    Ievērības cienīga sastingšana, ser?

—    Nē, to ne, — sacīja misters Bofins. — Par sastingšanu tur nebija runa.

—    Ģenerāja Džona Reida memuāri, ser? Tā vīra, ko mēdza dēvēt par iemiesotu niecību? Portrets, lai, te redzams.

—    Nē, par viņu ne, — atbildēja misters Bofins.

—    Ievērības cienīgs notikums ar cilvēku, kas norijis kronu,ser?

—    Lai nobēdzinātu? — pavaicāja misters Bofins.

—    Nē, nē, ser, — izlasījis vēl kādu rindiņu, atbildēja Vegs, — viņam vīlies aiz tīrās nejaušības. Aha! Sitas būs īstais. «Neparastā kārtā uziets testaments, kas atrasts tikai pēc divdesmit viena gada.»

—    Tieši tasi — misters Bofins iesaucās. — LasietI

—    «īpaši saistoša prāva,» — Vegs skaļi lasīja, — «kas notika pēdējā zvērināto tiesas sēdē Īrijā, Meriborovā. Tās būtība īsumā ir šāda. Roberts Boldvins tūkstoš septiņsimt astoņdesmit otrā gada martā uzrakstīja testamentu, ar kuru šeit aprādītās zemes novēlēja sava jaunākā dēla bērniem; drīz pēc tam, nodzīvojis pāri par astoņdesmit ga diem un aiz vecuma vārguma nonācis bērna prātā, viņš nomira. Apsūdzētais — vecākais dēls — tūdaļ pēc tēva nāves paziņoja, ka tas testamentu iznīcinājis; tā kā testaments atrasts netika, vecākais dēls mantoja šeit aprādītās zemes, un tās palika viņa īpašumā divdesmit vienu gadu, turklāt visa ģimene dzīvoja pārliecībā, ka tēvs nomiris, neatstājot testamentu. Pēc divdesmit viena gada nomira apsūdzētā dēla sieva, un drīz pēc tās nāves viņš septiņdesmit astoņu gadu vecumā apprecēja pavisam jaunu meiteni, ar šo negaidīto rīcību satraukdams abus savus dēlus, kuri sašutumu pauda tik skarbos izteicienos, ka tēvs pārskaities uzrakstīja testamentu, kurā vecākajam dēlam liedza mantošanas tiesības, un trakās dusmās testamentu parādīja jaunākajam dēlam, kas tūdaļ nolēma šo dokumentu pievākt un iznīcināt, lai vecākajam brālim saglabātu tiesības uz īpašumu. Sai nolūkā viņš uzlauza tēva rakstāmpulti, kurā atrada — nē, nevis meklēto tēva testamentu, bet gan vectēva atstāto novēlējumu, ko ģimene sen jau bija aizmirsusi.»

—    Lūk, kā! — iesaucās misters Bofins. — Redziet, ko cilvēki nobāž un aizmirst vai grasās iznīcināt un tomēr to neizdara! — Tad viņš domīgi piebilda: — Ap-bri-noja-mi! — Kad misters Bofins aplaida skatienu visapkārt istabai, arī Vegs un Vīness izbolījušies aplaida skatienu istabai. Pēc tam Vegs viens pats ar acīm ieurbās misterā Bofinā, it kā gatavotos lēcienam, lai pieprasītu saimniekam, kas vērās kamīna liesmās, vai nu slepeno domu atklāšanu, vai dzīvibu.

—    Šovakar ir laiks beigt, — atmetis ar roku, pēc īsa klusuma brīža sacīja misters Bofins. — Turpināsim parit. Salieciet grāmatas plauktos, Veg! Uzdrošinos domāt, ka misters Vīness jums labprāt palīdzēs.

Runādams viņš iebāza roku azotē un vilka ārā kādu priekšmetu, kas bija pārāk liels, lai to izdabūtu bez grūtībām. Kāds apstulbums pārņēma abus draudzīgās vienošanās dalībniekus, kad izrādījās, ka beidzot izmakšķerētais priekšmets ir krietni nobružāta kabatas laterna!

Nebūt nemanīdams iespaidu, ko bija radījusi nenozīmīgā rīka parādīšanās, misters Bofins nolika to uz ceļgala, izņēma sērkociņu kārbiņu, apdomīgi aizdedza sveci laternā, nopūta sērkociņu un nodeguli iemeta kamīnā.

—    Paiešos, Veg, pa pagalmu un apmetīšu līkumu ap māju, — viņš pavēstīja. — Nevajag nākt man līdzi. Ar šo laternu savā laikā esmu apmetis simtiem … tūkstošiem šādu līkumu. «i

—    Nevaru pieļaut, ser… nekādā ziņā nevaru pieļaut … — Vegs laipnīgi iesāka, bet misters Bofins, jau piecēlies, lai dotos uz durvīm, viņu pārtrauca:

—    Teicu, Veg, ka nevajag nākt man līdzi.

Vegs apdomājās, tad izlikās, ka uzreiz nav aptvēris un tikai nule saprot, ko viņam saka. Nekas cits neatlika kā izlaist misteru Bofinu ārā un aizslēgt durvis. Taču, kolīdz saimnieks bija ticis viņpus sliekšņa, Vegs abām rokām apkampa Vīnesu un iečukstējās aizlūzušā balsī, it kā viņu kāds žņaugtu:

—    Jāiet pakaļ, mister Vīnes, jāskatās, kas notiks, ne mirkli nedrīkst viņu izlaist no acīm.

—    Kāpēc nedrīkst izlaist no acīm? — tāpat aizelsdamies, atjautāja Vīness.

—    Jums gan vajadzēja, draugs, pamanīt, ka biju garā mazliet pacilāts, kad šovakar ieradāties. Esmu kaut ko atradis.

—    Ko jūs esat atradis? — vaicāja Vīness, sagrābdams Veģu tā, ka abi palika stāvam kā neprātīgā cīniņā saķērušies gladiatori.

—     Nav laika klāstīšariai. Viņš, liekas, aizgaja to meklēt. Tūliņ pat jāskatās ar abām acīm.

Atbrīvojušies no apkampieniem, abi pielavījās pie durvim, klusu tās pavēra un palūrēja laukā. Nakts bija apmākusies, un atkritumu kalnu melnās ēnas jau tāpat tumšo pagalmu vērta vēl tumšāku.

—     Ja viņš nav divkosīgs blēdis, priekš kam šim tā aptumšotā kabatas laterna? — Vegs čukstēja. — Ja laterna būtu kā jau laterna, mēs tak redzētu, ko šis tur darās. Kuš, ejam turp!

Abi piesardzīgi zagās misteram Bofinam nopakaļ pa taciņu, kas no abām pusēm bija aplikta ar pelnos iespraustām māla trauku lauskām. Abi saklausīja mistera Bofina īpatnējo riksi un pelnu čirkstēšanu viņam zem kājām.

—     Savu īpašumu zina no galvas, — Sailess murmināja, — ij laternu nav vajadzīgs iegaismot, jupis viņu parāvisl

Misters Bofins tai pašā mirklī tomēr laternu iegaismoja un apspīdināja ar to pirmo pauguru.

—    Vai tā ir īstā vieta? — čukstus pavaicāja Vīness.

—     Karsts! — tāpat čukstus atbildēja Vegs. — Dikti karsts! Nu jau ir klāt. Man domāt, ka viņš meklēs taisni to. Kas viņam rokā?

—     Lāpsta, — atbildēja Vīness. — Un rīkoties ar to, kad es jums saku, viņš pratīs simtreiz labāk nekā mēs.

—     Ja meklēs un neatradīs, — ieteicās Vegs, — ko tad mēs darīsim, draugs?

—     Papriekš nogaidīsim, lai viņš parokas, — atbildēja Vīness.

Padoms bija vietā, jo misters Bofins laternu atkal aizsedza un paugurs iegrima tumsā. Pēc brīža viņš laternu vēlreiz iegaismoja un kļuva redzams stāvot nākamā paugura pakājē un ceļot laternu aizvien augstāk un augstāk, līdz turēja to izstieptā rokā, it kā pētīdams, vai atkritumu kaudze vēl ir iepriekšējā stāvoklī.

—    Nezin vai tā ir īstā vieta, — ieminējās Vīness.

—    Nē, — sacīja Vegs, — tagad atkal ir auksts.

—     Man tā vien rādās, — Vīness iečukstējās, — ka viņš lūko, vai kāds te nav jau rakņājies.

—     Kuš! — Vegs viņu apsauca. — Aukstāks, vēl aukstaks. Nu jau pavisam sasalis.

Sis secinājums tika izdarīts tai brīdī, kad, laternu aptumšojis un atkal iegaismojis, misters Bofins parādījās trešās atkritumu kaudzes pakājē.

—    Re, rāpjas augšā! — sacīja Vīness.

—    Ar visu lāpstu! — atsaucās Vegs.

Veiklā riksī, it kā, modinādama senas atmiņas, viņu uzmundrinātu pār plecu pārliktā lāpsta, misters Bofins pa «līkloču taciņu» rāpās tajā paugurā, ko Sailesam Vegam bija aprakstījis toreiz, kad abi stājās pie krišanas un norietēšanas. Gabaliņu pagājis, viņš laternu aptumšoja. Draudzīgās vienošanās dalībnieki sekoja, zemu nolīkuši, lai viņu stāvi nek)ūtu redzami mākoņaino debesu fonā, kad misters Bofins laternu atkal iegaismos. Misters Vīness gāja pa priekšu, stīvēdams līdzi misteru Veģu, sagatavojies draugam palīdzēt, kad tā nepakļāvīgā kāja iestigs kādā pašas izbakstītā bedrē. Abi pamanīja, ka Zelta Atkritumu Vācējs apstājies atvilkt elpu. Pats par sevi saprotams, ka arī viņi tai brīdi apstājās.

—    Tas ir viņa paša paugurs, — atelsies čukstēja Vegs,

—   šitas te.

—    Viņam tak pieder visi trīs, — sacīja Vīness.

—    Tā šis domā gan, bet par savējo radis saukt tikai šito, jo tas viņam no sākta gala novēlēts un piederēja pirms tam, kad mantojumā nāca viss pārējais.

—    Kad viņš iegaismos laternu, — teica Vīness, nenolaizdams acis no tumsā viedamā mistera Bofina stāva,

—    pieliecieties zemāk un turieties tuvāk man!

Misters Bofins atkal devās uz priekšu, un viņi atkal tam sekoja. Nonācis paugura virsotnē, viņš laternu iegaismoja, atvilkdams tikai šauru spraudziņu, un nolika zemē. Pelnos šķībi bija iesprausts aplupis miets, kas acīmredzot tur stāvējis ilgus gadus. Laterna bija nolikta cieši blakus mietam un apgaismoja pāris pēdu tā apakšgalā un mazu laukumiņu pelnos, sīku, spožu strēlīti bezmērķīgi mezdama tukšā gaisā.

—    Vai tik negrasās rakt ārā mietu? — čukstēja Vīness, un, piespiedušies viens otram klāt, viņi nolīka vēl zemāk.

—    Varbūt tas ir ar tukšu vidu, kur kaut kas sabāzts,— atčukstēja Vegs.

Lai ko uzkārojis, rakt misters Bofins grasījās, jo uzbraucīja piedurknes, saspļāva saujās un ķērās pie lāpstas kā pieredzējis racējs. Mietu aiztikt viņš nedomāja, tikai nomērīja no tā vietas lāpstas garuma tiesu un arī dziļi rakt nedzīrās. Pietika ar kādu desmitu izveicīgu lāpstas vēzienu. Pēc pēdējā viņš apstājās, ielūkojās bedrē, noliecās un izcēla kaut ko līdzīgu gluži parastai appītai pudelei: vienu no tām resnajām, vēderainajām garkakļa pudēlēm, kurās vācietis, kā stāsta, glabājot savu drošsirdību. 4 Paņēmis pudeli, misters Bofins laternu tūdaļ aptumšoja, un draugPtumsā dzirdēja, ka viņš bedri atkal aizber. Kad beidzot ar veiklu roku virsū tika uzrausti pelni, spiegotāji saprata, ka ir pēdējais laiks nozust. Tāpēc misters Vlness paslīdēja misteram Vegam garām un vilka to lejup. Nokāpšana misteram Vegam bija saistita ar zināmām personiskas dabas grūtībām, jo nepakļāvīgā kāja puscejā iestiga, un, tā kā laiks negaidīja, misters Vlness atjāvās draugu no slazda izraut, sagrābis aiz apkakles, un atlikušo ceļa gabalu misters Vegs pievārēja, šļūkdams augšpēdus, turklāt svārka stērbeles aptinās viņam ap galvu un koka kāja kā bagars slutējās nopakaļ. Kad īpatnējā pārvietošanās veida uzbudinātais misters Vegs beidzot tika nostatīts uz līdzenas zemes ar gudro galvu pienācīgajā vietā — augšgalā, viņš neapjēdza ne rīta, ne vakara un nekādi nespēja attapt, uz kuru pusi meklējama māja, līdz misters Vīness viņu iebīdīja pa durvīm. Arī tad viņš vēl grīļodamies mīņājās un stulbi blenza visapkārt, līdz misters Vīness, ar asu suku izsukādams no drauga putekļus, bija iesukājis tam prātiņu atpakaļ.

Misters Bofins no kaudzes lejā kāpa nesteidzīgi, un līdz viņa atgriešanās brīdim sukāšanas procedūra pilnā mērā bija pabeigta un misters Viness paguvis atvilkt elpu. Par to, ka pudeli misters Bofins paslēpis kaut kur apģērbā, šaubas neradās, neskaidrs palika vienīgi jautājums — kur tā ir. Mugurā viņam bija līdz kaklam sapogāts plats raupja auduma svārks, un pudele varēja atrasties jebkurā no kabatām — to bija vesels pusducis.

—    Kas noticis, Veg? — misters Bofins apvaicājās.

—   Jūs esat bāls kā svece.

Misters Vegs vistiešākā nozīmē atbilstoši patiesībai atzinās, ka viņam viss griežoties riņķī.

—    Žults, — sacīja misters Bofins, nodzēsdams sveci laternā, un, aizvāzis tās lodziņu, iebāza laternu azotē.

—   Vai žults jums nekad nav dumpojusies, Veg?

Misters Vegs, atkal stingri turoties pie patiesības, atbildēja, ka tik traki viņam galva vēl nekad mūžā neesot sagriezusies.

—    Rīt pat jau sāciet ārstēties, Veg, — sacīja misters Bofins, — lai vakara pusē justos pilnīgi vesels. Starp citu, šā nama apkaime drīz kaut ko zaudēs, Veg.

—    Zaudēs, ser?

—    Jā, zaudēs paugurus.

Skaidri redzamās pūles nelūkoties vienam uz otru dran dzīgās vienošanās dalībniekiem vainagojās ar tēviem pa šiem panākumiem, kā būtu vainagojušās tad, ja viņi, ska tienu nenolaizdami, būtu blenzuši viens otram acis.

—    Vai esat to kādam atdevis, mister Bofin?

—    Jā, kaudzes aizvedīs. Manējā gandrīz jau visa ii pārdota.

—    Jūs domājat to mazāko, ser, kurai galā iesprausts miets?

—    Jā, — atbildēja misters Bofins, pēc sena paraduma paberzēdams ausi, taču sejā viņam iezibējās viltībiņa. — Sī kaudze ienesa krietnu summiņu. Rit to sāks vest projām.

—    Jūs bijāt izgājis atvadīties no veca drauga, ser? — jokodamies apvaicājās Sailess.

—    Nē, — atbildēja misters Bofins. — Kur, pie velna, jūs to esat rāvis?

Misters Bofins runāja tik strupi un asi, ka Vegs, pamazām pievirzījies saimniekam arvien tuvāk un tuvāk, ar plaukstu jau lūkodams viņa svārka stērbelēs sataustīt pudeles aprises, pēkšņi atkāpās.

—    Atvainošanu, ser! — pazemīgi sacīja Vegs. — Lūdzu atvainošanu, ser!

Misters Bofins palūkojās Vegā tā. kā lūkojas suns uz otru suni, kas grasās tam atņemt kaulu, un atbildēja, klusi rūkdams, kā droši vien būtu rūcis suns.

—    Ar labu nakti, — brīdi īdzīgi klusējis, viņš sacīja, tad salika rokas aiz muguras un aizdomīgu skatienu nomēroja Veģu. — Nē! Palieciet tepat! Ceļu es zinu pats, un gaisma man nav vajadzīga.

Alkatība, visu vakaru lasītās grāmatas par alkatību uzbudinājums pēc tā, kas nule bija pavēries paša acīm, un varbūt arī pēkšņā asiņu iešļākšanās Sailesa Vega maz attīstītajās smadzenēs, kad viņš tika rauts lejup no paugura, iekairināja kokkāji tik nevaldāmi, ka, līdzko durvis aizvērās, viņš lēkšiem metās saimniekam pakaļ, vilkdams līdzi Vīnesu.

—    Viņš nedrīkst aizbraukti — Vegs brēca. — Mēs nedrīkstam viņu palaist. Pudele tak palika pie viņa. Mums šī pudele jādabū.

—    Jūs taču to negribat atņemt ar varu? — turēdamies pretī, sacīja Vīness.

—    Es iai negribētu? Gribu gan. Kaut ar varu, par

Katru cenu! Vai tiešām jūs no šitā veča tik traki baidāties, ka jausiet viņam aizlaisties, jūs, gļēvuli gatavais?!

—    Es traki baidos no jums, tāpēc nekur jūs nelaidīšu, — burkšķēja Vīness, abām rokām no visa spēka sagrābis Veģu.

—    Dzirdējāt, ko šis saka? — atbrēca Vegs. — Dzirdējāt, kā viņš nolēmis mūs apvest ap stūri? Dzirdējāt, jēra dvēsele, ka viņš nolēmis aizvākt paugurus, un tad viss pagalms tiks izrakņāts? Ja jums nepietiek dūšas tik, cik pelei, lai aizstāvētu savas tiesības, nedomājiet, ka man tās pietrūks. Laidiet, es viņu noķeršu!

Tā kā satracinātais Vegs spirinājās no visa spēka, misters Vīness ķērās pie beidzamā izmisīgā paņēmiena — sagrāba Veģu, nogāza gar zemi un novēlās arī pats, skaidri zinādams, ka draugs ar savu koka kāju tik viegli vis augšā neuzsliesies. Tā abi palika valstāmies pa grīdu, bet misters Bofins tikām aizslēdza vārtus no ārpuses.

VII NODAĻA

Draudzīgā vienošanās iegūst jaunu spēku.

Kad misters Bofins, vārtus aizcirtis, sen jau bija gabalā, abi draudzīgās vienošanās dalībnieki vēl ilgi sēdēja uz grīdas un tusnīdami lūrēja viens otrā. Mistera Vīnesa vājredzīgajās acīs, ikkatrā viņa putekļainā cekula rūsganajā matiņā jautās neuzticība pret Veģu un gatavība mesties tam virsū par jebkuru niecīgāko sīkumu. Netīkami rupjie Vega vaibsti, viss viņa stīvais, pumpačainais stāvs (viņš izskatījās pēc kokā drāztas vācu rotaļlietas) pauda viltīgi apsvērtu samierināšanos, kas, protams, neradās no laba prāta. Abi bija pietvikuši, saņurcīti un kautiņā uzbudināti, Vegs kritienā bija pamatīgi sadauzījis savu uzticamo pauri un nu braucīja to ārkārtīgi izbrīnījies un, protams, neapmierināts. Krietnu brīdi abi klusēja, gaidīdami, kurš pirmais uzsāks sarunu.

— Jums, mans brāli, bija taisnība, — pārtraucot klu sēšanu, beidzot ierunājās Vegs, — pie vainas esmu es. Mazdrusciņ aizmirsos.

Misters Vīness zīmīgi papurināja ķeraino cekulu, it kā gribētu sacīt, ka Vegs nevis aizmirsies, bet gan attapies, beidzot parādīdams sevi bez maskas.

—    Jums, mans brāli un draugs, nekad nav laimējies pazīt mis Elizabeti, māsteru Džordžu, krustmāti Džeinu un tēvoci Pārķeru.

Misters Vīness atzinās, ka šos ievērojamos cilvēkus patiešām nav pazinis, un piemetināja, ka īsteni nemaz ari neesot kārojis pēc goda ar tiem iepazīties.

—    Tā vis nesakiet, draugsl — iebilda Vegs. — Nē, nē, tā vis nesakiet! Jo, nepazīdams šos cilvēkus, jūs nemūžam nespēsiet saprast, kādu traku niknumu var uzdzīt šitā varmākas paskats vien.

Pēc šāda paskaidrojuma, ko laikam iedomājās par sava godaprāta apliecinājumu, misters Vegs aizrāpoja līdz krēslam istabas kaktā, un tur pēc vairākiem ērmotiem lēcieniem viņam beidzot izdevās ieņemt svērtenisku stāvokli. Piecēlās arī misters Vīness.

—    Sēdieties, draugs! — sacīja Vegs. — Ģīmis gan jums, draugs, ir visai izteiksmīgs.

Misters Vīness neviļus nobraucīja seju un aplūkoja delnu, it kā pārliecinādamies, vai nav noberzis kādu daļu tās izteiksmīguma.

—    Es skaidri zinu, to iegaumējiet, — Vegs turpināja, pēc katra vārda pabakstīdams ar pirkstu gaisā, — skaidri zinu, kādu jautājumu man uzdod jūsu izteiksmīgais ģīmis.

—    Kādu jautājumu? — noprasīja Vīness.

—    Jautājumu par to, kāpēc iepriekš neteicu, ka esmu kaut ko atradis, — laipni un pat jautri atbildēja Vegs. — Jūsu izteiksmīgais ģīmis man klaji teic: «Kāpēc jūs to nepavēstījāt tūliņ, līdzko es šovakar atnācu? Kāpēc klusējāt, iekams neiedomājāties, ka misters Bofins ieradies meklēt tieši to pašu?» Jūsu izteiksmīgais ģīmis to izsaka skaidrāk nekā jebkādi vārdi, — Vegs turpināja. — Nu, bet vai manā ģīmi jūs nevarat izlasīt, ko es atbildēšu?

—    Nē, nevaru, — sacīja Vīness.

—    Es to zināju. Un kāpēc nevarat? — Vegs atjautāja joprojām jautri un atklāti. — Tāpēc, ka mans ģimis nav izteiksmīgs un es tādu nebūt negribu. Tāpēc, ka apzinos savus trūkumus. Visiem cilvēkiem nav piešķirtas vienādas dāvanas. Toties varu atbildēt ar vārdiem. Un ar kādiem vārdiem? Ar šitādiem. Gribēju sagādāt jums pārsteigumu!

Izstaipījis vārdu «pārsteigums» ar pienācīgu uzsvaru, misters Vegs pasniedza savam draugam un brālim abas rokas, paplikšķināja pa abiem ceļgaliem kā sirsnīgs labvēlis, kas ne vien negaida pateicību par tik niecīgu pakalpojumu, bet pat jūtas aplaimots, ka viņam šāds gods piešķirts.

—   Jūsu izteiksmīgais ģīmis, — sacīja Vegs, — saņēmis pilnām apmierinošu atbildi, tomēr vaicā vēl: «Ko esat atraets?» Es tak tarsni sadzirdu šos vārdusl

—    Nu un tad? — veltīgi izgaidījies atbildi, skarbi atcirta Vīness. — Ja jūs šos vārdus sadzirdat, kāpēc neatbildat?

—    Noklausieties līdz galam! — sacīja Vegs. — Tūliņ atbildēšu. Noklausieties līdz galam! Raugiet, mans draugs un brāli, kas ar mani dalās gan jūtās, gan solījumos un rīcībā, — es esmu atradis krājkasīti.

—    Kur?

—    Noklausieties līdz galam! — sacīja Vegs. (Viņš pūlējās noklusēt visu, ko vien šķita iespējams noklusēt, bet, kad atzīšanās tika gandrīz ar varēm izspiesta, smaidā starodams, vienā laidā atkārtoja: «Uzklausiet mani līdz galam!») Kādudien, ser …

—    Kad? — strupi noprasīja Vīness.

—    N-nē, — atbildēja Vegs un, vērīgi ielūkodamies draugā, pašūpoja galvu gan domīgi, gan rotaļīgi. — Nē, ser! To nejautā vis jūsu izteiksmīgais ģīmis. To jautā jūsu balss, tikai balss. Klausieties tālāk! Kādudien, ser, man gadījās apstaigāt pagalmu — vientulīgs devos parastā apgaitā — vai, izsakoties viena manas ģimenes drauga — «Labs, kas labi beidzas» autora — vārdiem, kuri savārsmoti duetā:

Dilst mēness, kā atminaties, mister Vīnes, vēlīnā tumsas stundā,

Kad zvaigznes debesīs, to jau iepriekš minēju, pusnakti junda,

Gar cietokšņa mūriem, kur teltis sliet.

Sargs vientuļš savā apgaitā iet,

Sargs apgaitā iet.

Šādos apstākļos, ser, reiz pēcpusdienas stundā man gadījās apstaigāt pagalmu un rokā bija gadījies dzelzs stienis, ar ko dažkārt kliedēju skolota cilvēka dzīves vienmuļību, — kad pēkšņi uzdūros kādam priekšmetam, ko nav nepieciešams saukt vārdā, lai lieki jūs nesatrauktu …

—    Ir nepieciešams. Kādam priekšmetam? — nikni noprasīja Vīness.

—    Uzklausiet mani līdz galam! — sacīja Vegs. — Sūknim. Kad stienis atsitās pret sūkni, pamanīju, ka tam ne tikai ļoganais vāks stāv vaļā, bet iekšā kaut kas vēl žvadz. Sitas kaut kas, mans brāli, kad ieskatījos, bija

maza, plakana, iegarena krājkasīte. Vai man stāstīt par savu vilšanos, kad sajutu, cik tā viegla?

—    Krājkasītē atradās papīri, — sacīja Vīness.

—    To nu jūsu izteiksmīgais ģimis pasaka pareizi! — iesaucās Vegs. — Papīrs, viens. Šķirstiņš bija aizslēgts, pārsiets ar auklu un aizzieģelēts, bet uz vāka uzlimēta pergamenta zīmīte ar uzrakstu: «Mans — Džona Hārmona — testaments, pagaidām noguldīts šeit.»

—    Jānoskaidro, kas tanī rakstīts, — sacīja Vīness.

—    Uzklausiet mani līdz galaml — iesaucās Vegs. — Es teicu to pašu un šķirstiņu uzlauzu.

—    Nepieaicinājis mani! — iekliedzās Vīness.

—    Tieši tā, seri — laipni un priecīgi atsaucās Vegs. — Redzu, ka esmu jūs aizrāvis. Klausieties, klausieties tak, klausieties! Ja nolemts, kā jūsu izcilais veselais saprāts jau aptvēris, ka tiks sagādāts pār-stei-gums, lai tad tas ir viens pamatīgs pārsteigums! Tā viņš ir, ser. Tātad — kā jūs mani pagodinājāt, iepriekš visu nojauzdams, — es šo dokumentu izpētīju. Uzrakstīts, kā nākas, apliecināts, kā nākas, pavisam īss. Tā kā draugu vecajam nekad nav bijis un ģimenē aizvien valdījis dumpības gars, viņš, Džons Hārmons, novēl Nikodēmam Bofinam mazo atkritumu pauguru, uzskatīdams to par pilnīgi pietiekamu, bet pārējo mantojuma daļu atstāj kroņa rīcībā.

—    Jāpārbauda apstiprinātā dokumenta datums, — sacīja Vīness. — Varbūt tas rakstīts vēlāk par šo.

—    Uzklausiet mani līdz galam! — sauca Vegs. — Es sacīju to pašu. Samaksāju šiliņu (par ko no jums pienākas seši pensi, bet to var pagaidīt) par atļauju ieskatīties tanī testamentā. Tas testaments, draudziņ, rakstīts vairākus mēnešus pirms šitā. Bet tagad kā tuvs cilvēks un draudzīgās vienošanās līdzdalībnieks, — piebilda Vegs, atkal mīlīgi paspiezdams abas Vīnesa rokas un paplikšķinādams tam pa abiem ceļgaliem, — vai savu nesavtīgo darbu neesmu paveicis jums par lielu iepriecinājumu, un vai jūtaties pār-steigts?

Misters Vīness nomēroja savu tuvo cilvēku un draudzīgās vienošanās dalībnieku ar neuzticīgu skatienu, tad negribīgi sacīja:

—    Vēsts patiešām nozīmīga, Veg. Tas nav noliedzams. Tomēr es labprāt to būtu izdzirdējis pirms jūsu šāvakara pārbīļa, un vēl es labprāt būtu gribējis, lai man — jūsu līdzdalībniekam — tiktu vaicāts, ko darīt, iekams nebijāt izdomājis, ka atbildībā jādalās mums abiem.

—    Uzklausiet mani līdz galam! — sauca Vegs. — Zināju jau iepriekš, ka jūs tā sacīsiet. Taču rūpes uzņēmos viens pa.s, un viens pats arī uzņemšos vainu! — Vegs paradīja izcilu augstsirdību.

—    Nē, — sacīja Vīness. — Apskatīsim testamentu un šķirstiņu.

—    Vai man jāsaprot, brāli, — negribīgi ierunājās Vegs, — ka jūs gribat apskatīt šito testamentu un šito …

Misters Vīness uzblieza ar dūri pa galdu.

—    Uzklausiet mani līdz galaml — sauca Vegs. — Uzklausiet līdz galam! Tūliņ es tos atnesīšu.

Krietnu brīdi nenākdams atpakaļ, it kā savā alkatībā nespētu izšķirties, vai līdzdalībniekam maz rādīt atrasto dārgumu, beidzot viņš atgriezās ar vecu ādas cepuru kārbu, kurā bija ielicis šķirstiņu drošības labad, lai tās ikdienišķais izskats nemodinātu ne mazākās aizdomas.

—    Man lāgā negribas to taisīt vaļā šeitan, — klusu sacīja Vegs un palūkojās apkārt, — ja nu šis nemaz nav aizgājis un pēkšņi atgriežas; pēc visa redzētā mēs tak nevaram zināt, ko viņš vēl ir spējīgs pastrādāt.

—    Sava jēga tur ir, — piekrita Vīness. — Iesim uz manu māju.

Vegs saminstinājās, baidīdamies par šķirstiņa drošību, tomēr vērt to vaļā savā istabā arī neuzdrošinājās.

—    Iesim uz manu māju, kad jums saka! — jau skaizdamies atkārtoja Vīness.

Nespēdams izgudrot ieganstu, lai atteiktos, misters Vegs pēkšņā jūsmā piekrita. — Uzklausiet mani līdz galam! Nu, ka iesim! — Vegs aizslēdza Patvērumu, un viņi devās ceļā, turklāt misters Vīness, satvēris Vega elkoni, iekrampējās tanī no visa spēka.

Mistera Vīnesa darbnīcas logā spīdēja tā pati nespodrā gaisma, garāmgājēju skatienam visai miglaini pavērdama tās pašas divas vardes, kas ar ķepās satvertajiem zobeniem goda jautājumu aizvien vēl nebija paguvušas izšķirt. Misters Vīness atslēdza promejot aizslēgtās durvis un, līdzko abi bija tikuši pāri slieksnim, atkal tās aizslēdza, vispirms tomēr nolaidis loga aizvirtņus.

—    Neviens tagad iekšā netiks, iekams nebūs ielaists, — viņš sacīja, — un te mēs esam pasargāti visdrošāk. — Vīness sarausa kaudzē uz kamīna restēm vēl arvien gruzdošās ogles, uzkūra uguni un apgrieza degli uz mazās letes noliktajai svecei. Kad uz tumšās, notraipītās sienas šur tur uzplaiksnīja liesmu mestā atblāzma, savas vietas ieņēma ii 'iešu zīdainis, afrikāņu zīdainis, līdz galam nesaliktais angļu zīdainis, galvaskausu izlase un Vīnesa pārējā kolekcija, it'kā visi līdz ar saimnieku būtu izgājuši pastaigā un nu tieši norunātajā brīdī atgriezušies, lai piedalītos noslēpuma atklāšanā. Franču džentlmenis kopš iepriekšējās mistera Vega ciemošanās bija krietni pastiepies garumā, jo viņam bija pierīkotas kājas un uzsprausta galva, tikai rokas gan vēl nebija pieliktas. Lai kam galva kādreiz piederējusi, Sailess Vegs būtu uzskatījis par personisku pagodinājumu, ja tanī nerēgotos tik daudz zobu.

Klusēdams Sailess apsēdās uz koka kastes kamīna priekšā, Vīness apmetās uz zema soliņa un, pagrābstījies starp skeletu rokām, izvilka paplāti ar tasītēm un uzlika tējkannu vārīties. Sailess slepus nopriecājās par šo gatavošanos, cerēdams, ka tās nobeigumā mistera Vīnesa modrais prāts karstajā tējā izšķīdīs.

—    Nu, ser, — sacīja Vīness, — esam klusumā un drošībā. Palūkosimies, ko jūs esat atklājis.

Joprojām negribīgi, uzmezdams skatienus skeletu rokām, it kā baidītos, ka tik kāds pāris neizšaujas uz priekšu un nesagrābj dokumentu, Vegs drebošiem pirkstiem nocēla cepuru kārbai vāku, izņēma šķirstiņu, tad atvēra šķirstiņu un izņēma dokumentu. Viņš cieši turēja papīru aiz viena stūra, un Vīness, satvēris otru stūri, uzmanīgi un rūpīgi to izlasīja.

—    Nu, līdzdalībniek, vai man nebija taisnība? — beidzot ierunājās misters Vegs.

—    Taisnība, līdzdalībniek, taisnība gan, — atbildēja misters Vīness.

Misters Vegs viegli, graciozi izstiepa otru roku, it kā grasīdamies papīru salocīt, taču misters Vīness savu stūri nelaida vaļā.

—    Nē, ser, — mirkšķinādams vājredzīgās acis, galvu purinādams, sacīja misters Vīness. — Nē, līdzdalībniek. Tagad jāizšķir jautājums — kurš no mums to ņems glabāšanā. Vai jūs, līdzdalībniek, zināt, kurš to ņems glabāšanā?

—    Es ņemšu, — aši atbildēja Vegs.

—    Tas diemžēl nenotiks, līdzdalībniek, — sacīja Vīness. — Jūs maldāties. Glabāšu es. Un tagad paklausieties, mister Veg! Negribu strīdēties un vēl mazāk vēlos uzsākt ar jums anatomiskas nodarbības.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — zibenīgi atsaucās Vegs.

—    Gribu sacīt, līdzdalībniek, — lēnīgi atbildēja Vīness,

—    ka grūti iedomāties cilvēku, kurš pret savu tuvāko izjustu lielāku labvēlību, nekā es šobrīd jūtu pret jums. Tomēr atrodos savās rnājās, visapkārt te ir manas mākslas trofejas, un arī visi rīki nolikti pa tvērienam.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt? — Vegs vēlreiz zibenīgi atsaucās.

—    Kā jau minēju, — rāmi sacīja misters Vīness, — man te visapkārt ir manas mākslas trofejas. To ir ļoti daudz, krājumā man ir vesels lērums daždažādu cilvēku sastāvdaļu, darbnīca ar tām kā piebāzta, un es nejūtu ne mazāko vajadzību iegūt vēl kādu savas mākslas trofeju. Taču šī māksla man patīk, un es teicami protu to likt lietā.

—    Kur nu citiem jums līdzināties! — ne pa jokam satrūcies, piekrita misters Vegs.

—    Kastē, uz kuras jūs sēžat, saliktas visvisādas cilvēku sastāvdaļas (pieļauju, ka jums tas nav ienācis prātā), — sacīja Vīness. — Visvisādas cilvēku sastāvdaļas apvienotas arī izcilajā sajaukumā tur aizdurvē. — Un viņš pamāja uz franču džentlmeņa pusi. — Trūkst vienīgi roku. Tomēr es nebūt negribu sacīt, ka man pēc tām briesmīgi jāsteidzas.

—    Jūs, liekas, drusciņ aizmaldāties no mūsu sarunas, lldzdallbniek, — iebilda Sailess.

—    Atvainojiet, ja esmu aizmaldījies, — sacīja Vīness.

—    Gribot negribot reizēm aizmaldos. Taču mana māksla man patīk, es teicami protu to izmantot un tāpēc šo dokumentu katrā ziņā paturēšu pie sevis.

—    Bet kāds tam sakars ar jūsu mākslu, lldzdallbniek? — glaimīgi ievaicājās Vegs.

Misters Vīness samirkšķināja abas vājredzīgās acis un, pacilājis uz uguns uzlikto tējkannu, klusām it kā pats sev noteica:

—    Pēc pāris minūtēm vārīsies.

Sailess Vegs paglūnēja uz tējkannu, paglūnēja uz plauktiem, paglūnēja uz franču džentlmeni aizdurvē un sarāvās, paglūnējis uz misteru Vīnesu, kas mirkšķināja apsarkušās acis un ar neaizņemto roku taustījās vestes kabatā — vai tikai nelūkojas pēc lancetes? Abiem nācās sēdēt cieši blakus, jo katrs aiz sava stūra turēja dokumentu, kas nebija nekas cits kā parasta papīra lapa.

—    Zināt ko, līdzdalībniek, — vēl pieglaimīgāk ierunājās Vegs, — ierosinu to pārgriezt uz pusēm, tad katrs varēs paturēt savu pusi.

VIness papurināja cekulu un atbildēja:

—    Nav ko maitāt mantu, lldzdalībniek. Iznāks vēl tā, ka dokuments ir iznīcināts.

—    Klausieties, līdzdalībniek, — pēc brīža, kad abi klusēdami bija viens otru vērojuši, ierunājās Vegs, — vai jūsu izteiksmīgais ģīmis nevēstī to, ka taisāties ieteikt vidusceļu?

Vīness papurināja cekulu un atbildēja:

—    Vienreiz, līdzdalībniek, jūs to papīru no manis noslēpāt. Otru reizi noslēpt vairs neizdosies. Jums ieteicu glabāt šķirstiņu un uzrakstu, bet papīrs paliks manā glabāšanā.

Sailess vēl mirkli minstinājās, tad pēkšņi palaida savu papīra stūri vaļā un atkal laipni un priecīgi iesaucās:

—    Kas ir dzīve, ja nav uzticēšanās! Kas ir tuvākais, ja tam nav goda! Lai notiek pēc jūsu prāta, līdzdalībniek, savstarpējas paļāvības un uzticības garā!

Joprojām mirkšķinādams apsārtušās acis — it kā domās gremdējies, neizrādot ne mazāko uzvaras prieku, — misters Vīness salocīja papīru, kas vesels bija palicis viņam saujā, ieslēdza atvilktnē sev aiz muguras un atslēgu iebāza kabatā. Pēc tam viņš pavaicāja:

—    Tasīti tējas dzersiet, līdzdalībniek?

Un misters Vegs atbildēja:

—    Tencinu, līdzdalībniek.

Uzvārītā tēja tika ielieta tasītēs.

—    Paliek vēl jautājums, — pūzdams tēju un pāri tasītei blenzdams uzticamajā draugā, sacīja Vīness, — kā mums rīkoties turpmāk.

Te nu Sailesam Vegam sakāmā netrūka. Viņš lūdzot atļauju draugam, brālim un līdzdalībniekam atgādināt gan nupat vakarā lasītās iespaidīgās rindas, gan to, ka misters Bofins acīmredzot ieņēmis galvā domu — lasīto vistiešākā veidā saistīt ar Patvēruma nelaiķa saimnieku, gan pašreizējos notikumus Patvērumā, gan pudeli un šķirstiņu. Kā draugam un brālim, tā arī viņam pašam bagātība esot tikpat kā nodrošināta, jo vienīgi jānosaka dokumenta cena un jāiekasē nauda no laimes lutekļa un zemes tārpa, kurš nu jau kļuvis vairāk līdzīgs zemes tārpam nekā laimes luteklim. Cena, pēc Vega domām, nosakāma gauži vienkārši — ar īsiem vārdiem, un šie vārdi ir «uz pusēm». Te nu rodoties jautājums, kurā brīdī šo «uz pusēm» saukt. Rīcības plāns viņam esot gatavs, tikai jāievērojot viens noteikums. Rīcības plāns paredzot pacietīgi nogaidīt, ļaut, lai paugurus norok un izved, bet paši*u izmantot izdevību un vērot notiekošo, vai, pareizāk sakot, viņš iecerējis, lai dienā kāds rok un krauj uz cita rēķina, bet naktī viņi bez rūpēm paurķēsies pa izvandītajiem atkritumiem, palūkos, vai nelaimējas kaut ko uziet, bet pēcāk, kad visas kaudzes būs aizvestas un visas iespējas pašu labā izmantotas, tikai tad un ne mirkli agrāk kā pērkons no skaidrām debesīm liksies virsū luteklim un tārpam. Bet te nu jāņem vērā noteikums, un tieši tam viņš pievēršot sava drauga, brāļa un līdzdalībnieka uzmanību. Nedrīkst pieļaut, ka luteklis un tārps izvazātu kaut vai daļu no bagātības, ko viņi nu jau varot uzskatīt par savu īpašumu. Paša acīm redzējis, kā zemes tārps slepus aizlavās ar pudeli, kuras vērtīgais saturs paliek nezināms, viņš, misters Vegs, šito laimes lutekli ieskatot par īstenu laupītāju un ar varu būtu atņēmis tam negodīgā ceļā iegūto mantu, ja vien ar savu gaišo saprātu nebūtu iejaucies viņa draugs, brālis un līdzdalībnieks. Taisni tāpēc spēkā paliekot noteikums, ka nākamajā reizē, kad laimes luteklis atkal tikpat zaglīgi atvilkšoties un, neatlaidīgi novērots, vēl sazin ko pievākšot, virs viņa galvas pakārtais asais zobens tūliņ tikšot parādīts un pats luteklis jo stingri nopratināts par visu, kas viņam vai nu ir zināms, vai varētu būt zināms, un ņemts priekšā ar vislielāko bardzību, turēts verdzībā un paklausībā jaunajiem pavēlniekiem līdz brīdim, kad tie uzskatīšot par iespējamu atlaist viņu svabadībā pēc atpirkšanās ar pusi sava īpašuma. Ja viņš varbūt esot kļūdījies, — spriedelēja Vegs, — savā pieticībā aprobežodamies ar prasību «uz pusēm!», draugam, brālim un līdzdalībniekam tiekot uzticēts nekavējoties šo kļūdu izlabot un viņa vājību pelnīti nosodīt. Pēc pilnīgas taisnības, iespējams, pienāktos prasīt divas trešdaļas, bet pēc vēl pilnīgākas taisnības — trīs ceturtdaļas. Sai ziņā viņš allaž ar jo lielu prieku pieņemšot jebkuru labojumu.

Misters Vīness, Vega spriedelēšanas laikā paguvis citu pēc citas izstrēbt trīs apakštasītes tējas, par izklāstīto izteicās atzinīgi. Piekrišanas iejūsmināts, misters Vegs izstiepa labo roku un pavēstīja, ka šī roka nekad vēl ne… Sīkākos paskaidrojumos viņš neielaidās. Misters Vīness, joprojām strēbdams tēju, pēc visiem pieklājības likumiem īsi un kodolīgi izteica pārliecību, ka šī roka patiešām nekad vēl ne… Tomēr viņš aprobežojās tikai ar to, ka uzmeta rokai skatienu, bet pie krūts to nespieda.

— Brāli, — laimīgi panācis savstarpēju saprašanos, saclja Vegs, — man gribētos jums kaut ko vaicāt. Vai atminaties to vakaru, kad šeit iegriezos pirmoreiz un jūs savu visvareno prātu peldinājāt tējā?

Neatraudamies no apakštases, misters Vlness piekrītoši pamāja.

—    Jūs arvien vēl sēžat tai pašā vietā, ser, — Vegs dziļdomīgā apbrīnā turpināja, — it kā nemaz nebūtu to atstājis. Jūs sēžat tai pašā vietā, ser, it kā pierādīdams spējas neizmērojamā daudzumā patērēt šo smaržīgo dzirul Jūs sēžat savu mākslas darbu ielokā, un šķiet — kolīdz kāds aicinās nodziedāt «Mājas, mīļotās mājas», jūs tūdaļ ar prieku iekļausieties vienotā saskaņā!

No dzimtenes dzītam cits krāšņums ir svešs, Ak, dodiet mākslu, kas dzīvību dveš No izbāztiem putniem — tie dziedāt reiz sāks, Un ilgotais miers jums dvēselē nāks. Mājas, mājas, mīļotās mājael

Lai cik te drausmi, — Vegs piebilda nesaistītā valodā un pārlaida darbnīcai skatienu, — lai cik te drausmi — ja paturam visu prātā, nav līdzīgas vietas uz pasaules.

—    Jūs sacījāt, ka gribot kaut ko vaicāt, — visai nelaipni ieteicās Vīness, — bet neko nevaicājat.

—    Jūsu sirds juta nemieru, — līdzjūtīgi bilda Vegs, — jūsu sirds tovakar juta briesmīgu nemieru. Un kā ir tagad? Vai iet uz labo pusi?

—    Viņa nevēlas, — mistera Vīnesa atbildē iecirtīga nepatika dīvaini savijās ar maigu grūtsirdību, — viņa nevēlas tikt aplūkota no jums zināmā viedokļa. Neko vairāk nevaru piebilst.

—    Ak Kungs, ak Kungs! — nopūties iesaucās Vegs un, izlikdamies, ka kopā ar Vīnesu lūkojas ugunī, īsteni nenolaida no drauga acis. — Tādas tās sievietes ir! Atminos, ka tovakar sacījāt, sēdēdams turp'at, kur sēžat tagad, un es uz šitā paša sēžamā, — tai vakarā, kad jūsu sirds pirmoreiz sažņaudzās nemierā, jūs sacījāt, ka esot dikti aizrāvies. Re, kā dzīvē dažkārt gadās!

—    Viņas tēvs, — sacīja Vīness un apklusa, lai iedzertu vēl vienu malku tējas, — tur iejaukts viņas tēvs.

.— Viņas vārdu, cik atceros, jūs toreiz neminējāt, — domīgi noteica Vegs. — Nē, tai vakarā viņas vārdu jūs neminējāt.

—    Plezenta Raiderhuda.

—    Jūs sakāt! — iesaucās Vegs. — Plezenta Raiderhuda! Sai vārdā skan kaut kas aizkustinošs. Plezenta.

Mīļā pasaulīti Vārds pats jau izteic, par ko viņa varētu kļūt, ja nebūtu rakstījusi tik nepatīkamas rindas, — un par ko viņa nekļuva tāpēc, ka rakstīja šis rindas. Vai jūsu vātīm, mister Vīnes, netiks uzliets dziedinošs balzams, ja apvaicāšos, kā ar viņu iepazināties?

—    Biju nogājis ostmalā, — sacīja Vīness un, iestrēbis kārtējo malku tējas, mirkšķinādams acis, skumīgi vērās ugunī, — palūkoties pēc kāda papagaiļa. — Nodzēris vēl vienu malku, viņš apklusa.

Lai piedabūtu draugu turpināt atmiņu klāstīšanu, misters Vegs ieminējās:

—    Jūs tak, ser, necerējāt nomedīt papagaili te, Britānijas kl-imatā?

—    Nē, nē taču, ne, — neiecietīgi atbildēja Vīness. — Nogāju ostmalā palūkoties pēc papagaiļiem, ko reizēm pārved jūrnieki, gribēju nopirkt izbāšanai.

—    Nu, nu, nu, seri

—    … un vēl es gribēju sadabūt pārīti klaburčūsku, ko sagatavot muzeja vajadzībām, bet liktenis bija lēmis sastapt viņu, un ar to pašu viss sākās. Tas notika tai dienā, kad upē atrada slīkoni. Viņas iēvs bija redzējis, kā slīkoni izvelk krastā. So gadījumu, kas tobrīd saistīja vispārēju uzmanību, es izmantoju par ieganstu, lai, atgriezies ostmalā, iepazītos ar viņu tuvāk, un kopš tā laika pats sevi vairs nepazīstu. Pat kauli man tapuši ļengani — tik neatlaidīgi domas riņķo ap viņu. Ja man tādus atnestu izjauktus kopā likšanai, diezin vai es spētu tos atzīt par savējiem. Tik briesmīgi esmu sabrucis.

Misters Vegs, par stāstīto pamazām zaudējis interesi, palūkojās uz vienu no tumsā grimstošajiem plauktiem.

—    Atminos, mister Vīnes, — viņš sacīja draudzīgā līdzjūtībā, — atminos (jo prātā man paliek katrs pār jūsu lūpām nācis vārds), jūs tovakar sacījāt, ka tur augšā esot… un pēc tam piemetinājāt: «Ko nu par to runāt!»

—    Tas bija papagailis, ko no viņas nopirku, — atteica Vīness, izmisumā paceldams skatienu un tūdaļ to atkal nodurdams. — Jā, tur tas guļ uz sāniem, pavisam sažuvis, gandrīz tāds pats kā es, ja vien nebūtu spalvains. Nav pieticis dūšas izbāzt, un nu jau nepavisam to nespēšu.

Sailess saskābis klusībā pasūtīja nabaga papagaili mazliet tālāk par tropu mežiem un, ilgāk vairs nespēdams liekuļot līdzjūtību mistera Vīnesa bēdās, dzīrās uz iešanu, papriekš ciešāk piesaitējis koka kāju, kas šā vakara nogurdinošajos vingrinājumos bija pamatīgi izļodzljusies.

Kad Sailess ar cepuru kārbu rokā devās mājup, atstājot misteru Vinesu gremdējamies aizmirstībā, ko padziļināja pārliecīgā tējas deva, viņa atjautīgo prātu pārņēma mokoša doma, ka par līdzdalībnieku darījumā pārsteidzīgi iesaistīts šis mākslinieks. Viņš rūgti nožēloja sākotnējo neapdomību, kad bija pieķēries pie mistera Vlnesa izmesto mājienu salmiņa, kuram, kā nu izrādījies, viņa iecerētajā nodomā nav nekādas nozīmes. Apsvērdams iespējamos ceļus un līdzekļus, kā bez liekas naudas izdošanas no līdzdalībnieka atkratīties, gremzdamies pašpār metumos par to, ka nav pratis turēt mēli aiz zobiem, bet atklājis noslēpumu, un pār mēru cildinādams sevi par gluži nejaušo veiksmi, viņš teju vai nemanot bija pieveicis attālumu starp Klārkenvelu un Zelta Atkritumu Vācēja namu.

Jo Sailesam Vegam šķita neiespējami doties pie miera, iekams nav izbaudīts pacilājošs prieks justies kā mistera Bofina nama ļaunajam garam. Varai (ja vien tā nav prāta vai tikuma vara) piemīt spēks, kas neatvairāmi pie velk zemisku dabu; mest izaicinājumu mēmai fasādei, ap zinoties savu varu, sagāzt griestus pār mājas iedzīvotāju galvu kā kāršu namiņa jumtu — šāda doma vien Sailesam Vegam sagādāja neizteicamu baudu.

Kamēr viņš, sirdī gavilēdams, mīņājās pretējā ielas pusē, pie namdurvīm piestāja kariete.

—    Uz tavu galu ilgi nav jāgaida, — cepuru kārbu draudīgi vicinādams, sacīja Vegs. — Tavs viltus spožums jau bālē.

No karietes izkāpa misis Bofina un iegāja mājā.

—    Pielūkojiet, ka nepaklūpat, milēdij Atkritumu Vācēja, — sacīja Vegs.

No karietes izspurdza arī Bella un skriešus iemetās pa durvīm.

—    Ak, cik mēs esam ņipri! — sacīja Vegs. — Tik līksmi tu, skuķīt, uz savu veco būceni vis nelēkšosi. Bet jāiet vien būs.

Pēc brīža no nama iznāca sekretārs.

—    Tevis dēļ mani nobīdīja pie malas, — sacīja Vegs. — Tak drīz tev nāksies paraudzīties pēc citas vietiņas, jaunais cilvēk!

Gar treju lielo logu aizkariem rikšus pazibēja mistera Bofina ēna un tāpat rikšus aizzibēja atpakaļ.

—        Ahā! — iesaucās Vegs. — Rau, kur tu esi! Bet kur

ir pudele? To pudeli, tu, Atkritumu Vācēj, labprāt atdotu pret manu šķirstiņu.

Izlādējies, lai rimti varētu likties uz auss, Vegs pagriezās mājupvirzienā. Alkatība viņu dīdīja tā, ka prāts vairs nesamierinājās nedz ar pusi, nedz divām trešda]ām, nedz trim ceturtdaļām, bet tīkoja sagrābt visu.

—    Kaut gan tas nebūtu īsti pareizi, — viņš prātoja, pamazām zaudēdams dedzību. — To viņš piedzīvos, ja negribēs no mums atpirkties. Bet uzreiz vis neko nepanāksim.

Cilvēki stipri pieraduši par citiem spriest pēc sevis, tāpēc arī Vegs iepriekš ne reizi nebija ieprātojies, ka misters Bofins varētu neatpirkties, palikt godīgs un labāk izvēlēties nabadzību, šāda varbūtība Vegam uzdzina vieglu drebuli, pavisam, pavisam vieglu, jo muļķīgā doma tūdaļ pazuda kā nebijusi.

—    Tas nemūžam nenotiks, viņš naudai pārlieku pieķēries, — Vegs sacīja, — pārlieku pieķēries naudai.

Šie vārdi, viņam slājot pa ielu, savirknējās vārsmā kā melodisks piedziedājums. Visu ceļu līdz mājām Vegs šo melodiju izstampāja no atskanīgās ietves — piano ar dabas dāvāto kāju, forte — ar koka stumbeni: «Viņš naudai pārlieku pieķēries, viņš pārlieku pieķēries naudai.»

Ar šo melodisko piedziedājumu Vegs mierināja sevi vēl nākamajā dienā, kad rītausmā tika izrauts no migas, lai atvērtu vārtus veselai verdzelei zirgu vilktu vezumu, kas bija atbraukuši izvest mazo atkritumu pauguru. No rīta līdz vakaram modri vērodams gauso rīkošanos, kas draudēja ieilgt dienām un nedēļām, reižu reizumis apmezdams atkritumu kaudzēm apkārt līkumu (lai putekļos nenosrnaktu), acis no racējiem nenolaizdams, Vegs joprojām ar kāju izstampāja vienu un to pašu meldiņu: «Viņš naudai pārlieku pieķēries, pārlieku viņš pieķēries naudai.»

VIII NODAĻA

Kāda ilga ceļa gals.

97

Vezumu virtene diendienā brauca pa vārtiem iekšā un ārā no rītausmas līdz vēlai tumsas stundai, bet atkritumu kaudzes šķita tik tikko noplokam vai vispār nedilstam, lai gan pēc vairākām dienām tās tomēr rādījās pamazītēm sarukušas. Milordi, džentlmeņi un godājamie aizgād-

4 1117

nības padomju locekļi, ja jūs, laika ritumā liekšķerēdami visvisādus mēslus un rakņādamies pa dažnedažādiem atkritumiem, esat sašķūrējuši aiz pašapziņas saraustus veselus kļūmju un neveiksmju kalnus, jūsu pienākums ir nomest goda svārkus un ķerties pie šo kalnu novākšanas, mesties darbā ar pilnu krūti, kā īstenai visas ķēniņzemes gvardei un kavalcrijai, jo citādi mēslu kaudze sabruks, mūs visus dzīvus aprakdama.

Jānudien, milordi, džentlmeņi un godājamie aizgādnības padomju locekļi, lieciet lietā savu katķismu, un ar Dieva palīgu jums šis darbs veiksies. Jo, ja mēs esam ieguldījuši milzu līdzekļus, lai atvieglotu nabagiem dzīvi, un ja krietnākie no nabagiem šo žēlsirdību riebumā noraida, pūlas nerādīties mums acīs un mūs apkauno, nomirdami bada navē turpat mums blakus, tad šāda notikumu gaita neliecina par vispārēju labklājību, tā nedrīkst turpināties mūžīgi. Podsnepisma evaņģēlijā varbūt tieši tā nestāv rakstīts, un ir iespējams, ka neatradīsiet tamlīdzīgus vārdus, ko sludināt tirdzniecības ministrijai sniedzamo pārskatu sprediķos, tomēr tā ir svēta patiesība kopš pasaules radīšanas un paliks svēta patiesība, iekams Radītājs nesatricinās šās pasaules pamatus. Mūsu dižmanīgais roku darbs, kas nespēj iebiedēt ar pabalstiem nodrošinātos nelietīgos ubagus, kuri dūšīgi dauza logus un neganti plēš citiem nost drēbes, kā ļauns un nežēlīgs naža dūriens ķer likteņa piemeklētos cietējus un iedveš šaušalas nelaimīgajiem, kas tik tiešām pelnījuši līdzcietību. Tas jāvērš par labu, milordi, džentlmeņi un godājamie aizgādnības padomju locekļi, jo citādi posta stundā mēs paši par saviem darbiem brēksim pret debesīm.

Vecā Betija Higdena savā svētceļojumā devās tāpat kā daudzi krietni, likteņa nelutināti ļautiņi, kas uzsākuši grūto gājumu pa šās dzīves takām. Pacietīgā darbā uzturēt kailo dzīvību un nopelnīt tiesības mierīgi nomirt, lai nebūtu jākrīt nabagmājas nagos, — tāda bija viņas visgaišākā cerība šaisaulē.

Kopš Betija bija uzņēmusi gaitu, mistera Bofina namā par viņu nebija saņemta nekāda ziņa. Laiks turējās nelāgs, ceļi uzrūga, bet viņas gars arvien palika možs. Mazdūšīgāku dvēseli tik nelabvēlīgi apstākļi drīz vien pieveiktu, taču pafāds par iegādātajiem darba piederumiem vēl nebija nsmaksāts, bet veiksme nepavisam neuzsmaidīja tā, kā Betija bija iecerējusi, tāpēc viņa nelokāmā ap

ņēmībā pūlējās pierādīt savu taisnību un saglabāt neatkarību.

Uzticamā dvēsele! Sekretāram stāstīdama par «stingumu, kas joņiem pārņem», Betija savus spēkus bija pārvērtējusi. Stingums piezagās arvien biežāk un biežāk, kļuva aizvien tumšāks un tumšāks, sabiezēja kā tuvās nāves ēna. Ka ēna tuvodamās sabiezēja aizvien melnāka un pletās plašumā kā jebkura īstenības priekšmeta mesta ēna, tas pilnībā atbilda šās pasaules likumiem, bet visa gaisma pār Betiju Higdcnu plūda no aizsaules.

Virzienu grūtajā ceļā nabaga večiņa bija uzņēmusi augšup gar Temzu; šai ceļā atradās viņas pēdējais patvērums, te viņa visu pazina un bija izjutusi beidzamo mīlestības starojumu. īsu brīdi uzkavējusies sava pamestā mitekļa tuvumā, pārdevusi izadīto, adījusi no jauna un atkal pārdevusi, viņa devās tālāk. Pāris nedēļu redzēta jaukajās pilsētiņās Cērtsijā, Voltonā, Kingstonā un Steinzā, Betija atkal uzņēma jaunu gaitu.

Pilsētiņās, kur bija tirgus laukums, viņa parasti nostājās tā malā, citreiz izraudzījās visrosīgāko galvenās ielas krustojumu (rosība tur valdīja gaužām reti), dažkārt uzmeklēja attālus ceļus pie lielām mājām, lūdza atļauju ar visu grozu ieiet vārtsarga namiņā un reizēm arī tika ielaista. Karietē garām braucošas dāmas it bieži nopirka kādu sīkumu, jo viņām iepatikās večiņas spulgās acis un cerību pilnā valoda. Možais gars un allaž tīrais un kārtīgais apģērbs deva iemeslu runām, ka viņa esot visnotaļ tufīga — savam stāvoklim, varētu sacīt, pat bagāta. Tamlīdzīga apveltīšana ar rocību nevienam neko nemaksā, tāpēc šādas runas ilgi klīda no mutes mutē.

**

oo

Mazajās, jaukajās Temzas krastu pilsētiņās var klausīties, kā, veldamies pāri aizsprostam, šalc ūdens, un bezvēja laikā dzirdēt pat niedru zuzēšanu; uz tilta skatienam paveras tikko no avota iztecējusi tērcīte, kas mīlīga kā mazs bērniņš ar bedrītēm vaigos izslīd pa koku starpu, vēl nepiegānīta ar sārņiem, kuri to gaida turpmākajā plūdumā, vēl neuztverdama tālās jūras neskaidro vilinājumu. Neba kāds ņemtos šādas domas piedēvēt Betijai Higdenai, nepavisam ne, bet večiņa saklausīja daudziem viņai līdzīgajiem veltītos maigos upes čukstus: «Nāc pie manis, nāc pie manis! Kad tevi atkal apsēdīs briesmīgais kauns un bailes, no kurām tik ilgi esi bēgusi, nāc pie manis! Esmu remdētāja, kam mūžības likumi uzticējuši darīt šo darbu; cieņu es baudu ne jau tāpēc, ka no saviem pie

nākumiem izvairītos. Mans klēpis ir maigāks nekā nabagmājas kopējas rokas, nāve manos skāvienos ir tīkamāka nekā starp atstumtajiem nabagmājā. Nāc pie manis!»

Betijas neizglītotajā prātā pietika vietas arī daudz jaukākām domām. Vai, raugoties Betijā, godājamie cilvēki un viņu bērni šais lepnajos namos spēja iedomāties, ko nozīmē patiešām just izsalkumu, patiešām ciest aukstumu? Vai viņi Betiju uzlūkoja tādā pašā izbrīnā, kādu Betijā radīja paši? Svētī, Dievs, šos mīļos, smejošos bērniņus! Vai, redzēdami slimo Džoniju vecās sieviņas rokās, tie žēlumā būtu raudājuši? Vai, redzēdami mirušo Džoniju guļam gultiņā, viņi būtu sapratuši, ko nozīmē nāve? Lai kā tas būtu, svētī, Dievs, viņus kaut Džonija labad! Svētību Betija lūdza, arī nonākusi šaurās ieliņās pie trūcīgākiem namiņiem, kuru logos pavarda uguns atspulgoja jo spožāk, jo dziļākā tumsā grima ārs. Kad saime sapulcējas mājās un pošas uz nakts dusu, vai nav.muļķīgi iztēlot gandrīz par cietsirdību viņu vēlēšanos nolaist aizvirtņus, lai ielas ugunis apdzistu? Arī pie spoži apgaismotajiem skatlogiem Betija apstājās, prātodama, vai veikala saimnieks un saimniece patlaban dzer tēju turpat aiz veikala mazajā viesistabā — pavisam tuvu viņai, tik tuvu, ka loga atspīdumam ielā piejaucas tējas un grauzdētu maizīšu smarža, — varbūt abi ēd un dzer to, ko dienā tirgo citiem, un ari ģērbušies pašu pārdodamajās drānās, turklāt juzdami gandarījumu, ka tās ir viņa preces. Jādomā bija arī pie nomaļas ceļmalas kapsētas, dodoties uz kārtējo naktsmītni. «Ak, Kungs! Mirušie un es laikam esam vienīgie šai tumsā un negaisā! Cik labi ir visiem tiem, kam lemts siltums savā pajumtē!» Nabaga lādzīgā večiņa, skaudrā likteņa vajāta, nekļuva nenovīdīga, nevienam neko nenoskauda.

Taču, jo lielāks vājums Betiju pārņēma, jo spēkā pieauga senais pretīgums, kam klaiņu gaitas gādāja vairāk barības nekā viņai pašai. Dažureiz nejauši nācās noskatīties apkaunojošā ainā — vai nu vientuļš salašņa, vai vesels bars nelaimīgu skrandaiņu ar bērniem, kā kukaiņu murskulis cits citam klāt spiezdamies, lai cik necik sa. sildītos, pat ar mietu neaizdzenami, slamstījās kādā durvjpriekšā, kamēr sabiedrības izraudzītā amatpersona darīja savu nekrietno uzticības graušanas darbu, lūkodama dzīves pabērnus nokausēt, lai drīzāk tiktu no tiem vaļā. Citkārt viņa uzdūrāb nabagam, kas, līdzīgi viņai vēl saglabājis cilvēcisku cieņu, kājām devās jūdzēm garā, nogurdinoša svētceļojumā sērst pie pagalam dzīves pieveikta tuvinieka vai drauga, kuru labdarība iesprostojusi lielā, nemājīgi kailā nabagmājā, kas tikpat tāla no dzimtā mitekļa kā grāfistes cietums (tā attālums allaž bijis pats briesmīgākais sods mazo lauku ciematu likuma pārkāpējiem) un uztura, dzīves apstākļu un vājinieku kopšanas ziņā ir vēl ļaunāka soda vieta nekā jebkura noziedznieku labošanas iestāde. Reizēm laimējās dzirdēt kādu lasām citiem priekšā avīzi, un viņa uzzināja, cik nabagu galvenais reģistrators — šis protokolēšanas eņģelis — savās aktīs iegrāmatojis kā bada nāvē mirušus vai bez pajumtes nosalušus, saraksta kopsavilkumā jeb kopsummā atvēlēdams tiem noteiktu vietu, it kā tie būtu puspensi. Savām ausīm viņa dzirdēja apspriestu visu to, ko mēs, milordi, džentlmeņi un godājamie aizgādnības padomju locekļi, savā nepieejamā diženumā nekad neesam dzirdējuši un no kā viņa laidās projām ar bezgalīga izmisuma spārniem.

Teiktais nav jāuztver kā īpaši izteiksmīgs sprediķošanas paņēmiens cilvēcisku jūtu modināšanai. Vecā Betija Higdena, lai kā arī piekususi, trūkās augšā un metās prom aiz neizteicamām bailēm krist labdarības nagos. Kāds aizkustinošs kristietības uzlabojums — žēlsirdīgo samarieti padarīt par sodīšanas ļauno garu —, bet tā nu tas bija gan šai gadījumā, gan daudzos, daudzos citos.

Vēl divi notikumi pastiprināja sensenis radušos nesaprātīgo riebumu, kurā arī agrāk saprātību bijis grūti samanīt, jo cilvēki aizvien ir nesaprātīgi un allaž spēj palaist dūmus bez uguns.

Kādudien, kad Betija ar savām precēm sēdēja uz sola tirgus laukuma malā pie kroga durvīm, viņu pēkšņi atkal pārņēma stingums, sagrāba tik nikni, ka acu priekšā viss pagaisa; atguvusi samaņu, Betija aptvēra, ka guļ zemē un viņas galvu balsta lādzīga, sveša tirgussieva un apkārt sanācis vesels ļaužu pūlis.

—    Vai jūtaties labāk, māmulīt? — kāda sieviete apvaicājās. — Kā jums šķiet — tiksiet pati ar sevi galā?

—    Vai tad man kaut kas bija lēcies? — atjautāja Betija.

—    Tā kā ģībonis, kā pamašu lēkme, — atbildēja sieviete. — Neba teiksim, ka jūs būtu raustījusies, māmulīt, tikai gulējāt stīva un nekustīga.

—    A, tas ir stingums, — atjēgusies sacīja Betija. — Jā, tāds kā notirpums. Šad tad man tā uznāk.

—    Un tagad ir pārgājis? — vaicāja sieviete.

—    Pārgājis gan, — atbildēja Betija. — Nu jau es jutīšos spirgtāka. Liels paldies jums, mīļās, — kad nāksiet manos gados, lai citi ari jums pasniedz tikpat palīdzīgu roku.

Sievietes līdzēja Betijai piecelties, taču uz kājām viņa vēl nespēja noturēties un, laipni atbalstīta, atkal apsēdās uz sola.

—    Galvā tāda kā migla, un kājās iegūlis smagums, — teica Betija un miegaini piekļāva seju pie tās sievietes krūtīm, kura bija viņu uzrunājusi. — Tūdaļ viss būs kārtībā. Nekas cits man nekait.

—    Pajautājiet, vai viņai ir tuviniekil — sacīja kāds fermeris, iznācis no kroga, kur bija ieturējis pusdienu maltīti.

—    Vai jums, māmuļ, piederīgie ir? — sieviete pavaicāja.

—    Kā ne, — atbildēja Betija. — Dzirdēju, ko džentlmenis saka, tikai nejaudāju tik aši atbildēt. Radinieku man ir vesels pulks. Par mani nerūpējieties, mīļā!

—    Bet vai tuvumā arī kāds atrodams? — noskanēja vairākas vīriešu balsis, kurām pieskandēja sievietes, atkārtodamas to pašu jautājumu.

—    Ir, ir, tepat netālu, — pati sevi iedvesmodama, atbildēja Betija. — Par mani nebaidieties, mīļie ļautiņi!

—    Tak tālāk doties jūs vis nespēsiet. Kurp iedama? — Betija izdzirdēja līdzjūtīgu balsu kori.

—    Uz Londonu, kad visu pārdošu, — viņa atbildēja, ar pūlēm pieceldamās. — Londonā man ir labi draugi. Neko man nevajag. Nekas ļauns man nenotiks. Liels paldies jums visiem! Par mani nebaidieties!

Labsirdīgs vīrs zilganu seju, ar dzelteniem stulpiņiem kājās, vērodams, kā vecā sieviņa raušas augšā, smakru ap kaklu apvīstītajā sarkanajā vilnas šallē iespriedis, aizsmakušā balsī norūca, ka «nevajag vis šo laist».

—    Dieva tā Kunga vārdā lūdzu jūs, atstājiet mani vienu! — iesaucās Betija, un senās bailes atkal sagrāba viņu savā varā. — Nekas man vairs nekait, tūdaļ došos tālāk.

. Vel runādama Betija paķēra grozu un ļodzīgām kājām grasījās skriet projām, bet tas pats aizsmakušais vīrs sagrāba večiņu aiz piedurknes un uzstāja, ka viņai jāiet tam līdzi pie draudzes daktera. Apņēmīgi sakopojusi visus atlikušos spēkus, nabaga večiņa gandrīz naidīgi nokratīja roku un metās bēgt. Drošībā Betija jutās tikai tad, kad no tirgus laukuma viņu šķīra vismaz pāris jūdžu, un kā vajāts dzīvnieks viņa patvērās jaunaudzē atvilkt elpu. Tikai tad viņa uzdrošinājās atsaukt atmiņā ainu, kā, atstādama pilsētu, bija atskatījusies un redzējusi pāri ielai pārvilkto «Baltā lauvas» izkārtni, vēja pluinītās tirdzinieku būdas, veco, pelēko baznīcu un ļaužu pūlīti, kas viņu pavadīja skatieniem, taču aizturēt vairs nemēģināja.

Betiju sabiedēja vēl kāds notikums. Vairākas dienas jutusies pavisam nelāgi, viņa mazliet atžirba un devās tālāk pa ceļu gandrīz gar pašu upi, kas lietus laikā dažkārt pārplūda un bīstamākās vietās bija iezīmēta ar baltiem stabiem. Pretī nāca velkonis ar liellaivu tauvā, un Betija apsēdās krastmalā atpūsties un pavērot velkoni. Upes līkumā tauva atslāba, iegrima ūdenī, un Betijai prāts tā aptumšojās, ka viņa likās ieraudzījusi savus mirušos bērnus un mazbērnus, kuri no liellaivas lēni un svinīgi māj viņai ar rokām. Kad tauva atkal saspringa un pacēlās virs ūdens, kaisīdama dimanta dzirkstis, večiņai šķita, ka tā sadalās divās trīsuļojošās tauvās un strinkšķēdama triecas pret viņu, kaut īsteni atradās visai tālu. Kad viņa atkal atvēra acis, nebija vairs ne liellaivas, ne upes, ne dienas gaismas un nekad iepriekš neredzēts cilvēks noliecies turēja viņai pie pašas sejas degošu sveci.

—    Nu, cienīgā, — viņš sacīja, — no kurienes nākdama un kurp dodamās?

Nabadzīte apjukusi atvaicāja, kur viņa atrodoties.

—    Esu slūžinieks, — atbildēja svešais.

—    Slūžinieks?

—    Nūja, slūžinieka palīgs, es te strādāju, un šitais ir slūžu sarga namiņš. (Slūžinieks vai slūžinieka palīgs, viss viens pīpis, kamērt tas otrs guļ slimnīcā.) No kuras draudzes jūs esat?

—    Draudzes! — Betija acumirklī pielēca no lāviņas un, tumsā izmisīgi taustīdamās pēc sava groza, izbiedēta raudzījās svešajā vīrā.

—    Pilsētā jums tūliņās to vaicās, — sacīja slūžinieks.

—    Tur pievāks tikai pagaidām. Pēc tam jūs, cienīgā, ar skubu nosūtīs uz jūsu dzīvesvietu. Šitādā stāvoklī sveša draudze jūs nepaturēs, atvēlēs palikt tikai pagaidām.

—    Atkal stingums!.— galvu rokās satvērusi, Betija Higdena nomurmināja..

—    Stingums gan, kas ir, tas ir, — noteica slūžinieks.

—    Stingums, vai zināt, ir pārāk maigi sacīts, ja tie, kas

!0.1

jūs teitan atnesa, būtu domājuši tāpatās. Vai jums, cienīgā, kādi draugi arī ir?

—    Vislabākie, mīļais cilvēk.

—         Tad es gan ieteiktu šitenos draugus uzmeklēt, ja cerat, ka tie var jums līdzēt, — sacīja slūžinieka palīgs.

—   Nauda jums ir?

—    Tāds mazumiņš ir, ser.

—    Un jūs gribat to paturēt?

—    Protams, gribu.

—         Nu, vai zināt, — sacīja slūžinieka palīgs un, rokas kabatās sabāzis, drūmi, kā nelaimi vēstīdams, pašūpoja galvu, — draudzes priekšniecība pilsētā jums to atņems, ja dosieties uz turieni, tas ir tikpat kā āmen baznīcā.

—    Es nemaz turp neiešu.

—        Viņi jūs piespiedīs atdot visu līdz beidzamam pensam, — slūžinieks turpināja, — par to, ka pagaidām tiksiet pieņemta un pēcāk nosūtīta uz pašas draudzi.

—         Lielais paldies, mīļais cilvēk, par brīdinājumu, paldies par pajumti, visu labu!

—         Paga, paga, — sacīja slūžinieka palīgs, iespraukdamies starp Betiju un durvīm. — Aiz kam jūs tā drebat un kurp tā traucaties, cienīgā?

—    Ak, mīļais cilvēk! — atbildēja Betija Higdena.

—    Visu mūžu esmu vairījusies no draudzes, metusi tai apkārt līkumu un arī nomirt gribu brīvībā!

—         Nezinu, vai maz drīkst jūs, tā palaist, — domīgi sacīja slūžinieka palīgs. — Esu godīgs cilvēks, dienišķo maizi pelnu sviedriem vaigā un, jūs palaizdams, varu iekulties ķezā. Reiz jau iekūlos ķezā un, dies sodi, zinu, ko tas nozīmē, tāpēc esu kļuvis piesardzīgs. Kazi jums atkal uznāk ģībonis, kad nebūsiet tikusi vēl ne pusjūdzi, ne ceturtdaļjūdzi no šitejienes, un tad katrs varēs prasīt, kāpēc godīgais slūžinieka palīgs ļāvis slimam cilvēkam iet, lai gan būtu vajadzējis to nogādāt drošībā draudzes rokās. Katrs varēs kladzināt, ka tikai tā vajadzējis rīkoties godavīram, — sacīja slūžinieka palīgs, veikli skardams visjūtīgāko večiņas stfgu — briesmīgās bailes, — butu vajadzējis to nogādāt drošibā draudzes rokās. Taisni to vajadzējis gaidīt no tik godājama cilvēka.

Viņš stāvēja durvīs, bet nabaga večiņa, rūpju un garā ceļa nokausēta, lēja gaužas asaras un, rokas kā skaudrās sāpēs žņaudzīdama, lūdzās:

—    Sacīju jums, mīļais cilvēk, ka man ir ļrti labi draugi. Si vēstule jums pastāstīs, ka esmu runājusi taisnību un ka viņi par mani vēl pateiks paldies.

Slūžinieka palīgs atplēsa vēstuli, iespaidīgi pārlaida tai skatienu, bet viņa sejā nepārmainījās ne vaibsts. Taču tā būtu krietni pārvērtusies, ja vien viņš mācētu izlasīt, kas vēstulē rakstīts.

—    Cik sīknaudas, cienīgā, pēc jūsu saprašanas, būtu tāds mazumiņš? — mirkli padomājis, viņš it kā starp citu apvaicājās.

Steigšus iztukšojusi kabatas, Betija nolika uz galda šiliņu, divas sešpensu monētas un pāris pensu.

—    Ja es palaistu jūs iet un nenogādātu drošībā draudzes rokās, — sacīja slūžinieka palīgs, ar acīm pārskaitīdams naudu, — vai jūs šo naudiņu aiz brīva prāta atstātu šeitan?

—    Paturiet to, mī]ais cilvēk, paturiet uz veselību, es jums vēl paldies pateikšu.

—    Esu godīgs cilvēks, — sacīja slūžinieka paligs, atdodams večiņai vēstuli un citu pēc citas ieslidinādams monētas kabatā, — un dienišķo maizi pelnu sviedriem vaigā, — šai brīdī viņš ar piedurkni nobraucīja pieri, it kā taisni šī pieticīgās peļņas iegūšanai noderīgā ķermeņa daļa būtu pielikusi vislielākos pūliņus grūtajā darbā un uzteicamajā čaklumā, — un ceļā jums negribu stāties. Eita, kurp vien deguns rāda!

Saņēmusi atļauju, Betija tūdaļ steigšus atstāja sarga namiņu un streipuliski steberēja pa ceļu tālāk. Baidīdamās iet atpakaļ un bīdamās doties uz priekšu, kur debesis blāzmoja mazās pilsētiņas ugunis, kas modināja atmiņā iegūlušās mīklainās šausmas, it kā viņa bēgtu no ikkatra bruģakmens aiz muguras palikušajā tirgus laukumā, Betija nogriezās nomaļās takās, līdz beidzot pavisam apjuka un nomaldījās no ceļa. Tai naktī, izmukusi no žēlsirdīgā samarieša tā pēdīgajā, vispārības atzītajā veidolā, viņa pārnakšņoja siena gabanā, un, ja šai vientulības naktī — par to varbūt ir vērts padomāt, mani brāļi iekš Kristus, — samarietis nejauši paietu Betijai garām, viņa par savu izglābšanos pateiktos Visaugstajam debesis.

No rīta Betija atkal bija kājās, un, lai gan domas arvien vairāk aizmiglojās, prāts neatlaidīgi turējās pie iecerētā mērķa. Sapratusi, ka spēki drīz izsīks un dzīves cīniņš strauji tuvojas beigām, viņa nedz spēja aptvert, kā atgriezties pie saviem labvēļiem, nedz arī izdomāt šo domu līdz galam. Nepārvaramās bailes un to radītā lepnā un spītīgā apņemšanās nomirt, bet neļauties pazemojumiem — šie dzinuļi vēl vienīgie atplaiksnīja viņas apziņā, kas aizvien vairāk aptumšojās. Ceļu Betija turpināja, vienas vienīgas pārliecības balstīta — šai cīniņā, kas ildzis veselu mūžu, viņai jāuzvar.

Bya pienācis laiks, kad visas mūsu nīcīgās dzīvītes vajadzības aizslīdēja projām no Betijas. Viņa nespētu norīt ne kumosu, pat ja galds tiktu klāts turpat blakus tīrumā. Diena bija drēgna un netīkama, taču Betija to nemanīja. Nabadzīte kūņojās uz priekšu nedroši kā noziedzniece, kas bīstas no vajātājiem, un nejuta neko citu kā drausmas, ka pakritīs gaišā dienas laikā un dzīva tiks saņemta ciet. No iespējas pārdzīvot vēl vienu nakti viņa nebaidījās.

Uz krūtīm ņieburā iešūtā nauda apbērēšanai bija palikusi neskarta. Ja novilktu vēl šo dieniņu, lai pēc tam nogultos zemē un nomirtu tumsas aizsegā, tad viņa nomirtu neatkarīga. Ja viņu saņems ciet dzīvu, nauda tiks atsavināta kā beztiesīgai ubadzei un viņa pati nogādāta nolādētajā nabagmājā. Ja iecerēto mērķi izdosies sasniegt, vēstuli un naudu atradīs viņai uz krūtīm un, saņēmuši to, cienījamie labvēļi sacīs: «Vecā Betija Iligdena prata mūs novērtēt, doto vārdu viņa turēja un, dzīva būdama, sevi neapkaunoja, noturējās, nekrītot nagos tiem, no kuriem tik ļoti baidījās.» Nedibināta, negudra un vieglprātīga bija šī doma, taču nāves ēnas ielejā nonākušiem ceļiniekiem prāts allaž nesas uz vieglprātību; ari mūža cīniņā novārdzināti sirmgalvji iemanās par visu spriest tikpat vienaldzīgi, cik vienaldzīgi dzīvojuši, un nabagu likumu, bez šaubām, prastu novērtēt daudz filozofiskāk, ja viņu gada ienākums sasniegtu desmit tūkstošus.

Tā, izraudzījusies nomaļas takas, lai izvairītos no sastapšanās ar citiem cilvēkiem, nemierīgā večiņa visu drūmo dienu slapstīdamās turpināja ceļu. Tomēr viņa nepavisam nešķita līdzīga bēguļojošai klaidonei, jo reizēm, kad diena jau sliecās uz vakara pusi, acīs viņai iedzirkstījās spožas liesmiņas un nokausētā sirds iepukstējās straujāk, it kā Betija gavilēdama iesauktos: «Tas Kungs man palīdzēs izciest!»

Kādas iedomu ainās skatītas rokas viņu izvadāja pa šo ceļu, kas Jāva izbēgt no žēlsirdīgā samarieša, kādas sen kapā apklusušas balsis viņu uzrunāja, kā viņa iztēlojās auklējam savus mirušos bērnus, bez mitas vīstīdama tos šallē, lai nosalušus sasildītu, kādā nebeidzamā daudzveidībā mainījās koki. viņas acu priekšā vērsdamies lāgiem

lOP jumtos un baznīcu smailēs, cik saniknotu jātnieku dzinās viņai pakaļ, aurodami: «Re, kur viņa iet! Stāt! Stāvi, Betija Higdena!» — un, picauļojuši gluži klāt, izgaisa tumsā, — tas viss lai paliek neizstāstīts. Brīžam čāpodama uz priekšu, brīžam slapstīdamās, brīžam slapstīdamās un atkal čāpodama uz priekšu, nabaga labsirdīgā večiņa kā slepkavniece, kam pa pēdām dzenas visa grāfiste, pēdīgi aizvadīja dienu un sagaidīja nakti.

—    Tā kā lanka, tā kā paliene, — Betija nomurmināja, savās ceļinieces gaitās reizēm paceldama galvu un pamanīdama apkārtējo pasauli. No tumsas pēkšņi iznira liela ēka visgarām apgaismotiem logiem. No augsta skursteņa mājas aizmugurē cēlās dūmi, un kaut kur sāņus klaudzēja ūdensrats. Starp Betiju un lielo ēku pletās ūdens klaids, kurā atspulgoja apgaismotie logi, netālu krastmalā slējās koku puduris.

—    Pazemīgi pateicos Tev, kam pieder valstība, spēks un gods, — izdilušās rokas pret debesīm pacēlusi, sacīja Betija, — nu esmu sava ceļa galā!

Ar mokām aiztaustījusies līdz pudurim, viņa nostājās pie stumbra, kur starp koku zariem varēja redzēt apgaismotos logus un to atspulgu ūdenī. Noslīgusi zemē un nolikusi glīto groziņu sev blakus, viņa atslējās pret koku. Atmiņā uzausa krusta pakāje, un Betija nodeva sevi Viņam, kurš bija miris pie krusta. Jaudas viņai pietika pavilkt vēstuli uz krūtīm tā, lai to tūdaļ varētu pamanīt. Tik daudz jaudas viņai pietika, bet ar to pašu spēki bija galā.

«Te es esmu drošībā,» bija beidzamā neskaidrā doma. «Kad mirusi tikšu atrasta krusta pakājē, atradējs būs kāds man līdzīgs cilvēks, viens no tiem, kas strādā tur, spožajā gaismā. Apgaismotos logus vairs vis neredzu, tomēr tie tur ir. Pateicos Tev par visu!»

* * *

Tumsa izgaisa, kāds noliecās pār Betiju.

—    Vai tā būtu mukā lēdija?

—    Nesaprotu, ko jūs runājat. Ļaujiet, apslacīšu vēlreiz jums lūpas ar brendiju. Biju aizgājusi pēc pudeles. Vai jums šķita, ka ilgi esmu projām?

Tāda kā sievietes seja kuplu matu viļņu ielokā. Jaunas, skaistas sievietes nopietna seja. Taču manas zemes gaitas beigušās, tātad šī būtne ir eņģelis.

—    Vai sen jau esmu mirusi?

—         Nesaprotu, ko jūs runājat. Ļaujiet, apslacīšu vēlreiz jums lūpas.Steidzos, cik jaudas, un nevienu neņēmu līdzi, lai jūs nenomirtu aiz šausmām no svešiem cilvēkiem.

—    Tātad neesmu mirusi?

—         Nesaprotu, ko jūs runājat. Balss jums skan tik klusi un neskaidri, ka neko nevaru sadzirdēt. Mani jūs dzirdat?

—    Jā.

—    Jus teicāt «ja»?

—    Jā.

—         Gāju mājās no darba pa to tur taciņu (šodien strādāju nakts maiņā), izdzirdēju vaidus un atradu jūs te guļam.

—    No kāda darba, mīļā?

—    Jūs jautājat «no kāda darba»? Papīrfabrikā.

—    Kur tā atrodas?

—         Jūsu acis pievērstas debesim, tāpēc jūs to neredzat. Fabrika atrodas tepat blakus. Manu seju jūs redzat — te, starp jums un debesīm?

—    Redzu.

—    Vai drīkstu jūs piecelt sēdus?

—    Vēl ne.

—         Pat savu galvu neļausiet atbalstīt pret manu roku? Celšu to uzmanīgi, pamazītēm. Jūs to gandrīz nejutīsiet.

—    Vēl ne. Papīrs … Vēstule …

—    Sis papīrs jums uz krūtīm?

—    Lai Dievs jūs svētī!

—         Ļaujiet, apslacīšu vēlreiz jums lūpas. Vai atplēst vēstuli? Izlasīt?

—    Lai Dievs jūs svētī!

Noslīgusi ceļgalos blakām večiņai, meitene izbrīnījusies lasa vēstuli un vēl vērīgāk ielūkojas vājinieces nekustīgajā sejā.

—    Sie vārdi man ir zināmi. Esmu bieži tos dzirdējusi.

—    Vai jūs to nosūtīsiet, mīļā?

—         Nesaprotu, ko jūs sakāt. Ļaujiet, apslacīšu vēlreiz jums lūpas un pieri arī. Nu tā. Ak, nabadzīte, nabadzīte! — Vārdi birst reizē ar ātri ritošām asarām. — Ko jūs vaicājāt? Pagaidiet, pieliekšu ausi vēl tuvāk.

—    Vai jūs to nosūtīsiet, mīļā?

—         Lai nosūtu tiem, kas vēstuli rakstījuši? Tāda ir jūsu vēlēšanās? Protams, nosūtīšu.

—    Nevienam citam nedosiet?

—    Nē.

—         Ari jūs reiz kļūsiet veca un sagaidīsiet nāves stundu, mīļā, tāpēc nedodiet to nevienam citam.

—    Nedošu. Varat uz mani paļauties.

—         Tikai draudzei neparko nedodiet! — Vārdi pār lūpām tiek pārdabūti ar krampjainu piepūli.

—    Nedošu. Varat uz mani paļauties.

—         Un neatvēliet draudzei ne pirkstu man piedurt, pat uz mani palūkoties ne! — Vēlreiz krampjaina piepūle.

—    Neatvēlēšu. Dodu godavārdu.

Izmocītās večiņas seja iestarojas pateicībā un gavilēs. Acis, kas līdz šim brīdim drūmi un stingi vērušās debesīs, atgūst dzīvīgumu un pievēršas līdzcietīgajai sejai, pār kuru rit asaras, grumbainajās lūpās atplaukst smaids, un viņa vaicā:

—    Kā jums vārdā, mīļā?

—    Mans vārds ir Lizija Heksema.

—        Varu iedomāties, cik izskatos pretīga. Vai jūs nebaidīsieties mani noskūpstīt, mīļā?

Par atbildi siltas lūpas tūdaļ pieskaras saltajai, bet vēl smaidošajai mutei.

—    Lai Dievs jūs svētī! Un tagad pieceliet mani, mīļā!

Lizija Heksema maigi pacēla dzīves cīniņā nosirmojušo

galvu, pacēla augstu pretī debesīm.

IX NODAĻA

Likteņa pareģojums.

— «Lai no sirds pateicamies Tev, kam labpaticis mūsu māsai sniegt atsvabināšanu no šās grēku lejas posta un bēdām.» — Tā sludināja cienīgtēvs Frenks Milvijs, balsij iedreboties, jo paša sirds bažīgi atgādināja, ka īstai kārtībai nav vis atbildusi mūsu attieksme pret mūsu māsu jeb, pareizāk sakot, pret mūsu māsu nabagu likuma priekšā un ka šos vārdus mēs dažkārt savām māsām un saviem brāļiem sludinām dievbijīgās bailēs.

Plikšķis, kam drošsirdīgā večiņa nekad nebija uzgriezusi muguru, iekams neizlēma aizbēgt, sapratusi, ka citādi nemūžam no tā nespēs šķirties, — Plikšķis, patiesību sakot, savā sirdī nemācēja rast tik dedzīgu pateicību, kas spētu viņu apmierināt. Tas liecināja par patmīlību, kas Plīkšķini, ja drīkstam pazemīgi cerēt, ir piedodama, jo mūsu māsa bija viņam dzīvē bijusi vairāk nekā māte.

Minētos vārdus mācītājs sludināja pār Betijas Higdenas pīšļiem kapsētas stūrī pie pašas upes, nožēlojamā kapsētā, kurā nebija nekā, tikai zālē ieaugušas kopiņas, pat neviena vienīga kapakmens. Diezin vai mūsu aktu rakstīšanas apsēstajā laikmetā kapračiem un akmeņkaļiem prasītu tik nesamērīgi lielas pūles mūžamāju iezīmēšana ar aizgājēju vārdiem uz sabiedrības rēķina, lai nākamās paaudzes zinātu, kur katrs dus, lai ikviens karavīrs, jūrnieks un izceļotājs, mājās pārbraucis, varētu atrast vietu, kur guldīts viņa tēvs, māte, rotaļu biedrs vai saderētā līgava. Jo, acis pret debesīm pacēluši, mēs apgalvojam, ka nāvē visi ir vienlīdzīgi, lai gan svētīgāk būtu skatienu nolaist un šo pašu sakāmo attiecināt uz tiem, kas pagaidām vēl klīst šaisaulē. Varbūt tā kādam šķiet jūtināšanās? Taču ko teiksiet jūs, milordi, džentlmeņi un godājamie aizbildnības padomju locekļi, — ja ielūkosimies savu tautasbrāļu baros, vai tiešām mums neatradīsies pat ne spraudziņa, kur patverties kaut sīkākai jūtu kripatiņai?

Kapa runas laikā cienīgtēvam Frenkam Milvijam blakus stāvēja viņa sieva, sekretārs Džons Roksmits un Bella Vilfere. Tikai viņi un Plīkšķis bija vienīgie bērinieki, kas Betiju Higdenu pavadīja viņas pieticīgajā pēdējā gaitā. Neviens penss nebija papildinājis viņas apģērbā iešūto naudu; viss, ko krietnā večiņa sen bija iecerējusi, tika izpildīts.

—    Esmu ieņēmis galvā, — kad apbedīšana bija beigusies, sacīja Plīkšķis, šo ķermeņa daļu neremdināmās bēdās atspiedis pret baznīcas durvīm, — manā nabaga galvā iesēdusies doma, ka reizēm neesmu griezis rulli tik cītīgi, kā pienāktos, un, kad tagad visu atminos, man tas dikti ķeras pie sirds.

Mierinādams Plīkšķi, cienīgtēvs Frenks Milvijs pūlējās tam ieskaidrot, ka arī labākie no mums vairāk vai mazāk nolaidīgi izturas pret savu pienākumu — dzīves ruļļa griešanu, dažs labs šo pienākumu pat aizmirst — un ka pret saviem tuvākajiem mēs visi esam vienlīdz kūtri, neveiksmīgi, vāji un nepastāvīgi.

—    Viņa vis tāda nebija, ser, — iebilda Plīkšķis, ņemdams ļaunā šo neizprotamo mierinājumu, kas varēja aizvainot viņa nelaiķa labdari. — Runāsim labāk tikai par sevi, ser! Visus savus pienākumus viņa aizvien izpildīja līdz pēdīgam. Tika galā ar mani, tika galā ar pieskatāmajiem, tika galā pati ar sevi — ar visu tika galā. Ak, misis Higdena, misis Higdena, jūs tik bijāt sieviete, jūs tik bijāt māte un rāvāties ar rulli tā kā neviens uz visas

pasaules!

Norunājis šos dziļi izjustos vārdus, Pllkšķis izslēja bēdu mākto galvu, ko bija atspiedis pret baznīcas durvīm, un, nogājis kapsētas stūrī, piekļāva to pie tikko uzbērtās kopiņas un vientulībā rūgti apraudājās.

—    Kapa kopiņa nemaz tik nabadzīga neizskatās, — sacīja cienīgtēvs Frenks Milvijs, ar delnu izberzēdams acis, — kad pār to noslīdzis šis piemīlīgais stāvs. Bagā tāka, man šķiet, nekā tad, ja pār to slietos vai visi akmeni kaltie Vestminsteras abatijas tēli.

Nolēmuši Plīkšķi netraucēt, viņi devās uz kapsētas vārtiem. It kā darīdama maigāku skaidrās ziemas dienas skarbumu, līdz pat šai miera vietai atplūda papīrfabrikas ūdensrata šalkšana. Viņi bija atbraukuši īsi pirms bērēm, un Lizija Heksema nu izstāstīja to mazumiņu, kas vēl piebilstams mistera Roksmita vēstulei pievienotajam rak stu galiņam, kurā viņa bija vaicājusi pēc padoma, ko da rīt ar mirušo večiņu. Stāstāmais bija pavisam īss — kā viņa izdzirdējusi vaidu, kas noticis pēc tam, kā dabūjusi at(auju mirstīgās atliekas novietot spodri sakoptajā tukšajā fabrikas noliktavā, no kurienes aizgājēja tikko bija izvadīta uz kapsētu, un cik svētbijīgi izpildīta tās pēdējā vēlēšanās.

—    Viena pati es to nebūtu izdarījusi, — Lizija sacīja

—    Nevis tāpēc, ka negribētu, bet tas nebūtu iespējams, nelūdzot pārvaldnieka palīdzību.

—   Taču ne jau tā paša ebreja, kurš mūs sagaidīja? — iesaucās misis Milvija.

(— Kāpēc gan ne, dārgā? — it kā starp citu pavaicāja viņas vīrs.)

—    Džentlmenis patiešām ir ebrejs, — sacīja Lizija,

—    viņa dzīvesbiedre tāpat ir ebrejiete, un arī darbu pie viņiem man aizrunāja ebrejs. Tomēr esmu pārliecināta, ka krietnāku cilvēku pasaulē nav.

—    Bet ja nu viņi lūko novērst jūs no īstenā ceļa? — piemīlīgi sabozusies, kā jau dvēseļu gana laulātajai draudzenei pieklājas, aizdomīgi ieminējās misis Milvija.

—    Ko viņi lūko darīt, cienītā kundze? — kautri pasmaidījusi, pārvaicāja Lizija.

—    Pievērst jūs savai ticībai.

Joprojām smaidīdama, Lizija papurināja galvu.

—   Ne reizi viņi nav jautājuši, kāda ir mana ticība. Par manu dzīvi gan viņi apvaicājās, un es to izstāstīju. Viņi lūdza mani čakli strādāt, veikt uzdoto darbu, un es viņiem to apsolīju. Ar prieku un labpatiku viņi izpilda pienākumu pret mums viriem, kas te strādājam, un mēs savukārt cenšamies izpildīt pienākumu pret viņiem. Viņi patiešām dara vairāk, nekā uzliek pienākums, viņu rūpes par mums ikkatrā sīkumā ir tieši apbrīnojamas.

—    Redzu jau, redzu, dārgā, ka esat viņu mīlule, — mazliet neapmierināti noteica misis Milvija.

—    Es būtu gauži nepateicīga, ja sacītu, ka viņi nav mani iemīļojuši, — atteica Lizija, — jo darbā esmu paaugstināta un man parādīta lielāka uzticība. Taču ar ticību tam nav nekāda sakara; viņi ietur savu ticību un mums visiem ļauj turēties pie mūsu pašu ticības. Par savu ticību viņi nekad nerunā un neuzsāk sarunas par mūsējo. Pat ja es še, fabrikā, būtu pēdīgā melnstrādniece, nekas tāpēc nemainītos. Arī par nabaga nelaiķes ticību viņi ne reizi man neapvaicājās.

—    Dārgais, — misis Milvija čukstus pievērsās cienīgtēvam Frenkam, — man gribētos, lai tu ar viņu parunā.

—    Dārgā, — cienīgtēvs Frenks čukstus atbildēja savai lādzīgajai sieviņai, — man šķiet, ka labāk to uzticēt kādam citam. Apstākļi nav visai piemēroti. Turklāt pierunātāju nekad nav trūcis, un gan jau viņa drīz kādam uzdursies.

Kamēr laulātie draugi risināja pārrunu, Bella un sekretārs ļoti vērīgi lūkojās Lizijā Heksemā. Pirmo reizi vaigvaigā sastopoties ar sava šķietamā slepkavas meitu, Džons Hārmons, gluži dabiski, būtu jutis slepenu vēlēšanos nopētīt tās seju un izturēšanos. Bella zināja, ka Lizijas tēvs nepatiesi apvainots slepkavībā, kas tik krasi bija ietekmējusi viņas — Bellas dzīvi un likteni, tāpēc viņas interese šķita tikpat dabiska, lai gan nebūt ne tik slepenu iemeslu rosināta kā sekretāra interese. Abi bija domājuši ieraudzīt gluži citādu meiteni, kas nepavisam nelīdzinājās Lizijai Heksemai, tāpēc iznāca, ka, pati to neapzinādamās, Lizija viņiem noderēja par tuvinātāju.

Kad visi bija aizgājuši līdz mājīgā fabrikas ciemata namiņam, kur Lizija bija radusi mitekli pie vietējiem strādniekiem — paveca laulāta pāra, un misis Milvija un Bella, aplūkojušas meitenes istabiņu, nokāpa lejā — nošķindēja fabrikas zvans. Lizija tūdaļ devās projām, bet sekretārs un Bella apmulsuši palika uz ielas divatā, jo misis Milvija ķerstīja ciemata bērneļus, tērpinādama visus pēc kārtas, vai tiem nedraudot briesmas kļūt par Izraēla bērniem, un cienīgtēvs Frcnks, taisnību sakot, lauzīja galvu, kā vieglāk izvairīties no šādiem dvēseļu gana pienākumiem un jo veikli kaut kur slepus nozust.

Beidzot Bella ierunājās:

—        Varbūt mums derētu apspriest pienākumu, ko abi esam uzņēmušies, mister Roksmit?

—    Katrā ziņā, — atbildēja sekretārs.

—         Manuprāt, — Bella saminsbinājās, — uzdevums uzticēts mums abiem, jo citādi mēs abi šeit neatrastos.

—    Manuprāt, jums ir taisnība, — sacīja sekretārs.

—         Kad pieteicos braukt misteram un misis Milvijiem līdzi, — Bella turpināja, — misis Bofina pat lūdza mani to darīt, lai es varētu viņai pavēstīt savas necilās domas par Liziju Heksemu, — apzinos, ka šīs domas tik vien ir vērtas, ka tās izteic sieviete, kaut gan jums, mister Roksmit, tieši tāpēc varbūt radīsies kārtējais iemesls manis teikto uzskatīt par bezvērtīgu.

—         Tieši tādā pašā nolūkā mani šurp sūtīja misters Bofins, — sacīja sekretārs.

Runādamies viņi bija nonākuši mazās ieliņas galā pie kokiem apaugušā upes krasta.

—        Jūs, mister Roksmit, par viņu esat labās domās? — vaicāja Bella, apzinādamās, ka tādējādi parāda sarunbiedram lielu labvēlību.

—    Esmu augstās domās.

—        Cik jauki! Viņas daiļumam piemīt tāds īpašs smalkums, vai nav tiesa?

—    Viņa patiešām ir apbrīnojami skaista.

—         Sejā iegūlusi tik aizkustinoša skumju atēna. Vismaz man … savas domas es jums neuztiepju, nē, jūs to zināt, mister Roksmit, — kā skaidrodama, kā taisnodamās bikli sacīja Bella, — gribu tikai dalīties ar jums domās.

—         So skumīgumu pamanīju arī es. Tomēr ceru, — sekretārs piemetināja klusāk, — ka to viņas sejā nav atstājusi nepatiesā apsūdzība, kas tagad ir atsaukta.

Kad mazu gabaliņu abi bija nogājuši klusēdami, Bella, vairākkārt uzmetusi sekretāram slēpu skatienu, pēkšņi sacīja:

—        Ak, mister Roksmit, neesiet pret mani tik nežēlīgs, neesiet tik skarbs, izturieties augstsirdīgi! Gribu ar jums runāt kā līdzīga ar līdzīgu.

Tūda] atplaucis, sekretārs atbildēja:

—        Manas domas, goda vārds, pllaž kavējušās vienīgi pie jums. Pūlējos izlikties atturīgs, lai tikai jūs nepār

us

mestu man pārliecīgu vaļību. Tas arī ir viss. Turpmāk tā vairs nebūs.

—    Pateicos, — sacīja Bella un sniedza viņam rociņu. — Piedodiet!

—    Nēl — dedzīgi iesaucās sekretārs. — Piedodiet man! — Bellai acīs sariesās asaras, un viņam to mirdzums šķita daiļāks par visu pasaulē (kaut sirds sažņaudzās pašpārmetumos).

Abi pagāja vēl mazu gabaliņu.

—   Jūs gribējāt aprunāties par Liziju Heksemu, — sacīja sekretārs, un no drūmuma, kas tik ilgi viņu bija apēnojis, šķita, nav palicis vairs ne miņas. — Arī es gribēju runāt par to pašu, taču nekādi nespēju iesākt.

—    Tagad, kad spējat iesākt, ser, — attrauca Bella, vārdu «spējat» uzsvērdama ar bedrītēm vaigos, — ko jūs gribējāt sacīt?

—    Jūs droši vien atceraties, ka īsajā vēstulītē misis Bofinai — īsā, toties izsmeļošā — Lizija Heksema izvirzīja noteikumu, lai viņas vārds un dzīvesvieta tiktu paturēti pilnīgā slepenībā.

Bella pamāja, ka atceras.

—    Mans pienākums ir uzzināt, kāpēc viņa izvirza šādu noteikumu. Misters Bofins uzdeva to noskaidrot, un arī pats es ļoti vēlos tikt skaidrībā, vai atsauktā apsūdzība tomēr aizvien vēl neaptraipa viņas godu. Saprotiet — vai tā neliek viņai justies pazemotai kāda priekšā vai varbūt pašai savās acīs.

—   Jā, — sacija Bella un domīgi pašūpoja galvu, — saprotu. Tas man šķiet prātīgi un smalkjūtīgi.

—    Varbūt jus, mis Vilfere, esat pamanījusi, ka viņu kaut kas saista pie jums, tāpat kā jūs saista pie viņas. Kā jūs valdzina viņas skaist… āriene un izturēšanās, tāpat viņu valdzina jūsējā.

—    To, protams, neesmu pamanījusi, — atteica Bella, vārdu «neesmu» uzsvērdama atkal ar bedrītēm vaigos, — domāju, ka viņai godu darītu …

Sekretārs smaidīdams pacēla roku un tik pašsaprotami papildināja — «pat ne tik laba gaume», ka nevainīgajā ' koķetērijā pieķertā Bella spēji pietvīka.

—    Tātad, ja jums pirms aizbraukšanas izdosies aprunāties ar viņu divatā, — sekretārs turpināja, — esmu pilnīgi pārliecināts, ka gluži viegli un dabiski nodibināsies savstarpēja uzticība. Neviens, protams, jūs nelūgs šo uzticību pievilt, un, ja arī lūgtu, jūs, protams, uz to neielaistos. Taču, ja jums nav iebildumu uzdot vienu vienīgu jautājumu — vai šī apsūdzība viņu kaut kā ietekmē —, jūs to varat izdarīt vieglāk nekā es vai jebkurš cits. Misters Bofins par to ir stipri nobažījies. Un arī man, — sekretārs pēc brīža piebilda, — ir īpašs iemesls bažām.

—    Man ir liels prieks, mister Roksmit, ka vismaz kaut kādā ziņā varu būt noderīga, — atteica Bella, — jo pēc šodien skatītās skumjās ainas jūtu, ka nekam šai pasaulē neesmu noderīga.

—    Tā nesakiet! — lūdza sekretārs.

—    Ak, es tiešām tā domāju, — saraukusi uzacis, atsaucās Bella.

—    Neviens cilvēks šai pasaulē nav nenoderīgs, — iebilda sekretārs, — ja vien viņš kādam atvieglo dzīves nastu.

—    Ticiet man, mister Roksmit, es nevienam neko neatviegloju, — gandrīz vairs nevaldīdama asffras, iesaucās Bella.

—    Pat savam tēvam ne? ,

—    Mīļais, labais, pašaizliedzīgais, ar visu apmierinātais tētis! Ak jā! Viņam tā šķiet.

—    Labi pat tas, ka viņam tikai tā šķiet, — sacīja sekretārs. — Piedodiet, ka jūs pārtraucu, taču nespēju klausīties, kā jūs sevi noniecināt.

«Reiz mani noniecinājāt jūs, ser,» uzmetusi lūpu, nodomāja Bella, «un ceru, ka esat apmierināts ar sekām, kas pēc paša gribas nākušas pār jūsu galvu.» Tomēr šai sakarā viņa nebilda ne vārda, toties bilda pavisam citā sakarā.

—    Mister Roksmit, mēs tik sen, šķiet, neesam runājuši atklāti, ka man ir neērti skart vēl kādu jautājumu. Par misteru Bofinu. Jūs taču zināt, ka jūtos viņam bezgala pateicīga, vai ne? Jūs taču zināt, ka es viņu patiesi cienu, ka ar savu labvēli esmu cieši saistīta viņa augstsirdības saitēm?

—    Bez šaubām. Zinu arī to, ka esat viņam vismīļākā sarunu biedre.

—    Tieši tāpēc man ir tik grūti par viņu runāt, — teica Bella. — Bet… vai pret jums viņš izturas labi?

—    Jūs pati redzat, kā viņš pret mani izturas, — sekretārs atbildēja mierīgi, tomēr nezaudēdams pašlepnumu.

—    Jā, un man sāp sirds, to redzot, — sparīgi noteici Bella.

MS

Sekretārs paraudzījās viņā ar tik starojošām acīm, ka simtiem pateicības vārdu nespētu paust vairāk kā šis skatiens.

—    Man sāp sirds, to redzot, — Bella atkārtoja, — un tāpēc bieži jūtos nelaimiga. Nelaimīga, jo nespēju paciest, ka mani var uzskatīt par līdzvainīgu, domāt, ka es šādu ricību atbalstu vai vismaz daļēji tajā piedalos. Nelaimīga, jo nespēju paciest, ka esmu spiesta kaut vai klusībā atzīt — bagātība misteru Bofinu samaitā.

—    Mis Vilfere, — smaidīdams pār visu seju, sacīja sekretārs, — ja jūs zinātu, kā mani aplaimo atklājums, ka bagātība nav samaitājusi jūs, tad jūs saprastu, ka tas man atlīdzina jebkuru pāridarījumu, lai no kuras puses tas būtu nācis.

—    Ak, par mani nerunājiet! — sacīja Bella un nepacietībā viegli ar cimdu uzsita sev pa plaukstu. — Jūs mani nepazīstat tik labi kā …

—    Kā jūs pati? — Kad Bella apklusa, sekretārs uzdrošinājās viņu papildināt. — Vai jūs sevi pazīstat?

—    Pazīstu pietiekami labi, — sacīja Bella, apburošā atklātībā1 lūkodama iztēlot sevi par neglābjami pazudušu,

—    un no šās pazīšanas krietnāka nekļūstu. Bet misters Bofins…

—    Ka mistera Bofina attieksme pret mani ir mainījusies, ka viņš neizturas tik uzmanīgi kā agrāk, tam katrā ziņā jāpiekrīt, — teica sekretārs. — Sī pārvērtība redzama pārāk skaidri, lai to noliegtu.

—    VaP jums to gribētos noliegt, mister Roksmit? — izbrīnījusies vaicāja Bella.

—    Vai gan es ar vislielāko prieku nenoliegtu, ja vien tas būtii iespējams, — kaut vaP manis paša labad?

—    Patiešām, jūs tas laikam gan skar gaužām sāpīgi,— atbildēja Bella, — un… apsoliet, lūdzu, mister Roksmit, ka neņemsiet ļaunā to, ko vēl piebildīšu.

—    Aps'olu no visas sirds.

—    …tin reizēm man šķiet, — Bella nedroši piebilda,

—   ka tas zināmā mērā pazemo jūsu pašcieņu.

Ar gah'as mājienu Bellas teiktajam piekritis, tomēr pa'zemojumu ne ar vaibstu neizrādīdams, sekretārs sacīja:

—    M'ān, mis Vilfere, ir ļoti svarīgi iemesli paciest daudz nepatīkama, ko sagādā mans stāvoklis namā, kurā mēs abi dzīvojam. Ticiet man — tie visi nebūt nav savtīgu apsvērumi1 !1 badīti, lai gan dīvaini liktenīgas apstākļu sagadīšanās pēc man ir laupīta iespēja ieņemt dzīvē pienācīgu vietu. Ja ari tas, par ko jūs runājat tik patiesā līdzcietībā, ir domāts mana pašlepnuma uzjundīšanai, tomēr ir vēl citi apsvērumi (kuri jums nav zināmi), kas man liek visu paciest rāmā pazemībā. Sie apsvērumi ir paši svarīgākie.

—    Liekas, mister Roksmit, esmu pamanījusi, — sacīja Bella, palūkodamās sekretārā ziņkārīgi, it kā īsti nespētu to saprast, — ka jūs aizvien sevi apvaldāt un tīši pūlaties neturēties pretī.

—    Jums ir taisnība. Es savaldos un piespiežu sevi uzņemties kaut kādu lomu. Tomēr pakjaujos nevis tāpēc, ka man trūktu gara spēka. Daru to noteiktā nolūkā.

—    Un jācer, ka nolūks ir labs, — sacīja Bella.

—    Un jācer, ka labs gan, — sekretārs atkārtoja, lūkodamies Bellai tieši acīs.

—    Reizēm esmu iedomājusies, ser, ka nozīmīgs iemesls tam ir jūsu dzijā cieņa pret misis Bofinu, — novērsusi skatienu, teica Bella.

—    Jums atkal ir taisnība, tā tas patiešām ir. Misis Bofinas dēj es darītu visu un visu paciestu. Nav vārdos izsakāms, cik Joti es šo krietno, labsirdīgo sievieti cieņu.

—    Tāpat kā es. Mister Roksmit, vai drīkst jums vēl kaut ko pavaicāt?

—    Visu, ko vēlaties.

—    Jūs, protams, redzat, cik sāpīgi viņa pārdzīvo mistera Bofina neapšaubāmo pārvēršanos.

—    Redzu to ik dienas, tāpat kā redzat jūs, un mani apbēdina tas, ka sagādāju viņai ciešanas.

—    Jūs sagādājat viņai ciešanas? — saraukusi pieri, aši pārjautāja Bella.

—    Iemesls šīm ciešanām parasti esmu es.

—    Varbūt ari jums viņa stāsta, tāpat kā bieži saka man, ka, par spīti visam, misters Bofins ir pats labākais cilvēks pasaulē?

—    Bieži dzirdu, ka viņa aiz godprātības un apbrīnojamas uzticības vīram saka to jums, — atbildēja sekretārs, joprojām raudzīdamies Bellai acīs, — taču neņemos apgalvot, ka viņa jelkad to būtu teikusi man.

Sekretāra vērīgajam skatienam Bella atbildēja, īsu mirkli skumji un domīgi paraudzīdamās viņam pretī, tad, papurinājusi daijo galviņu kā vislabākās skolas filozofs, kas spriež par cilvēku tikumiem, ļāva vaigos ievilkties bedrītēm un viegli nopūtās, it kā atzīdama šās nelādzīgās dzīves bezcerīgumu, tāpat kā iepriekš bija sevi atzinusi par bezcerīgu.

Saruna tomēr nespēja sabojāt ļoti jauko pastaigu. Kokiem lapas bija nobirušas, ūdensrozes upē noziedējušas, taču debesis pletās vēl brīnumaini dzidras, to zilgme atspulgoja ūdenī, un liega vēsmiņa skāra straumi, viegli to savirmodama. Diezin vai cilvēka rokas jebkad radījušas spoguli, kas, atēnodams it visus tēlus, kuri laika ritumā atspīdējuši tā apsūbējušajā virsmā, nepavērtu skatienam posta un šausmu ainu. Tomēr skaidrais, nepārskatāmi plašais upes spogulis, ja vien tas spētu atainot visu, ko jelkad atspulgojis starp šiem rāmi dusošajiem krastiem, dienas gaismai laikam gan neatklātu neko citu kā rimta miera pārņemtu, ziedošu dabas ainavu.

Bella un sekretārs gāja, runādami par tikko aizbērto kapu, par Džoniju un vēl daudz ko citu. Atceļā viņi sastapa sprigano misis Milviju, kas bija iznākusi viņus meklēt un nu paziņoja jauko vēsti, ka par šejienes bērniem velti baiļojusies, jo ciematā esot kristiešu skola, tāpēc jūdu iejaukšanās viņu audzināšanu nevarot ļauni ietekmēt, jo izpaužoties vienīgi dārzu stādīšanā. Ciematā viņi atgriezās tai brīdī, kad Lizija Heksema pārnāca no darba papīra fabrikā, un Bella nošķīrās no ceļabiedriem, lai aprunātos ar meiteni tās istabiņā.

—    Mana istaba jums droši vien liekas nabadzīga, — laipni smaidīdama, sacīja Lizija un lūdza viešņu apsēsties goda vietā pie kamīna.

—    Nav nemaz tik nabadziga, kā jums pašai šķiet, — atbildēja Bella, — ja vien iedomājas, kā dzīvo citi. — Patiešām, kaut arī istabiņā varēja nokļūt pa neticami šaurām vītņu kāpnēm, kas likās ierīkotas spodri baltā skurstenī, kaut griesti bija gaužām zemi un grīda gaužām grubuļaina un kaut arī mazais lodziņš ar svina spraislīšiein tikpat kā neielaida iekšā gaismu, istabiņa Bellai šķita daudz mājigāka nekā pašas nesen vēl noniecinātais vecāku mājas kambarītis, kur viņa bija sūrojusies par ļauno likteni, kas spiež pieņemt īrniekus.

Diena laidās dziesnā, kad abas meitenes, pie kamīna apsēdušās, nolūkojās viena otrā. Krēslaino istabu apgais, moja tikai spožās liesmas. Kamīna restes atsauca atmiņā veco sildāmkrāsniņu, un uguns blāzmā varēja iztēloties kvēlojošajās oglēs reiz vēroto iedobīti.

—    Man nekad vēl nav gadījies uzņemt viešņu, kas ir gandrīz vienos gados ar mani un tik skaista kā jūs, — sacīja Lizija. — Ir ļoti patīkami uz jums lūkoties.

—    Nezinu vairs, ar ko iesākt, — nosarkusi atteica Bella, — jo ari es gribēju sacīt, ka man ir ļoti patīkami lūkoties uz jums, Lizij. Taču varam nesākt tieši no paša sākuma, vai ne?

Lizija saņēma daiļo rociņu, ko Bella sirsnīgi sniedza viņai pretī ar tikpat daiļu kustību.

—     Redziet, mīļā Lizij, — teica Bella un, pievilkusi krēslu tuvāk, paņēma Liziju zem rokas, it kā dzirtos doties pastaigā, — man ir uzdots jums kaut ko pavēstīt, un es baidos, ka tikai nesarunāju ko aplam, taču lūkošu panākt, lai jūs mani saprastu. Tas attiecas uz jūsu vēstuli misteram un misis Bofiniem, un runa ir par… Ļaujiet padomāt! Ak jā! Runa ir šāda.

Pēc minētajiem ievadvārdiem Bella atgādināja Lizijas lūgumu glabāt viņas noslēpumu, smalkjūtīgi pieminēja viltus apsūdzību un tās atsaukumu un apvaicājās, vai tam neesot sakars ar viņas lūgumu.

—    Jūtu, mīļā Lizij, ka jums ir sāpīgi par to runāt, taču tur iejaukta esmu arī es, — Bella sacīja, pati brīnīdamās par to, ka uzsākto sarunu spēj turpināt tik lietišķi, —man nav skaidrs, vai jums ir zināms vai varbūt jūs nojaušat, ka esmu tā pati meitene, kurai testamentā bija novēlēts iziet pie nelaimīgā džentlmeņa, ja viņš mani feskatītu par sevis cienīgu. Mani šais nepatikšanās iesaistīja, nevaicājot, vai pati tam piekrītu, un arī jūs tur iesaistīja, nevaicājot pēc jūsu piekrišanas, tā ka šai ziņā esām gandrīz pilnīgi vienādā stāvoklī.

—    Ne mirkli nešaubījos, ka esat tā pati mis Vilfere, kuras vārdu bieži esmu dzirdējusi, — sacīja Lizija. — Vai varat pateikt, kas ir mans nezināmais draugs?

—    Nezināmais draugs, mīļā Lizij? — pārvaicāja Bella.

—    Tas, kurš panāca, ka apsūdzība pret manu tēvu tika pārtraukta, un atsūtīja man dokumentu par atteikšanos no liecības.

Bella par šo cilvēku neko nebija dzirdējusi. Viņa pat nenojauta, kurš tas varētu būt.

—    Man ļoti gribētos viņam pateikties, — Lizija turpināja. — Viņš tik daudz darījis manā labā. Ceru, ka reiz pienāks diena, kad viņš dos iespēju man šo pateicību izsacīt. Jūs vaicājāt, vai tam nav sakars ar . ..

—    Tam vai arī apsūdzībai pašai, — Bella viņu pārtrauca.

—    Jā. Vai tam vai apsūdzībai ir sakars ar manu vēlēšanos noslēgties šeit vientulībā? Nē.

Kad Lizija atbildēdama papurināja gahu un pievērsa skatienu ugunij, viņas klēpī saliktās rokas pauda rāmu apņēmību, kas Bellas modrajam skatienam nepaslīdēja secen.

—    Vai jūs sen jau dzīvojat viena? — Bella pavaicāja.

—    Jā. Tas man nav nekas jauns. Sen esmu pieradusi gan dienu, gan nakti ilgas stundas palikt viena — kopš tā laika, kad nabaga tēvs vēl bija dzīvs.

—    Man ir stāstīts, ka jums esot brālis.

—    Jā, man ir brālis, taču viņš no manis novērsies. Tomēr Cārlijs ir krietns zēns un, čakli strādādams, pats izsities uz augšu. Es par viņu nesūdzos.

To sacīdama, Lizija lūkojās ogļu kvēlē, un viņas sejai īsu mirkli pārslīdēja skumjas. Bella tobrīd pieskārās viņas rokai.

—    Sakiet, Lizij, — vai jums patiešām nav nevienas draudzenes jūsu gados?

—    Esmu dzīvojusi tik vientuļi, ka draudzeņu man nekad nav bijis, — atbildēja Lizija.

—    Arī man nav bijis, — sacīja Bella. — Par vientulību tomēr sūdzēties nevaru, reizēm esmu vēlējusies labāk palikt viena nekā noraudzīties mammā, kad viņa kā traģēdijas mūza sāpīgi savaibstītu seju sēž savā kaktā un Lavija niķojas, kaut gan, protams, es viņas abas ļoti mīlu. Man gribētos, lai jūs draudzējaties ar mani, Lizij. Kā jums šķiet — vai jūs to varētu? Tā, ko dēvē par raksturu, man nav ne drusku vairāk kā kanārijputniņam, toties zinu, ka uz mani var paļauties.

Untumainā, draiskulīgā, aizrautīgā Bella, kas vieglprātīgi lidinājās pa dzīvi, nododamās tās niecībai un neizvirzīdama sev nopietnu mērķi, tomēr bija bezgala valdzinoša. Lizijai viešņa šķita tik neparasta, daiļa, gan sievišķīga, gan bērnišķīga, ka vi»ņa tūdaļ pakļāvās tās pievilcības varai. Un, kad Bella, uzacis viegli saraukusi un galviņu vaicājoši pieliekusi, nomākdama sirdī modušās neskaidrās šaubas, vēlreiz pavaicāja: «Kā jums šķiet — vai jūs to varētu?» — Lizija atbildēja, ka jautājums ir , gluži lieks un ka viņa labprāt ar Bellu draudzēsies.

—    Sakiet, mīļā Lizij, — kas ir noticis, — vaicāja Bella, — kāpēc jūs dzīvojat tik noslēgti?

Lizija neatbildēja tieši, bet sāka ar ievadvārdiem:

—    Jums droši vien ir daudz pielūdzēju . . .

Taču Bella viņu pārtrauca, pārsteigumā iesaukdamās:

—    Man, mīļā Lizij, nav neviena paša!

—    Neviena paša?

—    Nu, viens varbūt ir, — atteica Bella. — Nudien nezinu, ko sacīt. Viens bija, bet, ko viņš par mani domā tagad, nemāku sacīt. Varbūt vēl ir viens tāds puspielūdzējs (es, protams, nedomāju šo stulbeni Džordžu Semsonu). Tomēr par mani labāk nerunāsim. Gribu dzirdēt par jums.

—     Ir viens cilvēks, — atbildēja Lizija, — ātrs pēc dabas un viegli aizkaitināms, — viņš apgalvo, ka mani mīlot, un jādomā, ka patiešām arī mīl. Mana brāļa draugs. Kaut kas neizprotams man lika no šā cilvēka vairīties jau tai dienā, kad brālis pirmoreiz viņu atveda pie manis, bet, kad tikāmies pēdējoreiz, viņš mani pārbiedēja tā, ka vārdos to nav iespējams izteikt. — Un Lizija apklusa.

—    Uz šejieni jūs atbraucāt, slēpdamās no viņa, Lizij?

—    Nācu šurp tūliņ pēc tam, kad viņš mani tik stipri bija satraucis.

—    Jūs no viņa baidāties arī šeit?

—    Pie bailīgajām vispār nepiederu, taču no viņa vienmēr baidos. Baidos lasīt avīzi, baidos klausīties runas par to, kas notiek Londonā, baidos, vai tikai viņš nav kaut ko nodarījis.

—    Tātad jūs no viņa nebaidāties sevis dēļ, mīļā Lizij? — pārdomājusi Lizijas teikto, pavaicāja Bella.

—    Baidītos arī par sevi, ja viņu sastaptu šeit. Vakarā, kad eju uz darbu vai nāku mājās, aizvien paraugos apkārt, vai kaut kur neparādīsies viņš.

—    Jūs baidāties, ka viņš Londonā var sev ko nodarīt?

—    Nē. Viņš gan ir pietiekami neprātīgs, lai arī pats pret sevi pastrādātu varasdarbus, taču par to es nedomāju.

—    Tad jau gandrīz var likties, mīļā Lizij, ka jums ir vēl kāds, — domīgi noteica Bella.

Lizija mirkli aizklāja plaukstām seju, iekams atbildēja:

—    Viņa vārdi joprojām skan man ausīs, un acu priekšā aizvien vēl redzu, kā, tos sacīdams, viņš cērt dūri pret mūra akmeņiem. Esmu pūlējusies šo tikšanos izdzēst no atmiņas, iestāstīt sev, ka nav vērts atcerēties, taču tas man tik viegli neizdodas. No delnas viņam pilēja asinis, kad viņš man sacīja: «Kaut tifcai es viņu nenogalinātu!»

Izbijusies Bella izstiepa rokas un cieši apskāva Lizijas vidukli, pēc tam, abām noraugoties ugunī, maigi un klusi sacīja:

—    Nogalināt! Tātad viņš ir tik briesmīgi greizsirdīgs?

—    Jā, greizsirdīgs uz kādu džentlmeni, — Lizija atbildēja, — …nezinu, kā jums labāk paskaidrot… uz džentlmeni, kas ieņem nesalidzināmi augstāku stāvokli sabiedrībā un toreiz atnesa vēsti par mana tēva nāvi; kopš tā laika viņš allaž izrādījis man līdzjūtību.

—   Vai viņš jūs mīl?

Lizija papurināja galvu.

—   Jūs aplido?

Lizija galvu vairs nepurināja, bet piekļāva plaukstu pie Bellas rokām, kas bija apskāvušas viņas vidukli.

—    Viņš jūs piespieda pārcelties uz šejieni?

—    Ak nē! Neparko pasaulē es negribētu, lai viņš uzzina, ka esmu šeit, ne pat lai nojauš, kur mani meklēt.

—    Lizij, mīļā! Kāpēc? — pēkšņās dedzības pārsteigta, ievaicājās Bella. Tomēr, ielūkojusies Lizijai acīs, viņa steigšus piebilda: — Nē! Nesakiet, kāpēc! Tas bija muļķīgs jautājums. Saprotu, saprotu.

Iestājās klusums. Nodūrusi galvu, Lizija vērās kvēlojošajās oglēs, kuru blāzmā bija lolojusi pirmos sapņus un kur sengadus rada patvērumu no nežēlīgās dzīves, no kuras bija paglabusi Cārliju, jau iepriekš paredzēdama, kādu saņems atmaksu.

—    Nu jūs zināt visu, — viņa sacīja, palūkodamās Bellā. — Nekas nav palicis nepateikts. Tāds ir iemesls, kas liek man dzīvot slepenībā, un šeit iekārtoties man palīdzēja kāds labsirdīgs večuks, uzticams draugs. īsajā mūža cēlienā, ko mājās nodzīvoju kopā ar tēvu, es uzzināju daudz ko tādu — tikai nevaicājiet, kas tas bija, — pret ko mans prāts sacēlās un ko es pūlējos vērst par labu. Nedomāju, ka toreiz būtu spējusi panākt ko vairāk, nezaudējot ietekmi uz tēvu, tomēr tas dažkārt kā smags slogs nomāc manu sirdi. Ja izdosies visu izlīdzināt, ceru, ka ar laiku tas varbūt izplēnēs.

—    Un izplēnēs arī šī vājība, Lizij, — mierinādama sacīja Bella, — vājība pret cilvēku, kas nav jūsu labvēlības cienīgs.

—    Nē. Negribu, lai tā izplēnē, — sekoja strauja atbilde, — negribu ticēt un arī neticu, ka viņš nav manas labvēlības cienīgs. Ko es no tā iegūšu un ko zaudēšu?

Bellas glītās, izteiksmīgās uzacis viegli saraucās, it kā apstrīdēdamas kamīna liesmas, tad viņa turpināja:

—    Nedomājiet, Lizii, ka gribu jums kaut ko iestāstīt, taču vai nebūtu labāk, ja jūs atgūtu mieru, cerības un pat brīvību? Vai nebūtu lielāks ieguvums dzīvot nesaistīti, neslēpjoties, neliedzot sev dabas dāvātās iespējas rast labāku dzīvi priekšdienās? Piedodiet, ka uzdrošinos jautāt, — vai tas jums nebūtu ieguvums?

—    Vai gan sievietes sirds, kurā … kurā iemīt tā vājība, ko pieminējāt jūs, kāro pēc ieguvuma?

Jautājums tik krasi atšķīrās no Bellas uzskatiem, kas nesen tika pausti tēvam, ka viņa klusībā nodomāja: «Dabūji, ko gribēji, mazā, savtīgā neliete! Dzirdēji? Vai tev nav jānokaunas pašai par sevi?» Un viņa atlaida rokas no Lizijas vidukļa ar īpašu nolūku iebikstīt sev sānos.

—    Bet jūs, Lizij, teicāt, ka turklāt kaut ko arī zaudēšot, — sevi sodījusi, Bella atkal atsāka sarunu. — Varbūt pateiksiet, ko varat zaudēt, Lizij?

—    Zaudēšu vislabākās atmiņas, labākos pamudinājumus un labākos mērķus, kas tnani diendienā visur pavada. Zaudēšu ticību, ka tad, ja mēs būtu stāvoklī līdzīgi un viņš mani mīlētu, es veltītu visus spēkus, lai darītu viņu labāku un laimīgāku, tāpat kā viņš aplaimotu mani. Manās acīs zaudēs vērtību niecīgās zināšanas, ko esmu iemantojusi ar viņa palīdzību, pārvarēdama visas grūtības, lai tikai viņš nedomātu, ka viņa pūliņi bijuši veltīgi. Zaudēšu atmiņas par to, kāds viņš bija vai, pareizāk sakot, varētu kļūt, ja vien es būtu augstdzimusi lēdija un viņš mani mīlētu, — tādu es viņu allaž gara acīm skatu un jūtu, ka tikai kopā ar viņu nekad nespētu izdarīt neko ne ļaunu, ne zemisku. Zaudēšu spēju novērtēt atmiņas par to, ka kopš mūsu pazīšanās sākuma viņš man darījis tikai labu, panācis, lai es pārvēršos, pārvēršos tāpat… tāpat kā pārvērtušās šīs rokas, kas bija raupjas, cietas, sasprēgājušas un nomelnējušas, kad kopā ar tēvu īros laivā pa upi, bet jaunajā darbā, kā jūs pati redzat, tapušas baltas un maigas.

Kad viņa rādīja Bellai rokas, tās trīcēja, taču ne jau aiz vājuma.

—    Saprotiet mani, mīļā Bella, — viņa turpināja. — Pat sapņos neesmu pieļāvusi iespēju, ka viņš varētu kļūt man kaut kas vairāk nekā tikai šāds iedomu tēls, un es zinu, ka nemūžam nespētu panākt, lai jūs mani saprastu, ja arī jūsu sirdī nemājotu līdzīgas jūtas. Pat sapņos neesmu pieļāvusi iespēju kļūt par viņa sievu, tāpat kā to nav pieļāvis viņš, un manas jūtas nekādos vārdos nav iespējams izteikt. Un tomēr es viņu mīlu. Mīlu tik stipri, tik dedzīgi, ka reizēm, iedomādamās savu skumjo, vienmuļo dzīvi, lepojos un priecājos par to. Lepojos un priecājos, ka varu ciest viņa dēj, pat ja tas ir veltīgs upuris un viņš to nekad ne uzzinās, ne novērtēs.

Bella sēdēja kā apburta, aizgrābti ieklausīdamās patiesajā, nesavtīgajā kvēlē, ko pauda gados viņai līdzīgā meitene, kura tik drosmīgi uzticēja viņai savu mīlestību, pārliecināta, ka tiks saprasta neviltotā līdzjūtībā. Tomēr Bella pati nekad neko tamlīdzīgu nebija izbaudījusi, ne arī domājusi, ka šādas jūtas vispār ir iespējamas.

—    Tas notika kādā briesmīgā vēlā vakarā, kad viņš pirmoreiz palūkojās manī mūsu vecajā ostmalas miteklī, kas ne tuvu nav līdzīgs šim namiņam, — sacīja Lizija. — Viņš mani varbūt nekad vairs neredzēs. Labāk lai neredzētu — ceru, ka tik tiešām vairs neredzēs. Lai ko liktenis man priekšdienām lēmis, negribu, ka viņa skatiena mestā gaisma no manas dzīves izdzistu. Tā, mījā Bella, esmu jums izstāstījusi visu. Ja tas arī šķiet mazliet dīvaini, ka esmu jums atklājusi savu dzīvi, es to nenožēloju. Vēl brīdi pirms jūsu atnākšanas man prātā nebūtu doma, ka spēšu to izpaust kaut ar vienvienlgu vārdu, bet, līdzko jūs ienācāt, sapratu, ka man jārunā.

Bella noskūpstīja viņu uz vaiga un silti pateicās par uzticēšanos.

—    Vienīgais, ko vēlos, — viņa sacīja, — kaut es to vairāk būtu pelnījusi.

—   Vairāk pelnījusi? — neticīgi smaidīdama, atkārtoja Lizija.

—    Neba tāpēc, ka es neprastu glabāt noslēpumu, — sacīja Bella, — lai mani vai gabalos sarausta, bet ne zilbi neviens no manis neizdabūs, kaut apzinos, ka tas nav nekāds varoņdarbs, jo pēc dabas esmu tiepīga kā ēzelis. Gribu, Lizij, sacīt tikai to, ka esmu iedomīga un vīzdegunīga skuķe un jūs mani sakauninājāt.

Lizija saglauda skaistos, tumšos matus, kas izrisa Bellai pār pleciem, kad tā sparīgi papurināja galvu, un, tos uzsprauzdama mezglā, pārmetoši iesaucās:

—    Mīļā Bella!

—    Ak, cik jauki dzirdēt, ka mani sauc par mījo, — untumaini iešņukstēdamās, sacīja Bella, — es priecājos, ka mani tā sauc, kaut man uz to nav ne mazāko tiesību. Es taču esmu caur un cauri nelāga skuķe.

—    Mījā Bella! — vēlreiz iesaucās Lizija.

—    Tukšprātīga, auksta, godkārīga un aprobežota neliete! — sacīja Bella, vārdu «aprobežota» uzsvērdama īpaši nozīmīgi.

—         Jums šķiet, ka neesmu jūs pietiekami iepazinusi? — rāmi smaidīdama, apvaicājās Lizija, kad mati bija sakārtoti.

—         Jūs — iepazinusi mani pietiekami? — pārvaicāja Bella. — Vai tiešām jūs ticat, ka esat mani iepazinusi pietiekami labi? Ak, cik es būtu laimīga, ja jūs pazītu mani pietiekami labi, tomēr uzdrošinos apgalvot, ka vislabāk sevi pazīstu tikai es pati!

Sirsnīgi smiedamās, Lizija pajautāja, vai Bella kādreiz ir redzējusi savu seju un dzirdējusi savu balsi.

—         Domāju gan, — atbildēja Bella, — spogulī raugos diezgan bieži un pļāpāju kā žagata.

—         Es katrā ziņā esmu redzējusi jūsu seju un klausījusies jūsu balsi, — teica Lizija, — un tās man lika jums sacīt, droši zinot, ka nealojos, — to, ko nevienam citam nekad neteiktu. Vai gan tas ir kaut kas slikts?

—         Nē, laikam nav vis. — Bella uzmeta lūpu, dzirdamās it kā smieties, it kā raudāt.

—         Bija laiks, kad ugunī saskatīju visādas ainas, lai iepriecētu brāli, — jautri sacīja Lizija. — Vai teikt jums, ko redzu tur, kur ogles kvēlo visspožāk?

Bija pienācis laiks atvadīties, abas piecēlās un stāvēja uz paklāja kamīna priekšā, pirms šķiršanās apskāvušās.

—    Vai teikt, ko es tur redzu? — vaicāja Lizija.

—        Mazu, aprobežotu nelieti? — saraukusi uzacis, minēja Bella.

—         Sirdi, kas ir iekarošanas vērta un uz mūžu jau iekarota. Sirdi, kas, uz mūžu iekarota, par savu iekarotāju ies caur uguni un ūdeni un, ne no kā nebīdamās, paliks uzticīga līdz galam.

—    Meitenes sirdi? — sarauktām uzacīm jautāja Bella.

Lizija pamāja.

—    Un tā, kurai šī sirds pieder …

—    Esat jūs, — minēja Bella.

—         Nē. Pavisam skaidri un noteikti redzu, ka tā esat jūs.

Tā šī tikšanās beidzās ar abpusējiem laipniem vārdiem, Bellai bez mitas atgādinot, ka viņas ir draudzenes, un nosoloties drīz atkal atbraukt. Lizija pēc tam devās atpakaļ uz darbu, un Bella skriešus aizmetās uz krodziņu, kur viņu gaidīja ceļabiedri.

—        Jūs izskatāties visai nopietna, mis Vilfere, — tādi bija pirmie vārdi, ko izteica sekretārs.

—    Ari garastāvoklis man ir visai nopietns, — atbildēja mis Vilfere.

Viņa varēja pastāstīt vienīgi tik daudz, ka Lizijas Heksemas noslēpumam nav nekāda sakara ne ar briesmīgo apsūdzību, ne ar tās atsaukumu. Ak jā, tomēr kaut kas vēl ir piebilstams, sacīja Bella, nepasacīts palicis tas, ka Lizija ļoti vēloties pateikties nezināmajam draugam, kas atsūtījis parakstīto atsaukumu. Patiešām? jautāja sekretārs. Bella savukārt vaicāja, vai varbūt viņam esot kāda nojausma, kas šis nezināmais draugs varētu būt. Nē, viņam nekādas nojausmas neesot.

Viņi atradās pie Oksfordšlras robežas — tik tālu nelaimīgā Betija Higdena bija aizklīdusi. Mājās vajadzēja braukt ar vilcienu, un, tā kā stacija bija pavisam tuvu, cienīgtēvs Frenks, misis Milvija, Plīkšķis, Bella un sekretārs devās turp kājām. Lauku celiņi pieciem bija pārāk šauri, tāpēc Bella un sekretārs gāja aizmugurē.

—    Vai varat ticēt, mister Roksmit, — man šķiet, it kā būtu aizritējis nezin cik gadu, kopš es pirmoreiz iegāju Lizijas istabā, — sacīja Bella.

—    Šodien esam tik daudz pārdzīvojuši, — viņš atbildēja, — un kapsētā jūs bijāt dziļi saviļņota. Jūs esat pārguruši.

—    Nē, nepavisam nejūtos nogurusi. Neprotu izteikt to, ko domāju. Gribēju sacīt, ka jūtos nevis tā, it kā būtu pagājis ilgs laiks, bet gan ka šai laikā daudz kas noticis — ar mani, saprotat?

—    Tas, cerams, nav nekas ļauns.

—    Cerams, ka ne.

—    Jūs esat nosalusi, jūtu, ka drebat. Ļaujiet aplikt jums manu apmetni. Vai drīkst to apņemt jums ap pleciem tā, lai nesaburzītu tērpu? Nē, tas ir pārāk garš un arī pārāk smags. Ļaujiet, šo galu nesīšu es, lai jūs varat paņemt mani zem rokas.

To Bella, protams, varēja. Dievs vien zina, kā tas tik cieši ievīstītai izdevās, taču roku viņa izbrīvēja un — viens, divi — ieķērās sekretāram elkonī.

—    Man bija ilga un saistoša saruna ar Liziju, mister Roksmit, un viņa man pilnīgi uzticējās.

—    Viņa nespēja neko no jums noslēpt, — sacīja sekretārs.

—    Brīnums, kā tas var notikt, — teica Bella un, spēji apstājusies, palūkojās sekretā i, — ka jūs sakāt to pašu, ko teica viņa.

—    Laikam tāpēc, ka es jūtu to pašu, ko juta viņa.

—    Un kas tas būtu, ja drīkst zināt, ser? — turpinādama ceļu, pavaicāja Bella.

—    Ja esat nolēmusi iemantot viņas uzticību vai panākt, lai jums uzticas vienalga kurš, jūs noteikti to arī panāksiet.

Šai mirklī dzelzceļš viltīgi piemiedza zaļo aci un plaši iepleta sarkano, tāpēc viņiem nācās mesties skriešus. Tā kā apmetnī ievīstītajai Bellai skriešana tik viegli vis nevedās, sekretāram vajadzēja viņai palīdzēt. Kad Bella apsēdās vagona stūrī Roksmitam pretī, sasārtusī sejiņa atplauka tādā daiļumā, ka ne acu novērst, un pēc viņas izsauciena: «Cik spožas zvaigznes, un kāda brīnišķīga nakts!» — sekretārs atsaucās: «Jā!» — taču atzina par labāku vērot nakti un zvaigznes nevis pa vagona logu, bet lūkojoties Bellas jaukajā, apskaidrotajā sejiņā.

Ak, «mukā lēdija», apburošā «mukā lēdija»! Kaut man būtu likumīgi ļauts izpildīt Džonija pēdējo vēlēšanos! Kaut man būtu tiesības nodot viņa novēlējumu un saņemt no jums pretī kvīti! Kaut kas tamlīdzīgs, bez šaubām, piejaucās vilciena svilpes pūtienam, kad tas tuvojās stacijām un dzelzceļš viltīgi piemiedza zaļo aci un iepleta sarkano, sagatavojies palaist garām «muko lēdiju».

X NODAĻA

Spiegu gaitas.

—    Tātad, mis Rena, — sacīja Jūdžins Reiberns, — man neparko neizdosies jūs piedabūt, lai ietērpjat arī inan kādu lelli?

—    Nē, — strupi atcirta mis Rena, — ja jums tā vajag, ejiet un nopērciet veikalā!

—    Bet mana burvīgā krustmeita Hārfordšīrā … — žēlabaini iesāka misters Reiberns.

(«Blēdībšīrā, jūs laikam gan gribējāt sacīt,» domās viņu pārtraukdama, piebilda mis Rena.)

—    … nonāks vienā līmenī ar visparastāko sabiedrību un negūs nekādu labumu no manas draudzīgās pazīšanās ar galma šuvēju?

—    Jūsu burvīgajai krustmeitai — ak Kungs, ir nu gan viņai laimējies ar nenovērtējamu krusttēvu! — atlēks gan savs labums, — atbildēja mis Rena, bakstīdama adatu uz ciemiņa pusi, — jo viņa uzzinās, ka galma šuvējai ir zināmi visi jūsu niķi un stiķi, varat to pavēstīt pa pastu ar sveicieniem no manis.

Mis Rena sveces gaismā cītīgi strādāja, misters Reiberns, juzdamies neveikli, dīki stāvēja blakus soliņam un kā uzjautrināts, kā noskumis lūkojās meitenē. _Mis Rēnas nerātnais bērns, kārtējo reizi kritis nežēlastībā, kvernēja istabas kaktā un, no pārdzeršanās pie visām miesām drebēdams, izskatījās gaužām nožēlojams.

—    Ak tu, nepateicīgais palaidni! — izdzirdējusi viņa zobus klabam, mis Rena iesaucās. — Kaut visi zobi tev sabirtu rīklē un, grabēdami kā spēju kauliņi, vandītos pa māgu! Fui, nejaukais puika! Bē-ē, bē-e, kraupjaina avs!

Uz katru pārmetumu, ko mis Rena pavadīja, draudīgi piecirzdama kāju, nožēlojamais radījums atsaucās ar izmisīgu smilkstienu.

—    Iedomājies, maksāt par tevi piecus šiliņus! — mis Rena turpināja. — Cik stundu, pēc tavām domām, nekrietneli, man jāstrādā, lai nopelnītu piecus šiliņus? Beidz to kaukšanu, vai arī laidīšu tev ar lelli. Iedomājies, maksāt par tevi piecus šiliņus! Cik reižu man par tevi būs jāmaksā sods! Labāk tos piecus šiliņus iegrūstu atkritumu vācējam, lai tevi aizved mēslu ratos!

—    Nē, nē! — lūdzās nelaimes putns. — Lūdzu, nevajag!

—    Agri vai vēlu viņš savai mātei salauzīs sirdi, palaidnis tāds! — sacīja mis Rena, pievērsdamās Jūdžinarn.

—    Labāk nebūtu viņu audzinājusi. Daudz skaudrāk nekā čūskas zobs dzeltu viņa nepateicība,* ja vien viņš nebūtu tik nepanesami truls. Paraugieties viņā! Kāds jauks skats mātes acīm!

Nonācis stāvoklī, kas sliktāks par cūcisku (jo cūkas aiz nesātības vismaz kļūst treknākas un cilvēkiem labāk garšo), viņš patiešām pavēra jauku skatu jebkurām acīm.

—    Ģeķīgais vecais plencis, — mis Rena bargi rāja tēvu,

—    kam viņš ir derīgs, iebāzt tik spirtā, kurā viņš savu veselību noslīcinājis, un iesēdināt lielā stikla pudelē citiem tādiem pašiem plenčiem par pamācīšanu, — ja šis palaidnis nerūpējas par savām aknām, vai mātei tāpēc no ādas ārā jālien?

—    Jā … No ādas ārā, vai, vai, nevajag! — iesaucās niknā sprediķa uzklausītājs.

—    Ak šitā, nevajag, nevajag, — mis Rena turpināja.

—    Bet pašam tikai vajag un vajag. Kāpēc tu dzer?

Б1117

—    Nekad vairs tā nedarīšu. Nudien nedarīšu. Lūdzu, lūdzu!

—    Apklusti! — sacīja mis Rena un aizklāja ar delnu acis. — Derdzas uz tevi skatīties. Uzej augšā un atnes manu cepuri un lakatu! Esi vismaz kādu nieku noderīgs, negantniek, un kaut mirkli pazūdi no manas istabas, lai tieku vajā no tavas sabiedrības!

Plencis paklausīgi aizzvāļojās, un Jūdžins Reiberns pamanīja, ka meitenei no plaukstām, ar ko viņa bija aizsegusi acis, pa pirkstu starpām rit asaru lāses. Jūdžinam sametās mazās žēl, taču līdzjūtība nespēja pārmākt parasto vieglprātību un žēlums neizvērtās rīcībā.

—    Iešu uz itāliešu operu pielaikot tērpu, — sacīja mis Rena un, noņēmusi plaukstu no acīm, dzēlīgi iesmējās, lai slēptu, ka ir raudājusi, — un, iekams dodos projām, labprāt redzētu jūs aizejam, mister Reibern. Taču vispirmām kārtām man reizi par visām reizēm jums jādara zināms, ka jūsu apmeklējumi šeit ir galīgi bezcerīgi. No manis jūs neizdabūsiet, ko vēlaties, nemūžam neizdabūsiet, pat ja nāksiet ar knaiblēm, lai noslēpumu varmācīgi izrautu.

—    Jūs tā tiepjaties tāpēc, ka negribat šūt lelles tērpu manai krustmeitai?

—    Jā! — izstājusi zodiņu, atcirta mis Rena. — Tiepjos un tiepšos. Protams, ne jau par lelles tērpu vai sazin kādu noslēpumu, ko gribat no manis izvilkt, — varat domāt, kā jums pašam labpatīk. Bet tagad taisieties, ka tiekat, un liecieties mierā!

Sabrāztais aizbilstamais tikām bija atgriezies un stāvēja meitenei aiz muguras ar cepuri un lakatu rokā.

—    Dod šurp un pats pazūdi savā kaktā, nejaukais vecais resgali! — sacīja mis Rena, kad pagriezusies ieraudzīja tēvu. — Nē, nē, tava palīdzība man nav vajadzīga. Pazūdi kaktā — tūliņ pat!

Nožēlojamais radījums, drebošās rokas vārgi berzēdams, aizšļūca uz savu negoda vietu, pa ceļam uzmetis Jūdžinam dīvainu skatienu un ar elkoni iegrūdis sānos dunku, ko varētu uzskatīt par apzinātu rīcību, ja vien jebkura vecā nelaimes putna locekļu kustība patiešām klausītu viņa gribai. Instinktīvi atvirzījies, lai izvairītos no tīkamā pieskāriena, Jūdžins gar veco nelikās vairs ne zinis, tad, negribīgi atsveicinājies, palūdza atļauju aizsmēķēt cigāru un devās projām.

—    Nu, vecais palaidni, pazudušais dēls, — sacīja Dženija, galvu purinādama un pirkstu savam slogam gar degunu kratīdama, — tupi tur, līdz es pārnākšu! Skaties man, tā ka ne mirkli neizkustētos no sava kakta, kamēr būšu projām!

Pabeigusi pamācības, Dženija nopūta sveces, atstādama tēvam gaismu tikai no uguns kamīnā, iebāza kabatā milzīgo durvju atslēgu un, paņēmusi kruķi, devās ceļā.

Jūdžins, cigāru kūpinādams, laiski soļoja Tempļa virzienā, tomēr leļļu šuvēju nepamanīja, jo gadījās tā, ka viņi gāja katrs pa savu ielas pusi. Domās nogrimis, viņš vēl pagausināja gaitu, apstājās pie Ceringkrosa, palūkojās visapkārt, interesēdamies par pūli tikpat maz kā jebkurš nejaušs garāmgājējs, un grasījās ceļu turpināt, kad viņa uzmanību saistīja kaut kas gluži negaidīts. Sis negaidītais nebija neviens cits kā Dženijas Rēnas palaid nieks, kas tai mirklī lūkoja pārkļūt pāri krustojumam.

Reti gadās redzēt smieklīgāku un nožēlojamāku skatu — nelaimīgais grīļodamies spēra nedrošu soli uz bruģa un tūdaļ atstreipuļoja atpakaļ, pārbijies no karietēm, ko pamanīja pa lielu gabalu vai tikai iedomājās pamanījis. Bez mitas viņš steberēja līdz tukšās ielas vidum, tad, apmetis loku, griezās atpakaļ un steberēja atkal, un no jauna atgriezās uz ietves, lai gan pa šo laiku būtu varējis ceļu šķērsot desmitiem reižu turp un atpakaļ. Trīcēdams viņš stāvēja ietves malā un grozīja galvu uz vienu un otru pusi, un garāmgājēji viņu grūstīja, lai tiktu pāri ielai un dotos savās gaitās. Noskatījies, cik veiksmīgi grūtības pārvar citi, viņš sadūšojies vēlreiz lūkoja pārkļūt pāri krustojumam, atkal apmeta loku un dzīrās spert kāju uz pretējās ietves, bet, pēkšņi iedomājies, ka sadzird karietes riteņu klandu, atstreipuļoja atpakaļ. Atkal pastāvējis ietves malā un krampjaini sagatavojies nākamajam lēcienam, viņš beidzot visnelāgākajā brīdī nolēma tomēr ielu šķērsot, taču, izdzirdējis kučiera uzbrēcienu, trīcēdams atrāvās atpakaļ iepriekšējā vietā un grasījās kārtējo mēģinājumu atsākt vēlreiz.

—    Mans draugs, šķiet, krietni nosebosies, ja viņam norunāta tikšanās, — mirkli pavērojis vecā vīra izdarības, vienaldzīgi noteica Jūdžins. Pēc tam viņš turpināja ceļu, par Dženijas tēvu vairs nedomādams.

5'

131

Laitvudu viņš sastapa advokāta pieņemamās telpās — draugs jau bija paguvis vienatnē iebaudīt pusdienas. .Jūdžins piestūma krēslu pie kamīna, kura priekšā, vīnu mal-

kodāms, Laitvuds lasīja vakara avīzi, un, paņēmis glāzi, ielēja ari sev, lai uzdzertu uz turpmāko draudzību.

—    Mīļais Mortirner, tu izskaties kā bildē iedzīvināts gandarīta čakluma iemiesojums, kas pēc tikumīga dienišķā darba atvelk elpu (uz kredīta).

—    Mīļais Jūdžin, tu izskaties kā bildē iedzīvināts laiskuma iemiesojums, kas vispār nekad neatvelk elpu. Kur tu esi pazudis?

—    Biju pilsētā, — atbildēja Reiberns. — Sai iestādē iegriezos, lai augsti izglītotajam un dziļi cienītajam advokātam lūgtu padomu par savu finansiālo stāvokli.

—    Augsti izglītotais un dziļi cienītais advokāts ir tādās domās, ka tavs stāvoklis, Jūdžin, ir gaužām bēdīgs.

—    Kaut gan jautājums paliek atklāts, — domīgi noteica Jūdžins, — vai ir pareizi, ja augsti izglītots advokāts šādi izsakās par klientu, kuram nav nekā, ko zaudēt, un kurš nekādi nav piespiežams atmaksāt parādus?

—    Tu esi iekritis ebreju nagos, Jūdžin.

—    Manu mīļo zēn, — atbildēja parādnieks, rāmā garā paceldams glāzi, — tā kā esmu jau paguvis krist daža laba kristīgā nagos, tad visu spēju panest filozofiskā mierā.

—    Šodien, Jūdžin, man bija saruna ar kādu ebreju, kas mūs acīmredzot brangi paspaidīs. īsts Seiloks un tikpat īsts jūdu patriarhs. Gleznains vecs ebrejs sirmiem matiem, sirmu bārdu, platmaļu cepuri galvā un garu paltraku mugurā.

—    Vai tik tas nav mans cienījamais draugs misters Ārons? — sacīja Jūdžins, un glāze nenolikta palika pusceļā.

—    Viņš sevi nosauca par misteru Raiju.

—    Starp citu, man nupat ienāca prātā, ka, laikam gluži neapzināti vēlēdamies šo vīru uzņemt mūsu baznīcas klēpī, es pats viņu nodēvēju par Aronu.

—    Jūdžin, Jūdžin, prāts tev pārlieku nesas uz jokiem, — iebilda Laitvuds. — Saki skaidri, kas tev aiz ādas!

—    Tik vien, mans mīļais draugs, ka man ir tas gods un laime būt pavirši pazīstamam tieši ar tādu jūdu patriarhu, kādu tu nule aprakstīji, ur> es viņu nosaucu par Āronu, jo tas man liekas ebrejam visvairāk atbilstošais, visizteiksmīgākais, visraksturīgākais un visglaimojošākais vārds. Lai cik dibināti ir iemesli viņam saukties šai vārdā, varbūt viņu tiešām sauc citādi.

—         Esi gan tu pats aušīgākais cilvēks pasaulē! — smie damies teica Laitvuds.

—         Nepavisam, tici man. Vai viņš sacīja, ka mani pazīst?

—         Nē, neteica. Tikai ieminējās, ka gaidot, lai tu al maksā parādu.

—        Tas liecina, ka viņš mani nepazīst, — ļoti nopietni sacīja Jūdžins. — Cerēsim, ka tas nav mans godājamais draugs misters Arons, jo, taisnību sakot, es gandrīz nešaubos, Mortimer, ka viņam pret mani ir aizspriedumi Stipri vien rodas aizdomas, ka viņš pielicis roku Lizijas nozušanā.

—         Lai ko mēs runātu, — nepacietīgi teica Laitvuds, — it viss liktenīgi novirza mūs pie Lizijas. Arī tagad. Jūdžin, «pilsētā» tātad nozīmē «pie Lizijas».

—         Manam advokātam, vai zināt, ir ārkārtīgi asa uztveres spēja, — novērsdamies sacīja Jūdžins.

—    Vai man nav taisnība, Jūdžin?

—    Taisnība, Mortimer.

—         Un tomēr, Jūdžin, tu pats it labi zini, ka par viņu nemaz tā neraizējies.

Jūdžins Reiberns piecēlās, sabāza rokas kabatās un, uzlicis kāju uz kamīna režģa, laiski šūpodamies, lūkojās ugunī. Pēc krietna klusuma brīža viņš beidzot atbildēja:

—         Nezinu. Un tevi lūgšu nerunāt tā, it kā tas būtu skaidri zināms.

—        Ja tu patiešām par meiteni raizējies, tad jo vairāk tavs pienākums ir atstāt viņu mierā.

Atkal bridi klusējis, Jūdžins sacīja:

—         Arī to es nezinu. Taču atbildi uz vienu jautājumu! Vai esi jelkad redzējis, ka es par kaut ko uztrauktos tā. kā esmu uztraucies par viņas nozušanu? To es jautāju skaidrības labad.

—    Mīļais Jūdžin, kaut es to būtu redzējis!

—         Tātad neesi redzējis? Tev taisnība. Tu apstiprini manis paša iespaidu. Un tagad izskatās, ka es par viņu raizējos? To jautāju tikai skaidrības labad.

—         Skaidrības labad tev jautāju es, — pārmetoši atteica Mortimers.

—         Zinu, mīļais draugs, taču atbildēt nevaru. Pats alkstu pēc skaidrības. Ko ar to gribu sacīt? Ja mani pūliņi atrast Liziju nenozīmē, ka esmu noraizējies, ko tad tie nozīmē? «Ja Pīters Paipers pakampj pārāk piparotu porciju pakodas, kur paliek porcija?» Un tā tālāk.

Kaut arī Jūdžins runāja jautri, sejā tomēr nebija noslēpjams mulsums un nedrošība, it kā viņš neizprastu, ko lai pats par sevi domā.

—    Pielūko, kā tas var beigties… — Laitvuds jau gribēja ķerties pie pārliecināšanas, taču Jūdžins neļāva viņam turpināt.

—    Ak Kungs! Klausies! Tieši to es nespēju paredzēt. Ir nu gan tev, Mortimer, atjautīgs prāts — uzreiz notvēri mani visvājākajā vietā! Kad abi vēl gājām skolā, es aizvien pie mācībām ķēros beidzamajā mirklī, un tā tas turpinājās dienu pēc dienas, pamazītēm, palēnītēm; tagad mums dzīve aizrit kopā, bet es aizvien vēl pie mācībām tāpat ķēros beidzamajā mirklī. Pašlaik risināmajā uzdevumā neesmu ticis tālāk par apņemšanos atrast Liziju, man viņa jāatrod, tāpēc likšu lietā jebkurus līdzekļus, kas vien pagadīsies ceļā. Godīgi vai negodīgi līdzekļi, tas man viens pīpis. Vaicāju tev — tāpat, skaidrības labad — ko tas varētu nozīmēt? Kad būšu viņu atradis, vaicāšu tev — arī tāpat, skaidrības labad — ko tas man varētu nozīmēt? Tomēr pašreizējā brīdī šāds jautājums būtu priekšlaicīgs, un nav manā dabā nodoties priekšlaicīgiem minējumiem.

Laitvuds nogrozīja galvu par Jūdžina apņēmību spriedumos, ko draugs izteica tik neparasti klaji un dīvaini ērcīgi, ka gandrīz neradās šaubas par iespējamu atkāpšanos no iecerētā nodoma; tad pēkšņi aiz ārdurvīm atskanēja kāju šļūkāšana, kurai sekoja stomīgs būkšķis, it kā tur kāda nedroša roka grābstītos gar klauvēkli.

—    Kaimiņu palaidņi, kurus es nevilcinoties ar lielāko prieku nolaistu no šiem augstumiem tieši pagalmā, droši vien izdzēsuši laternu, — sacīja Jūdžins. — Tā kā šodien ir mana dežūra, durvis atvērt iešu es.

Laitvuds vēl lāgā nebija paguvis attapties no spēji uzliesmojušās apņēmības, ko draugs bija izrādījis, runādams par meitenes meklēšanu, un kas izplēnēja reizē ar pēdējo pār tā lūpām nākušo vārdu, kad Jūdžins atgriezās, bīdīdams pa priekšu no galvas līdz papēžiem trīcošu, gaužām nepievilcīgu cilvēka ēnu nosušķētos, saskretušos kankaros.

—    Sis savdabīgais džentlmenis, — Jūdžins sacīja, — ir kādas manas paziņas dēls, — taisnību sakot, visai grūti audzināms dēls, jo viņam piemīt viens otrs trūkums. Mīļais Mortimer, iepazīsties ar misteru Lelli.

Jūdžinam nebija ne jausmas, kā veco žūpu sauc, viņš zināja, ka mazās šuvējas vārds ir meitenes pašas izdomāts, tomēr viesi stādīja priekšā pašpārliecināti, bez liekas vilcināšanās nosaukdams pirmo vārdu, kas iešāvās prātā.

—    No mistera Leļļa izturēšanās, kas dažkārt ir grūti izprotama, es, mīļais Mortiiner, nojaušu, — Jūdžins turpināja, pamanījis, ka Laitvuds pārsteigts blenž derdzīgajā ciemiņā, — ka viņš alkst man kaut ko pavēstīt. Esmu jau paguvis misteram Lellim atzīties, ka mēs viens no otra neko neslēpjam, tāpēc lūdzu misteru Lelli savus uzskatus šeit izklāstīt nekautrējoties.

Tā kā nelaimes putnu mulsināja plaukstās sažņaugtās nožēlojamās galvassegas paliekas, Jūdžins ar vieglu roku aizsvieda cepuri durvju virzienā un pašu plenci nosēdināja krēslā.

—    Misteru Lelli, manuprāt, nāksies mazliet uzvilkt, — Jūdžins sacīja, — lai no viņa izdabūtu cik necik sakarīgu valodu. Brendiju, mister Lelli, vai varbūt…

—    Rumu par trim pensiem, — atbildēja misters Lellis

Vīna glāzē viņam tika izsniegta aiz dibinātiem apsvērumiem niecīga dzēriena deva, un, līkločiem celdams to pie lūpām, viņš ar drebošo roku tikko spēja trāpīt mutē

—    Mistera Leļļa nervi acīmredzot ir krietni saspīlēti, — Jūdžins sacīja Laitvudam. — Tāpēc rfian šķiet īsti noderīgi viņu mazliet apsvēpēt.

Uz kamīna restēm noliktajā liekšķerē ierausis saujiņu kvēlojošu ogļu, viņš paņēma no kamīna dzegas kārbiņu, no tās izvilka kvēpināmo sveci, ko pārlika pāri oglēm, un nesatricināmā mierā ņēmās vēcināt lickšķeri misteram Lellim gar degunu, it kā viņa klātbūtni nošķirdams no sevis un no drauga.

—    Žēlīgais Dievs, Jūdžinl — smiedamies iesaucās Laitvuds. — Tu taču esi zaudējis prātu. Kāpēc šis ērms tevi uzmeklējis?

—    Tūdaļ to noskaidrosim, — atbildēja Reiberns, neno laizdams no vecā pētīgu skatienu. — Nu, kas ir? Runājiet! Nav ko baidīties! Plājiet vaļā savu sakāmo, Lelli!

—    Mist… Reibern! — ciemiņš čerkstoši iesvepstējās — Jūs tak esat mist.. . Reiberns, vai ne, ko? — viņš piebilda, stulbi blenzdams pratinātājā.

—    Saprotams, ka esmu. Skatieties man acīs! Ko jums vajag?

Misters Lellis sabruka krēslā un vārgi noīdēja:

—    Rumu par trim pensiem.

—         Mīļais Mortimer, esi tik laipns un vēlreiz uzvelc misteru Lelli! — sacīja Jūdžins. — Esmu aizņemts ar svēpēšanu.

Glāzē tika ielieta tikpat niecīga deva dzeramā, un ciemiņš to piedabūja pie lūpām ar tādiem pašiem drebelīgiem līkloču vēzieniem. Kad glāze bija iztukšota, viņš, acīm redzami bīdamies, ka uzmundrinājums var noplakt, steigšus ķērās pie savas vajadzības klāstīšanas.

—         Mist… Reibern! Es tak jums piebikstīju, bet jūs nelikāties saprotam. Jums vajadzīgs zināt virzienu. Jūs gribat zināt, kur šī apmetusies. Gribat tak, mist . . . Reibern?

Palūkojies draugā, Jūdžins bargi atbildēja:

—    Gribu gan.

—         Esmu tas cilvēks, — sacīja misters Lellis, dzirdamies ar dūri uzsist sev pa krūtīm, taču trāpīja netālu no acs, — esmu tas cilvēks, kas to izdarīs. Es esmu tas cilvēks, kas to izdarīs.

—    Ko jūs izdarīsiet? — tikpat bargi noprasīja Jūdžins.

—    Pateikšu, kurā virzienā jābrauc.

—    Jums ir viņas adrese?

Gauži pūlēdamies izrādīt lepnumu un cieņu, misters Lellis labu brīdi šūpoja galvu, lai tādējādi modinātu vislielākās cerības, līdz visupēc atbildēja, it kā paustu tik priecīgu vēsti, ka neko labāku no viņa nevarētu gaidīt:

—    Nē.

—    Ko tad jūs gribat sacīt?

Pēc tikko gūtās sava gara spēka uzvaras atkal sabrucis krēslā, misters Lellis miegaini atbildēja:

—    Rumu par trim pensiem.

—         Uzvelc viņu vēlreiz, mīļais Mortimer! — sacīja Reiberns. — Uzvelc vēlreiz!

—        Jūdžin, Jūdžin, — izpildīdams rīkojumu, pārmetošā balsī sacīja Laitvuds, — kā tu vari pazemoties, izmantodams šādu paņēmienu?

—          Es jau sacīju, ka uzmeklēšu viņu, likdams lietā jebkurus līdzekļus, vienalga, vai tie būs godīgi vai negodīgi. — Atbildē uzblāzmoja iepriekšējā nelokāmā apņē-mība. — Sis līdzeklis ir negodīgs, bet es no tā neatteikšos, ja vien iepriekš nekritīšu kārdinājumā zvelt ar šo svēpēkli misteram Lellim pa pauri. Vai jūs zināt, kurp jābrauc? Runājiet! Ja esat atnācis tāpēc, sakiet, cik par to prasāt!

—    Desmit šiliņus… rumu par trim pensiem.

—    Tos jūs dabūsiet.

—    Piecpadsmit šiliņus… rumu par trim pensiem, — nošļupstēja misters Lellis, lūkodams izslieties.

—    Tos jūs dabūsiet. Un ar to pietiks. Kā jūs uzzināsiet, kurp jābrauc?

—    Es esmu tas cilvēks, kas adresi sadabūs, — cēli atbildēja misters Lellis.

—    Es jautāju, kā jūs to dabūsiet.

—    Ar mani apietas dikti ļauni, — sacīja misters Lellis. — Dauza no rīta līdz vakaram. Pati nezina, kur naudu grūst, ser, bet man nenosliecas ne trīs pensus rumam.

—    Turpiniet! — uzsauca Jūdžins, iebelzdams ar liekšķerī pa drebelīgo galvu. — Kas jums vēl ir sakāms?

Lellis mēģināja saņemties un ar cieņu sakopot beidzamās jēgas paliekas, taču, atgūdams vienu desmitdaļu saprašanas, tūdaļ zaudēja deviņas desmitdaļas, tāpēc pašūpoja galvu un, lielmanīgi smaidīdams, paraudzījās tincinātājā ar skatienu, kas pašam šķita pietiekami nicinošs.

—   Viņa mani uzskata par pienapuiku, ser. Bet nekāds pienapuika es vis neesmu, ser. Esmu cilvēks. Apdāvināts cilvēks. Viņas apmainās vēstulēm. Vēstulēm pa pastu. Apdāvinātam cilvēkam, kuram ir pašam sava ad-drese, nav nekāds grūtums sadabūt citu ad-dresi.

—    Nu tad sadabūjiet tol — uzbrēca Jūdžins (klusām sirdīgi piebilzdams: «Necilvēks!») — Sadabūjiet, atnesiet šurp, tad nopelnīsiet veselas sešdesmit devas ruma par trim pensiem gabalā un varēsiet tās ar skubu iztempt citu pēc citas, lai nodzertos līdz nāvei. — Pēdējos šās īpašās pamācības vārdus viņš veltīja ugunij, atbērdams ogles atpakaļ kamīnā un nolikdams liekšķeri iepriekšējā vietā.

Misters Lellis tostarp nāca pie augstākā mērā negaidīta secinājuma, ka Laitvuds viņu ir apvainojis, un, izteicis vēlēšanos «noskaidrot attiecības uz līdzenas vietas», izaicināja pretinieku, piedāvādams tam izdevīgu noteikumu — likt galdā sovrinu pret puspensu. Vispirms gauži apraudājies, misters Lellis izrādīja nepārprotamu stieksmi iesnausties. Sī vājuma izpausme ne pa jokam satrauca Jūdžinu, jo draudēja ciemošanos izvērst neparedzamā ilgumā, tāpēc atlika vienīgi ķerties pie piespiedu līdzekļiem. Ar knaiblēm pacēlis novazāto cepuri, viņš to uzmauca plencim galvā un, sagrābis pašu aiz apkakles, turēdams rokas stiepiena attālumā, novadīja pa kāpnēm un izmeta no pagalma Flītstrītā. Tur, pagriezis viesi ar seju pret rietumiem, viņš palaida to savā vaļā.

Kad Jūdžins atgriezās istabā, Laitvuds stāvēja, noliecies pār kamīnu, kaut ko grūtsirdīgi pārdomādams.

—    Nomazgāšu rokas pēc šā mistera Leļļa — tās man šķiet fiziski notraipītas ar netīrumiem, — sacīja Jūdžins,

—    un tūdaļ atgriezīšos pie tevis, Mortimer.

—    Man labāk patiktu, ja tu, Jūdžin, rokas pēc šā mistera Leļļa nomazgātu morāli.

—    Arī man tas patiktu labāk, — atsaucās Jūdžins,

—    taču saproti, mīļais draugs, ka bez viņa nevaru iztikt.

Pēc brīža viņš atkal apsēdās krēslā tikpat bezrūpīgs kā

aizvien un pazobojās par draugu, kam tik tikko laimējies izvairīties no sadursmes ar drosmīgo, spēcīgi muskuļoto viesi.

—    Ar šo tematu tev neizdosies mani uzjautrināt, — nepacietīgi ierunājās Mortimers. — Tu mani varētu uzjautrināt ar kuru katru citu tematu, tikai ar šo vien ne.

—    Zini, arī man pašam ir mazliet kauns, — iesaucās Jūdžins, — tāpēc patiešām pievērsīsimies citam sarunas tematam.

—    Tā ir nožēlojami maziska rīcība, — sacīja Mortimers. — Nav tevis cienīgi ielaisties tik apkaunojošā iz-

spiegošanā.

—    Re nu, kā esam pievērsušies citam sarunas tematam! — bezbēdīgi iesaucās Jūdžins. — Esam atraduši jaunu tematu, kas izsakāms vienā vārdā — «izspiegošana». Neesi nu tāds pacietības eņģelis, kas no kamīna dzegas bez smaida noraugās Lellī,* labāk apsēdies, un es pastāstīšu kaut ko tādu, kas tevi nudien uzjautrinās. Ņem cigāru! Paraugies uz manējo! Es to aizdedzu — ievelku dūmu — izpūšu mutuli — re, kur izgaist, — tas ir Lellis — nu viņš ir izgaisis, nu viņš ir pazudis, tu atkal esi vīrs.*

—    Tavs sarunas temats bija izspiegošana, Jūdžin, — aizkūpinājis cigāru un izbaudījis pāris dūmu, sacīja Mortimers.

—    Pilnīgi pareizi. Vai nav trakums, ka ikreiz, kad vakara tumsā izeju no mājas, mani pavada vismaz viens spiegs, bet dažkārt pat divi?

Pārsteigumā Laitvuds izņēma cigāru no mutes un palūkojās draugā tā, it kā nespētu izšķirties, vai tā vārdos saklausījis tikai joku vai arī tiem bijusi kāda slepena nozīme.

—    Goda vārds, nē, — uztvēris Mortimera skatienu, Jūdžins atsaucās un bezrūpīgi pasmaidīja, — es nebrīnos, ka tu vari tā nodomāt, bet šoreiz, goda vārds, tas tā nav. Saku to, ko esmu piedzīvojis. Ikreiz, kad vakara tumsā izeju no mājas, nonāku smieklīgā stāvoklī, jo mani pa gabalu izseko un vēro vismaz viens spiegs, bet dažkārt pat divi.

—    Tu par to esi pārliecināts, Jūdžin?

—    Pārliecināts? Mīļais draugs, man seko allaž vieni un tie paši cilvēki.

—    Neviena prāva pret tevi taču nav ierosināta. Ebreji pagaidām tikai draud. Neko citu viņi vēl nav uzsākuši. Turklāt viņiem ir labi zināms, kur tevi atrast, un es esmu tavs pilnvarotais. Kāpēc lai viņi uzņemtos liekas rūpes?

—    Paturi vērā, ka to saka tavs jurista prātsl — teica Jūdžins, laiski, bez īpašas patikas turpinādams iesākto sarunu. — Paturi vērā, ka krāsotāja roka aizvien pielāgojas krāsai, ar kuru viņš strādā vai, pareizāk sakot, strādātu, ja vien kāds viņam liktu strādāt. Godājamais advokāt, tu neesi uz pareiza ceļa. Apkārt klīst skolotājs.

—    Skolotājs?

—    Jā! Reizēm skolotājs klīst apkārt kopā ar savu skolnieku. Redzi, cik drīz tu manā prombūtnē esi apsūnojis! Tev vēl nav skaidrs? Tie paši draudziņi, kas reiz vakarā bija iegriezušies šeit. Viņi ir iepriekš minētie spiegi, kas parāda man godu, pavadīdami mani vakara tumsā.

—    Cik ilgi tas jau turpinās? — vaicāja Laitvuds, drauga smieklus uztverdams ar nopietnību vaigā.

—    Domāju, ka mani izseko jau kopš brīža, kad aizbrauca zināmā persona. Iespējams, ka tas sācies vēl agrāk, iekams es kaut ko pamanīju, taču ap to pašu laiku vien iznāk.

—    Kā tev šķiet — varbūt viņi iedomājas, ka meiteni esi aizvilinājis tu?

—    Mīļais Mortimer, tu taču zini, cik ļoti esmu aizņemts ar amata darīšanām, tā ka man patiešām nav atlicis laika par to padomāt.

—    Vai esi vaicājis, ko viņiem vajag? Esi mēģinājis iebilst?

—    Kālab, mīļais draugs, lai es vaicātu, ko viņiem vajag? Kāpēc lai iebilstu, ja man nekādu iebildumu nav?

—    Tavs noskaņojums ir apskaužami bezbēdīgs. Lai gan pats teici, ka esi nonācis smieklīgā stāvoklī, un cilvēkiem parasti pret to rodas iebildumi, pat tiem, kuriem viss cits ir galīgi vienaldzīgs.

—    Tu esi burvīgs, Mortimer, tik jauki interpretēdams manas vājības. (Starp citu, vārds «interpretēt» pats par sevi — kristiskā nozīmē — aizvien man ir šķitis burvīgs. Aktrise interpretē istabeni, dejotāja interpretē ar dūdām atskaņotu melodiju, dziedātāja interpretē dziesmu, marīnists gleznā interpretē jūru, bundzinieks interpretē mūzikas pasāžu, un ikviens šis teiciens skan pirmreizīgi un neatvairāmi.) Es runāju par to, kā tu skaidro manas vājības. Atzīšos, ka man ir iebildumi pret nokļūšanu_smieklīgā stāvoklī, un tāpēc es Jauju šai stāvoklī nokjūt spiegiem.

—    Būtu labi, Jūdžin, ja tu izteiktos prātīgāk un lietotu saprotamākus vārdus, kaut vai aiz cieņas pret to, ka es esmu nobažījies mazliet vairāk nekā tu pats.

—    Teikšu tev prātīgi un lietošu saprotamus vārdus, Mortimer, — šo skolmeistaru es gribu saērcināt līdz ārprātam. Padarīšu skolmeistaru smieklīgu, likšu viņam pašam saprast savu smieklīgumu — tā, lai, mūsu ceļiem krustojoties, es redzētu, ka viņš no nevaldāmām dusmām vai plīst. Šī patīkamā nodarbošanās ir vienīgais iepriecinājums manā dzīvē, kopš tiku apvests ap stūri tādā veidā, ko pieminēt nav vairs nekādas nozīmes. Tas man sagādā neizsakāmu prieku. Rīkojos šādi: krietnā tumsā izeju no mājas, paejos mazu gabaliņu, aplūkoju skatlogus un slepus pavēroju, vai tuvumā nemana skolmeistaru. Agri vai vēlu skolmeistaru ieraugu novērošanas postenī — reizēm daudzsološā skolnieka pavadītu, biežāk vienu pašu. Pārliecināts, ka tieku novērots, es viņu uzķeru uz āķa un vadāju pa visu Londonu. Vienu vakaru aizklīstu uz austrumu pusi, citu vakaru pagriežos uz ziemeļiem, tā pāris vakaros gluži kā pēc kompasa izstaigādams visas debespuses. Dažreiz eju kājām, citkārt sēžos važoņa ratos, patukšodams skolmeistaram kabatu, jo arī viņam jāizmanto važoņa pakalpojumi. Jau iepriekš dienā uzmeklēju un pamatīgi izpētu dažnedažādus iespējamus strupceļus. Līdzko pienāk vakars, es kā maska Venēcijas mistērijās aizslapstos uz šādu strupceļu, cauri tumšiem pagalmiem zaglīgi ieslīdu tajā, vilinādams skolmeistaru vilkties man pa pēdām, tad pēkšņi apcērtos un savu izsekotāju pieķeru, iekams viņš paguvis nozust. Pēc tam abi saduramies aci pret aci, es paeju skolmeistaram garām kā tukšam gaisam un pametu viņu ciešam elles mokas. Citreiz tādā pašā nolūkā naski noso]oju pa īsu nomales ieliņu, veikli nogriežos ap stūri un, mirkli nozudis viņa skatienam, tikpat veikli metos atpakaļ. Pieķēris skolmeistaru spiega gaitās, atkal paeju viņam garām kā tukšam gaisam, un viņš atkal cieš elles mokas. Ik vakaru viņš paliek gaidās gauži pievilts, taču katru nākamo rītu jūt mostamies jaunas cerības. Bet es no sirds izbaudu medību prieku un, svaigā gaisā izkustēdamies, nostiprinu savu veselību. Tais vakaros, kad medību izpriecai nenododos, skolmeistars, cik man zināms, visu nakti nokvern sardzē pie Tempļa vārtiem.

—    Ārkārtīgi dīvaina rīcība, — uzmanīgi noklausījies stāstījumu, nopietni sacīja Laitvuds. — Man tā nepavisam nepatīk.

—    Tev, mīļais draugs, mācas virsū grūtsirdība, — atteica Jūdžins, — tur vainojams tavs mazkustīgais dzīvesveids. Nāc līdzi nodoties medību priekiem!

—    Varbūt tu gribi teikt, ka viņš tur stāv arī pašlaik?

—    Par to man nav ne mazāko šaubu.

—    Vai šovakar esi viņu manījis?

—    Piemirsās paskatīties, kad beidzamo reizi izgāju no mājas, — aukstasinīgā mierā atbildēja Jūdžins, — taču puslīdz droši varu apgalvot, ka viņš tur dirn. Iesim! Esi īsts britu sportists un nododies medību priekiem! Tas tev nāks tikai par labu.

Sākumā Laitvuds svārstījās, tomēr, padodamies ziņkārībai, beidzot piecēlās.

—    Bravo! — iesaucās Jūdžins, arī celdamies kājās. — Vai, ja «pucī» tev šķiet skanam labāk, pieņem, ka esmu uzsaucis «pucī!». Tikai parūpējies par kājām, Mortimer, jo tavi apavi dabūs trūkties. Ja esi sagatavojies, tad zini, ka ari es esmu nobriedis rīcībai, tāpēc diezin vai ir vērts vēl mudināt: «Aiziet! Uz priekšu auļiem! Uz priekšu auļiem vien!»

—    Vai tiešām nekas tevi nespēj darīt nopietnu? — sacīja Mortimers smiedamies, lai gan nepavisam nejutās jautri.

—    Nopietns esmu vienmēr, bet patlaban mani mazdrusciņ uzbudina brīnumainās izredzes, ko vakara medībām mums nodrošina dienvidu vējš un apmākušās debesis. Kārtībā? Jauki. Izdzēšam gaismu, aizslēdzam durvis un dodamies uzbrukumā!

Kad draugi bija izgājuši pa Tempļa vārtiem uz ielas, Jūdžins laipnā aizgādībā apvaicājās, kādā virzienā Mortimeram labpatikšot uzsākt medības.

—    Betnelgrīnas apkaimē apvidus ir visai šķēršļots, — sacīja Jūdžins, — un mēs tur sen neesam iegriezušies. Kā tev šķiet — ja mēs izraudzītos Betnelgrīnu?

Pret Betnelgrīnu Mor'.imers iebildumus necēla, un viņi devās austrumu virzienā.

—    Klausies — tikuši līdz Svētā Pāvila katedrālei, pie kapsētas mēs izgudrēm tūļāsimies, un es tev parādīšu skolmeistaru, — Jūdžins turpināja.

Tomēr cerēto abi ieraudzīja, līdz kapsētai nemaz nenokļuvuši, jo skolmeistars zagās viņiem nopakaļ pa otru ielas pusi namu ēnā.

—    Tagad atvelc elpu, — sacīja Jūdžins, — jo es tūdaļ metīšos uz priekšu, ko kājas nes. Vai tev nešķiet, ka tad, ja šīs nodarbības vēl ilgi turpināsies, jautrās Anglijas bērni zaudēs labu tiesu izglītības nestās gaismas? Skolmeistars taču nespēj pieskatīt mani un pie viena rūpēties par saviem audzēkņiem. Nu, esi atvilcis elpu? Aizieti

Kādā ātrumā viņi drāzās, lai nogurdinātu skolotāju, kā tūļājās un mīdījās uz vietas, lai vēl bezkaunīgāk pārbaudītu tā pacietību, kādus paņēmienus lika lietā ar vienu vienīgu nolūku — skolotāju tracināt un sodīt —, kā savu izsekotāju nokausēja ar daždažādām nejēdzībām, kādas vien spēja izgudrot Jūdžina atjautīgais prāts, — to visu Lailvuds apcerēja, brīnīdamies par piesardzību, kas pēkšņi parādījās šā vieglprātīgā cilvēka rīcībā, un pārsteidzošo cītību, kura nepavisam nelikās raksturīga tādam slinkuma lāpītājam. Pēdīgi, kad medību prieki bija baudīti jau veselas trīs stundas un nelaimīgais upuris aizdzīts atpakaļ līdz Sitijai, Jūdžins iestūma Mortimeru tumšā pavārtē, pa līkumotām ejām ievilka mazā, četrstūrainā pagalmiņā, tūdaļ ar joni vilka atpakaļ, un abi aiz lielas skubas teju vai saskrējās krūtīs ar Bredliju Hedstounu.

—    Redzi nu, Mortimer, ko es teicu, — skaļi sacīja Jūdžins, saglabādams vēsu mieru, it kā neviens viņu nedzirdētu, — redzi nu, ko es teicu — skaties, kādas elles mocības cilvēkam jāizcieš.

Par skatu, kas viņiem pavērās, tas patiešām nebija pārāk stipri teikts. Skolotājs izskatījās nevis pēc mednieka, bet gan pēc medījama dzīvnieka — iedzīts strupceļā, nokausēts, pieviltām cerībām, niknumā un neremdināmā naidā zvērojošs, nobālējušām lūpām, dzalkstījošām acīm, izspūrušiem matiem, greizsirdības un dusmu izķēmotu seju; mokoši apzinādamies, ka viņa ciešanas redzamas kā uz delnas, ka abi draugi par to līksmo, viņš paslīdēja tumsā tiem garām gluži kā gaisā pakārta, rēgaina, no rumpja atdalījusies galva, jo sejā lasāmā pārdzīvojuma spēks pārējo ķermeni itin kā izgaisināja.

Mortimers Laitvuds pārlieku lēti iespaidiem nepakļāvās, taču šī seja uz viņu atstāja iespaidu. Viņš par to ierunājās vairākkārt jau pa ceļam uz mājām un runāja par to vairākkārt, kad abi jau bija pārnākuši mājās.

Kad abi katrs savā istabā divas trīs stundas bija pavadījuši gultā, Jūdžins pusmiegā saklausīja soļus un pamodies ieraudzīja pie gultas stāvam Mortimeru.

—    Vai kas noticis, Mortimer?

—    Nē.

—    Kas tad tevi trenc nakts vidū klīst apkārt?

—    Nespēju aizmigt ne traks.

—    Interesanti gan — kas tev lēcies?

—    Tā cilvēka seja, Jūdžin, aizvien vēl man rēgojas acu priekšā.

—    Ir nu gan joki, — pasmiedamies sacīja Jūdžins, — man toties nekas nerēgojas. — Un, pagriezies uz otriem sāniem, viņš no jauna aizmiga.

XI NODAĻA

Tumsā.

Tai naktī, kad Jūdžins Reiberns tik bezrūpīgi pagriezās uz otriem sāniem, Bredlijs Hedstouns ne aci neaizvēra un ne aci neaizvēra arī mazā mis Pīčere. Bredlijs deldēja vientuļo moku stundas, mokās deldēdams pats sevi un slaistīdamies ap vietu, kur saldā miegā dusēja viņa bezrūpīgais sāncensis; mazā mis Pīčere nakts stundas deldēja, klausīdamās, vai mājās nepārradīšies viņas sirds valdnieks, sērīgi noģizdama, ka sapņu tēlam dzīvē gadījies kāds misēklis. Tomēr misēklis skolotāja dzīvē bija gadījies daudz ļaunāks, nekā spēja iztēloties mis Pīčeres rokdarbu šķirstiņā sakopotās vientiesīgās domas, kas tur nerada nevienu nomaļu, tumšu kaktiņu. Jo šis cilvēks devās pretim neizbēgamam liktenim.

Viņš devās pretim neizbēgamam liktenim un pats to apzinājās. Vēl vairāk — šo likteni viņš izaicināja, ar neveselīgu baudu kairinādams neciešamās mokas, ka dažkārt sirdzējs knosīdams kairina sava slimā ķermeņa vātis. Augām dienām darba pienākumu iegrožots, ar daždažādiem ierastiem audzināšanas trikiem aizņemts, audzēkņu pūļa nemitīgās, daudzbalsīgās murdoņas apdullināts, naktī viņš izrāvās uz vaļas kā nepiejaucēts meža zvērs. Dienu pierimis, viņš uz nakts gaitām neraudzījās kā uz grūtu pienākumu, bet gan gaidīja tās kā gandarījumu, kā atbrīvošanos no važām. Ja lieli noziedznieki runātu patiesību — neviens liels noziedznieks to, protams, nedara —, viņi gaužām reti stāstītu par savu cīniņu pret noziegšanos. Nē, viņi cīnās par to. Turas pretim uzplūdu viļņiem, nevis lai attālinātos no asiņainā krasta, bet lai to drīzāk sasniegtu. Sis cilvēks skaidri saprata, ka nīst sāncensi ar visiem savas dvēseles ļaunākajiem un nežēlīgākajiem spēkiem un ka, izsekojis to un uzgājis Liziju Heksemu, nespēs ne darīt labu viņai, ne darīt sevi labāku viņas acīs. Visi skolotāja pūliņi tika vērsti uz vienu mērķi — novest sevi līdz ārprāta niknumam, kad beidzot nīstais sāncensis būs pieķerts kopā ar Liziju meitenes slēptuvē baudām viņas labvēlību. Ko darīs,, kad šis mērķis būs sasniegts, to viņš zināja tikpat skaidri, kā zināja, ka pasaulē viņu laidusi paša māte. Iespējams, ka viņš neuzskatīja par nepieciešamu ne vienu, ne otru no šīm labi zināmajām patiesībām īpaši sev atgādināt.

Vēl viņš skaidri zināja, ka pats sevi iekveldē naidā un niknumā, ka tīši izaicina sāncensi un, lai sevi attaisnotu, vieglprātīgajam un bezkaunīgajam Reibernam ļauj sevi nekrietni āzēt. Bredlijs Henstouns to visu zināja un joprojām bezgalīgā pacietībā un neatlaidībā pakļāva sevi šīm mocībām, — vai ir i«spējams, ka viņa melnā dvēsele nenojauta, pie kā tas novedīs?

Apdullis, pārguris, izvests no pacietības, viņš apstājās pie Tempļa vārtiem, kad tie aizvērās, Reibernam un Laitvudam ieejot pagalmā, un apsvēra, vai doties mājās vai turpināt novērošanu. Greizsirdībā uzmācīgas domas vajāts, ieņēmis prātā, ka Reibernam noslēpums zināms vai varbūt tas pats šo slēpšanās plānu izgudrojis, Bredlijs palika pārliecībā, ka beigu beigās sāncensi pievārēs, ja vien tikpat neatlaidīgi turpinās vajāšanu, kā agrāk, sīksti un nenogurstoši pūlēdamies, ne vienreiz vien bija pārvarējis grūtības skolotāja darbā. Viņam — cilvēkam, kas.

būdams gauss domāšanā, spēja uzliesmot pēkšņā kaislībā, — šāda neatlaidība bija noderējusi jau iepriekš un droši vien noderēs arī šai reizē.

Kamēr, acis no Tempļa vārtiem nenolaizdams, Bredlijs stāvēja pie kāda nama ieejas, viņam negaidot radās aizdomas, ka Lizija, iespējams, ir paslēpta turpat advokāta kantorī. Sāda iespēja nav izslēgta; varbūt tas ir vēl viens iegansts Reiberna bezmērķīgajām vakara pastaigām! Skolotājs domāja, ilgi domāja, līdz beidzot nolēma uzzagties pa kāpnēm, ja vien sargs viņu palaidīs garām, un paklausīties, vai kaut ko nesadzirdēs. Un, gluži kā gaisā pakārta, rēgainā galva pārslīdēja pāri ielai, itin kā iznirstot no veļu valstības, kur mitusi kopā ar daudzajām galvām, kas reiz bijušas uzspraustas tepat blakus, uz Tempļa vārtiem, un apstājās sarga priekšā.

Sargs palūkojās uz galvu un noprasīja:

—    Pie kā iedami?

—    Pie mistera Reiberna.

—    Pārāk vēlu.

—    Cik man zināms, viņš kopā ar misteru Laitvudu pārnāca pirms kādām pāris stundām. Ja viņš būs devies pie miera, atstāšu vēstuļu kastītē zīmīti. Tieku gaidīts.

Neko neatbildējis, vārtsargs mirkli šaubās vilcinājās, tad vārtus tomēr atvēra. Redzēdams, ka atnācējs ašu soli iet taisnā ceļā turp, kurp prasījies, viņš likās nomierināmies.

Rēgainā galva uzslīdēja pa tumšajām kāpnēm un noslīga gandrīz līdz pašai grīdai pie abu draugu mitekļa ārdurvīm. Istabu durvis bija palikušas atvērtas. No vienas atspīdēja sveces liesmas mests gaismas stars un varēja sadzirdēt soļus. Skanēja arī divu cilvēku balsis. Vārdus saklausīt neizdevās, taču abi runātāji bija vīrieši. Pēc brīža balsis apklusa, soļi vairs nebija dzirdami un gaisma nodzisa. Ja seju, kas viņam neļāva aizmigt, Laitvuds būtu redzējis tumsā aiz durvīm tieši tai mirklī, kad sarunā ar draugu to pieminēja, viņš droši vien nespētu aizdarīt acis līdz pat dienas gaismai.

—    Te viņas nav, — noteica Bredlijs, — bet varētu būt.

Galva no grīdas pacēlās iepriekšējā augstumā, noslīdēja pa kāpnēm lejā un virzījās uz vārtiem. Tur Bredlijs ieraudzīja kādu vīru, kas bija iesaistījies pārrunās ar sargu.

—    Aha! — sacīja sargs. — Re, kur nāk!

Nopratis, ka saruna risinājusies ap viņa personu, Bredlijs papriekš palūkojās sargā, tad pievērsa skatienu svešajam.

—    šis cilvēks grib atstāt misteram Laitvudam vēstuli, — sargs paskaidroja un parādīja aploksni, — un es sacīju, ka viens apmeklētājs jau aizgāja uz mistera Laitvuda dzīvokli. Varbūt jums abiem ir viena un tā pati darīšana?

—    Nē, — teica Bredlijs, palūkojies svešajā, ko nekad agrāk nebija redzējis.

—    Nē, — īgni attrauca svešais, — mana vēstule… to gan rakstīja mana meita, bet tā ir manējā… tātad tanī izklāstīta mana vajadzība, un nevienam citam gar to nav nekāda daļa.

Kad Bredlijs vilcinādamies izgāja uz ielas, viņš dzirdēja vārtus aizcērtamies un tūdaļ saklausīja soļus, kas liecināja, ka svešais pūlas viņu panākt.

—    Pied'šanu, — sacīja krietni iereibušais vīrs un uzstreipuļoja Bredlijam virsū, laikam gribēdams tam pieskarties, lai pievērstu sev uzmanību, — vai jūs varbūtās esat pazīstams ar to tur otru saimnieku?

—    Ar ko?

—    Ar to tur — otru saimnieku, — atbildēja svešais un ar labās rokas īkšķi pār labo plecu norādīja sev aiz muguras.

—    Nesaprotu, par ko jūs runājat.

—    Kas tur ko nesaprast! — Teikto paskaidrodams, svešais ar labās rokas īkšķi pielieca kreisās pirkstus. — Ir tak divi saimnieki, ko? Viens un viens ir divi… adukāts Laitvuds — šitas pirksts, tātad viens, ko? Nu re, bet jūs varbūtās esat pazīstams ar šito te — vidējo — nu, to tur — otru saimnieku?

—    Es viņu pazīstu tieši tik, cik man ir vajadzīgs, — atbildēja Bredlijs un drūmi sarauktu pieri vērās tukšumā.

—    Ur-rā! — iesaucās svešais. — Ur-rā, otrais no otrajiem saimniekiem! Ur-rā, visotrākais saimniek! Es domāju taisni tāpatās.

—       Neceliet troksni tik vēlā nakts stundā! Ko jūs te gvelžat?

—    Paklau, visotrākais saimniek, — atteica svešais un aizsmacis dvesa, it kā atklādams kādu noslēpumu. — Tas tur otrs saimnieks ieņēmies aizvienam dzīt ar mani vellu — domāt, tāpēc, ka esu godavīrs un dienišķo maizi

nopelnu sviedriem vaigā. Bet šis tāds nav un maizi godīgi nepelna.

—    Kāda man tur daļa?

—    Visotrākais saimniek, — aizvainotas nevainības toni attrauca svešais, — ja negribat vairs klausīties, neklausieties! Jūs pats iesākāt. Pats sacījāt, skaidri parādīdams, ka nekādos draugos ar šo vis neesat. Tak es nevienam negrasos uztiept ne savu sabiedrību, ne savus uzskatus. Esu godavīrs, rau, kas es esu. Nosēdiniet mani kauč kur uz apsūdzēto sola — vienalga, kur, — un es atkārtošu: «Milord, es esu godavīrs.» Piesauciet mani kauč kur par liecinieku — vienalga, kur, — un es milordam apliecināšu to pašu un Bībeli nobučošu. Nedomājiet, ka bučošu savas piedurknes galu, — nē, nobučošu Bībeli.

Ne tik daudz aiz cieņas pret šādu augsti vērtējamu tikumību, cik izmisīgi ķerdamies pie jebkura salmiņa, kas līdzētu tuvoties tik ļoti alktajai noslēpuma atklāšanai, Bredlijs Hedstouns atbildēja:

—    Jums nav iemesla apvainoties. Nedomājiet, ka gribēju jūs pārtraukt. Tikai, pārāk skaļi runādams, jūs uz ielas sacēlāt troksni.

—    Visotrākais saimniek, es zinu, ko nozīmē «skaļi», un zinu, ko nozīmē «klusi», — aprimies noslēpumaini atteica misters Raiderhuds. — Pats par sevi saprotams. Tīrais brīnums, ja es to nezinātu, jo kristīts esu vārdā Rodžers, ko mantoju no tēva, kurš savulāg to bija mantojis no savējā, tak, kurš mūsu ģimenē pirmais pie šā vārda ticis, to nemāku sacīt un neņemos uz labu laimi teikt, lai jūs nemaldinātu. Novēlu, lai jums tiek labāka veselība, nekā var spriest pēc jūsu paskata, un iekšās jums jābūt pavisai ļauni, ja tās neizskatās labāk par ārpusi.

Satrūcies no mājiena, ka seja pārāk klaji pauž viņa nodomus, Bredlijs pūlējās izlīdzināt pierē grumbas. Nekaitētu uzzināt, ko šim ērmotajam vīram tik nepiemēroti vēlā stundā ievajadzējies no Laitvuda vai Reiberna, vai varbūt no abiem kopā. Bredlijs nolēma to izdibināt — kazi vai šis tips nav nolīgts par ziņnesi starp abiem mīlniekiem.

—    Jūs ļoti vēlu esat ieradies Tempļi, — viņš teica, cenzdamies izlikties mierīgs.

—    Lai mani zibens nosper, ja nupatās negrasījos to pašu sacīt jums, visotrākais saimniek! — iesmiedamies čerkstošu smiekliņu, iesaucās misters Raiderhuds.

—    Man tas gadījās nejauši, — apjukumā palūkojies apkārt, atbildēja Bredlijs.

—    Man tāpatās gadījās nejauši, — teica Raiderhuds. — Es tūdaļ pateikšu, kā man gadījās. Kāpēc lai es nepateiktu? Strādāju par uzrauga palīgu slūžās druscīt augšup pa upi, un vakar man diena iegadījās brīva, bet rīt atkal stāšos pie darba.

—    Jā?

—    Ja, un uz Londonu atnacu nokārtot kadas nekādas personiskas darīšanas. Manas personiskās darīšanas ir izklapatāt pastāvīgu slūžu uzrauga vietu un, otrām kārtām, iesūdzēt tiesā tvaikoni, kas pie tilta uzdrāzās virsū manai laivai un mani noslīcināja. Nepieļaušu, ka mani slīcina, nesamaksājot ne plika fārtinga!

Bredlijs pavērās sarunbiedrā tā, it kā tas būtu lūkojis iztēloties par spoku.

—    Tvaikonis uzdrāzās manai laivai virsū un mani noslīcināja, — misters Raiderhuds ietiepīgi atkārtoja. — Pie dzīvības mani atdabūja sveši cilvēki, kauc gādāt par manu dzīvību nebiju lūdzis nedz es, nedz arīdzan tvaikonis. Gribu samaksu par dzīvību, ko man laupīja tvaikonis.

—    Un šās darīšanas pēc jūs nakts vidū ieradāties pie mistera Laitvuda? — neticīgi uzlukodams Raiderhudu, apvaicājās Bredlijs.

—      Sitās pašas gan, un vēl man vajag, lai uztaisa lūgumrakstu par slūžu uzrauga vietu. Ja tur prasa uz papīra izliktu ieteikuma vēstuli, kas cits man to uzrakstīs? Sitamī vēstulē, ko esu rakstījis ar savas meitas roku, apakšā pavilkdams trīs krustus, lai viss sanāktu pēc likuma, es saku, kas gan cits, ja ne jūs, adukāt Laitvud, var šito dokumenti nogādāt, kur piekrītas, un kurš gan cits var izgādāt man sāpju naudu uz tā tvaikoņa rēķina? Jo (to es saku, pavilkdams apakšā trīs krustus) gana esu cietis pārestības no jums un jūsu drauga. Ja jūs, adukāt Laitvud, būtu apgājies ar mani, kā nākas, un taisnīgi atbalstījis un ja tas otrs saimnieks būtu izlicis manus vārdus uz papīra godīgi (to es saku, pavilkdams apakšā trīs krustus), man tagadīt naudas būtu, ka biezs, un mani neapmētātu ar veselu lērumu sazin kādu lamu un neliktu norīt paša sacītos vārdus, kas nav nekāda brangā ēdinaņa, lai cik arī kāds cilvēks būtu ēdelīgs! Bet, ja jums, 'visotrākais saimniek, labpatīk bilst par nakts vidu, —

misters Raiderhuds purpināja, pabeigdams sev nodarīto pārestību vienmuļo uzskaitījumu, — tad paverieties uz šito paunu man padusē un lieciet aiz auss, ka es dodos atpakaļ uz savām slūžām un Templis man iegadījās pa ceļam.

Klausīdamies sarunbiedra monologa. Bredlijs Hedstouns pārvērtās sejā un beigās runātāju uzlūkoja saspringtā uzmanībā.

—    Vai jūs zināt, ka es varētu nosaukt jūsu vārdu, ja vien to gribētu? — pēc brīža viņš ievaicājās, kad abi viens otram blakus kādu gabalu bija nosoļojuši klusēdami.

—    Pierādiet, ka varat! — atsaucās Raiderhuds, pēkšņi apstādamies un cieši ielūkodamies sarunbiedram sejā — Pamēģiniet!

—    Jūs sauc Raiderhuds.

—    Jupis ārā, ja tas nav tiesa, — atteica šis džentlmenis. — Bet, kā jūs sauc, to es vis nezinu.

—    Tas ir pavisam cits jautājums, — atbildēja Bred lijs. — Man prātā nav nācis, ka jūs to varētu zināt.

Bredlijs turpināja ceļu, gremdēdamies dziļās domās, un Bezgodis Raiderhuds slāja viņam blakus, kaut ko klusām burkšķēdams. Burkšķēšanas jēga bija izsakāma aptuveni šādi: «Jupis rāvis, ar Bezgodi Raiderhudu katrs tagadīt var izdarīties, kā vien tīk, un viņa vārdu drebināt un dricelēt kā ceļmalas pumpja rokturi.» Dziļo domu jēga tur pretim bija izsakāma aptuveni šādi: «Rīks rokā gan. Vai man izdosies to likt lietā?»

Viņi bija nosoļojuši pa Strendu visā tās garumā, pagājušies pa Pelmelu un nu nogriezās uz Haidparka pusi, Bredlijam piegausinot soli, lai palaistu Raiderhudu pa priekšu — izraudzīties ceļu. Skolotāja domas vērpās tik gausi, tuvākie mērķi rādījās tik neskaidri — tie pakļāvās galvenajam, visu citu pārmācošajam lielajam mērķim vai, pareizāk sakot, kā tumšas koku aprises zem negaisa padebešiem tikai iezīmēja garo ceļu, kura galā viņš saskatīja divus stāvus, ko neizlaida no acīm, — Reibernu un Liziju, — ka abi pieveica vismaz pusjūdzi, iekams Bredlijs atkal ierunājās. Taču ari tad viņš tikai strupi pavaicāja:

—    Kur ir jūsu slūžas?

—    Druscīt vairāk par divdesmit jūdzēm vai, sacīsim, druscīt vairāk par divdesmit piecām augšup pa upi, — drūmi atrūca Raiderhuds.

—    Kā tās sauc?

—    Dūņupes dzirnavu dambja slūžas.

—    Ja es jums piedāvātu piecus šiliņus, kas tad notiktu?

—    Nekas īpašīgs, es tos pievāktu, — atbildēja misters Raiderhuds.

Skolotājs iebāza roku kabatā, izvilka divas puskronas un ielika tās misteram Raiderhudam saujā, bet tas, apstājies pie pirmā piemērotā sliekšņa, padzinkstināja monētas pret kāpnēm, iekams atjāvās tās pieņemt.

—    Vienu par jums, visotrākais saimniek, droši var sacīt, — turpinādams ceļu, teica Raiderhuds, — un tas, domāt, nāks par labu ari priekšdienās. Jūs esat nasks uz maksāšanu. Tak gribas zināt — kam šitā nauda domāta? — To viņš pavaicāja, kad monētas bija rūpigi noglabātas tās svārku puses kabatā, kas atradās tālāk no jauniegūtā paziņas.

—    Jums.

—    Tā gan, neesu jau vakarējais, — noteica Raiderhuds, it kā pierādīdams kaut ko pašu par sevi saprotamu. — Neviens cilvēks pie skaidras saprašanas, zināms, neiedomāsies, ka, saņēmis naudu, es ne no šā, ne no tā došu to kādam atpakaļ. Bet ko jūs par to gribat pretī?

—    Nezinu, vai maz ko gribu par to pretī. Vai arī, ja gribu, tad pats nezinu, kas man vajadzīgs, — Bredlijs atbildēja tik rāmi un vienaldzīgi, it kā runādams pats ar sevi, un misteram Raiderhudam aiz brīnumiem par tādu dīvainību mute palika vaļā.

—    Jums uz šo Reibernu nav labs prāts, — sacīja Bredlijs, sāncenša vārdu izrunādams negribīgi, it kā viņam to kāds no rīkles ar varēm spiestu ārā.

—    Nav vis.

—    Man tāpat.

Raiderhuds pamāja, tad apvaicājās:

—    Tātad jūs maksājat par to?

—    Tikpat labi par to kā par jebko citu. Ir kāds jautājums, par ko vajadzētu vienoties, kaut kas tāds, kas ne mirkli man neiziet no prāta.

—    Jūsu veselībai tas par labu vis nenāk, — moži atsaucās misters Raiderhuds. — Nē! Nepavisam ne, visotrākais saimniek, un nav prāta darbs izlikties, ka tam nepiekrītat. Ticiet man, tas jūs gremž kā vāts. Tas jūs gremž, mērdē un saēd kā rūsa.

—    Ja arī saēd, vai tam nepietiek iemeslu? — drebošām lūpām atteica Bredlijs.

—    Iemeslu, cik uziet, varu derēt uz veselu mārciņu! — iesaucās misters Raiderhuds.

—    Vai pats tikko neapgalvojāt, ka šis cilvēks nekrietni jūs aizvainojis, cēlis jums neslavu, metis acis izaicinājumu un nezin ko vēl nodarījis pāri? Tieši tāpa-t viņš ir apgājies ar mani. No galvas līdz kājām viņš ir kā piebāzts ar indīgām dzēlībām un apvainojumiem. Vai tiešām jūs esat tik lētticīgs un aprobežots, lai neapjēgtu, ka tie abi jūsu lūgumrakstam pat virsū nepaskatīsies un ar to aizdegs savus cigārus?

—         Nekāds brīnums, dies sodi, nebūtu, ja viņi to izdarītu, — jau skaizdamies piekrita Raiderhuds.

—        Ja viņi to izdarītu! Izdarīs. Gribu kaut ko pavaicāt. Sis tas par jums man ir zināms vairāk nekā jūsu vārds vien, šo to zinu arī par veco Heksemu. Kad jūs beidzamo reizi redzējāt viņa meitu?

—   Kad es beidzamo reizi redzēju viņa meitu, visotrākais saimniek? — Raiderhuds atkārtoja, jo vairāk izlikdamies nesaprotam, ko no viņa grib, jo dedzīgāka kjuva Bredlija valoda.

—    Jā. Nevis ar viņu runājāt. Tikai redzējāt — kur?

Bezgodis nojauta, no kuras puses vējš pūš, taču atslēgu

noslēpuma atklāšanai pagaidām vēl rokā turēja visai nedroši. Apjukumā blenzdams uzbudinājuma sašķobītajā sarunbiedra sejā, viņš lēnām, kā prātā kaut ko aprēķinādams, sacīja:

—   Acīs viņu neesu redzējis … ne reizi… ne reizi kopš tās dienas, kad Vecais nomira.

—    Pēc izskata jūs meiteni labi pazīstat?

—   Kā ta' es nepazīšu! Lai kāds cits šo pazītu vēl labāk!

—    Un arī viņu pazīstat tikpat labi?

—   Kādu viņu? — jautāja Raiderhuds, tad, noņēmis cepuri, paberzēja ar to pieri, stulbi blenzdams vaicātājā.

— Lai nolādēts šis vārds! Vai tiešām tas jūsu ausīm skan tik patīkami, ka gribat to dzirdēt vēlreiz!

—   Ak tā! Šiten to! — iesaucās Raiderhuds, veiksmīgi piespiedis skolotāju pie sienas, lai labāk nopētītu tā jaunumā savaikstīto vaigu. — Starp tūkstošiem tūlītās sazīmētu.

—   Vai esat… — Bredlijs lūkoja jautāt iespējami mierīgi, taču, lai kā turēdams balsi grožos, seju savaldīt nespēja, — vai esat viņus kādreiz redzējis kopā?

(Nu Bezgodis atslēgu sagrāba cieši abās rokās.)

—    Redzēju viņus kopā, visotrākais saimniek, kad Vecais tika izvilkts krastā. .

Lai ko Bredlijs spētu noslēpt kaut vesela pratinātāju bara pētīgajiem skatieniem, tumsonīgā Raiderhuda acīm viņam neizdevās aizmiglot jautājumu, kas plosīja viņa krūtis.

«Saki laukā skaidri un gaiši, ja gribi saņemt atbildi,» stūrgalvīgi nodomāja Raiderhuds, «nedomā, ka es aiz brīva prāta tev uzprasīšos.»

—    Vai viņš, teiksim, atļāvās kādas vaļības? — pārvarējis sevi, Bredlijs beidzot ievaicājās. — Varbūt izrādīja viņai īpašu laipnību?

—    Izrādīja milzīgu laipnību, — atbildēja Raiderhuds. — Jupis ārā, kad es nupatās iedomāju . ..

Aizrāvies viņš, gluži dabiski, bija novirzījies no uzsāktās sarunas temata. Bredlijs pavērās viņā, gaidīdams paskaidrojumu.

—    Kad es nupatās iedomāju… — Raiderhuds iesāka izvairīgi, jo šos vārdus viņam gribējās aizstāt ar citiem: «Kad es nupatās redzu, ka tevi plosa greizsirdība …» (tie paši varītēm lauzās pār lūpām) — manus vārdus viņš varbūtās tīšām uz papīra izlika aplam, tāpēc ka ir tai skuķī ieķēries.

Nolaišanās līdz šādām aizdomām vai pieļāvums, ka tām varētu noticēt (jo īsteni Bredlijs neko tamlīdzīgu nepieļāva), pārsniedza zemiskuma robežu, līdz kurai bija nolaidies skolotājs. Sasniegtā robeža bija iesaistīšanās pārrunās un darīšanās ar nelieti, kas nekavētos aptraipīt dubļiem Lizijas un tās brāļa godu. Vēl viens niecīgs solis, un tiks pārkāpta beidzamā robeža. Neko neatbildējis, Bredlijs nodurtu galvu soļoja tālāk.

Ko varētu panākt ar šādu pazīšanos, to viņa kūtrās, samudžinātās domas nespēja izlobīt. Sis tēvainis turēja ļaunu prātu uz viņa nīsto cilvēku, un tas jau kaut ko nozīmēja, lai gan mazāk, nekā viņš būtu vēlējies, jo jaunajā paziņā nejautās tik nāvējošs niknums, kāds kvēloja viņa paša krūtīs. Sis vīrs pazina Liziju un laimīga gadījuma pēc varēja meiteni ieraudzīt vai par to izdzirdēt kādu vēsti, un arī tas jau kaut ko nozīmēja, jo vēl viens pāris acu un ausu var lieti noderēt. Jaunais paziņa bija slikts cilvēks un acīm redzami labprāt ļautu sevi uzpirkt. Tas patiešām kaut ko nozīmēja, jo nekā nelāgāka par Bredlija ,pašā stāvokli un nodomiem nevarēja būt, taču radniecīgas tumšas dvēseles iesaistīšana rīcībā likās iedvešam kaut niecīgas cerības uz atbalstu, lai gan iespējams, ka pie jaunā paziņas palīdzības vispār nevajadzēs ķerties.

Bredlijs spēji apstājās un bez aplinkiem Raiderhudam noprasīja, vai tam ir zināms, kur Lizija atrodas. Raiderhuds to, saprotams, nezināja. Vēl skolotājs noprasīja, vai, saņēmis kādas vēstis par meiteni vai manījis, ka Reiberns to meklē vai lūko uztaustīt sazināšanās iespējas, Raiderhuds par attiecīgu samaksu to darīs zināmu viņam, Bredlijam. Raiderhuds, saprotams, to darīšot mīļuprāt. Viņš esot «noskaņots pret tiem abiem», Raiderhuds pavēstīja, sakāmo pavadīdams ar lāstiem, un vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka tie abi maisās pa kājām un nejauj viņam vaiga sviedros pelnīt dienišķo maizi.

—     Nu tad mēs drīz atkal redzēsimies, — sacīja Bredlijs Hedstouns, vēl brīdi apcerējis nākotnes izredzes. — Klāt arī cejš uz ciematu, un klāt arī rītausma. Tieši jābrīnās, cik drīz tā pienākusi.

—    Bet es tak, visotrākais saimniek, nezinu, kur jūs meklēt, — teica misters Raiderhuds.

—    Tas nemaz nav vajadzīgs. Es toties zinu, kur meklēt jūs, gan jau atradīšu pie slūžām.

—    Klau, visotrākais saimniek, no šitādas sausas runāšanas labuma dikti maz, — Raiderhuds tomēr neatlaidās, — iesim apslacīsim iepazīšanos, ieķersim pa lāsei ruma ar pienu, visotrākais saimniek.

Bredlijs padevās, un abi iegriezās tuvīnā dzertuvē, kur pretīgi oda pēc sasmakuša siena un sapelējušiem salmiem, kur katrs pa savai modei izklaidējās pēc nakts brauciena pārradušies važoņi, apkaimes fermeru algādži, nožēlojami klaidoņi, nodzērušies plenderi un dažnedažādi citi naktsputni, kuri te ielidoja pa ceļam mājup uz yu laktu, un kur ikviens no šiem naktsputniem, kas laidelējās ap notašķīto leti, ne mirkli nekļūdījās, kaislību plosītajā, kaut spalvas glīti saglaudušajā jaunienācējā naktsputnā sazīmēdami visnelāgāko no visiem naktsputniem.

Izrādot siltas jūtas pret važoni, kam iegadījās doties uz slūžu pusi, misteram Raiderhudam laimējās — viņš uzrāpās groziem piekrauta vezuma čukurā un atlikušo ceļa gabalu nobrauca, gulēdams augšpēdus, ar paunu pagalvī. Bredlijs devās atpakaļ, pazagšus līkumodams pa klusām šķērsieliņām, un bez steigas sasniedza skolu un savas mājas. Saulei lecot, viņš, nomazgājies un sasukājies, rūpīgi ietērpies melnā vestē un svārkā, apsējies melnu kaklasaiti un apvilcis melnbaltas mistrota auduma bikses, ar sudraba pulksteni kabatā un matu važiņu ap kaklu kā īsts skolmeistariska mednieka paraugs pilnā mednieka aprīkojumā ieradās pie sava kurtu bara, kas smilkstēdams un kvekšķēdams lēkāja viņam apkārt.

Tomēr, iepriekšējā naktī līdz izmisumam nelabo garu notrenkāts, viņš apdullumā pārspēja nelaimīgos radījumus, kas reiz nežēlīgajā pagātnē, necilvēciskas mocības pārcietuši, aiz šausmīgām bailēm paši sevi apvainoja visneticamākajos noziegumos. Spārdīts un šaustīts viņš bija mircis vienos sviedros. Ja no svētajiem rakstiem ņemto miermīlīgo rindu vietā uz sienas parādītos Bredlija nakts medību apraksts, tad ari vissekmīgākie audzēkņi šaušalās no sava skolotāja būtu aizbēguši.

XII NODAĻA

Nelaimes nojausma.

Uzlēca saule, starodama pāri visai Londonai un savā diženajā augstsirdībā at]audamās iezibināt zaigojošas dzirkstis mistera Lemla vaigubārdā, kad viņš sēdēja pie brokastu galda. Misteram Leinlam lieti noderēja kaut neliels uzmirdzējums no ārienes, jo iekšienē viņam valdīja drūma tumsība un vaigs rādījās gauži apmācies.

Misis Lemla sēdēja savam pavēlniekam pretī. Laimīgais krāpnieku pāris, abi cieši saistīti ar savstarpējas apkrāpšanās saitēm, saīguši blenza galddrānā. Lai gan pa ēdamzāles logiem pavērās skats uz saules pielieto Sekvilstrītu, šai telpā valdīja tāda nomāktība, ka ikviens no tirgoņiem, kas šo ģimenīti apgādāja ar visu nepieciešamo, palūkojies pa aizkaru spraugu, tūdaļ būtu aptvēris mājienu un steigšus piesūtījis rēķinu līdz ar prasību nekavējoties to apmaksāt. Taču vairākums tirgoņu rēķinu jau bija piesūtījuši, šādu mājienu nemaz negaidīdami.

—    Man šķiet, ka jau kopš mūsu apprecēšanās jums nav gadījies turēt rokās naudu, — sacīja misis Lemla.

—    Jūsu šķitums varbūt tiešām atbilst patiesībai, — atbildēja misters Lemls. — Tam nav nekādas nozīmes.

Vai tā bija īpaša īistera un misis Lemlu savdabība, vai arī kaut kas līdzīgs novērojams citu mīlošu laulāto draugu attiecībās? Savās ģimeniskajās pārrunās viņi nekad nevērsās viens pie otra, bet uzbilda kādu neredzamu rēgu, kas it kā bija nostājies pusceļā starp abiem. Varbūt šādās laulāto izskaidrošanās reizēs no skapja izkāpj ģimenes noslēpuma nelabais gars, lai viņus uzklausītu?

—    Šai namā neesmu acīs redzējusi citu naudu kā vien

savu ikgadējo renti, — vērsdamas pie rēga, sacīja misis Lemla. — To es varu apzvērēt.

—    Nepūlieties ar zvērēšanu, — misters Lemls uzrunāja rēgu, — saku jums vēlreiz — tam nav nekādas nozīmes. Savu ikgadējo renti jūs nekad vēl neesat izmantojusi tik izdevīgi.

—    Izdevīgi? Kādā ziņā? — iesaucās misis Lemla.

—    Tikdama pie kredīta un dzīvodama pārticīgi, — atbildēja misters Lemls.

Kas zina, vai, uzklausījis viņam uzticēto jautājumu un atbildi, rēgs nicīgi nosmējās, toties katrā ziņā smējās misis Lemla un smējās arī misters Lemls.

—    Un kas būs pēc tam? — misis Lemla apvaicājās rēgam.

—    Pēc tam būs izputēšana, — misters Lemls atbildēja tai pašai uzticības personai.

Pēc tam misis Lemla uzmeta rēgam nicīgu skatienu, nepūlēdamās pavērties misterā Lemlā, un nodūra acis. Misters Lemls darīja tieši to pašu un arī nodūra acis. Tai brīdī istabene ienesa grauzdiņus, un nelabais veikli ielīda atpakaj skapī un noslēdzās no ārpasaules.

—    Sofronija! — ierunājās misters Lemls, kad istabene bija atstājusi viņus vienus. Un atkārtoja krietni skaļāk: — Sofronija!

—    Kas ir?

—    Lūdzama, uzklausiet mani uzmanīgi! — Viņš lūkojās sievā bargi, līdz tā tiešām sāka uzmanīgi klausīties, un tad turpināja: — Man vajadzīgs jūsu padoms. Beidziet, beidziet, diezgan esat gražojusies! Mūsu noruna un līgums jums ir zināmi. .Jārīkojas saskaņoti mūsu abu interešu labad, un šais jautājumos jūs veiklībā no manis nebūt neatpaliekat. Citādi mēs vis kopā nebūtu sametušies. Ka«s tagad darāms? Mēs esam piespiesti pie sienas. Ko tagad darīsim?

—    Vai jums padomā nav nekas prātīgs, kas noderētu, lai tiktu pie līdzekļiem?

Misters Lemls ieklupa vaigubārdā, lūkodams tur rast atbildi, tomēr cerībās vīlās un tāpēc atbildēja:

—    Nē, mums, kā jau dēkaiņiem, cerībā uz lielo vinnestu jāielaižas spēlē par visu banku, taču beidzamā laikā laime no mums novērsusies.

Misis Lemla grasījās izteikt savas pārdomas:

—    Vai jums nav… — taču laulātais draugs viņu pārtrauca:

—    Mums, Sofronija. Mums, mums, mums.

—    Vai mums nav nekā pārdodama?

—         Ne velna! Es vienam ebrejam ieķīlāju šīs mēbeles, un viņš tās var savākt rīt vai parīt, vai šodien pat. Viņš tās būtu sen jau savācis, ja te nebūtu iejaukts Fledžbijs.

—    Kāda Fiedžbijam tur darīšana?

—         Viņš to ebreju pazīst. Brīdināja mani iepriekš, kamēr vēl nebiju iekritis tā ķetnās. Toreiz viņš veltīgi centās šo ebreju noskaņot par labu kādam citam.

—         Jūs gribat sacīt, ka Fledžbijs pūlējās panākt, lai kāds pažēlotu jūs?

—    Mūs, Sofronija. Mūs, mūs, mūs.

—    Lai būtu — mūs.

—         Gribu sacīt, ka ebrejs pagaidām nav uzsācis neko tādu, ko varētu uzsākt, un ka Fledžbijs ir pārliecināts par savu ietekmi un spējām viņu atturēt no jebkādas draudīgas rīcības.

—    Jūs ticat Fiedžbijam?

—         Es neticu nevienam, Sofronija. Neticu, dārgā, kopš tā brīža, kad noticēju jums. Tomēr šķiet, ka Fiedžbijam šoreiz ir taisnība.

Tādējādi devis zīmīgu mājienu par sievas nesenējiem dumpīgajiem vārdiem sarunā ar ģimenes nelabo garu, misters Lemls piecēlās no brokastu galda — varbūt lai slēptu smaidu vai pāris balto plankumu, kas parādījās degungalā, — pamīņājās uz paklāja un nostājās kamīna priekšā.

—        Ja mums šo izdzimumu būtu izdevies saprecināt ar Džordžiānu … taču ko velti muti dzisināt — izliets ūdens tik un tā nav sasmeļams.

Uzgriezis kamīnam muguru, Lemls gramstījās gar rītasvārka stērbelēm un runādams vēroja laulāto draudzeni, bet viņa nobālēja un nodūra skatienu grīdā. Juzdamās laulātā drauga priekšā vainīga un varbūt arī nojauzdama iespējamās briesmas, jo baidījās no vīra — baidījās pat no viņa rokas un kājas, lai gan nekādus varasdarbus vēl nebija pieredzējusi, — misis Lcmla ar skubu metās viņam pielabināties.

—    Ja mums izdotos aizņemties naudu, Alfred …

—        Izdiedelēt naudu, aizņemties naudu vai nozagt naudu. Mums tas nozīmē vienu un to pašu, Sofronija, — vīrs viņu pārtrauca.

—    Tad mēs kaut kā izkultos?

—         Bez šaubām. Taču ir vēl kāda cita tikpat savdabīga un neapstrīdama patiesība, Sofronija, un proti — divreiz divi ir četri.

Tomēr, manīdams, ka sieva kaut ko prātā apsver, viņš atkal pagramstījās gar rītasvārka stērbeli, iegumzīja to kreisajā padusē un, labajā saujā sagrābis krāšņo vaigubārdu, klusēdams blenza misis Lemlā.

—         Šādos galēji spiedīgos apstākļos, Alfred, — viņa sacīja, bikli ielūkodamās vīram acīs, — pats dabiskākais ir padomāt par mūsu visbagātākajiem draugiem, kas turklāt ir arī visvientiesīgākie.

—    Jums, Sofronija, nenoliedzami ir taisnība.

—    Par Bofiniem.

—    Jums, Sofronija, nenoliedzami ir taisnība.

—    Vai no viņiem neko nav iespējams izdabūt?

—    Ko no viņiem varētu izdabūt, Sofronija?

Misis Lemla atkal nogrima domās, un misters Lemls, acis nenovērsdams, atkal blenza viņā.

—         Bofinus, Sofronija, esmu iedomājis ne vienreiz vien, — viņš ierunājās pēc neauglīga klusuma brīža, — taču nekādu izeju man nav izdevies saskatīt. Viņi tiek droši apsargāti. Sis velna apsēstais sekretārs nostājies kā mūris starp viņiem un … un godīgiem cilvēkiem.

—        Ja lūkotu tikt no viņa vaļā? — pēc kārtējām pārdomām mazliet atplaukusi, misis Lemla ierosināja.

—         Nesteidzieties, padomājiet, Sofronija! — aizbildnieciski atsaucās piesardzīgais laulenis.

—        Ja viņu no turienes izdzīvotu, notēlojot, ka tas tiek darīts mistera Bofina labā?

—    Nesteidzieties, padomājiet, Sofronija!

—         Beidzamā laikā vērojams, ka večuks kļūst arvien aizdomīgāks un nevienam neuzticas.

—         Skopulīgs arī, dārgā, un tas mums neko labu nesola. Un tomēr nesteidzieties, Sofronija, nesteidzieties un padomājiet!

Misis Lemla padomāja un pēc tam sacīja:

—         Pieļausim, ka izdodas vēl vairāk uzjundīt to slieksmi, par ko esam jau droši pārliecinājušies. Pieļausim, ka mana sirdsapziņa …

—        Mēs zinām, ko no šās sirdsapziņas var gaidīt, mans acuraugs. Jā, es klausos.

—         Pieļausim, ka sirdsapziņa man vairs neļauj noklusēt to, ko šī iznirele skuķe stāstīja par sekretāra bildinājumu. Picjausim, ka sirdsapziņa man liek to izstāstīt misteram Bofinam.

—    Doma nav peļama, — noteica Lemls.

—     Pieļausim, ka es to misteram Bofinam izstāstu, likdama manīt, ka mana izcilā smalkjūtība un godaprāts…

—    Ļofei laba doma, SofronijaI

—    …likdama manīt, ka mūsu izcilā smalkjūtība un godaprāts, — viņa atkārtoja, ar rūgtumu uzsvērdama pēdējos vārdus, — neļauj noklusēt tik blēdīgu un mantkārīgu sekretāra nodomu, tā nelietīgo nodevību pret paļāvīgo saimnieku. Pieļausirn, ka šīs tikumiskās šaubas esmu atklājusi savam cēlprātīgajam vīram un viņš, palikdams uzticīgs nelokāmai taisnīguma izjūtai, man saka: «Jums, Sofronija, tūdaļ pat misteram Bofinam viss jādara zināms.»

—    Jāteic vēlreiz, — pamīdījies sacīja Lemls, — doma nav peļama.

—    Jūs sakāt, ka viņš tiek droši apsargāts, — misis Lcmla turpināja, — arī man tā liekas. Bet, ja izdosies panākt, ka sekretāru padzen, aizsardzībā radīsies vāja vieta.

—    Turpiniet savu domu, Sofronija! Man tā patīk aizvien labāk.

—     Kad, neapšaubāma godīguma skubināti, būsim Bofinam pakalpojuši, lai viņam atveras acis saskatīt, cik nodevīgs ir cilvēks, kam dāvāta tāda uzticība, mēs iemantosim pilnīgas tiesības baudīt viņa paļaušanos un labvēlību. Vai no tā gūsim daudz vai maz — pagaidīsim, gan jau redzēsim, jo nekas cits mums neatliek kā gaidīt. Varbūt laimējas iegūt visu, kas vien iegūstams.

—    Var jau būt, — sacīja Lemls.

—    Kā jums šķiet, — tikpat saltā sazvērnieces tonī apvaicājās misis Lemla, — vai ir iespējams, ka jūs stātos sekretāra vietā?

—    Nav izslēgts, Sofronija. To var iegrozīt. Vai vismaz veikli veco uz to uzvedināt.

Lūkodamās kamīna liesmās, misis Lemla pamāja par zīmi, ka vīru ir sapratusi.

—    Misters Lemls, — viņa domīgi iesāka, balsī ieskanoties tikko manāmai ironijai, — misters Lemls ar vislielāko prieku darīs visu, kas vien ir viņa spēkos. Misters Lemls pats ir darījumu cilvēks, turklāt prāva kapitāla īpašnieks. Misters Lemls ir radis, ka viņam bieži tiek uzticēts nokārtot visāķīgākās darīšanas. Misters Lemls, kas tik teicami prata rīkoties ar manu nelielo bagātību un kas jau iepriekš, protams, bija izslavēts kā mantīgs cilvēks, kurš nepakļaujas nekādiem kārdinājumiem un stāv pāri jebkurām aizdomām.

Misters Lemls pasmaidīja un pat noglāstīja misis Lemlai galvu. Apsvērdams tikko dzirdēto plānu un jaunā priekā aizlaikus izbaudīdams tā pavērtās iespējas, misters l emls izslējās, un deguns viņa sejā šķita izaugam divkārt prāvāks, nekā bijis jebkad agrāk.

Misters Lemls stāvēja, gremdēdamies domās, un misis Lemla nekustīgi sēdēja, krietnu brīdi vērdamās plēnošās oglēs. Taču, līdzko misters Lemls ierunājās, viņa satrūkusies pacēla skatienu un pievērsās pavēlniekam, it kā būtu apzinājusies blēdīgumu savos nodomos, un atkal pakļāvās bailēm no vīra rokas un pat no tā kājas.

—    Man šķiet, Sofronija, jūs esat pametusi novārtā vēl vienu iespēju. Varbūt arī ne, jo sievieti vislabāk izprot sieviete. Kā būtu, ja novāktu to skuķi pašu?

Misis Lemla papurināja galvu.

—    Viņa pār vecajiem ir ieguvusi milzīgu varu. Tā nav salīdzināma ar algota sekretāra ietekmi.

—    Tomēr šai piemīlīgajai skuķei nāktos būt atklātai pret saviem labdariem. Aiz pateicības vien viņai nāktos saviem labdariem atmaksāt ar bezgalīgu uzticēšanos.

Sofronija atkal papurināja galvu.

—    Lai nu tā būtu! Sieviete sievieti izprot labāk, — neapmierināts noteica misters Lemls. — Negribu jums neko uztiept. Ja izdotos atkratīties no abiem, ceļš uz labklājību mums būtu vaļā. Es rīkotos ar viņu bagātību, mana sieva — ar viņiem pašiem. Tā tik būtu dzīvīte!

Vēlreiz papurinājusi galvu, misis Lemla sacīja:

—    Viņi nemūžam ar meiteni nenaidosies. Nemūžam viņi to nesodīs. Ar šo meiteni mums jāsamierinās, ticiet man!

—    Lai notiek! — paraustījis plecus, iesaucās Lemls. — Tikai nekad neaizmirstiet, ka viņa mums nav vajadzīga.

—    Atlicis vēl viens pats jautājums, — sacīja misis Lemla. — Kad lai sāku?

—    Jo drīzāk, jo labāk, Sofronija. Mūsu stāvoklis, kā jau teicu, ir gaužām bēdīgs, un kuru katru brīdi mēs varam piedzīvot kaunu un negodu.

—    Misters Bofins man jādabū ciet viens pats, Alfred. Ja sākumā piedalīsies misis Bofina, viņa visu pratīs nolīdzināt. Zinu, ka sievas klātbūtnē veco saniknot man ne

izdosies. Un par to meiteni vispār nevar būt ne runas, jo es taču atklāšu viņas uzticēto noslēpumu.

—    Lūgt vēstulē satikšanos diezin vai būtu īsti pareizi? — minēja Lemls.

—    Nē, protams, ne. Viņi brīnīsies, gudros, kāpēc esmu rakstījusi, bet man viņš jāpārsteidz galīgi nesagatavojies.

—    Ja aizbrauktu un palūgtu viņu aprunāties zem četrām acīm? — minēja Lemls.

—    Arī tas man nešķiet labākais paņēmiens. Gan es kaut ko izdomāšu. Atstājiet mazo karieti manā rīcībā šodien un rīt (ja šodien neveiksies), gan es viņu nogrābšu.

Līdzko viņi pabeidza apspriešanos, gar logu nozibēja vīrieša stāvs, pie durvīm atskanēja klauvējiens un nošķindēja zvans.

—    Fledžbijs arī klāt, — sacīja Lemls. — Viņš par jums ir sajūsmā un arī ļoti augstās domās. Es nozudīšu. Pielabinieties viņam, lai ietekmē to ebreju. Ebreja vārds ir Raija, un viņš kalpo «Pabsijam un kompānijai». — Pēdējos vārdus izdvesis čukstus, lai tos pa diviem atslēgas caurumiem priekšnamā neuztvertu mistera Fledžbija uzsmailētās ausis, Lemls deva sulainim mājienu klusēt un nedzirdamiem soļiem uzkāpa augšstāvā.

—    Mister Fledžbij, — laipni sagaidīdama viesi, sacīja misis Lemla, — kāds prieks, jūs redzot! Mans nabaga mīļais Alfrēds, norūpējies par saviem darījumiem, izgāja šorīt jau ļoti agri. Dārgais mister Fledžbij, lūdzu, sēdieties!

Dārgais misters Fledžbijs apsēdās un apmierināts (vai. spriežot pēc sejas izteiksmes, drīzāk gan neapmierināts) pārliecinājās, ka vaigubārda ne par mata tiesu nav izdī gusi kopš brīža, kad, nākdams no Olbenijas, viņš bija pagriezies ap stūri.

—    Dārgais mister Fledžbij, diezin vai ir vērts pieminēt, cik ļoti mans nabaga mīļais Alfrēds ir noraizējies par savu pašreizējo stāvokli, jo viņš man stāstīja, kādu mierinājumu jūs esot viņam sniedzis šais pagaidu grūtībās un cik lielu pakalpojumu izdarījis.

—    Ak tā! — noteica misters Fledžbijs.

—    Jā, — sacīja misis Lemla.

—    Nemaz nezināju, ka Lemls tik klaji klāsta savas darīšanas, — patrinies krēslā, teica misters Fledžbijs.

—    Tikai man, — dziļi izjusti sacīja misis Lemla.

101

—    Ak patiešām? — sacīja Fledžbijs.

«— 1117

—    Tikai man, dārgais mister Fledžbij. Esmu taču viņa

sieva.

—        Jā. Es… man jau tā likās, — sacīja misters Fledžbijs.

—         Un, būdama Alfrēda sieva, vai drīkstu lūgt, dārgais mister Fledžbij, — protams, bez viņa ziņas un atļaujas, kā jūs pats ar savu vērīgo prātu nojautlsiet, — vai drīkstu jūs lūgt, lai vēlreiz izdarāt šo pakalpojumu un, izmantojot savu pelnīti iemantoto ietekmi, piedabūjat misteru Raiju vēl mazliet paciesties? So vārdu, miegā svaidīdamies, pa sapņiem izdvesa Alfrēds — viņu taču sauc Raija?

—         Kreditora vārds ir Raija, — atbildēja misters Fledžbijs, manāmi uzsvērdams pirmo vārdu. — «Pabsijs un kompānija». Sentmērijeksā.

—        Jā, jā! — rokas spējā jūtu uzplūdā lauzīdama, iesaucās misis Lemla. — «Pabsijs un kompānija»!

—       Lūgums, ko pauž sievietes… — Fledžbijs iesāka, aču, pūlēdamies rast piemērotu vārdu, iestrēdza tā, ka

misis Lemla medainā liškībā devās viņam palīgā.

—    Sirds?

—         Nē, — atbildēja misters Fledžbijs. — Sieviešu dzimums. Vīrietim tas allaž jāuzklausa, un es labprāt to darītu, ja vien viss būtu atkarīgs no manis. Taču šis Raija ir nekrietns cilvēks, misis Lemla, ticiet man!

—    Bet ja ar viņu runātu jūs, dārgais mister Fledžbij?

—         Nekrietns caur un cauri, goda vārds! — atbildēja Fledžbijs.

—         Pamēģiniet! Pamēģiniet vēl vienu reizīti, dārgais mister Fledžbij! Ko tik jūs nevarat panākt, ja vien vēlaties!

—         Pateicos, — sacīja Fledžbijs, — jūsu vārdi man patiesi glaimo. Varu pamēģināt vēlreiz, ja jūs tā lūdzat. Taču par panākumiem negalvoju. Raija ir stūrgalvīgs vecis un, ja kaut ko sacījis, tad arī izdarīs.

—        Taisnība gan, — iesaucās misis Lemla, — ja apsolīs jums gaidīt, tad arī gaidīs!

(«Velnos, kāds gudrs sievišķis,» Fledžbijs nodomāja. «Man šī sprauga ne prātā nenāca, bet, kolīdz tā pavērās, šī tūdaļ pamanīja un iekšā gan!»)

—         Redziet, dārgais mister Fledžbij, — misis Lemla saviļņota turpināja, — negribu slēpt, kādas cerības Alfrēds saista ar jums — savu patiesu draugu, jo viņam pie apvāršņa ātaususi tāla gaisma.

Tēlainais teiciens neatvairāmajam Fledžbijam rādījās noslēpumā tīts, un viņš pārvaicāja:

—    Kas atausis tanī, kā viņu? …

—         Alfrēds, dārgais mister Fledžbij, vēl šorīt pat pirms prorniešanas izstāstīja man savus nodomus, kas var pilnībā grozīt visu, par ko viņš pašlaik ir norūpējies.

—    Patiešām? — jautāja Fledžbijs.

—         Jā gan! — Sai mirklī misis Lemla laida darbā nēzdodziņu. — Jūs zināt, dārgais mister Fledžbij, — jūs, kas esat iepazinis cilvēka sirdi un iepazinis pasauli, — jūs zināt, kāds posts būtu zaudēt stāvokli sabiedrībā, zaudēt uzticību, kad iespēja īsu bridi noturēties pretī grūtībām varētu mūs izglābt.

—         Aha! — sacīja Fledžbijs. — Tātad jūs, misis Lemla, domājat, ka, ieguvis laiku, Lemls neizputētu? Tas tāds teiciens, — misters Fledžbijs kā atvainodamies paskaidroja, — ko pieņemts lietot biržā.

—    Tieši tā. Jā, jā, jums taisnība.

—        Tad jau mums iznāk pavisam cita runa, — sacīja Fledžbijs. — Tūdaļ iešu un lūkošu satikt Raiju.

—    Lai Dievs jūs svētī, dārgais mister Fledžbij!

—    Ko nu par to! — sacīja Fledžbijs.

Misis Lemla sniedza viņam roku.

—         Apburošas un cēlas sievietes roka, — teica misters Fledžbijs, — aizvien ir atalgojums par…

—         …par augstsirdīgu rīcību! — sacīja misis Lemla, alkdama drīzāk tikt no Fledžbija vaļā.

—         Gluži tā vis es negribēju sacīt, — Fledžbijs iebilda, jo nekad, nekādos apstākļos necieta, ka viņam ko saka priekšā, — taču jūs man glaimojat. Vai drīkst to apstiprināt ar … ar vienu … ko? Ardievu!

—        Vai varu uz jums paļauties, ka nekavēsieties, dārgais mister Fledžbij?

Pie durvīm apstājies, Fledžbijs atskatījās un ar cieņu veltīja misis Lcmlai gaisa skūpstu.

—    Varat paļauties.

Izpildīt savu žēlsirdības misiju misters Fledžbijs steidzās ar tādu skubu, it kā viņa kājas spārnotu visi augstsirdības kalpībā nodotie labie gari. Iespējams pat, ka tie bija apmetušies arī viņa krūtīs, jo viņš līksmē staroja. Balss Fledžbijam skanēja nedzirdēti gavilējoši, un, iedrāzies Sentniērijeksas kantorī, kur tai brīdī neviena nebija, viņš kāpņu apakšā notrallināja:

—    Ei, Jūdas, ko tu tur atkal perini?

Vecais virs ienāca kantori cieņas pilns kā arvien.

—    Ehē! — sacīja Fledžbijs un, aci piemiegdams, atkāpās soli atpakaļ— Tev, Jeruzāleme, atkal kāda nešķīstība aiz ādas!

Vecais vīrs vaicājoši pacēla skatienu.

—    Jā gan, nemaz te man nebrīnies! — sacīja Fledžbijs. — Ak tu grēka pagale! Ak tu blēža gabals! Ko tu uzdrīksties? Lemla mantību grasies izūtrupēt? Nekas tevi no šā nodoma nenovērsīs, ko? Ne mirkli tu vairs nespēj nociesties, ko?

Saimnieka balss un niknais skatiens vecajam vīram lika nekavējoties uzsākt rīkošanos, un viņš paņēma uz pults nolikto platmali.

—    Vai tev, āmurgalva, nav likts pie sirds, ka viņš pagūs izsprukt sveikā, ja tu ilgi bakstīsies, ko? — sacīja Fledžbijs. — Ak tev neatlēks nekāds labums, ja viņam neizdosies izsprukt sveikā, ko? Tev rokā ir parādzīme, bet viņam neradīsies nauda, ar ko samaksāt. Ak tu, nolāpītais žīds!

Vecais vīrs palika stāvam neizpratnē, it kā cerēdams saņemt vēl kādus norādījumus.

—    Vsi man jāiet, ser? — beidzot viņš klusu pavaicāja.

—    Viņš vēl prasīs, ir vai nav jāiet! — Fledžbijs iebrēcās. — Prasīs man, it kā pats nezinātu, kas šim darāms! Prasīs, itin kā pats jau nebūtu pagrābis cepuri! Prasīs, itin kā pats asām acīm, kas griež kā bārdas naži, neglūnētu uz savu stibiķi kaktā pie durvīm!

—    Vai man jāiet, ser?

—    Vai tev jāiet? — Fledžbijs ņirgājās. — Jā, velcies drīzāk! Tenterē prom, Jūdas!

XIII NODAĻA

Slikta slava tālu skan.

Palicis kantorī viens, neatvairāmais Fledžbijs uzbīdīja cepuri uz vienas auss, svilpodams pasoļoja pa istabu un ielūkojās atvilktnēs, izokšķerēja visus kaktus cerībā uziet , pierādījumus, ka liek krāpts, taču neko aizdomīgu neatrada.

— Nav viņa nopelns, ka netieku krāpts, — piemiedzis aci, misters Fledžbijs pats sev paskaidroja, — es viņu turu stingrā uzraudzībā.

Laiskā varas apziņā pierādīdams savas «Pabsija un kompānijas» pavēlnieka tiesības, viņš ar spieķi pabakstīja ķebļus un kārbas, iespļāva kamīnā un, ķēnišķīgā cēlumā piestūrējis pie loga, palūkojās šaurajā ieliņā, un viņa ačeles pievērsās «Pabsija un kompānijas» nama slēģiem. Slēģi, kā izrādījās, noder ne tikai logu aizsegšanai vien, jo Fledžbijs attapās, ka kantori palicis viens un durvis nav aizslēgtas. Viņš jau dzīrās iet un slēgt tās ciet, lai kāds nejaušs ienācējs aiz neziņas neiedomātos, ka viņam ir kāds sakars ar šo namu, taču izdzirdēja pie durvīm soļus un palika stāvam.

Nācēja bija leļļu šuvēja ar groziņu uz vienas rokas un kruķi otrā rokā. Mis Rēnas vērīgās acis misteru Fledžbiju pamanīja jau iztālēm, pirms misters Fledžbijs bija pamanījis mis Renu, un viņam neizdevās aizcirst durvis tai deguna priekšā — nevis tāpēc, ka meitene jau bija tikusi līdz slieksnim, bet drīzāk gan tāpēc, ka, ieraudzījusi Fledžbiju, tā bez mitas māja viņam sveicienus. Izdevīgo mirkli viņa izmantoja tik veikli, ka, uzklibojusi pa kāpieniem, kantorī atradās aci pret aci ar misteru Fledžbiju, iekams tas paguva veikt visu nepieciešamo, lai pierādītu, ka te neviena nav.

—   Ceru, ka esat pie labas veselības, ser, — sacīja mis Rena. — Vai misters Raija ir mājās?

Fledžbijs bija atkritis krēslā un notēloja, ka ir pārguris gaidīdams.

—    Jādomā, ka drīz pārnāks, — viņš atbildēja, — pēkšņi kaut kur aizskrēja un nezin kāpēc lika man gaidīt. Jūs, šķiet, esmu redzējis jau agrāk.

—    Vienreiz esat redzējis, — atbildēja mis Rena, — ja tikai jums ir acis pierē. — Šo nosacījumu viņa piebilda pusčukstus.

—    Kad jūs uz jumta nodevāties kaut kādām spēlēm. Nu es atminos. Kā klājas jūsu draudzenei?

—    Draudzeņu, ser, man, vai zināt, netrūkst, — atbildēja mis Rena. — Kuru jūs domājat?

—    Viens pīpis, — piemiedzis aci, sacīja misters Fledžbijs, — vienalga, kuru, visas jūsu draudzenes. Kādas šis Ir — ciešamas?

Apmulsusi mis Rena izvairījās no atbildes uz mistera Fledžbija draiskulīgo joku un ar groziņu klēpī apsēdās aizdurves kaktā. Ilgi un pacietīgi klusējusi, viņa beidzot atkal ierunājās:

.— Atvainojiet, ser, esmu radusi šai laikā sastapt misteru Raiju mājās, tāpēc aizvien nāku šurp nenokavēdamās. Gribēju tikai par saviem diviem nabaga šiliņiem nopirkt pāris auduma gabaliņu. Varbūt jūs tos pārdosiet, un es steigšos mājās pie darba.

—    Es lai jums pārdotu?! — sacīja Fledžbijs, pagriezis galvu pret meiteni, jo, acis blisinādams, sēdēja pie kamīna, blenza uguni un taustīja savus vaigus. — Jūs taču neiedomāsieties, ka man ir kāds sakars ar šo veikalu vai tirgošanos vispār!

—    Neiedomāšos? — atsaucās mis Rena. — Viņš taču pats toreiz sacīja, ka jūs te esot saimnieks.

—    Tas vecais krauklis melnajā paltrakā? Raija? Viņš jums pierunās ausis pilnas.

—    Var jau būt, bet arī jūs teicāt to pašu, — atbildēja mis Rena. — Vai vismaz izturējāties kā saimnieks un ne vārda viņam pretī nebildāt.

—    Kārtējā Raijas blēdība, — noteica misters Fledžbijs un saltā nicībā paraustīja plecus. — No blēdībām vien viņš sastāv. Toreiz viņš sacīja: «Kāpiet man līdzi uz jumta, ser, un es jums parādīšu vienu glītu meiteni. Nebrīnieties, ja saukšu jūs par saimnieku.» Un es uzkāpu uz jumta, un viņš parādīja glīto meiteni (tik tiešām bija vērts uz to paskatīties) un sauca mani par saimnieku. Nezinu, kam tas bija vajadzīgs. Droši vien to nezina arī viņš pats. Ar blēdīšanos Raija noņemas pašas blēdīšanās labad, jo ir blēdīgākais, — misters Fledžbijs pakustināja smadzenes, meklēdams īsti piemērotu teicienu, — no visiem blēžiem.

—    Ak mana galva! — iesaucās leļļu šuvēja, apņemdama galvu abām rokām, it kā tā draudētu pārsprāgt.

—   Jūs droši vien to nedomājat nopietni.

—    Domāju gan, mana mīļā, — atbildēja Fledžbijs,

—   domāju pavisam nopietni, ticiet man!

Liegšanās bija ne vien piesardzīgs diplomātisks gājiens, ar ko Fledžbijs nodrošinājās pret nejaušu iespēju, ja kantorī ieklīstu vēl kāds apmeklētājs, bet arī atmaksa mis Rēnai par lieko skarbumu, turklāt tā pavēra izdevību ļauni paņirgāties par veco ebreju. «Slava šim vecajam žīdam ir . nelāga, taisni par to viņam arī maksā, un savu naudu no tā blēža es izspiedīšu līdz beidzamam pensam.» Tāda bija Fledžbija parastā domu gaita veikala jautājumos, jo vairāk šai reizē, kad vecais ebrejs bija uzdrīkstējies kaut ko darīt slepus, lai gan šāds noslēpums, kas nāca par ļaunu

cilvēkam, kuru Fledžbijs neieredzēja, pats par sevi viņam nešķita netīkams.

Mis Rcna sašļukusi sēdēja aizdurvē, domīgi raudzīdamās gridā, un atkal iestājās ilga, nomācoša klusēšana, līdz mistera Fledžbija vaibsti saspringa, vēstīdami, ka pa durvjaugšas rūtīm viņš ieraudzījis vēl kādu stāvu mīdāmies pie kantora sliekšņa. Kaut kas nočabēja, atskanēja klauvējiens, pēc tam vēlreiz nočabēja, un kāda roka vēlreiz pieklauvēja. Tā kā Fledžbijs izlikās neko nemanījis, durvis beidzot lēnām vērās vaļā un spraugā parādījās bikla, vecišķa džentlmeņa kalsnā sejiņa.

—    Misters Raija? — apmeklētājs ļoti pieklājīgi pavaicāja.

—    Arī es viņu gaidu, ser, — atbildēja misters Fledžbijs. — Misters Raija izgāja un atstāja mani te vienu. Ceru, ka viņš kuru katru brīdi atgriezīsies. Varbūt arī jūs piesēdīsiet.

Džentlmenis apsēdās un, kā grūtsirdības pārņemts, pie kļāva plaukstu pie pieres. Fledžbijs zagšus vēroja atnā cēju un likās priecājamies par tā nomāktību.

—    Jauks laiks, ser, — ierunājās Fledžbijs.

Mazais, izdēdējušais džentlmenis likās tik dziļi iegrimis drūmās pārdomās, ka mistera Fledžbija balsi sadzirdēja pēc tās izskanēšanas kantora klusumā. Tikai tad viņš satrūcies ierunājās:

—    Atvainojiet, ser! Jūs laikam kaut ko man sacījāt.

—    Sacīju, — Fledžbijs mazliet pacēla balsi, — ka šodien laiks ir jauks.

—    Atvainojiet, lūdzu! Atvainojiet, ser! Jauks gan.

Mazais, izdēdējušais džentlmenis atkal piekļāva plaukstu

pie pieres, un misters Fledžbijs atkal likās par to priecājamies. Kad džentlmenis nopūties sagrozījās krēslā, Fledžbijs vīpsnādams sacīja:

—    Ja nemaldos, misters Tvemlovs?

Izdēdējušais džentlmenis šķita stipri izbrīnījies.

—    Reiz man laimējās kopā ar jums pusdienot pie Lemliem, — sacīja Fledžbijs. — Man pat piekrīt gods būt ar jums tādos kā rados. Esam sastapušies necerētā vietā, bet cilvēks nekad nevar zināt, kam Sitijā uzskries virsū. Ceru, ka esat pie labas veselības un laimīgi baudāt dzīvi.

Pēdējos vārdos varbūt varēja saklausīt zināmu nekaunību, taču, no otras puses, varbūt tie liecināja par iedzimtu mistera Fledžbija labvēlīgumu. Misters Fledžbijs ar cepuri galvā sēdēja uz ķebļa, vienu kāju pret otra ķebļa šķērsi atspēris. Misters Tvemlovs platmali bija noņēmis, jau nākdams iekšā pa durvīm, un tā arī palika sēžam ar atsegtu galvu.

Jūtīgo Tvemlovu, kas apzinājās, ka stājies ceļā laipnā Fledžbija nodomiem, šī sastapšanās gauži mulsināja. Viņš jutās tik apjucis, cik vien apjucis var justies īsts džentlmenis. Misteram Tvemlovam šķita, ka pret Fledžbiju jāizturas ar atturīgu cieņu, un viņš stīvi tam paklanījās. To pamanījis, Fledžbijs šaurās ačeles samiedza vēl šaurākas. Leļļu šuvēja sēdēja savā aizdurves kaktā, turēdama kruķi pār groziņu sakrustotajās rokās, un šķita nekam nepievēršam uzmanību.

—         Nez kur viņš tik ilgi kavējas, — palūkojies pulkstenī, noburkšķēja misters Fledžbijs. — Cik rāda jūsējais, mister Tvemlov?

Mistera Tvemlova pulkstenis rādīja — desmit minūtes uz vieniem, ser.

—         Saskan mats matā, — piebalsoja Fledžbijs. — Jūs, cerams, šeit esat ieradies patīkamākās darīšanās nekā manējās.

—    Pateicos, ser, — atsacīja misters Tvemlovs. Fledžbijs šaurās ačeles atkal samiedza vēl šaurākas,

pašapmierināti blenzdams Tvemlovā, kas bikli pakšķināja pa galda malu ar salocītu vēstuli.

—        Viss, ko zinu par misteru Raiju, — Fledžbijs atsāka sarunu, vecā ebreja vārdu izmezdams uzsvērti nevērīgi,

—    liek man domāt, ka šai kantorī cilvēki iegriežas tikai nepatīkamās darīšanās. Sen man ir skaidrs, ka viņš ir pats sīkstākais un alkatīgākais izspiedējs visā Londonā.

Uz Fledžbija vārdiem misters Tvemlovs atbildēja, stīvi paklanīdamies. Teiktais viņu acīmredzot satrauca.

—    Tik briesmīgs izspiedējs, — Fledžbijs turpināja,

—    ka nekāda vara mani nepiedabūtu te ne mirkli kvernēt, ja es nebūtu to cieši apsolījis labam draugam. Ja draugs nokļuvis postā, pienākums liek viņu atbalstīt. To es saku un pierādu ar saviem darbiem.

Taisnprātīgais Tvemlovs nosprieda, ka šādas jūtas, lai kas tās būtu paudis, pelna vissirsnīgāko atsaucību.

—    Jums patiešām ir taisnība, ser, — viņš izjusti sacīja.

—    Jūsu rīcība ir paraugs vīrišķībai un augstsirdībai.

—         Priecājos, ka esat ar mani vienisprātis, — atsaucās Fledžbijs. — Kāda sagadīšanās, mister Tvemlov, — nošļūcis no savas laktas, viņš taustījās Tvemlovam tuvāk,

—    draugi, par kuriem šodien es gribu aizbilst, ir tie paši, kuru namā iepazinos ar jums. Lemli. Misis Lemla ir ārkārtīgi jauka un pievilcīga sieviete, vai jums tā neliekas?

Sirdsapziņas mocīts, biklais Tvemlovs nobālēja.

—    Jā, — viņš sacīja. — Jauka gan.

—    Kad viņa šorīt mani lūdza darīt visu iespējamo, lai nomierinātu viņas kreditoru, šo pašu misteru Raiju, — esmu tiešām pār viņu iemantojis zināmu ietekmi, taču nebūt ne tādu, kā domā misis Lemla, — kad šāda sieviete mani sauca par dārgo misteru Fledžbiju un slacīja asaras — kas cits, pēc jūsu domām, man atlika?

—    Nekas cits kā nākt šurp, — izdvesa Tvemlovs.

—    Nekas cits kā nākt šurp. Un es esmu atnācis. Bet kāpēc Raija satrūkās, — sabāzis rokas kabatās, izlikdamies gremdējamies dziļās pārdomās, sacīja Fledžbijs, — kāpēc viņš satrūkās, kad es izteicu Lemlu lūgumu nelaist zem āmura visu viņu mantību, par ko viņam izrakstīta parādzīme, kāpēc viņš drāzās projām, apsolījies drīz atgriezties, un kāpēc viņam ievajadzējās tik ilgi atstāt mani te vienu — to es nudien nesaprotu.

Bruņnieciskais Tvemlovs, Skaidrās sirds ordeņa kavalieris, nekādu padomu nezināja dot. Viņu pašu mocīja nožēla, gremza sirdsapziņa. Jo pirmoreiz mūžā viņš bija ielaidies aizmuguriskā darījumā, un tā bija nosodāma rīcība. Slepenā sazvērestībā pret šo paļāvīgo jauno cilvēku viņš bija ielaidies tikai tāpēc, ka jaunā cilvēka izturēšanās neatbilda viņa paša paradumiem.

Taču paļāvīgais jaunais cilvēks joprojām bēra kvēlojošas ogles uz mazā džentlmeņa viegli aizkustināmās galvas.

—    Atvainojiet, mister Tvemlov, tagad jūs pats redzat, kādi darījumi te tiek kārtoti. Varbūt es kaut ko varētu darīt jūsu labā? Jūs esat audzināts par džentlmeni, nevis par veikalnieku, — šais vārdos, iespējams, atkal ieskanējās tikko manāma nekaunība, —tāpēc darījumu kārtošanā varbūt nejūtaties visai stiprs. Ko citu gan no jums var gaidīt!

—    Darījumu kārtošanā, ser, jūtos vēl nedrošāks kā dzīvē, — atbildēja Tvemlovs, — nezinu pareizāk nosaukt savus trūkumus. Es patiešām neizprotu savu stāvokli jautajumā, kura dēļ esmu šeit ieradies. Taču ir iemesli, kas nekādā ziņā man neļauj pieņemt jūsu palīdzību. Būtu neglīti, ļoti neglīti, ja es to izmantotu. Neesmu to pelnījis.

Krietnais, bērnišķīgais radījums! Likteņa sodīts lauzties caur dzīvi pa tik šaurām, gaismas tikko apspīdētām taciņām un Ceļā uzlasīt citiem pāri palikušas druskas un pabiras!

—    Varbūt lepnums jums liedz ielaisties šādā sarunā, — sacīja Fledžbijs, — jo esat audzināts kā džentlmenis.

—    Tā gluži vis nav, — atbildēja Tvemlovs, — tā nepavisam nav. Domāju, ka protu atšķirt, kas ir patiess lepnums, kas mākslota uzpūtība.

—    Man, par piemēru, nekāda lepnuma vispār nav, — sacīja Fledžbijs, — un tādiem smalkumiem es laikam gan pievēršu pārāk maz uzmanības, lai spētu tos citu no cita atšķirt. Toties zinu, ka šī ir vieta, kur pat pieredzējušam veikalniekam jātur acis pirkstos, un, ja mana saprašana var jums noderēt, labprāt to nododu jūsu rīcībā.

—    Jūs esat ļoti laipns, — Tvemlovs izstomīja. — Taču man aplam negribētos …

—    Es, vai zināt, nepavisam neesmu tik iedomīgs, lai pieļautu, ka mana saprašana var jums noderēt pieklājīgā sabiedrībā, — Fledžbijs turpināja, uzmezdams Tvemlovam glūnīgu skatienu, — bet šeit tai varētu būt sava vērtē. Jūs uzturat pazīšanos ar sabiedrību, un sabiedrība uztur pazīšanos ar jums, bet Raija nav nekāda pieklājīga sabiedrība. Sabiedrībā mistera Raijas vārds netiek pieminēts, vai nav tiesa, mister Tvemlov?

Stipri satraucies, ar plaukstu jau taustīdamies pēc pieres, Tvemlovs atbildēja:

—    Tiesa gan.

Iemantojis uzticību, paļāvīgais jaunais cilvēks lūdza Tvemlovu izstāstīt savas nedienas. Lētticīgais džentlmenis, iedomājies, ka, atklājot noslēpumu, satrieks Fledžbiju, un ne mirkli nepieļaudams iespēju, ka tamlīdzīgi gadījumi notiek ik mīļu dienu un nav nekāda šausmīga parādība, kas pasauli satricina reizi gadsimtos, pastāstīja, ka viņam bijis draugs, nu jau aizgājis viņsaulē, ģimenes cilvēks, valsts ierēdnis, kuram ievajadzējies naudas, jo, stādamies jaunā amatā, tas mainījis dzīvesvietu, un ka viņš, Tvemlovs, «ļāvis savu godīgo vārdu izmantot» galvošanai, kuras gluži parastās sekas Tvemlovam šķita neticamas, jo viņam nācās atmaksāt naudu, ko ne acīs nebija redzējis. Ka, gadiem ritot, viņš ar niecīgām iemaksām parādu pamazām deldējis, «dzīvē ievērojot vislielāko taupību, jo man jāiztiek ar gauži ierobežotu renti, kas ir at> karīga no kāda dižciltīga džentlmeņa devīguma», un ikreiz savlaicīgi, kaut ar grūtībām, nomaksājis procentus, ikreiz icgrūzdains sevi aizvien lielākās grūtībās. Ka pamazām pieradis pie šā sava mūža vienīgā parāda, ko jau paguvis ieskatīt par kārtējām nepatikšanām, kuras viņu

I7P

piemeklē ik gada ceturksni un nav vairs novēršamas, līdz «viņa godīgais vārds» neizprotamā kārtā nonācis rokās misteram Raijam, kas viņam piesūtījis prasību paradzīmi tūdaļ izpirkt skaidrā naudā, proti, likt galdā apaļu summu vai ari uzņemties atbildību ar nepārredzamām sekām. Tāda īsumā bija mistera Tvemlova stāstījuma būtība, kas mijās ar miglainām atmiņām par to, kā viņš vests uz kādu kantori «apliecināt, ka prasību atzīst par pamatotu» (tā viņš šo teicienu atminējās), pēc tam vests uz citu kari tori apdrošināt dzīvību par labu kādam cilvēkam, kuram itin kā esot sakars ar vīna tirdzniecību un kuru paturēt prātā viņam līdzējis tāds ievērības cienīgs fakts, ka tam piederējusi pārdošanai paredzēta Stradivārija vijole un kaut kāda madonna. Cauri šai nesakarībai vīdēja biedējošā Snigsverta ēna, kuru kā miglā tītu drošības garantiju iztālēm acīgi vēroja augļotāju bars un kura Tvemlo vam piedraudēja ar barona zizli.

Misters Fledžbijs visu uzklausīja pacietīgi un nopietni, kā pieklājas jaunam, uzticamam cilvēkam, kam dzirdētais turklāt jau iepriekš bijis zināms, un, kad misters Tvemlovs stāstījumu beidza, viņš domīgi pakratīja galvu.

—    Man, mister Tvemlov, tas nepatīk, — viņš sacīja. — Man nepatīk, ka Raija pieprasa atmaksāt visu parādu. Ja viņš ir nolēmis to piedzīt, jums būs vien jāmaksā.

—    Bet ja nu pieļaujam, ser, ka nav ar ko maksāt? — sašļucis ievaicājās Tvemlovs.

—    Tad, vai zināt, jums būs jāiet tur, — atbildēja Fledžbijs.

—    Kur? — Tvemlovs nočiepstēja.

—    Cietumā, — atbildēja Fledžbijs.

To izdzirdējis, misters Tvemlovs nolieca savu bez vai nas vainīgo galvu, atbalstīja to ar roku un aiz kauna un bēdām klusu iekunkstējās.

—    Tomēr cerēsim, ka nebūs tik ļauni, kā rādās, — sacīja Fledžbijs, izlikdamies atgūstam možu garu. — Pagaidīsim Raiju, un, ja atļaujat, es pateikšu, kas esat, uzdošu jūs par savu draugu un izklāstīšu jūsu darīšanu, lai jums tā nav jāklāsta pašam. Man tas varbūt izdosies lie tišķāk. Vai neuzskatīsiet to par vaļību?

—    Esmu jums no sirds pateicīgs, ser! — atsaucās Tvemlovs. — Nepavisam negribētos izmantot jūsu augst sirdību, taču mans bezpalīdzīgums liek piekāpties. Pats skaidri jūtu, ka, maigi izsakoties, nekādā ziņā neesmu to pelnījis.

—    Kur gan viņš kavējas? — Fledžbijs noburkšķēja, atkal ielūkojies pulkstenī. — Kāda vajadzība viņu spieda iziet? Vai kādreiz esat ar viņu ticies, mister Tvemlov?

—    Nē, neesmu.

—    Caurcaurēm žīds, jau no ģīmja vien, bet vēl trakāks žīds, ja ar viņu jāielaižas darīšanās. Pats ļaunākais ir tad, ja viņš rādās lēnīgs. Ja rādās lēnīgs, tad es zinu, ka tā ir dikti nelaba zīme. Ieskatieties cieši, kad viņš nāks iekšā, un, ja liksies lēnīgs, atmetiet jebkādas cerības! Re, kur nāk! Izskatās lēnīgs.

Izteicis šos vārdus, kas vientiesīgo Tvemlovu dzina vai izmisumā, misters Fledžbijs apsēdās iepriekšējā vietā, un tai brīdi kantorī ienāca vecais ebrejs.

—    Nu, mister Raija, — sacīja Fledžbijs, — es jau nodomāju, ka esat pazudis!

Ieraudzījis svešinieku, vecais vīrs kā sastindzis palika pie sliekšņa stāvam. Viņš noprata, ka saimnieks grasās dot kādu rīkojumu, un vērīgi skatījās, lai aptvertu, ko no viņa grib.

—    Es nudien domāju, ka jūs, mister Raija, esat pazudis, — Fledžbijs lēnām atkārtoja. — Tagad skatos uz jums… nē, to jūs nebūtu spējis izdarīt, to jūs nebūtu spējis!

Cepuri rokā turēdams, vecais vīrs pacēla galvu un aizdomu pilns palūkojās Fledžbijā, it kā pūlēdamies saprast, kāda jauna nelietības nasta viņam tiks uzkrauta.

—    Jūs tak nebūsiet drāzies apsteigt visus pārējos, lai pirmais piedzītu parādu un laistu zem āmura Lemla mantību, — sacīja Fledžbijs. — Nē, tas nevar būt, sakiet, ka neesat to darījis!

—    Esmu gan, ser, — klusu atbildēja vecais vīrs.

—    Ak dieviņ, tētīt! — Fledžbijs iebrēcās. — Kāds neprāts, trakums un nejēdzība! Vai dieniņ, vai dieniņ, vai dieniņ! Nu, mister Raija! Zināju, ka esat cietsirdīgs kreditors, bet, ka būsiet tik ciets, to es vis nebūtu domājis!

_— Daru, ser, to, kas man pavēlēts, — juzdamies gaužām neveikli, atbildēja vecais vīrs. — Es te neesmu noteicejs. Man ir saimnieks, kam kalpoju, un manās rokās nav nedz vara, nedz izvēle.

—    Nu gan runā niekus, — atcirta Fledžbijs, klusībā tīksminādamies par to, ka vecais vīrs pastiepj uz priekšu izplestās rokas, it kā aizsargātos no abu vērotāju skatienu krustugunīm. — Sito meldiņu man vis nepūtiet, mister Raija! Jums ir tiesības piedzīt naudu no saviem parādniekiem, ja esat to nolēmis, tikai netēlojiet labdari, kā visa jūsu suga radusi tēlot. Vismaz man pacentieties netēloti Kālab tas būtu vajadzīgs, mister Raija? Jums tāpat ir zināms, ka redzu jums cauri.

Vecais vīrs satvēra rokā paltraka garo stērbeli un skumji palūkojās Fledžbijā.

—    Neesiet, lūdzams, neesiet tik neizturami lēnprātīgs, mister Raija, — Fledžbijs neatlaidās, — jo man ir skaidri zināms, kas šai lēnprātībai sekos. Un tagad uzklausiet mani, mister Raija! Šis džentlmenis ir misters Tvemlovs.

Pagriezies pret apmeklētāju, vecais ebrejs paklanījās. Nabaga upura jērs pārbijās un arī pieklājīgi paklanījās.

—    Esmu cietis tādu neveiksmi, lūkodams aizlikt jums labu vārdu par savu draugu Lemlu, ka nu jau vairs neceru neko panākt sava drauga (un radinieka) mistera Tvemlova labā, — Fledžbijs turpināja. — Tomēr domāju — ja jūs vispār esat spējīgs kādam izdarīt pakalpojumu, tad man jau nu neatsacīsiet, tāpēc uzdrošinos lūgt, lai mani uzklausāt, jo misteram Tvemlovam turklāt esmu to apsolījis. Tātad, mister Raija, šis džentlmenis ir misters Tvemlovs. Vienmēr kārtīgi nomaksā procentus, vienmēr izdara to laikus, vienmēr pamazām vien dzēš parādu. Tad kāpēc jums ievajadzējies misteru Tvemlovu spaidīt? Jums tak uz viņu nevarētu būt zobs. Kāpēc nenākat misteram Tvemlovam pretī?

Vecais vīrs ielūkojās Fledžbijā mazajās ačelēs, pūlēdamies saskatīt kādu zīmi, kas ļautu palaist misteru Tvemlovu grožos vaļīgāk, tomēr nekādu zīmi nemanīja.

—    Jums misters Tvemlovs nav radinieks, — Fledžbijs sacīja, — jūs tak nevarat cilvēkam ieriebt tikai tāpēc vien, ka viņš visu mūžu bijis džentlmenis un dzīvojis uz savas ģimenes labdarības rēķina. Ja misters Tvemlovs arī nicina veikalnieciskas darīšanas, kāda jums tur daļa?

—    Atvainojiet, lūdzu, — biklais upuris uzdrošinājās iebilst, — es nemaz tās nenicinu. Šādu nicināšanu es uzskatītu par iedomību.

—    Vai redzat, mister Raija! — iesaucās Fledžbijs. — Vai nav brangi sacīts? Klausieties! Sarunāsim, kā misteram Tvemlovam palīdzēt.

Vecais vīrs vēlreiz palūkojās saimniekā, cenzdamies ieraudzīt zīmi, kas ļautu nabaga mazo džentlmeni pasaudzēt. Kas to deva! Misters Fledžbijs bija nolēmis nabadziņu iedzīt spīlēs.

. — Man ļoti žēl, mister Tvemlov, — sacīja Raija. — Esmu spiests izpildīt pavēli. Neviens man nav devis tiesības rīkoties pēc sava prāta. Parāds jāatmaksā.

—         Tas nozīmē — tūliņ uz vietas un pilnā apmērā, mister Raija? — Fledžbijs gribēja tikt skaidrībā.

—    Pilnā apmērā, ser, un tūdaļ pat, — atbildēja Raija.

Misters Fledžbijs līdzjūtīgi paraudzījās Tvemlovā un

klusībā izteica novērtējumu cienīgajam ebrejam, kas nodurtām acīm stāvēja viņam priekšā: «Ir nu gan izdzimtenis, gatavais Jūdass!»

—    Mister Raijal — Fledžbijs atkal ierunājās.

Vecais vīrs pacēla galvu un vēlreiz ielūkojās mistera Fledžbija mazajās ačelēs, cerēdams, ka varbūt tomēr pa manis kādu zīmi.

—         Mister Raija, neredzu jēgu vēl ilgāk noklusēt patiesību. Mistera Tvemlova nelaimē ir iejaukta kāda svarīga persona, un jūs to zināt.

—    Zinu, — piekrita vecais vīrs.

—         Redziet, mister Raija, es to pieminu tikai kā vienkāršu faktu, kam šai gadījumā ir sava nozīme. Tātad jūs esat pilnīgi izlēmis (es to pieminu tikai kā vienkāršu faktu) — vai nu šo svarīgo personu piedabūt par galvotāju, vai arī izdabūt no viņa naudu?

—         Esmu pilnīgi izlēmis, — atteica Raija, atbildi kā no grāmatas izlasījis saimnieka sejā.

—         Nemaz neraizēdamies un pat, šķiet, priecādamies par to, kādas nesaskaņas un ķīviņi var izcelties starp misteru Tvemlovu un iepriekš minēto svarīgo personu? — īpaši lišķīgi vaicāja misters Fledžbijs.

Atbildi viņš negaidīja, un tā arī netika dota. Nabaga misters Tvemlovs, pārcietis visbriesmīgākās dvēseles mokas, jo pie apvāršņa atkal parādījās dižciltīgā radinieka draudīgais tēls, nopūtās un piecēlās, lai dotos projām.

—         Esmu jums ļoti pateicīgs, ser, — viņš sacīja, sniegdams_ Flcdžbijam kā drudzī kaistošo roku. — Jūs man izdarījāt gluži nepelnītu pakalpojumu. Esmu jums ļoti pateicīgs, paldiesl

—         Nav par ko pateikties, — atbildēja Fledžbijs. — Pagaidām esam cietuši neveiksmi, taču es vēl mazliet te uzkavēšos un vēlreiz lūkošu misteru Raiju pierunāt.

—         Tikai nepievilieties, mister Tvemlov, — sacīja vecais ebrejs, pirmo reizi uzrunādams klientu pašu. — Jums nav uz ko cerēt. Žēlastību te negaidiet! Parāds jāatmaksā pilnā apmērā un iespējami drīzāk, vai arī pret jums tiks celta apsūdzība. Uz mani nepaļaujieties, seri Nauda, nauda un vēlreiz nauda. — Pateicis to ar īpašu uzsvaru, viņš paklanījās par atbildi uz mistera Tvemlova joprojām rāmi pieklājīgo galvas mājienu, un piemīlīgais, mazais godavīrs pagalam nomākts devās projām.

Pēc viņa aiziešanas neatvairāmo Fledžbiju pārņēma tik liksms noskaņojums, ka, nespēdams valdīties, viņš piegāja pie loga, atbalstījās pret palodzi un, muguru savam padotajam uzgriezis, ilgi kratījās aizturētu smieklu lēkmē. Kad nomierinājies viņš no loga novērsās, padotais joprojām stāvēja iepriekšējā vietā un leļļu šuvēja šausmu pārņemtu seju joprojām sēdēja aizdurvē.

—    Vai prāts! — misters Fledžbijs iesaucās. — Jūs, mister Raija, esat piemirsis šo jauno dāmu, un arī viņa jūs pārāk ilgi gaida. Pasniedziet auduma gabaliņus, godātais, un, lūdzams, dodiet ar uzviju, ja kaut reizi mūžā spējat pārvarēt sīkstulību.

Brīdi Fledžbijs blenza, kā ebrejs piepilda mis Rēnas groziņu ar auduma pārpalikumiem, kas bija viņas parastais pirkums, līdz, nespēdams turēties pretī līksmajam noskaņojumam, atkal pievērsās logam un ar abām rokām atslējās pret palodzi.

—    Nu, mana mīļā Pelnrušķīte, — norūpējies pusčukstus sacīja vecais vīrs, — tavs groziņš ir piepildīts. Lai Dievs tev stāv klāt! Ej nu savu ceļu!

—    Nesauciet mani par mīļo Pelnrušķīti! — atbildēja mis Rena. — Ak jūs, ļaunā krustmāmiņa!

Atvadīdamās viņa izteiksmīgi pakratīja pirkstiņu Rai jam gar degunu, kā bija radusi bargi un draudīgi kratīt to savam nekrietnajam vecajam bērnam.

—   Jūs vispār vairs neesat nekāda krustmāmiņa! — viņa sacīja. — Vilks — jūs esat ļaunais vilks no meža biezokņa. Un, ja mana mīļā Lizija ir piekrāpta un pārdota, nu es zināšu, kurš viņu piekrāpis un pārdevis.

XIV NODALA

Misters Vegs gatavojas ņemt misteru Bofinu pie dziesmas.

Kad misters Vīness jau vairākkārt bija piedalījies visvisādu'sīkstuļu dzīves izklāstīšanas reizēs, viņa klātbūtne Patvērumā lasāmvakaros kļuva gluži vai nepieciešama.

Vēl viens klausītājs, kuram pavērās Vega atklātie brīnumi, vai, pareizāk sakot, vēl viens aprēķinātājs, kas uzskaitīja tējkannās, skursteņos, toveros, silēs un sazin kādās citās noguldījumu bankās atrastās ginejas, misteru Bofinu acīmredzot iesvēla vēl lielākā sajūsmā. Savukārt Sailess Vegs, kas citos apstākļos aiz nenovīdīgās dabas justos aizvainots par anatomam parādīto labvēlību, šai gadījumā bija tā norūpējies paturēt šo džentlmeni acīs — lai tik tam kādā vaļas brīdī neiešautos prātā doma pastrādāt kādu blēdību ar glābšanā saņemto dokumentu —, ka nepalaida secen nevienu izdevību cildināt Vīnesu, misteram Bofinam iegalvodams, ka labaku trešo klausītāju neviens cilvēks nevarētu vēlēties. Tas nebija vienīgais draudzības apliecinājums, ar ko misters Vegs nu jau diendienā apveltīja misteru Vīnesu. Kad lasīšana bija pabeigta un labvēlis aizbraucis, misters Vegs pastāvīgi devās misteru Vīnesu pavadīt līdz pat tā mājām. Tikpat pastāvīgi viņš, bez šaubām, izprasīja atļauju patīksmināties ar dokumentu, kas bija abu kopīgs īpašums, ne reizi neaizmirsdams atkārtot, ka tikai mistera Vīnesa uzmundrinošās sabiedrības dāvātais neizmērojamais prieks liek viņam pieveikt ceļu līdz Klārkenvelai, un, ja nu mistera Vīnesa saistošu sarunu biedra spējas viņu atvedušas tādu gaisa gabalu, tad viņš labprāt luglu iespēju šo mazsvarīgo procedūru atkārtot — tāpat vien, kārtības labad.

— Zinu jau, zinu, ser, — misters Vegs tādās reizēs parasti piebilda, — ka cilvēkam ar tik smalki stīgotu dvēseli pašam gribas, lai viņu pārbauda, un es nemūžam nespētu jūsu jūtas aizvainot.

Ap šo laiku misteru Vīnesu jau visai manāmi bija samaitājusi rūsa, un, kaut ari misters Vegs skrūvju ieziešanai nelaupīja glaimu eļļu, pēc ikkatras pievilkšanas tās čīkstēdamas griezās arvien stīvāk. Piesēdēdams lasāmvakaros, Viness pat atļāvās tādu vaļību, ka pāris reižu izteica aizrādījumus misteram Vegam, kad tas burtodams izkropļoja kādu vārdu vai saputroja veselu rindkopu; to Vegs nespēja paciest un turpmāk jau dienā izpētīja kuģim nosprausto kursu, lai vakarā nejauši neuzdurtos zemūdens klintīm, bet droši apmestu tām apkārt līkumu. Ipa* šas bažas viņam iedvesa kaut niecīgākie anatomiskie sīkumi, un, pat iztālēm manījis rēgojamies kādu kaulu, viņš jau laikus lasījās nost no ceļa, lai tikai nevajadzētu izburtot tā nosaukumu.

Ļaunvēlīgajam liktenim bija labpaticis lemt, lai kādā

vakarā aukas mētāto mistera Vega barku aplenktu vesels neizrunājamu vārdu lērums un tā apjukumā iestūrētu prātam neaptveramu savārstījumu arhipelāgā. Tā kā ne mirkli nedrīkstēja atrauties no dziļuma mērīšanas un ceļu nācās vērot vislielākajā piesardzībā, viss cits mistera Vega uzmanībai paslīdēja secen. Viņa mulsumu neatrisināmā uzdevuma priekšā veikli izmantoja misters Vīness, kas, pielicis pirkstu pie lūpām, iespieda misteram Bofinam rokā papīra kumšķi.

Pārnācis vakarā mājās, misters Bofins papīrā atrada ievīstītu mistera Vīnesa vizītkarti, uz kuras bija rakstīts: «Būšu pateicigs, ja kādā novakarē ap mijkrēsli pagodināsiet mani ar apmeklējumu jūsu paša interešu labad.»

Misters Bofins jau nākamajā vakarā stāvēja pie mistera Vīnesa bodītes un pētīja skatlogā izliktās ēterī mērcētās vardes, bet misters Vīness kā novērošanas postenī norīkots modrs sargs viņu tūdaļ pamanīja un ar rokas mājienu aicināja iekšā. Misters Bofins nelikās lūdzams, apsēdās kamīna priekšā uz kastes ar dažnedažādām cilvēku sastāvdaļām un kā brīnumā vērās apkārt. Vārgā liesmiņa raustīdamās lipināja uz dzišanu, krēsla aizvien vairāk sabiezēja, un visa dīvainā sabiedrība šķita mirkšķinām un blisinām abas acis kā misters Vīness pats. No citiem neatpalika arī franču džentlmenis, kas, jebšu būdams bez acīm, ikreiz, ugunij uzplaiksnījol un noplokot, likās vārstām tukšos dobuļus tikpat vienmērīgā ritmā kā stiklacainie suņu, kaķu un putnu izbāžņi. Rēgaino iespaidu cik spēdami spocīgāku darīja lielgalvainie zīdaiņi.

—    Redziet nu, mister Vīnes, laiks nav lieki tērēts, — sacīja misters Bofins. — Klāt esmu.

— Esat gan, ser, — piebalsoja misters Vīness.

—    Man netīk noslēpumainība, — misters Bofins turpināja, — noslēpumainība, tā sakot, vispār, taču esmu gandrīz pārliecināts, ka jūs man varēsiet paskaidrot, kāpēc savu noslēpumu neesat atklājis jau agrāk.

—    Domāju, ka varēšu, ser, — atbildēja Viness.

—    Tas ir labi, — sacīja misters Bofins. — Veģu jūs šovakar laikam negaidāt?

—    Nē, ser. Negaidu nevienu citu, tikai šeit klātesošos.

Atisters Bofins palūkojās apkārt, it kā ieskaitīdams klātesošo sabiedrībā gan franču džentlmeni, gan aprindas, kurās tas neapgrozījās, un atkārtoja:

—    Seit klātesošos.

—    Pirms ķēros pie paskaidrojumiem, — sacīja misters Vīness, — lūgšu jūs, ser, ar goda vārdu apsolīt, ka runātais paliks starp mums.

—    Paga, paga, papriekš noskaidrosim, ko šis teiciens nozīmē, — atbildēja misters Bofins. — Cik ilgi tam jāpaliek starp mums? Uz mūžīgiem laikiem, vai?

—    Saprotu jūsu mājienu, ser, — sacīja Viness, — jūs domājat, ka atklāšu kaut ko tādu, ko uzskatīsiet par neiespējamu glabāt noslēpumā.

—    Varbūt tā arī ir, — atteica misters Bofins, piesardzīgi palūkojies sarunbiedrā.

—    Tiesa gan, ser. Tādā gadījumā, ser, lūkošu to izteikt citiem vārdiem, — sacīja Vīness un, tvarstīdams pēc skaidrākas domas, iegrābās putekļainajā matu cekulā.

—     Es uzsāku kādu darījumu ar jums, paļaudamies uz jūsu godaprātu, cerēdams, ka jūs pats uz savu roku neko neuzsāksiet un neminēsiet, ka šai darījumā esmu iesaistīts es.

—    Tas liekas tīri pieņemami, — teica misters Bofins.

—    Labi, es piekrītu.

—    Tātad jūs dodat godavārdu, ser?

—    Ziniet, mīļais draugs, — sacīja misters Bofins,

—    vārdu esmu jums devis un nesaprotu, kā var dot vārdu, ja tas nav saistīts ar godu. Savā mūžā esmu pārcilājis veselus atkritumu kalnus, taču vārdu un godu ne reizi neesmu atradis katru savā kaudzē.

Teiktais misteru Vīnesu, šķiet, mazliet sakaunināja. Paminstinājies viņš sacīja:

—    Tiesa gan, ser, jums taisnība. — Tikai vēlreiz atkārtojis: — Jums taisnība, ser, — viņš atsāka pārtrūkušā sarunas pavediena risināšanu. — Ja atzīšos, mister Bofin, ka esmu iejaukts sazvērestībā pret jums un pats saprotu, cik tas ir nelādzīgi, jūs taču atļausiet piebilst, ka toreiz biju satriekts līdz sirds dziļumiem, un pārāk bargi mani nenosodīsiet.

Zelta Atkritumu Vācējs, rokas uz resnās kūjas salicis un atbalstījis plaukstās zodu, mīklaini pašķielēja sarunbiedrā, palocīja galvu un sacīja:

—    Tieši tā, Vīnes.

—    Sī sazvērestība, ser, bija iecerēta tik nekrietnai jūsu uzticības pievilšanai, ka mans pienākums būtu bijis jums visu tūdaļ pavēstīt. Tomēr es to nedarīju, mister Bofin, un ļāvu sevi šai nelietībā iesaistīt.

Nepamirkšķinājis ne aci un nepakustinājis ne pirkstu, misters Bofins vēlreiz palocīja galvu un rāmi atkārtoja:

—    Tieši tā, Vīnes.

—    Nedomājiet, ser, ka to darīju aiz laba prāta, — grēku nožēlotājs turpināja, — vai ka neesmu sevi šaustījis par novēršanos no zinību takas uz taku, kas noved pie … — viņš jau dzīrās teikt «pie neģelības», tomēr, negribēdams pār sevi spriest pārāk bargu tiesu, ar īpašu uzsvaru piebilda: — … pie Vega ļaundarībām.

Misters Bofins, tikpat rāmi un mīklaini kā iepriekš pavēries Vīnesā, atbildēja:

—    Tieši tā, Vīnes.

—    Un tagad, ser, kad esmu jūs īsumā sagatavojis, — sacīja Vīness, — salikšu visu kopā pa sastāvdaļām. — Pēc šiem profesijai atbilstošajiem ievadvārdiem viņš ķērās pie draudzīgās vienošanās izklāsta, un teiktais tik tiešām atbilda patiesībai. Bija gaidāms, ka pēc Vīnesa stāstījuma misters Bofins izrādīs vai nu pārsteiguma, dusmu, vai arī kādu citu jūtu zīmes, taču viņš neizrādīja nekādas zīmes, tikai kā iepriekš noteica:

—    Tieši tā, Vīnes.

—    Jūs taču laikam esat pārsteigts, ser? — brīdi aizdomās klusējis, ievaicājās misters Viness.

Misters Bofins atbildēja tikpat rāmi kā iepriekš:

—    Tieši tā, Vīnes.

Nu bija pienākusi kārta brīnīties misteram Vinesam. Tomēr viņa brīnumiem nebija lemts ilgi turpināties. Kad Vīness pievērsās Vega atradumam un pēc tam pastāstīja, kā abi redzējuši misteru Bofinu izrokam vācu pudeļi, vecais džentlmenis pārvērtās vaigā, nemierīgi padīdījās uz kastes un beigu beigās (kad Vīness bija pabeidzis savu sakāmo) nespēja noslēpt bažas, mulsu un satraukumu.

—    Saprotams, ser, — Viness pasteidzās piebilst, — jums labāk zināms, kas tai pudelē bija un kāpēc jūs to izrakāt un paņēmāt līdzi. Negribu par šo pudeli neko vairāk zināt, man pietiek ar to, ko redzēju. Zinu tikai vienu: ar savu amatu galu galā varu lepoties (kaut gan tam ir viena dikti bēdīga ēnas*i5use, kas atstāja iespaidu uz manu sirdi un teju vai tikpat sāpīgi ietekmēja manu skeletu) un turpmāk nodošos vienīgi savam amatam. Citiem vārdiem sakot, esmu nolēmis nepieņemt nevienu pliku pensu, kas iegūts uz šā negodīgā darījuma rēķina. Vienīgais, ko varu darīt, lai izpirktu savu vainu par iesaistīšanos tik negodīgā nodomā, — jūs brīdināt no tā, ko Vegam laimējies atklāt. Esmu pārliecināts, ka aizbāzt Vegam muti par nieka naudu neizdosies, un šo pārliecību balsta mani vērojumi, ka Vegs ar jūsu mantu sāka rīkoties kā ar paša īpašumu kopš brīža, kad apzinājās savu varu. Vai ir vērts viņam par mutes turēšanu maksāt jebkuru cenu, to izšķirsiet jūs pats un pats pēc saviem ieskatiem arī rīkosieties. Kas attiecas uz mani, sev es nekādu cenu neuzsitu. Ja no manis kādreiz prasīs teikt patiesību, es to arī pateikšu, bet pagaidām negribu darīt neko vairāk, kā esmu darījis, un tas arī viss mans sakāmais.

—    Tencinu, Vīnes, — teica misters Bofins un sirsnīgi paspieda anatomam roku. — Paldies, Vīnes, paldies, paldiesiņ! — Stipri uzbudināts, viņš sāka soļot pa bodīti šurp un turp. Pēc tam, satraukumā atkal apsēdies, turpināja: — Klausieties, Vīnes, — Vega uzpirkšana man nebūt neizmaksās lētāk, ja jūs paliksiet ārpus darījuma. Viņš saņems nevis pusi — par pusi tak bija norunāts, ko? Pusuzpusi, jā?

—    Bija norunāts par pusi, ser, — atbildēja Vīness.

—    Tātad viņš saņems nevis pusi, bet visu. Man tas izmaksās tikpat, ja ne vairāk. Jūs taču pats sakāt, ka viņš nepazīst sirdsapziņu, ka ir plēsoņa un nelietis.

—    Tāds viņš ir, — atbildēja Vīness.

—    Vai jums, Vīnes, nešķiet, — brīdi lūkojies ugunī, domīgi ierunājās misters Bofins, — …vai jūs nedomājat, ka … ka varētu izlikties piedalāmies sazvērestībā, līdz Vegs būs uzpirkts, un pēc tam nomierināt savu sirdsapziņu, atdodot man to, ko jūs it kā būtu iebāzis savā kabatā.

—    Nē, ser, man tā nešķiet, — ļoti noteikti atbildēja Vīness.

—    Pat tādēļ ne, lai izlīdzinātu savu vainu? — misters Bofins tincināja.

—    Nē, ser. Ja tā prātīgi padomā, tad man šķiet, ka vislabāk vainu var izlīdzināt, ja, atzinis savu negodīgumu, cilvēks uzsāk godīgu rīcību.

—    Hm! — apcerīgi norūca misters Bofins. — Sacīdams «godīgu rīcību», jūs domājat…

—    Es domāju godīga cilvēka rīcību, — strupi, bet lepni attrauca Vīness.

—    Rādās, ka taisnība vien man būs, — acis no uguns nenolaizdams, aizvainoti noburkšķēja misters Bofins, — ja tā pasaulē vispār rodama. Tiesības uz vecā Hārmona naudu man ir daudz lielākas nekā valdīšanai. Kādu labumu viņš guva no valdīšanas? Tikai nodokļus. Turpretim mēs — mana sieva un es — bijām cieši pieauguši viņam pie sirds.

Domādams par mistera Bofina alkatību, misters Vīness ļāvās grūtsirdībai un, galvu plaukstās atbalstījis, gremdējās vēl dziļākā bezcerīgumā, klusu murminādams:

—    Viņa nevēlējās tikt aplūkota no zināma viedokļa un negribēja arī, lai citi uz viņu tā lūkotos.

—    Kā es dzīvošu, — žēli ievaicājās misters Bofins, — ja man par savu nieka naudiņu būs jāuzpērk visādi diedelnieki? No kura gala ķerties klāt? Kad savākt vajadzīgo summu? Kad to piesolīt? Jūs vēl neesat pateicis, kad viņš grasās man uzklupt.

Vīness paskaidroja, kāda iemesla pēc un kādā nolūkā uzklupšana atlikta līdz tam laikam, kad tiks izvesti visi atkritumu kalni. Misters Bofins uzmanīgi klausījās.

—    Tātad nerodas nekādas šaubas, ka šis sasodītais testaments nav viltots un arī tā uzrakstīšanas laiks atbilst patiesībai? — beidzot viņš ievaicājās, balsī ieskanoties cerību jausmai.

—    Ne mazākās, — atbildēja misters Vīness.

—    Kur tas varētu pašlaik glabāties? — misters Bofins viltīgi apvaicājās.

—    Pie manis, ser.

—    Tiešām?! — dedzīgi iesaucās misters Bofins. — Nu, Vīnes, par cik prāvu, summu vienosimies, lai jūs būtu ar mieru to iemest ugunī?

—    Nē, ser, nemetīšu, — atteica misters Vīness.

—    Un arī man ncatdosiet?

—    Tas nozīmētu to pašu. Nē, ser, — sacīja misters Vīness.

Zelta Atkritumu Vācējs jau dzīrās tincināšanu turpināt, kad uz ielas atskanēja smagi soļi, kas būkšķēdami tuvojās durvīm.

—    Kuš! Vegs nāk, — sacīja Vīness. — Aizslēpieties, mister Bofin, aiz jaunā aligatora tur kaktā un spriediet par viņu pats! Sveci neaizdegšu, iekams viņš nebūs aizgājis; gaisma kritīs tikai no kamīnā kvēlojošajām oglēm, turklāt aligatoru Vegs labi pazīst un nepievērsīs tam īpašu uzmanību. Pievelciet kājas, mister Bofin, no astes apakšas rēgojas jūsu zābaki. Galvu iebāziet zvēram rīklē, vietas tur atliku likām, liecieties tik guļus, un jūs jutīsieties pavisam ērti. Viņš ir mazliet apputējis, bet krāsā jums taisni kā radīts. Nu, esat iekārtojies, ser?

Līdzko misters Bofins paguva izdvest apstiprinošu atbildi, bodītē iekūņojās Vegs.

—    Nu, līdzdalībniek, kā klājas? — viņš mundri apvaicājās.

—    Ciešami, — atbildēja misters Vīness. — Ne ar ko īpaši lepoties nevaru.

—    Vai re kā! — sacīja Vegs. — Taisni žēl sametas, līdzdalībniek, ka jums tik lēti nevedas atgūt spirgtumu; visa vaina ir tā, ka gars jums, godātais, padevies ķermenim pār mēru liels. Un kā klājas mūsu papīram, līdzdalībniek? Kas drošāk noslēpts, drošāk atrodams, līdzdalībniek? Tā tak varētu sacīt, vai ne?

—    Jūs gribat to apskatīt? — pajautāja Vīness.

—    Ja jūs tas neapgrūtina, līdzdalībniek, — rokas berzēdams, atbildēja Vegs. — Es labprāt to aplūkotu taisni jūsu klātbūtnē. Vai, izsakoties līdzīgiem vārdiem, kam sen jau meldiņš ir pierakstīts:

Ar acīm tavējām es veros turp Un solos neskatīt to pats.

Uzgriezis Vegam muguru, misters Vīness pagrieza atslēgu un izvilka dokumentu, kā parasti satvēris to aiz viena stūra. Misters Vegs, pieķēries pie otra stūra, apsēdās uz kastes, no kuras tikko bija piecēlies misters Bofins, un ņēmās papīru pētīt.

—    Viss kārtībā, ser, — viņš noteica lēni un negribīgi, nespēdams tik viegli izlaist dokumentu no rokām, — viss ir pilnīgā kārtībā. — Alkatīgām acīm viņš nopētīja līdzdalībnieku, kā tas, stāvēdams ar muguru pret viņu, atkal pagriež atslēgu.

—    Nekas jauns nav dzirdams? — pavaicāja Vīness, apsēzdamies zemajā krēslā viņpus letes.

—    Ir gan, ser, — atbildēja Vegs, — šorīt pat atgadījās jaunumi. Sitas viltīgais lapsa, vecais sīkstulis un ierāvējs …

—    Misters Bofins? — pametis skatienu uz pāris jardu attālo aligatora rīkli, ievaicājās Vīness.

Kāds šis, pie velna, misters! — taisnīgās dusmās iesaucās Vegs. —Bofins! Atkritumu Bofinsl Sitas viltīgais lapsa, vecais izspiedējs un cilvēku izdzinējs, šodien uz pagalmu atdzinis savu vcrdziskq pakalpiņu, pienapuiku, vārdā Plīkšķis, lai tas vandās pā mūsu īpašumu kā pa savām mājām. Kad es šim saku: «Kas jums teitan meklējams, jaunais cilvēk? Sitas ir privātīpašums,» — puika, dies sodi, velk ārā papīru no tā otra nelieša, kura dēļ Bofins mani nobīdīja pie malas. «Ar šo apliecinu, ka Plīkšķini tiek uzticēts pieskatīt vezumus un pārraudzīt atkritumu izvešanu.» Tas tak nu ir par traku, mister Vīnes, ko?

—    Ņemiet vēra, ka viņam vel nav zināmas mūsu tiesības uz šo īpašumu, — iebilda Viness.

—    Tad jāliek to manīt, — sacīja Vegs, — un tā dūšīgāk, lai iedzen bailes. Padod tādam mazo pirkstiņu, un viņš tev visu roku sagrābs. Pajauj tik šoreiz tādam vāju, skaties vien, ko šis ar mūsu īpašumu uzsāks nākamreiz. Zināt, ko jums sacīšu, mister Vīnes, nav ko vilkt garumā: šitam Bofinam jāpievelk skrūves, vai arī es aiz dusmām pārsprāgšu. Nevaru vairs mierīgi viņā skatīties. Ikreiz, kad Bofins bāž roku kabatā, man tā vien rādās, ka viņš grābstās pa manu kabatu. Ikreiz, kad Bofins pašķindina naudu, man rādās, ka viņš atļaujas vājību ar manējo. Neviena dzīva miesa un asins to nespētu paciest. Ko nu par dzīvu miesu, — iejūsminājies Vegs turpināja, — tas vēl ir par maz teikts. To nespēj paciest pat koka kāja.

—    Klausieties, mister Veg, — iejaucās Vīness, — jūs pats taču bijāt domājis, ka nedrīkst viņam ķerties klāt, iekams visi atkritumi nav izvesti.

—    Bet mana doma bija arī vēl tāda, mister Vīnes, — iebilda Vegs, — kad vecais izprātos ložņāt un ošņāties pa īpašumu, tad jālaiž darbā draudi, jāliek manīt, ka viņam uz to nav nekādu tiesību, un viņš jāpataisa par mūsu vergu. Vai tāda doma man bija vai nebija, mister Vīnes?

—    Kā ne, bija gan, mister Veg.

—    Kā ne, jūs pareizi sakāt, līdzdalībniek, — piebalsoja Vegs, pēc tik viegli gūtas piekrišanas juzdams omu mazliet uzlabojamies. — Viss ir skaidrāks par skaidru. Vai ložņāšana un ošņāšana nav tas, ka viņš atkritumu pagalmā ievazājis vienu no saviem rokaspuišiem? Un par to viņš jāņem pie dziesmas.

—    Jāatzīst, ka ne jau jūsu vainas pēc viņam tovakar izdevās aizlavīties ar visu pudeli, — sacīja Vīness.

—    Kā tad, jūs atkal dikti pareizi sakāt, līdzdalībniek. Nē, mana vaina tā nebija. Es to pudeli viņam raušus būtu izrāvis. Vai tas maz ir ciešams, ka viņš kā tāds laupītājs nakts melnumā rakņājas pa atkritumiem, kas drīzāk gan pieder mums, nevis viņam (jo mēs tak varam tos viņam

atņemt līdz beidzamam krikumam, ja viņš nemaksās, cik prasīsim), un stiepj projām vērtības, ko no turienes izurķējis? Nē, tas nav ciešams. Un ari par to viņš jāņem pie dziesmas.

—    Kā jūs to esat iecerējis izdarīt, mister Veg?

—    Ņemt šo pie dziesmas? Esmu iecerējis viņu klaji apvainot, — atbildēja godavīrs. — Un, ja, lūrēdams man taisni acīs, šitas zubjekts uzdrošināsies bilst kaut zilbi pretī, — aizbāzt viņam muti tā, lai dvašu nepagūst ieraut. «Vēl vienu vārdu, vecais mēsluvabole, un tu varēsi lūkot ubaga tarbu.»

—    Bet ja nu viņš nebilst ne vārda pretī, mister Veg?

—    Tad mēs bez liekiem pūliņiem it žigli vienosimies, — atbildēja Vegs, — es šim laužņus mutē, un lai rikšo. Sakas kaklā, laužņus mutē, grožus es pats stingri rokās, un lai rikšo. Jo ciešāk groži tiks pievilkti, jo drīzāk vecais mēsluvabole maksās ragā. Un es panākšu, lai bargi samaksā, varat man ticēt, mister Vīnes.

—    Jūsu vārdi skan varen atriebīgi, mister Veg.

—    Atriebīgi, godājamais? Vai viņa dēļ man nenācās diendienā norietēt un krist? Vai viņam par prieku ik mīļu vakaru es nekvernēju mājās, lai šis ar mani apietos kā ķegļu spēlē — noliek pa ķērienam un tik zvetē, noliek pa ķērienam un tik zvetē, — vai nav vienalga, pa ko viņš gāž — pa bumbu vai grāmatu, ja vien trāpa man? Ko tur runāt — es esmu simtreiz par viņu vērtigāks, piecsimt reižu!

Varbūt tīšuprāt gribēdams Veģu uzmusināt, lai tas izgāž visu ļaunumu, misters Vīness izlikās šaubāmies.

—     Ko? Vai tās pašas mājas priekšā, kuru tagad okupierējis šitas zemes tārps un laimes luteklis, — iesaucās Vegs, mistera Bofina nopelšanai izraudzīdamies visspēcīgākos izteicienus un bliezdams ar dūri pa leti, — es, Sailess Vegs, piecsimt reižu vērtīgāks cilvēks nekā viņš, nesēdēju kā piesiets gan lietū, gan vējā, gaidīdams, vai neuzradīsies kāds pircējs vai kādam neievajadzēsies manas palīdzības? Vai tās pašas mājas priekšā es viņu neieraudzīju gozējamies greznības saulītē, kamēr es par pusvelti tirgojos ar savām dziesmiņām, lai nopelnītu dienišķo iz-

.' tiku? Un tagad lai es zemotos pīšļos zem viņa kājām? Nu nē!

Ugunij kamīnā iekvēlojoties spožāk, franču džentlmeņa drausmajā sejā alņirdzās zobi, it kā viņš smīnēdams lēstu, cik tukstošu neslavas cēiāju un nodevēju pulcējas kaujas

ierindā, no mistera V'ega pozīcijām grasīdamies doties uzbrukumā laimes luteklim. Viegli varēja iztēloties, ka lielgalvainie zīdaiņi apmetuši kūleni, lai savās ūdensgalvās saskaitītu cilvēku bērnus, kuri ar tādu pašu paņēmienu patiesus labdarus pārvērš ienaidniekos. Divus jardus pla tais smaids aligatora atieztajā rīklē gluži vai pats prasījās izskaidrojams: «Tas viss ir labi zināms kopš dūņās un gļotās pavadītās sirmās senatnes.»

—    Taču jūsu daiļrunīgie ģīmja panti, mister Vīnes, — sacīja Vegs, neskaidri nojauzdams savu vārdu atstāto nelabvēlīgo iespaidu, — man gaiši vēstī, ka šodien esrnu drūmāks un negantāks nekā citkārt. Varbūt patiešām esmu pārlieku nodevies pārdomām. Pazūdiet, drūmās raizes! Ta, godatais, cauri! Kolīdz palūkojos uz jums, tā himpērija atguva varu. Jo, ka dziesmiņā sacīts, godājamais, — varat to uzlabot pēc savas patikšanas:

Kad sirdi kā negaiss mūs raižu slogs māc, Tu izkliedēt miglu, draugs Vīnes, nāc. Kā vijoles skaņas mums garu tu cel Un ausis glāsti, nost drūmību vel.

Ar labu nakti, ser!

—    Man drīz kāds vārdiņš būs ar jums runājams, mister Veg, — sacīja Vīncss, — par manu līdzdalību mūsu iecerētā plāna izpildīšanā.

—    Mans laiks, ser, visnotaļ ir jūsu rīcībā, — atbildēja Vegs. — Par vienu gan jums droši galvoju — neviena izdevība ņemt šito Atkritumu Bofinu pie dziesmas man secen nepaies, uz to lai viņš ij necer. Un, ja viņa rīkle būs sagrābta, šīs rokas, mister Vīnes, to vaļā vis nelaidis, bet žmiegs, kamēr vai dzirksteles šķīdīs.

Devis šo jauko solījumu, Vegs kluburēja projām un aizcirta durvis.

—    Pagaidiet, kamēr iedegšu sveci, mister Bofin, — sacīja Vīness, — tad jums būs ērtāk izlīst no slēptuves.

Aizdedzis sveci, Vīness turēja to izstieptā rokā, un misters Bofins izrausās no aligatora rīkles skavām tik nomāktā izskatā, ka likās — aligators ne vien izspēlējis ļaunu joku, grasīdamies viņu aprīt, bet arī pats ticis piekrāpts un nomaitāts mistera Bofina vainas pēc.

—    Ir nu gan nodevējs, — misters Bofins sacīja, purinādams putekļus no piedurknēm un biksēm, jo aligatora sabiedrībā neko citu kā putekļus iemantot nevarēja. — Gatavais briesmonis!

—    Aligators, ser? — pavaicāja Vīness.

—    Nē, Vīnes, nē. Tas vecais čūska.

—    Esiet tik laipns, mister Bofin, — sacīja Viness, — ņemiet vērā, ka es nebildu ne vārda par atteikšanos no mūsu nodoma pavisam, jo negribēju to darīt bez jūsu ziņas. Tomēr pats sava sirdsmiera labad es, mister Bofin, gribu iespējami drīzāk no šā sloga atsvabināties, tāpēc atļaušos vaicāt, kurā brīdī mana atteikšanās jums būtu visizdevīgākā.

—    Tencinu, Vīnes, paldies, paldiesiņ, tikai nezinu, ko lai jums atbildu, — atsaucās misters Bofins. — Nemaz nezinu, ko tagad darīt. Viņš tik un tā man uzklups. Viņš tak ir galīgi izlēmis man uzklupt, vai ne, ko?

Misters Vīness izteica aizdomas, ka Vega nolūks patiešām esot nepārprotams.

—    Jūs zināmā mērā varētu mani atbalstīt, ja Vegain neatteiktu, — sacīja misters Bofins, — jūs nostātos viduci starp mani un Veģu un remdinātu viņa niknumu. Kā būtu, Vīnes, ja jūs izliktos neatsakāmies no līdzdalības un dotu man laiku visu labi pārdomāt?

Misters Vīness, dabiski, apvaicājās, cik ilgs laiks misteram Bofinam būtu vajadzīgs, lai visu labi pārdomātu.

—    Nudien nezinu, — gluži samulsis atbildēja misters Bofins. — Viss nupat sagriezies ar kājām gaisā. Nebūtu man iegrūduši rokās mantību, tagad es neliktos gar to ne zinis. Bet, ja mantība cilvēkam rokās iegrūsta, nekāda patika nav Jaut, lai to atkal atrauj, — jūs, Vīnes, to tak nenoliegsiet?

Misters Vīness atbildēja, ka uzskatīšot par labāku, ja šo kutelīgo jautājumu atrisināšot misters Bofins pats.

—    Es nudien nezinu, ko darīt, — misters Bofins atkārtoja. — Lūgdams padomu kādam citam, panākšu tikai to, ka būs jāuzpērk vēl kāds, un tā es varu izputēt, tad jau labāk visu mantu pamest un doties taisnā ceļā uz darbanamu. Ja vaicāšu pēc padoma savam sekretāram Roksmitam, man šis jaunais cilvēks būs jāuzpērk. Agri vai vēlu viņš, protams, man uzklups, tāpat kā Vcgs. Taisni rādās, ka esmu nācis pasaulē tikai tālab vien, lai katrs man varētu uzklupt.

Misters Vīness klusēdams noklausījās šais žēlabās, bet misters Bofins rikšoja uz priekšu un atpakaļ, spiezdams rokas pie kabatām, it kā tām būtu piemetusies sāpe.

—    Jūs, Vīnes, galu galā neesat man sacījis, ko domājat darīt pats. Kad atteiksieties no līdzdalības, kā jūs cerat to Izdarīt?

Vīness atbildēja, ka dokumentu atradis un viņam nodevis Vegs, tāpēc viņš nolēmis to atdot Vegam atpakaļ un darīt zināmu, ka piebilst neko nevar un līdzēt arī ne, bet Vegs lai rīkojas pēc saviem ieskatiem un atbildību par visu uzņemas pats.

—    Un tad viņš pilnā sparā klups virsū man! — nobēdājies iesaucās misters Bofins. — Lai man labāk virsū kluptu jūs vai pat jūs abi kopā, tikai viņš viens pats ne!

Misters Vīness varēja vienīgi atkārtot, ka ir cieši nolēmis atgriezties uz zinību takas un pa to nostaigāt līdz pat mūža galam, bet saviem tuvākajiem klupt virsū tikai pēc to nāves un arī tad ar vienu vienīgu nolūku — izjaukt un salikt tos atkal kopā pēc labākās sirdsapziņas un atbilstoši savām necilajām spējām.

—    Cik ilgu laiku jūs vēl piekristu izlikties, ka piedalāties sazvērestībā? — atgriezdamies pie iepriekšējās domas, vaicāja misters Bofins. — Vai varat paciesties, kamēr visi atkritumi būs izvesti?

Nē. Tas dvēseles mocības pārāk ieildzinātu, misters Vīness atbildēja.

—    Arī tad ne, ja es jums dotu šādai rīcībai iemeslu? — misters Bofins noprasīja. — Ja es jums dotu pietiekami pamatotu iemeslu?

Ja ar pietiekami pamatotu iemeslu misters Bofins domājot nevainojamu iemeslu, kas nespēj aizskart viņa — Vīnesa godu, tad tam varot būt savs svars, kaut arī tas nozīmētu nonākt pretrunā ar mistera Vīnesa paša vēlēšanos un nodomiem. Tomēr viņš esot spiests piebilst, ka nesaskatot nekādu iespēju rast šādu iemeslu.

—    Atnāciet pie manis mājās, Vīnes, — sacīja misters Bofins.

—    Vai tas iemesls atrodas tur? — neticīgi smaidīdams, pajautāja misters Vīness un samirkšķināja acis.

—    Varbūt ir un varbūt nav, — atteica misters Bofins, — kā jūs pats uz to raudzīsieties. Bet tikām no līdzdalības neatsakieties! Zināt ko, Vīnes? Klausieties, ko jums teikšu. Apsoliet, ka bez manas ziņas pret Veģu neko neuzsāksiet, tāpat kā esmu apsolījies neko neuzsākt bez jūsējās.

—    Lai notiek, mister Bofin! — brīdi padomājis, atbildēja Vīness.

—    Tencinu, Vīnes, paldies, paldiesiņ! Lai notiek, Vīnes!

—    Kad lai pie jums aizeju, mister Bofin?

—    Kad jums iznāk ērtāk. Jo drīzāk, jo labāk. Bet nu man ir laiks iet. Arlabvakar, Vīnesl

—    Arlabvakar, seri

—   Arlabvakaru arī pārējai sabiedrībai! — piebilda misters Bofins, pārlaidis skatienu visapkārt bodītei. — Neredzēta izstāde, Vines, es labprāt vēlētos kādudien iepazīties ar viņiem tuvāk. Arlabvakar, Vīnes, arlabvakar! Tencinu, Vīnes, paldies, paldiesiņ, Vīnes! — To pateicis, viņš rikšiem izmetās uz ielas un aizrikšoja mājupvirzienā.

«Nevar saprast,» kūju uz rokas auklēdams, viņš pa ceļam prātoja, «vai šis Vlness no tiesas nolēmis Veģu pievārēt. Vai varbūt cer, ka, pēc tam kad būšu uzpircis Veģu, dabūs mani savā varā un nodīrās man deviņas ādas?»

Tā bija viltīga, neuzticības pilna doma, tieši tāda varēja ienākt prātā sekmīgam sīkstuļu skolas audzēknim, un, rikšodams pa-ielām, misters Bofins ari pats izskatījās viltīgs un aizdomu pilns. Ne vienu reizi, ne divas, pat ne trīs un ne četras, bet vismaz desmit reizes viņš grāba saujā savu padusē auklēto kūju un slaidā vēzienā blieza ar tās rokturi pa tukšu gaisu. Iespējams, ka šais brīžos viņš acu priekšā saskatīja mistera Sailesa Vega ģīmi, jo cirta patiesā labpatikā.

Gandrīz pie mājas kādā šķērsieliņā no pretējās puses viņam garām padrāzās maza kariete un, uz stūra apgriezta, padrāzās vēlreiz garām. Dīvains braucējs, nodomāja misters Bofins, jo izdzirdēja, ka mazā kariete atkal apstājas viņam aiz muguras, tad apgriezta vēlreiz padrāžas garām. Pēc tam, atkal apstājusies, tā aizdrāzās projām un nozuda skatienam. Nekur tālu kariete tomēr nebija tikusi, jo, apcirties ap savas mājas stūri, misters Bofins ieraudzīja to turpat stāvam.

Līdzko misters Bofins nokļuva karietei blakus, tās logā parādījās kādas dāmas seja, bet, pagājis vēl gabaliņu uz priekšu, viņš izdzirdēja dāmu klusi saucam viņu vārdā.

—    Atvainojiet, cienītā, vai jūs mani saucāt? — apstājies pajautāja misters Bofins.

—    Jā, es — misis Lemla, — atbildēja dāma.

Misters Bofins pienāca pie karietes loga un apvaicājās, . > kā misis Lernlai klājoties.

—    Diezin cik labi neklājas, dārgais mister Bofin, — tāds nemiers mani māc, varbūt pati esmu vainīga — par visu raizējos un satraucos. Es jau diezgan ilgi jūs gaidu. Vai drīkst ar jums aprunāties?

Misters Bofins izteica misis Lemlai priekšlikumu piebraukt pie viņa mājas, kas atrodas tikai pārsimt soļu attālumā.

—    Man to gan negribētos darīt, ja vien tā nav īpaša jūsu vēlēšanās. Mana brauciena iemesls ir tik sarežģīts un kutelīgs, ka es labprāt atteiktos par to runāt jūsu mājās. Jums tas droši vien liekas ļoti dīvaini.

Misters Bofins atbildēja, ka viņam nebūt tā neliekoties, bet pats nodomāja, ka liekas gan.

—    Negribu tāpēc, ka jūtos pārlieku pateicīga un aizkustināta par savu draugu labajām domām un, pat spiesta izpildīt pienākumu, baidos tās zaudēt. Vaicāju savam vīram (savam dārgajam Alfrēdam, mister Bofin), vai ir mans pienākums runāt ar jums, un viņš nešaubīdamies atbildēja — jā. Ak, kāpēc ar viņu neaprunājos agrāk! Man būtu aiztaupītas tādas mocības.

(«Vai tikai šī arī negrasās klupt man virsū!» aplam samulsis nodomāja misters Bofins.)

—    Tieši Alfrēds mani pie jums arī sūtīja, mister Bofin. Alfrēds sacīja: «Nebrauc mājās, Sofronija, iekams nebūsi misteru Bofinu sastapusi un viņam visu izstāstījusi! Lai ko misters Bofins pēcāk nodomātu, viņam jāzina viss.» Varbūt jums nav iebildumu iekāpt pie manis karietē.

Misters Bofins atbildēja, ka viņam nebūt neesot iebildumu, un apsēdās misis Lemlai blakus.

—    Brauc lēnām, vienalga, uz kurieni! — misis Lernla uzsauca kučierim. — Tā, lai riteņi nerībētu.

«Jādomā gan, ka tūdaļ klups man virsū,» misters Bofins nodomāja. «Nu tikai jāsagatavojas!»

XV NODAĻA

Misters Bofins parādās no sliktākās puses.

Brokastis mistera Bofina namā aizvien tika iebaudītas ļoti jaukā noskaņā, un noteicēja pie galda allaž bija Bella. Kaut gan Zelta Atkritumu Vācējs ik jaunu dienu uzsāka dabas dāvātā veselīgā mundrumā un brokastīs ieradās vēlīgs, ne mazākā mākoņa neaptumšotu vaigu, pietika ar pāris nomodā pavadītām stundām, lai viņā parādītos bagātības samaitājošā ietekme. Gaišajos brīžos viegli bija noticams, ka misters Bofins nepavisam nav pārvērties. Taču, stundām aizritot, cits pāc cita savilkās mākoņi un skaidrās rīta debesis apmācās. Mantrausības un aizdomīguma ēnas, varētu sacīt, stiepās garumā līdz ar mistera Bofina paša mesto ēnu un pamazām ietina viņu dziļā tumsībā.

Tomēr pienāca diena — un tā ilgi nevienam neizgaisa no atmiņas —, kad Zelta Atkritumu Vācējs jau no paša rīta bija apdudzis melnāks par nakts melnumu. Pārmaiņas viņa raksturā nekad vēl nebija dūrušās acīs tik krasi. Pret sekretāru viņš vērsās ar neslēptām aizdomām un uzvedās tik augstprātīgi, ka misters Roksmits piecēlās, pametis brokastis pusapēstas. Skatiens, ar kuru misters Bofins pavadīja sekretāru, pauda tādu viltību un ļaunumu, ka tas vien liktu Bellai pārsteigumā un sašutumā sarauties, pat ja viņš nebūtu atļāvies slepus novicināt dūri tai brīdī, kad sekretārs aizvēra durvis. Sis rīts, visļaunākais no visiem gada rītiem, bija pienācis otrajā dienā pēc mistera Bofina sarunas ar misis Lemlu tās mazajā karietē.

Bella palūkojās misis Bofinā, pūlēdamās pēc vecās dāmas sejas izteiksmes noprast, kā izskaidrojami mistera Bofina negaidīti vētrainie dusmu uzplūdi, taču neko nenoprata. Raizes un satraukums bija vienīgais, ko Bella izlasīja misis Bofinas acīs, kuras bažīgi pētīja viņas pašas seju. Kad abas beidzot bija palikušas divatā — tas izdevās tikai ap pusdienlaiku, jo misters Bofins ilgi dirnēja atzveltenī un, lāgiem pielēkdams kājās, sažņaugtām dūrēm turp atpakaļ rikšodams, kaut ko burkšķēja, — Bella mulsi apvaicājās, kas noticis, kas misteram Bofinam lēcies.

—    Man ir aizliegts ar jums par to runāt, mīļā Bella, nedrīkstu neko sacīt. — Tāda bija vienīgā atbilde. Un tomēr ikreiz, izbrīnā un apjukumā pavērusies misis Bofinā, Bella ieraudzīja labvēli tikpat raižpilnām acīm bažīgi pētām viņas pašas seju.

Nelaimes nojausmas mākta, veltīgi cenzdamās izprast, kāpēc misis Bofina raugās tādām acīm, itin kā vainotu arī viņu, Bella nodomāja, ka diena velkas pārāk gausi un drūmi. Pavēlā novakarē Bellas istabā ieradās sulainis un pavēstīja, ka viņu aicinot misters Bofins.

Misis Bofina sēdēja uz dīvāna, un misters Bofins rikšoja pa istabu turp un atpakaļ. Ieraudzījis Bellu, viņš apstājās, pamāja meitenei, lai pienāk tuvāk, un paņēma to zem rokas.

—    Neuztraucieties, mīļumiņ, — viņš maigi sacīja, — uz jums es nedusmojos. Ko jūs tā drebat! Neuztraucieties, mīļā Bella! Jums neviens pāri nedarīs.

«Nedarīs pāri?» Bella nodomāja. Tad izbrīnījusies balsi atkārtoja:

—    Nedarīs pāri, ser?

—        Jā, jā, — atbildēja misters Bofins. — Neviens jums pāri nedarīs. Ei, pasauc šurp misteru Roksmitu!

Bella būtu ilgi mocījusies neizpratnē, ja tam pietiktu laika, taču sulainis misteru Roksmitu sastapa turpat tuvumā, un gandrīz tai pašā mirklī sekretārs bija klāt.

—         Aizveriet durvis, ser! — teica misters Bofins. — Man ir sakāms kaut kas tāds, ko jums, jādomā, nebūs visai patīkami dzirdēt.

—        Esmu spiests jums atbildēt, ser, — aizvēris durvis, sacīja sekretārs un pagriezies ielūkojās misteram Bofinam acīs, — ka to jau varēju gaidīt.

—  -Ko tas nozīmē? — iebrēcās misters Bofins.

—        Tas nozīmē, ka man nav nekāds jaunums no jūsu mutes dzirdēt kaut ko nepatīkamu.

—        Oho! Varbūt mums izdodas jūsu domas grozīt, — galvu draudīgi kratīdams, sacīja misters Bofins.

—         Cerēsim, — atbildēja sekretārs. Viņš izturējās mierīgi, runāja ar cieņu, tomēr nezaudējot vīrišķīgu noteiktību, — tā nodomāja Bella (un nodomāja ar lielu prieku).

—        Nu, ser, — sacīja misters Bofins, — vai redzat jauno dāmu, ko es turu zem rokas?

Kad Bella, izdzirdējusi šos vārdus, pacēla nodurto galvu, viņas skatiens sastapās ar mistera Roksmita acīm. Sekretārs bija bāls un likās satraukts. Pēc tam Bella paraudzījās misis Bofinā un atkal uztvēra tās raižpilno skatienu. Vienā mirklī viss kjuva skaidrs, un viņa apjauta, ko ir izdarījusi.

—         Es jums vaicāju, ser, — misters Bofins atkārtoja, — vai redzat šo jauno dāmu, ko es turu zem rokas?

—    Redzu, ser, — atbildēja sekretārs.

Kad Roksmita skatiens vēlreiz pievērsās Bellai, viņa šķita tajā saskatījusi pārmetumu. Bet varbūt pārmetums modās viņas pašas sirdi.

—         Kā jūs uzdrošināties, ser, — misters Bofins turpināja, — bez manas ziņas uzplities šai jaunajai dāmai? Kā jūs savā stāvoklī, aizmirsdams savu vietu manā namā, uzdrošināties apgrūtināt šo jauno dāmu ar nekaunīgu uzmākšanos?

—         Atsakos atbildēt uz jautājumiem, kas izteikti tik aizvainojošiem vārdiem.

—    Jūs atsakāties atbildēt? — skarbi pārvaicāja misters

Bofins. — Atsakāties atbildēt, ja pareizi esmu sapratis. Nu tad klausieties, Roksmit, ko jums sacīšu. Jūsu vietā atbildēšu es. Sim jautājumam ir divas puses, un es tās aplūkošu katru par sevi. Pirmā puse ir visskaidrākā nekaunība. Raugiet, kas ir pirmā puse.

Sekretārs rūgti pasmaidīja, it kā sacīdams: «Redzu jau, redzu un dzirdu arī.»

—    Visskaidrākā nekaunība no jūsu puses, vai zināt, — sacīja misters Bofins, — nekaunība pat par šo jauno dāmu domāt. Jaunā dāma stāv tālu jums pāri. Jūs šai jaunajai dāmai neesat nekāds pāris. Jaunā dāma cerē uz naudīgu cilvēku (un to viņai ir tiesības cerēt), bet jums naudas nav.

Bella nodūra galvu un tikko manāmi atvirzīja elkoni no mistera Bofina rokas, kura to balstīja.

—    Saki, viens cilvēks, kas jūs tāds esat, ka atļaujaties šo jauno dāmu vajāt? — misters Bofins turpināja. — Jaunā dāma gaida, lai tiek piesolīta branga maksa, viņa nav izlikta tirgū, lai kurš katrs bez fārtinga kabatā viņu nokamptu, kurš katrs, kas nav spējīgs maksāt.

—    Ak, mister Bofin! Misis Bofina, sakiet, lūdzama, kādu vārdu, aizstāviet manil — čukstēja Bella un, izrāvusies no mistera Bofina tvēriena, aizsedza plaukstām seju.

—    Turi, večiņ, muti! — iesaucās misters Bofins, nelaizdams sievu pie vārda. — Bella, mīļumiņ, tikai neiekarstiet! Es jūs aizstāvēšu.

—    Jūs mani aizstāvat, tā jūs mani aizstāvat? — lielā satraukumā iesaucās Bella. — Jūs darāt man pāri, pats darāt man pāri.

—    Nevajag iekarst, mīļumiņ, — pašapmierināti atsaucās misters Bofins. — Es šo jaunekli saukšu pie atbildības. Nu, jūs tur, Roksmit! Liedzieties, cik gribat, mani uzklausīt, tik un tā jums, vai zināt, nāksies atbildēt. Es jums sacīšu, ka pirmā puse jūsu uzvedībā ir nekaunība — nekaunība un vīzdegunīgums. Atbildiet man uz vienu jautājumu, ja esat uz to spējīgs: vai šī dāma jums nav sacījusi to pašu?

—    Vai esmu to teikusi, mister Roksmit? — seju aizvien vēl plaukstās paslēpusi, ievaicājās Bella. — Sakiet jel, mister Roksmit! Vai esmu teikusi?

193

—    Neraizējieties, mis Vilfere, tagad tam vairs nav nekādas nozīmes.

71117

—    Aha! Noliegt to nevarat vis! — sacīja misters Bofins, viltīgi pakratīdams galvu.

—    Bet pēc tam es lūdzu viņam piedošanu, — sauca Bella, — un lūgtu atkal, kaut uz ceļiem krizdama, ja vien spētu viņu pasaudzēt!

Ilgāk vairs neizturējusi, misis Bofina ieraudājās.

—    Klausies, večiņ! — sacīja misters Bofins. — Tu man te necel troksni! Tas aiz lielas mīkstsirdības, mis Bella, bet es gribu tikt skaidrībā ar šo jauno cilvēku, ja nu esmu viņu piespiedis pie sienas. Nu, jūs tur, Roksmit! Jau sacīju, ka pirmā puse jūsu uzvedībā ir nekaunība un vīzdegunīgums. Bet tagad pievērsīšos otrai pusei, un tā ir daudz ļaunāka. Jums prātā stāvēja salts aprēķins.

—    To es ar sašutumu noraidu.

—    Noraidāt vai nenoraidāt, tam nav nekādas nozīmes — jūsu pūles ir veltīgas. Man pašam ir galva uz pleciem, un neesmu nekāds mazais bērns, — sacīja misters Bofins, jo vairāk sasparodamies aizdomīgumā, un seja viņam savilkās krunkās kā līkločiem izraibināta ģeogrāfijas karte. — Ko jūs iedomājaties! Vai man nav zināms, kā tiek aplaupīti naudīgi cilvēki! Ja neturētu acis vaļā un kabatas ciet, vai, nepaguvis ne attapties, es nenonāktu darbanamā? Vai tieši manu likteni nav piedzīvojuši Dānsers, Elvss, Hopkins un Blūberijs Džounss, un vēl neskaitāmi citi? Vai mazums bijis tādu, kas pūlējušies nolaupīt viņu bagātību un novest viņus pie ubagu spieķa un izputēšanas? Neba aiz laba prāta viņi slēpa savu mantību — slēpa aiz bailēm, ka netiek aptīrīti. Skaidrs, ka neba aiz laba prāta. Kāds man vēl gribēs iestāstīt, ka viņi cilvēka dabu nav pazinuši.

—    Ir nu gan īstie! Nožēlojami radījumi, — nomurmināja sekretārs.

—    Ko jūs sacījāt? — misters Bofins metās viņam virsū. — Nepūlieties atkārtot, nav vērts klausīties, un tikpat es to neatzīšu. Atklāšu jūsu nodomus pret šo jauno dāmu; parādīšu jaunajai dāmai jūsu īsto dabu, un, lai jūs runātu ko runādams, patiesību nekas neatvairīs. (Tagad klausieties uzmanīgi, mīļā Bella!) Jūs, Roksmit, esat pliks un nabags. Es jūs pievācu no ielas. Vai tā bija vai nebija?

—    Turpiniet vien, mister Bofin, man neko nejautājiet!

—    Jautāt jums! — misters Bofins atbrēca, it kā pats nebulu Roksmitam neko vaicājis. — Nē, es to pat nedomāju darīt. Jautāt jums būtu taisni izsmiekls. Jūs, kā jau

teicu, esat pliks un nabags, un es jūs pievācu no ielas. Pats nācāt man klāt un lūdzāties, lai pieņemu jūs par sekretāru, un es ari pieņēmu. Ļoti labi.

—    Ļoti slikti, — nomurmināja sekretārs.

—    Ko jūs sacījāt? — misters Bofins atkal metās Roksmitam virsū.

Atbilde nesekoja. Misters Bofins, smieklīgā neapmierinātībā nopētījis sekretāru, jutās spiests pārtraukto runu atsākt.

—    Sis Roksmits ir pliks un nabags, un es viņu pievācu no ielas. Šis Roksmits izpētī manus darījumus un uzzina, ka esmu nolēmis tai te jaunajai dāmai novēlēt zināmu summiņu. «Oho!» nodomā Roksmits. — Un misters Bofins pielika pirkstu sev pie deguna, pāris reižu to viltīgi paplikšķināja, attēlodams, kā Roksmits slepus apsprieža ar savu degunu. — «Tas tik būs ķēriens, ko secen vis ne laidīšu!» Un tā nu šis Roksmits kārīgs un izsalcis tupus un rāpus lavās klāt naudai. Nodoms ir itin veikli iecerēts: ja jaunajai dāmai, kas piesūkusies romantikas gara, pie trūktu drosmes un veselā saprāta, viņam šis numurs, pie velna, ietu cauri un naudiņa rokā gan! Tak jaunajai dāmai laimīgā kārtā galviņa strādā, un nu tikai atliek pavērties, kāds šis izskatās atmaskots. Rau, kur stāv! — misters Bofins smieklīgā nesaskaņā ar sacīto vērsās pie Roksmita paša. — Paraugieties viņā!

—    Jūsu nelaimīgi radušās aizdomas, mister Bofin… — sekretārs iesāka.

—    Tā gan, tikai dikti nelaimīgas jums, varat man ticēt, — misters Bofins viņu pārtrauca.

—    … nav vērtas, lai pret tām cīnītos, un es pie tik bezcerīga nodoma neķeršos. Taču taisnības labad kāds vārds man vēl ir sakāms.

—    Kā tad! īstais, kam dikti rūp taisnība, — sacīja misters Bofins un uzsita knipi.

—    Nodij! Mīļais! — lūdzoši metās starpā misis Bofina.

—    Tu, večiņ, paliec mierā! — atsaucās misters Bofins. — Es šim Roksmitam saku, ka viņš ir īstais, kam dikti rūp taisnība. Un sacīšu vēlreiz, ka viņš ir īstais, kam dikti rūp taisnība.

—    Saistības ar jums, mister Bofin, uzskatu par izbeigtām, — noteica sekretārs, — tāpēc jūsu sacītais mani skar gaužām maz.

7*

195

—    Oho! Palūk, kāds gudrinieks! — atsaucās misters Bofins. — Nospriedis, ka saistības ar mani izbeigtas, vai

redzējies? Tikai neiedomājieties, ka esat mani apsteidzis. Paraugieties, kas man rokā! Tā ir jūsu nopelnitā nauda, jūs esat atlaists. Velti jūs metat šo kārti galdā. Pirmā roka tik un tā paliek inan. Nav ko izlikties, ka aizejat pats. Es jūs padzenu!

—    Man ir gluži vienalga, — atbildēja sekretārs, ar rokas vēzienu uzsvērdams, cik tas viņam ir vienaldzīgi, — ka tikai tieku projām.

—    Ak vienalga? — iesaucās misters Bofins. — Bet man, atļaujiet piebilst, nav vienalga. Viens ir laist, lai atmaskots cilvēks aiziet pats, pavisam kas cits — padzīt viņu par nekaunību un vīzdegunīgumu, turklāt vēl par sava saimnieka mantas iekārošanu. Viens un viens ir divi, nevis viens. (Tu, večiņ, iekšā nejaucies! Paliec mierā!)

—    Vai esat pateicis visu, ko gribējāt sacīt? — noprasīja sekretārs.

—    Nezinu, ir vai nav viss, — atbildēja misters Bofins.

—    Varbūt padomāsiet, vai nav palicis vēl kāds spēcīgs izteiciens, ko izgāzt pār manu galvu?

—    Padomāšu, kad pašam labpatiks, nevis pēc jūsu mudināšanas, — ietiepīgi atteica misters Bofins. — Jums gribas sacīt beidzamo vārdu. Bet man varbūt negribas jums to atvēlēt.

—    Nodij! Mans mīļais, dārgais Nodij! Kāpēc tu runā tik bargi? — neļaudama sev pilnīgi aizbāzt muti, iesaucās nabaga misis Bofina.

—    Paklau, večiņ, — jau bez skarbuma balsī atsaucās viņas dzīvesdraugs, — ja tu vēlreiz iejauksies nelūgta, paņemšu spilvenu, uztupināšu tevi uz tā un iznesīšu no istabas. Ko jūs, Roksmit, vēl gribējāt sacīt?

—    Jums, mister Bofin, vairs neko. Bet mis Vilferei un jūsu krietnajai, labsirdīgajai dzīvesbiedrei gan kāds vārds man ir sakāms.

—    Nu tad sakiet laukā, — atteica misters Bofins, — un nevelciet garumā, jo esat mums pietiekami apnicis.

—    Savu divdomīgo stāvokli šai namā es pacietīgi panesu, lai nebūtu jāšķiras no mis Vilferes, — klusā balsī iesāka sekretārs. — Atrašanās viņas tuvumā bija atlīdzība pār diendienā šeit ciestajām pārestībām un par to, ka bieži tiku pazemots viņas klātbūtnē. Kopš mis Vilfere mani atraidīja, es, cik atceros, vairs nekad ne ar vienu zilbi, ne skatienu mūsu sarunu neesmu viņai atgādinājis. Manas jūtas tomēr nav mainījušās, ja nu vienīgi — lai mis Vilfere piedod manu atklātību! — kļuvušas vēl dziļākās un patiesākas.

—    Klausieties un iegaumējiet — šis sprukstiņš saka «mis Vilfere», bet pa galvu viņam maisās mārciņas, šiliņi un pensi! — viltīgi piemiegdams aci, iesaucās misters Bofins. — Klausieties un iegaumējiet — mārciņas, šiliņus un pensus viņš aizstāj ar mis Vilferi!

—    Par savām jūtām pret mis Vilferi man nav jākaunas, — nepievērsdams uzmanību misteram Bofinam, sekretārs turpināja. — To varu apgalvot, visiem dzirdot. Es viņu mīlu. Lai kurp arī došos, kad būšu šo namu atstājis, mana dzīve bez viņas aizvien paliks tukša.

—    Tukša, bez mārciņām, šiliņiem un pensiem, kas paliks pie manis, — misters Bofins papildināja, vēlreiz piemiegdams aci.

—    Ja par mis Vilferi nespēju ne kalt savtīgus plānus, ne domāt savtīgas domas, tas nebūt nav mans nopelns,— sekretārs turpināja, misteram Bofinam joprojām nepievērsdams uzmanību. — Lai kādas es iztēlotos vērtības, viņas priekšā pat viscēlākā balva liktos nenozīmīgs nieks. Ja mis Vilferei piederētu neizmērojamas bagātības un viņa ieņemtu visaugstāko stāvokli sabiedrībā, tam, pēc manām domām, būtu vienīgi tik daudz nozīmes, ka viņa vēl vairāk no manis attālinātos un es zaudētu pēdējās cerības, kuras droši vien jau tāpat ir zaudētas. Pieļausim, — sekretārs sacīja, ielūkodamies bijušajam saimniekam cieši acīs, — pieļausim, ka viņa ar vienu vienīgu vārdu spētu atņemt misteram Bofinam visu bagātību un sagrābt to savā īpašumā, — arī tad viņas vērtība manās acīs neceltos.

—    Ko tagad tu, mīļā večiņa, domā, — ķircinādams sievu, ievaicājās misters Bofins, — kāds tagad tev liekas šis Roksmits ar savām rūpēm par patiesību? Tikai nesaki, mīļā, ko tu domā, jo negribu, ka iejaucies sarunā, bet domāt tu vari tāpat klusēdama. Kad nu runa iznāk par manas bagātības sagrābšanu savā īpašumā, lieku galvu ķīlā, ka viņš gan to nemūžam nedarītu, pat ja varētu.

—    Nē, nedarītu, — skarbi noteica sekretārs, atkal cieši ielūkodamies misteram Bofinam acīs.

—    Ha, ha, ha! — misters Bofins nosmējās. — Nekas nav labāks par brangu jociņu, ja visiem prāts uz to vien nesas.

—        Brīdi biju novirzījies no tā mazumiņa, kas man vēl atlicis sakāms, — sekretārs teica, novērsdams skatienu no mistera Bofina un sarunu turpinādams tikpat nopietni kā iepriekš. — Mis Vilfcre mani saistīja tūdaļ, kopš pirmoreiz viņu ieraudzīju, pat agrāk, kad biju par viņu tikai dzirdējis. Tieši tāpēc, jāatzīst, es tīši gadījos misteram Bofinam ceļā un prasījos pie viņa darbā. Mis Vilferei par to nebija ne jausmas, viņa to uzzina tikai tagad. Bijušo pieminu vienīgi tālab, lai pierādītu (kaut ceru, ka tie ir lieki pūliņi), ka mani nekas nesaista ar zemiskajiem nodomiem, kādus man nupat grib piedēvēt.

—    Ir nu gan slīpēts nelietis! — viltīgi sacīja misters Bofins. — Kas to varēja domāt, ka tāds būs tik manīgs uz intrigu dzīšanu. Palūk, cik pacietīgi un pamatīgi ķeras pie darba. Uzzina par mani un manu bagātību, uzzina par šo jauno dāmu un tās sakaru ar nabaga Džona nelaimi, sakabina visu kopā un pats sev saka: «Dabūšu ciet šo Bofinu, dabūšu ciet jauno dāmu, apstrādāšu abus, kā nākas, un tad tik būšu vīrā!» Dzirdu, kā viņš to saka. Skatos uz viņu un, dies sodi, dzirdu, kā viņš to saka.

Apmierināts ar savu aso skatienu, kas spēj redzēt Roksmitam cauri, misters Bofins ar pirkstu norādīja uz vaininieku, it kā tas būtu pieķerts nozieguma vietā.

—    Laimīgā kārtā viņš neuztrāpījās uz tādiem vientiešiem, kā bija cerējis, mana mīļā Bella! — sacīja misters Bofins. — Nepavisam ne! Laimīgā kārtā viņam iznāca darīšana ar jums un ar mani, ar Dānieļu Dānseru un mis Dānseri, ar Elvsu un Maitasputnu Hopkinsu, ar Blūberiju Džounsu un ar mums visiem pārējiem — ja negadījās viens, pretī stājās cits. Nu viņš ir sakauts — un kā vēl! Cerēja no mums izspiest naudu, bet pats sevi iespieda spīlēs, mana mīļā Bella!

Mīļā Bella nedz atbildēja, nedz izrādīja kādu piekrišanas zīmi. Ieslīgusi krēslā un pie tā atzveltnes piekļāvusi plaukstām aizsegto seju, viņa ne reizi nebija pat pakustējusies. Tostarp bija iestājies klusuma brīdis, un misis Bofina lēnītēm piecēlās, grasīdamās pieiet meitenei klāt. Taču misters Bofins ar rokas mājienu sievu apstādināja, un viņa paklausīgi atkal apsēdās savā vietā.

—    Saņemiet savu algu, mister Roksmit! — iesaucās Zelta Atkritumu Vācējs, pamezdams sekretāram papīrā ievīstīto naudu. — Jums, tā sacīt, nebūs nekāds pazemojums pieliekties un to pacelt, ja jau tik daudzkārt esat šeit locījies un pazemojies!

—    Nekad vēl neesmu pazemojies, šī ir pirmā reize, —

sacīja Roksmits un pacēla vīstokli, — un tā ir mana nauda, ko esmu nopelnījis sūrā, grūtā darbā.

—         Ceru, ka jūs sakravāsieties tā mudīgāk, — teica misters Bofins, — tāpēc ka, jo drīzāk jūs ar visu savu iedzīvi pazudīsiet, jo vairāk tas mums visiem nāks par labu.

—    Ne mirkli nekavēšos, par to varat neuztraukties.

—         Palicis vēl tikai viens jautājums, ko gribu jums uzdot, iekams laimīgi tiekam viens no otra vaļā, — sacīja misters Bofins, — un arī vienīgi tālab, lai šai jaunajai dāmai parādītu, cik uzpūtīgi esat jūs, intriganti, iedomādamies, ka neviens neapjēgs, kādās pretrunās paši ar sevi nonākat.

—    Jautājiet, ko vien gribat, — atbildēja Roksmits.

tikai dariet to ātri, kā pats ieteicāt man.

—        Jūs izliekaties varen iemīlējies šai jaunajā dāmā? — sacīja misters Bofins un kā aizsargājot uzlika plaukstu Bellai uz galvas, bet virsū viņai neskatījās.

—    Es neizliekos.

—        Ak tā? Jauki. Tātad, ja jau tā piesienaties katram vārdam, sacīsim — jūs esat varen iemīlējies šai jaunajā dāmā.

—    Jā.

—         Kā gan, patiesi iemīlējies, jūs varat samierināties ar to, ka jaunā dāma ir aušīga gaisagrābsle, kura pati ne apjēdz, kas viņai vajadzīgs, svaidās ar naudu, kaisīdama to vējā, līdz, tā vien skaties, ar skubu nonāks darbanamā?

—    Es jūs nesaprotu.

—        Ak nesaprotat? Varbūt negribat saprast? Ko tad jūs par šo jauno dāmu domājāt, ja jau viņa jāva jums ap sevi lakstoties?

—        Domāju vienīgi to, ka justos laimīgs, ja viņa atbildētu uz manām jūtām un dāvātu man savu sirdi.

—        Atbildētu uz jūtām un dāvātu sirdil — misters Bo fins atbalsoja neizsakāmā nicinājumā. — Ņau-ņau, teic kaķis, pēk-pēk, teic pīle, vau-vau-vau, teic suns! Atbildētu uz jūtām un dāvātu sirdi! Ņau-ņau, pēk-pēk, vau-vau-vau!

Džons Roksmits nolūkojās satracinātajā večukā, it kā apsvērdams, vai tikai tas nav zaudējis prātu.

—         Vienīgais, kas šai jaunajai dāmai vajadzīgs, — tā ir nauda, — sacīja misters Bofins, — un jaunā dāma pati to skaidri apzinās.

—    Jūs jaunajai dāmai ceļat neslavu.

—         Neslavu jaunajai dāmai ceļat jūs — jūs ar savām jūtām, sirdīm un tamlīdzīgām muļķībām, — atcirta mis

ters Bofins. — To pierādījusi visa jūsu uzvešanās. Par šīm izdarībām uzzināju tikai vakarvakarā, citādi sen jau būtu ņēmis jūs priekšā, goda vārds. Uzzināju to no kādas dāmas, kam galviņa strādā, un tā pazīst šo jauno dāmu, un arī es šo jauno dāmu pazīstu, un mums visiem trim ir labi zināms, ka vienīgais, ko viņa tur kādā vērtē, ir nauda — nauda, nauda un vēlreiz nauda — un ka jūs ar savām jūtām un sirdīm esat gatavais melis, ser.

—    Misis Bofina, — Roksmits rāmi uzrunāja krietno veco dāmu, — no visas sirds pateicos par jūsu nebeidzamo, patiesi izjusto laipnību. Ardievu! Ardievu, mis Vilfere!

—    Un tagad, mana mīļā, — sacīja misters Bofins, atkal uzlikdams plaukstu Bellai uz galvas, — jūs varat justies pilnīgi droša un, cerams, būsiet sapratusi, ka jūsu gods ir glābts.

Taču Bella acīmredzot to nebūt nesaprata, jo, nokratiiusi mistera Bofina plaukstu, pielēca kājās un, nevaldāmām asarām plūstot, rokas izstiepusi, iesaucās:

—    Ak, mister Roksmit, jel neejiet projām, — kaut jūs spētu mani atkal darīt nabagu! Ak! Es lūdzu jūs, ļoti, ļoti lūdzu, jel dariet mani kāds atkal nabagu, vai arī sirds man apstāsies, jo tas vairs nav izturams. Tēt, mīļo tēt. dari mani atkal nabagu un ved atpakaļ uz mājām! Jau tur es biju nelaba, bet te esmu kļuvusi vēl sliktāka. Nododiet man naudu, mister Bofin, man naudas nevajag Pievāciet savu naudu, tikai ļaujiet man parunāt ar nabaga krietno tēti, piekļaut galvu viņam pie krūts un uzticēt visas savas bēdas. Neviens cits mani nespēj saprast, neviens cits mani nespēj mierināt, viņš vienīgais zina, cik es esmu nekrietna, un tomēr mani mīl kā mazu bērnu. Tikai kopā ar tēti kļūstu labāka, tikai kopā ar viņu aizmirstu untumus, protu bēdāties un protu priecāties. — Ne valdāmās raudās saukdama, ka vairs nespēj to izturēt, Bella piekļāva galvu pie lādzīgās misis Bofinas krūtīm.

Džons Roksmits uz sliekšņa un misters Bofins no savas vietas klusēdami raudzījās meitenē, līdz ari viņa apklusa. Tad misters Bofins maigi un mierinoši sacīja:

.— Nu, nu, mana mīļā, redziet, cik labi, — es jūsu godu esmu aizstāvējis, un viss atkal ir kārtībā. Saprotu — nav nekāds brīnums —, ka jandāliņš ar šo cilvēku jūs ir drusclt satraucis, bet nu jau tas ir pāri, jūsu gods glābts, mīļumiņ, un… un viss ir labākajā kārtībā! — Misters

Bofins to atkārtoja tik pašapmierināti, it kā kaut kam svarīgam beidzot būtu pielicis punktu.

—    Es jūs ienīslu! — kāju piecirzdama, Bella pēkšņi metās viņam virsū. — Nē, ienīst tomēr nespēju — jūs man esat netīkams.

—    Vai tu re! — pārsteigts nočukstēja misters Bofins.

—    Jūs esat netaisns, rupjš, kašķīgs vecs rūgurnpodsl — sauca Bella. — Dusmojos pati par savu nepateicību, nožēloju, ka atļaujos jūs nolamāt, bet tāds jūs esat — esat gan un pats to labi zināt!

Misters Bofins palūrēja uz vienu pusi, palūrēja uz otru pusi, kā nesaprazdams, vai redz īstenību vai viņam rādās murgi.

—    Man bija kauns klausīties, — sacīja Bella. — Kauns par sevi un kauns par jums. Jums vajadzēja pacelties pāri nekrietnas pielīdējas tenkām, bet nu jūs esat tapis sliktāks par viņu.

Pārliecinājies, ka tiešām rādās murgi, misters Bofins izvalbīja acis un pavilka kaklasaiti vaļīgāk.

—    Kad pārnācu šurp, es jūs cienīju un godāju un drīz vien iemīlēju! — Bella sauca. — Bet tagad man netīk uz jums pat skatīties. Nezinu, varbūt tiešām esmu atļāvusies pārāk daudz, taču jūs esat… jūs esat briesmonis! — Ar lielu sparu izšāvusi šo bultu, Bella sāka histēriski smieties caur asarām.

—    Pats labākais, ko varu jums novēlēt, — Bella turpināja uzbrukumu, — kaut jums pie dvēseles nebūtu ne plika fārtinga. Ja kāds patiess draugs un labvēlis ņemtos jūs izpostīt, jūs atkal kļūtu krietns cilvēks, bet, palikdams bagāts, esat nekrietns kā pats nelabais.

Šo bultu izšāvusi ar jo lielāku sparu, Bella raudādama iesmējās vēl skaļāk.

—    Mister Roksmit, lūdzu jūs, uzkavējieties vēl tikai mirkli! Pirms aizejat, lūdzu, uzklausiet vēl tikai pāris vārdu! Man ir gauži zēl, ka manis pēc jums nācās uzklausīt tādus pārmetumus. Patiesi un dedzīgi no visas sirds lūdzu — piedodiet!

Līdzko Bella spēra pirmo soli, sekretārs panācās viņai pretī. Noskūpstījis sniegto roku, viņš sacīja:

—    Dievs lai jūs svētī!

Smiekli vairs nepiejaucās Bellas asarām, tās ritēja skaidras un kvēlas.

—    Ikvienā jums veltītajā netaisnajā vārdā, mister Roksmit, es klausījos ar dusmām un sašutumu, un mani tie ievainoja sāpīgāk, jo nopēlumu esmu pelnījusi es, nevis jūs. Tā ir mana vaina, mister Roksmit, ka mūsu tāvakara saruna tika atstāstīta izkropļoti. Es atklāju šo noslēpumu, kaut gan pati sevi par to nosodīju. Apzinos, ka esmu rīkojusies slikti, taču neko ļaunu neesmu gribējusi. Man tas izlauzās muļķīgas iedomības brīdī — vienā no daudzajiem šādiem brīžiem … pat gadiem. Esmu par to bargi sodīta, ja varat, lūdzu, piedodiet!

—    Piedodu no visas sirds.

—    Pateicos! Ak, paldies jums! Neaizejiet, iekams taisnības labad neesmu pateikusi vēl dažus vārdus. Patiesi vainojams jūs esat tikai par uzticēšanos tai vakarā, — cik smalkjūtīgi un atturīgi jūs runājāt, tas zināms man vienīgajai, un par to es jums pateicos, — taču savas jūtas jūs atklājāt un ļāvāt sevi noniecināt necienīgai, vieglprātīgai skuķei, kam glaimi sagrozījuši galvu un kas nespēja novērtēt to, ko viņai piesolījāt jūs. Kopš tā laika, mister Roksmit, šī skuķe bieži domājusi par to, cik viņa ir nožēlojami tukša, taču savu nožēlojamo tukšību nekad nav apjēguši tik skaidri kā patlaban, kad zemiskais tonis, kādā toreiz šī nekrietni uzpūtīgā skuķe atbildēja jums, atbalsojās mistera Bofina teiktajā.

Roksmits vēlreiz noskūpstīja viņai roku.

—    Mistera Bofina vārdi man derdzās, tie mani satrieca, — sacīja Bella un, atkal piecirzdama kāju, lika šim džentlmenim satrūkties. — Bija laiks — un es to nenoliedzu — pavisam nesen bija laiks, kad manu godu patiešām vajadzēja šādi «aizstāvēt», mister Roksmit, taču es ceru, ka šis laiks pagājis uz neatgriešanos!

Roksmits vēlreiz noskūpstīja viņai roku, tad lēnām palaida to vaļā un izgāja no istabas. Bella metās atpakaļ pie krēsla, kur tik ilgi bija plaukstās slēpusi seju, bet, pēkšņi uztvērusi misis Bofinas skatienu, apstājās tai blakus.

—    Viņš ir projām! — Bella šņukstēja, neskaitāmas reizes atkārtodama šos vārdus, un abām rokām apskāva misis Bofinu. — Viņu nežēlīgi apvainoja, netaisnīgi un zemiski padzina, un visā vainīga esmu tikai es!

Misters Bofins tikmēr sēdēja, vaļīgi atlaidis kaklasaiti, un, acis bolīdams, it kā lūkoja atžirgt no murgaina miega. Galu galā nospriedis, ka maņa atgriezusies, viņš brīdi blenza tukšumā, tad savilka kaklasaiti ciešāk, pāris reižu ierāva dvašu, norīstījās un reizē ar dzifu nopūtu, kā pēdigi atguvis možumu, noteica:

—    Redziet nu!

Misis Bofina nebilda ne vārda — nedz laba, nedz slikta, tikai maigi glāstīja Bellu un lāgiem paraudzījās dzīvesbiedrā, it kā gaidītu kādu rīkojumu. Misters Bofins tomēr nekādus rīkojumus nedeva, pavirzījās abām dāmām tuvāk un sēdēja uzkucis, sastingušu seju, izplestām kājām, izrieztiem elkoņiem, plaukstas pret ceļgaliem atspiedis, un krietnu bridi gaidīja, līdz Bella pēdīgi noslaucīja asaras un pacēla galvu.

—    Man jāatgriežas mājās, — Bella sacīja, steigšus piecēlusies. — Sirsnīgi pateicos par visu, ko esat manā labā darījuši, taču šeit palikt vairs nevaru.

—    Mīļo meitenīti — lūdzoši iesaucās misis Bofina.

—    Nē, palikt šeit es vairs nevaru, — Bella atkārtoja,

—    patiešām nevaru. Ak tu dieniņ, cik jūs esat Jauns cilvēks! (Tas tika veltīts misteram Bofinam.)

—    Nepārsteidzieties, mīļumiņ! — lūdzās misis Bofina.

—    Padomājiet labi, pirms darāt!

—    Jā, jā, nekaitētu labi apdomāt… — sacīja misters Bofins.

—    Par jums es nekad vairs labi nedomāšu, — Bella viņu pārtrauca, izaicinošā izteiksmīgumā savilkusi glītās uzacis, ar abām bedrītēm vaigos mezdamās aizstāvēt bijušo sekretāru. — Nē! Nemūžam vairs! Nauda jūs pārvērtusi kramā. Jūs esat cietsirdīgs sīkstulis. Sliktāks par Dānseru, sliktāks par Hopkinsu, sliktāks par Blekberiju Džounsu, sliktāks par visiem šiem salašņām. Vēl vairāki — Bella turpināja, atkal ļaudama vaļu asarām

—     Jūs ne tuvu neesat tā džentlmeņa vērts, kuru nupat zaudējāt!

—    Nu, mis Bella, jūs taču negribēsiet sacīt, ka misteru Roksmitu vērtējat augstāk par mani, — Zelta Atkritumu Vācējs domīgi iebilda.

—    Gribēšu gan! — attrauca Bella. — Viņš ir miljonu reižu labāks par jums.

Izslējusies visā augumā (kas tomēr necik garāks tāpēc netapa), Bella šķita ļoti skaista, lai gan stipri dusmīga, kad ar lepni atmestu krāšņo, tumšo matu rotas apņemto galvu no sava labdara atteicās uz mūžīgiem laikiem.

—    Daudz augstāk vērtēju viņa domas, — Bella piebilda, — pat ja viņš par maizes kumosu slaucītu ielas un jūs, garām braukdams, apšļāktu viņu ar dubļiem no savas tīra zelta karietes riteņu apakšas! Dzirdat?

—    Saki viens cilvēks! — acis iepletis, iesaucās misters Bofins.

—    Pirms krietna laika, toreiz, kad jūs iedomājāties paceļamies viņam pāri, es jau redzēju, ka esat par viņu zemāks, — sacīja Bella. — Dzirdat? Pēc visa redzēju, ka kungs ir viņš, bet kalps esat jūs. Dzirdat? Kad jūs viņu nekaunīgi apmelojāt, es nostājos viņa pusē un jutu sirdī mostamies mīlestību. Dzirdat? Un ar to es lepojos!

Pēc šās kvēlās atzīšanās nāca atslābums, un, galvu pie krēsla atzveltnes piekļāvusi, Bella ļāvās gaužām asarām.

—    Re nu, kā iznācis, — teica misters Bofins, kad beidzot radās izdevība pārtraukt klusumu un bilst arī savu vārdu. — Uzklausiet mani, Bella! Es nemaz nedusmojos.

—    Toties es dusmojos! — sacīja Bella.

—    Klausieties! — Zelta Atkritumu Vācējs turpināja. — Es nedusmojos, vēlu jums tikai labu un centīšos izlikties, ka nekas nav noticis. Palieciet pie mums, un norunāsim bijušo nekad vairs nepieminēt.

—    Nē, es te vairs nevaru palikt, — atkal pielēkusi kājās, iesaucās Bella. — Par palikšanu šeit pat domāt nespēju. Man jāatgriežas mājās pavisam.

—    Nedariet aplamības! — misters Bofins lūkoja Bellu pierunāt. — Nedariet to, ko vairs nevarēs vērst par labu, nedariet to, ko pēcāk katrā ziņā nožēlosiet!

—    Nekad es to nenožēlošu, — sacīja Bella, — bet, ja pēc notikušā tomēr paliktu, to gan es ik mirkli nožēlotu un līdz mūža galam pati sevi nicinātu.

—    Padomājiet, Bella, vismaz, vai nekļūdāties, — misters Bofins centās iebilst. — Izlietu ūdeni nesasmelsiet. Palieciet pie mums, un viss būs atkal labi, viss būs, kā bijis. Ja aiziesiet, atpakaļceļa vairs neradīsiet.

—    Zinu, ka atpakaļceļa man nav, un tieši to es arī vēlos, — sacīja Bella.

—    Neceriet, ka novēlēšu jums savu naudu, ja šitā no mums aiziesiet, ticiet, ka nenovēlēšu, — misters Bofins turpināja. — Nē, Bella! Apdomājieties! Nenovēlēšu ne plika fārtinga!

—    Cerēt! — smiedamās teica Bella. — Vai domājat, ka pasaulē atradīsies spēks, kas mani piespiestu naudu pieņemt, ja arī jūs to novēlētu, ser?

Tomēr vajadzēja vēl atvadīties no misis Bofinas, un jūtīgā meitene, līdz pēdējam brīdim saglabājusi cieņu un pašlepnumu, pēkšņi sabruka. Noslīgusi ceļos misis Bofinas priekšā, Bella raudādama no visa spēka turēja to savās skavās.

—        Jūs, mīļā, labā, vismīļākā uz pasaules! — Bella sauca. — Nav otra tik krietna cilvēka. Nekad es nespēšu jums pienācīgi pateikties un nekad jūs neaizmirsīšu. Ja ari nodzīvošu, kamēr zudīs acu gaišums un ausis neko vairs nesaklausīs, zinu, ka iztēlē redzēšu un dzirdēšu jūs visu mūžu, līdz pat beidzamai stundiņai.

Arī misis Bofina no sirds apraudājās un patiesā mīlestībā cieši apskāva Bellu, taču, tikai nosaukusi to par savu mījo meitenīti, ne vārda vairāk neteica.

Beidzot Bella atraisījās no skavām un raudādama jau devās uz durvīm, bet, kā parasti strauja un jūtās neaprēķināma, pēkšņi iežēlojās par misteru Bofinu.

—    Esmu Joti apmierināta, ka jūs nolamāju, ser, — viņa šņukstēdama sacīja, — jo pilnām esat to pelnījis. Tomēr man ir arī žēl, ka jūs nolamāju, jo kādreiz bijāt pavisam citāds. Teiksim viens otram ardievas!

—    Ardievu! — strupi atmeta misters Bofins.

—    Zinājusi, kura jūsu roka mazāk samaitāta, es lūgtu atļauju to pēdējo reizi paspiest, — sacīja Bella. — Bet ueba tāpēc, ka nožēlotu sacīto. Neko es nenožēloju. Tas viss ir patiesība!

—    Lūkojiet spiest kreiso, — sniegdams pretī roku, dzedri noteica misters Bofins, — to es izmantoju retāk

—    Jūs bijāt pret mani apbrīnojami laipns un labvēlīgs, — sacīja Bella, — un par to es šo roku noskūpstu Ar misteru Roksmitu jūs apgājāties ļauni, ļoti (auni, un par to es šo roku atgrūžu. Pateicos jums par sevi, un ardievu!

—    Ardievu! — tikpat vienaldzīgi atbildēja misters Bofins.

Bella apķērās misteram Bofinam ap kaklu, noskūpstīja viņu un devās projām uz neatgriešanos.

Uzskrējusi savā istabā, Bella apsēdās uz grīdas, un asaras viņai plūda aumaļām. Taču diena jau sliecās uz vakara pusi, tāpēc nedrīkstēja velti zaudēt laiku. Viņa atvēra visus skapjus, kur glabājās tērpi, bet ņēma tikai tos, ko bija atvedusi līdzi no mājām, un pārējiem pat nepieskārās; pa roku galam sasieto paunu viņa atstāja turpat, lai vēlāk kādu pēc tās atsūtītu.

—    No pārējā neņemšu itin neko, — Bella apņēmīgi noteica, savilkdama paunas galus ciešākā mezglā. — Visas dāvanas atstāšu tepat un sākšu dzīvi no jauna pati saviem spēkiem. — Lai lēmums tiktu izpildīts līdz galam, viņa pat pārģērbās — uzvilka kleitu, kurā bija ieradusies šai lepnajā namā. Ari cepurīti viņa uzlika to pašu, ar kuru galvā toreiz Holovejā bija iesēdusies Bofinu karietē.

—    Tā, nu esmu sagatavojusies. Ir mazliet skumji ap sirdi, taču acis ar aukstu ūdeni esmu noskalojusi un vairs neraudāšu. Tu, mijā istabiņa, biji man jauks patvērums. Paliec sveika! Nekad mēs mūžā vairs neredzēsimies.

Pametusi istabai gaisa skūpstu, Bella klusītēm aizvēra durvis un viegliem sojiem devās pa platajām kāpnēm lejā, ik pēc brīža apstādamās un ieklausīdamās, vai tikai ceļā negadīsies kāds no mājas saimes. Neviens tomēr neparādījās, un viņa laimigi nokļuva priekšnamā. Bijušā sekretāra istabas durvis stāvēja līdz kājai vaļā. Garām iedama, Bella iemeta tajā skatienu un pēc tukšā galda un pames tības secināja, ka sekretārs jau ir aizgājis. Klusām pavērusi lielās parādes durvis un tikpat klusām no ārpuses tās aizvērusi, viņa pagriezās, noskūpstīja durvis — šo bezjūtīgo koka un dzelzs apvienojumu! — un skriešus naigi metās projām.

—    Labi, ka tā, — aizelsusies viņa nočukstēja, kad, piegausinādama soli, iegriezās nākamajā ielā. — Ja no skriešanas nebūtu aizrāvusies elpa, man atkal būtu jāraud. Ak, manu mīļo nabaga tēti, drīz tu pavisam negaidīti ieraudzīsi savu apburošo sievieti.

XVI NODAĻA

Trīs rūķīšu dzīres.

Sitija nerādījās acis necik tīksminoša, kad Bella soļoja pa tās piedrazātajām ielām. Gandrīz visas naudas dzirnavas šai dienā bija apturējušas savus spārnus un malšanu pārtraukušas, dzirnavnieki atgriezušies pie ģimenes pavarda, un algādži posās mājupceļā. Veikalnieku ieliņas un laukumi šķita novārdzināti, pat ielu bruģis likās aizkusis, kā miljoniem pāri gājušo kāju nomocīts. Tikai garas nakts stundas spēja atslābināt šās drudžainās pilsētas daļas dienā pārdzīvoto neprātīgo spriegumu. Gaisā vēl kavējās uzbudinājums pēc nule apstādināto naudas inaļamo dzirnavu spārnu griešanās saceltās rūkoņas, un klusums drīzāk līdzinājās līdz nāvei nodzīta milža pārgurumam nekā atdusai, kurā jaunus spēkus pūlas uzkrāt nostrādinātā pilsēta.

Ja ari, īeskatidainās visvarenajā bankā, Bella nodomāja, cik tīkami būtu kādu stundu ar spožu vara lāpstiņu parakņāties pa naudas kaudzi kā pa puķu dobi dārziņā, šīs domas nebūt rieuzjundīja mantkārība. Sai ziņā Bella bija krietni labojusies, un viņas spulgo acu priekšā virmoja miglainas ainas, kurās zeltam tikpat kā neatlika vietas, un, tuvodamās Minsingleinai, viņa jutās tā, it kā nupat būtu atvērusi aptiekas skapja atvilktni.

Ciksija, Venīringa un Stoblsa kantora atrašanās vietu viņai paradīja pavecāks sievišķis, kura amats bija apkārtējo iestāžu uzkopšana; Bellai šī būtne uzdūrās nejauši, mezdamās ārā no kroga un slaucīdama muti, tās miklumu izskaidrojot ar dabas zinībās vispār pazīstamām likumībām un piebilstot, ka šai iestādījumā ielūkojusies tikai tālab, lai paskatītos, cik rāda pulkstenis. Kantoris atradās nama apakšstāvā, ar logiem tumšas pavārtes pusē, un, tuvodamās tai, Bella jau apsvēra, vai Sitijā maz ir pieņemts tā doties iestādē iekšā un vaicāt pēc R. Vilfera, kad pēkšņi vienā no pusatvērtajiem logiem ieraudzīja R. Vilferu pašu, kurš grasījās ieturēt vieglu maltīti.

Piegājusi tuvāk, Bella saskatīja uzkodai paredzēto veģīti un niecīgu lāsi piena. Tai pašā brīdī, kad Bella ieraudzīja pieticīgo maltīti, tēvs ieraudzīja viņu un sacēla atbalsi visā Minsingleinas apkaimē, iesaukdamies:

—    Vai manu dieniņ!

Tai pašā mirklī kā īstens ķerubs viņš bez cepures izlidoja uz ielas un, apskāvis meitu, ieveda to kantorī.

—    Darba laiks jau beidzies, esmu palicis viens, — viņš paskaidroja, — un patlaban — kā palaikam, kad visi aizgājuši, — klusībā nododos pēcpusdienas tējas dzeršanai.

Aplūkodama kantori, it kā tas būtu cietums un tētis — ieslodzītais, Bella apķērās ķerubam ap kaklu un apkampienos teju vai to nožņaudza.

—    Tas tik ir pārsteigums, manu mīļumiņ! — ķerubs iesaucās. — Pats savām acīm nespēju ticēt. Goda vārds, tā_ vien šķiet, ka tās mani viļ Kur tev tāda iedoma pašai nakt uz Minsingleinu! Kāpēc tu, meitiņ, nesūtīji šurp sulaini?

—    AAan līdzi nav sulaiņa, tēt.

—    Ko tu saki! Bet tas lepnais braucamrīks tevi, dārgumiņ, taču atveda, ko?

—    Nē, tēt.

—    Tu tak, meitiņ, nebūsi nākusi kājām?

—    Kājām gan, tēt.

Tēvs izskatījās tik pārsteigts, ka Bella nespēja saņemties un izstāstīt patiesību.

—    Pēc nāciena, tēt, tava apburošā sieviete ir mazliet piekususi un ļoti labprāt kopā ar tevi iebaudītu teju.

Veģītis un tase ar niecīgo piena lāsi bija nolikti uz pa lodzes, apakšā paklāta papīra lapa. Ķeruba kabatas nazis ar pirmo kumosu uz asmeņa atradās turpat blakus, kur viņš to steigā bija nometis. Bella paņēma kumosu un ielika mutē.

—    Manu mīļo bērniņ, — sacīja tēvs, — vai tas maz domājams, ka tu ņemsi mutē tik vienkāršu ēdienu! Jādabū vismaz tev pašai savs veģis un sava lāse piena. Vienu mirklīti, dārgumiņ! Piena bode ir tepat pretī, tūliņ aiz stūra.

Neklausīdamies Bellas iebildumos, ķerubs izmetās pa durvīm un tūdaļ atgriezās ar jaunu ēdamā devu.

—    Manu mīļo bērniņ, — viņš sacīja, izklādams Bellai priekšā otru papīra lapu, — vai tas maz domājams, ka tik lepnai… — un, palūkojies meitā, apklusa.

—    Ko tu gribēji teikt, tēt?

—    …ka tik lepnai dāmai, — viņš turpināja aizvien lēnāk, — šādā veidā pasniedz maltīti! Vai tā tev mugurā ir jauna kleita, mīļumiņ?

—    Nē, tēt, veca. Vai tad tu to neatceries?

—    Kā tad, man jau šķita, ka atceros, meitiņ.

—    Vajadzētu gan atminēties, jo tu pats man to nopirki.

—    Jā, jā, man jau šķita, ka esmu to pircis, mīļumiņ, — sacīja ķerubs, pats sev iebikstīdams sānos, lai sapurinātu atmiņas spējas.

—    Vai arī esi kļuvis tik untumains, paša gaumi tu, mīļo tēt, sāc noniecināt?

—    Redzi, meitiņ, — viņš atbildēja, ar manāmām pūlēm norīdams maizes kumosu, kas šķita iestrēdzis rīklē, — es tikai neizprotu, vai tā ir pietiekami grezna, lai tu to valkātu tagad, savos apstākļos.

—    Tātad tu, tēt, reizēm klusībā viens pats nododies šeit tējas dzeršanai? — sacīja Bella, piesēzdamās tēvam tuvāk, lai viņa domas novērstu no iesāktās sarunas. — Vai nekavēšu tevi, tēt, tējas dzeršanā, ja aplikšu roku tev ap pleciem, lūk, šādi?

—    Jā, mīļumiņ, un nē, mīļumiņ. «Jā» par atbildi uz pirmo jautājumu un «nē» — uz otro. Ja tu, meitiņ, vaicā par tējas dzeršanu klusībā, redzi, šāda strādāšana augu dienu dažkārt ir mazliet nogurdinoša, un, ja šādu dienu nekas nenošķir no tavas mātes, tad, vai zini, ari viņa dažkārt ir mazliet nogurdinoša.

—    Zinu, tēt.

—    Jā, mīļumiņ. Tāpēc es reizēm nododos tējas dzeršanai te uz palodzes, mierīgu prātu raugos ielā (tas stipri nomierina) un grimstu pārdomās starp dienas darbiem un ģimenes…

—    Svētlaimi, — skumīgi viņu papildināja Bella.

—    …un ģimenes svētlaimi, — piekrita tēvs, labprāt pieņemdams meitas priekšā teikto vārdu.

Bella viņu noskūpstīja.

—    Un šai tumšajā, kvēpiem un putek]iem klātajā ieslodzījuma vietā tu, manu nabadziņ, aizvadi visas sava mūža stundas, kad neesi mājās?

—    Kad neesmu mājās, meitiņ, nedz arī ceļā uz šejieni vai mājupceļā. Jā. Redzi to mazo pulti kantora kaktā?

—    Tumšajā kaktā, vistālāk no loga un no kamīna? Visvairāk nobružāto no visām pultīm?

—    Ei nu, vai tiešām no tava redzes punkta tā šķiet tik satriecoša, mīļumiņ? — vaicāja tēvs un pielieca galvu, it kā vērotu mākslas darbu. — Tā ir manējā. To sauc par Ramtaja laktu.

—    Par kā laktu?

—    Ramtaja. Redzi, tā ir tāda paaugstāka, jāuzrāpjas pa diviem pakāpieniem, tāpēc iedēvēta par laktu. Bet par Ramtaju esmu iesaukts es.

—    Kas to uzdrošinās!

—    Pa jokam, Bella, manu mīļumiņ, tikai pa jokam! Visi šeit ir jaunāki par mani, tāpēc viņiem gribas dzīt jokus. Kas tur ļauns? Varētu saukāt par Skābuii vai Snauduli vai sazin kādos nelabos vārdos, tad gan es dusmotos. Bet Ramtajs? Vai dieniņ, kāpēc lai mani nedēvētu par Ramtaju?

Visgrūtākais uzdevums šai grūtajā dienā Bellai likās nenovēršamā atzīšanās, kas — viņa to zināja — gauži sarūgtinās lādzīgo cilvēciņu, kuru viņa, tik untumaina un gražīga, no bērna kājas cienījusi, mīlējusi un apbrīnojusi. «Vajadzēja jau pašā sākumā visu izstāstīt,» viņa nodomāja, «vajadzēja stāstīt tūdaļ pat, kad tētim jau modās neskaidras aizdomas, bet tagad viņš ir atguvis līksmu omu un es viņu darīšu nelaimīgu.»

Tētis priecīgā noskaņā atkal ķērās pie veģīša un piena, un Bella, apskāvusi viņu vēl ciešāk, bužināja gaišās sprogas, it kā nespēdama atturēties no sensenā ieraduma iesaistīt tēvu draiskā rotaļā, un jau dzirās sacīt: «Mīļo tēt, tikai, lūdzu, neuztraucies, man tagad tev jāpastāsta kaut kas nepatīkams,» — bet pie vārda netika, jo ķerubs negaidīti ierunājās.

—        Žēlīgo tētītl — viņš iesaucās, atkal saceldams atbalsi visā Minsingleinas apkaimē. — Tas tik ir pārstei gums!

—    Kāds pārsteigums, tēt?

—    Rau, kur nāk misters Roksmits!

—        Nē, nē, tēt, tas nevar būt, — uzbudināta iesaucā:Bella. — Tas nemūžam nevar būt.

—    Kā ne, ir gan! Paskaties pati!

Misters Roksmits, patiesību sakot, ne vien pagāja garām logiem, bet nāca iekšā kantorī. Viņš ne tikai ienāca kantorī, bet, ieraudzījis, ka tur ir tikai Bella un misters Vilfers, metās meitenei klāt un, cieši to apskāvis, saviļņots iesaucās:

—        Mana mīļā, dārgā meitene, mana drosmīgā, nesavtīgā, cēlsirdīgā meitene!

Pārsteigums tādējādi vēl nebeidzās (lai gan pirmajai devai tā pietika atliku likām), jo Bella, īsu brīdi nodūrusi galvu, atkal izslējās un pieplaka Roksmitam pie krūtīm, it kā tā būtu viņas sengaidītā, uz mūžiem izraudzītā miera osta.

—         Zināju, ka nāksiet pie tēva, un steidzos šurp, — sacīja Roksmits. — Mana mīļotā, dzīvība mana! Vai kļūsiet manējā?

Un Bella atbildēja:

—    Kļūšu, ja uzskatāt mani par sevis cienīgu.

Pēc tam viņa gandrīz izgaisa Roksmita skavās — gan tāpēc, ka tās bija ciešas jo ciešas, gan arī tāpēc, ka pati nemaz nepretojās.

Ķerubs, kura matu cekuls aiz brīnumiem saslietos stāvus, pat ja Bella to nebūtu uzbužinājusi, ļodzīgām kājām aizsteberēja atpakaļ pie loga uz savu vietu, no kuras tikko bija piecēlies, un plati ieplestām acīm blenza jauniešos.

—         Tagad mums jāpadomā par mīļo tēti, — sacīja Bella. — Neko vēl viņam neesmu stāstījusi, teiksim tētim abi.

Un abi ķērās pie stāstīšanas.

—         Papriekš, mīļumiņ, — vārgi iepīkstējās ķerubs, —esi tik laipna un apslaki mani ar pienu, jo jūtos tā… tā, it

kā šķirtos no šāspasaules.

Krietnais mazais cilvēciņš patiešām sajuta nelāgu vārgumu, un ļimstošie ceļgali vēstīja, ka kuru katru mirkli viņu var atstāt samaņa. Bella negrasījās tēti slacīt ar pienu, bet apbēra viņu skūpstiem, pēc tam padeva nodzerties, un, meitas maigo roku aprūpēts, ķerubs pamazām atžilba.

—   Mēs, mīļo tēt, tev stāstīsim ļoti apdomīgi, — sacīja Bella.

—    Zini, mīļumiņ, — atbildēja ķerubs, verdamies abos jaunajos, — jūs man tik daudz pateicāt jau ar pirmo… pirmo jūtu izvirdumu, ja atļauts tā izteikties, ka nu mani nekas vairs nespēs satriekt.

—    Mister Vilfer, — priecīgi satraukts iesāka Džons Roksmits, — Bella ir ar mieru ņemt mani par vīru, kaut man nekas nepieder un esmu palicis pat bez darba un varu cerēt tikai uz to, ko spēšu nopelnīt priekšdienās. Un tomēr Bella ir ar mieru!

—   Jā, pēc tā, ko nupat redzēju pats savām acīm, varu, ser, iedomāties, ka Bella ir ar mieru, — vārgi izdvesa ķerubs.

—    Tu nezini, tēt, cik ļauni pret viņu esmu izturējusies! — sacīja Bella.

—    Jūs nezināt, ser, kāda viņai ir krietna sirds! — sacīja Roksmits.

—    Tu nezini, tēt, kāda es kļūtu nekrietna bezgode, ja viņš mani nebūtu izglābis no sevis pašas, — sacīja Bella.

—    Jūs nezināt, ser, kādu upuri viņa uzņēmās manis dēļ, — sacīja Roksmits.

_— Mana mīļā Bella, — atbildēja vēl aizvien pagalam pārbiedētais ķerubs, — un mans mīļais Džon Roksmit, ja atļausiet jūs tā uzrunāt…

—    Jā, tēt, uzrunā droši! — iesaucās Bella. — To tev atļauju es, un mana griba viņam ir likums. Ir taču tiesa, mīļais Džon Roksmit?

Pirmo reizi Bella uzrunāja Roksmitu vārdā, un viņas balsī bezgala valdzinoša kautrība mijās ar tikpat valdzinoši maigu mīlestību, lepnumu un uzticību, tāpēc Džonam Roksmitam ir piedodams tas, ko viņš tūdaļ izdarīja. Bella atkal nozuda gluži tāpat kā iepriekš.

* Zināt ko, mani mīļie, — teica ķerubs, — ja jūs tā ērti iekārtotos — viens man pie labās rokas un otrs pie kreisās, saruna mums vestos raitāk un viss drīzāk noskaidrotos. Džons Roksmits nupat ieminējās, ka esot palicis bez darba.

—    Jā, pavisam bez darba, — sacīja Roksmits.

—    Jā, tēt, pavisam bez darba, — sacīja Bella.

—    Pēc teiktā secināms, ka no mistera Bofina viņš ir aizgājis?

—    Jā, tēt. Un tāpēc …

—    Paga, paga, dārgā! Pie skaidrības gribu tikt pakāpeniski. Un ka misters Bofins ar viņu apgājies nelāgi?

—    Apgājies ar viņu briesmīgi nekrietni, mī]o tēt! — vaigiem kvēlojot, iesaucās Bella.

—    Un to nespēja paciest zināma mantkārīga jauna būtne, ar kuru mani saista attāla radniecība? Vai mana domu gaita ved pareizā virzienā?

—    Nespēja vis, mīļo tēt! — smiedamās, asarām ritot, iesaucās Bella un priecīga noskūpstīja ķerubu.

—    Un tāpēc zināmā mantkārīgā jaunā būtne, ar kuru mani saista attāla radniecība un kura jau pirms kāda laika man ir uzticējusi savus novērojumus par bagātības samaitājošo ietekmi uz misteru Bofinu, beidzot saprata, ka ne par kādu naudu nedrīkst nevienam pārdot savu labā un ļaunā izpratni, prasmi atšķirt patiesību no meliem un taisnību no netaisnības? Vai mana domu gaita ved pareizā virzienā?

Aizvien vēl smiedamās, Bella, asarām ritot, noskūpstīja tēvu vēlreiz.

—    Un tāpēc… un tāpēc… — ķerubs aizrautīgi turpināja, nejuzdams, ka Bellas rociņa lēnām lavās pa viņa vesti arvien tuvāk kaklam, — mantkārīgā jaunā būtne, ar kuru mani saista attāla radniecība, no šās maksas atsacījās, nometa greznos tērpus, kas arī bija daļa no minētās maksas, apvilka manis kādreiz dāvinātu vienāršu kleitiņu un, paļaudamās uz manu atbalstu viņas taisnīgajā rīcībā, nāca tiešā ceļā pie manis. Vai mana domu gaita ir novedusi pie patiesības?

Bellas roka tikām bija apvijusies ķerubam ap kaklu uri vaidziņš piekļāvās pie viņa vaiga.

—    Mantkārīgā jaunā būtne, ar kuru mani saista attāla radniecība, ir rīkojusies pareizi! — sacīja lādzīgais ķerubs. — Mantkārīgā jaunā būtne, ar kuru mani saista attāla radniecība, man ir uzticējusies dibināti! Mantkārīgā jaunā būtne, ar kuru mani saista attāla radniecība, šai kleitiņā man patīk nesalīdzināmi labāk nekā Ķīnas zīdā, Ķašmiras šallēs un Golkondas dimantos. So jauno būtni es mīlu, ļoti mīlu. 5ās jaunās būtnes izredzētajam saku no visas sirds, no pāri plūstošas sirds: «Lai svētīta ir jūsu saderināšanas; ar manu Bellu jus saņemsiet krietnu bagātību, jo pūrā līdzi nāks nabadzība, ko viņa izraudzījusies jūsu dēļ un taisnības labad!»

Uzticamā mazā cilvēciņa balss iedrebējās, kad viņš sniedza Džonam Roksmitam roku, un, zemu noliecies pār savu meitu, viņš apklusa. Taču tas ilga tikai mirkli. Drīz ķerubs atkal pacēla galvu un žirgti ierunājās:

—    Untagad, manu mīļo bērniņ, ja tu kaut īsu brīdi vari pakavēt Džonam Roksmitam laiku, es aiztecēšu līdz piena bodei un atnesīšu arī viņam maizi un pienu, un mēs visi trīs kopā nodosimies tējas dzeršanai.

Tējas dzeršana, kā jautri sacīja Bella, izvērtās gluži vai treju rūķīšu dzīrēs meža biezokņa namiņā, pietrūka vienīgi pasaku tēlu pērkondunošās kurnēšanas: «Kas ir dzēris no manas krūzītes?»

Maltīte bija brīnišķīga, tik brīnišķīga, kādu ne Bella, ne Džons Roksmits, pat ne R. Vilfers nekad vēl nebija baudījuši. Gauži nepiemērotā apkārtne un divi vara pumpuļi, kas Ciksija, Venīringa un Stoblsa firmas tērauda naudasskapja durvju turekļos glūnēja no kakta kā aizmiglojušās pūķa acis, maltīti darīja jo tīkamāku.

—    Lai es būtu iedomājies, ka šeit atgadīsies kaut kas tamlīdzīgs, — sacīja ķerubs un pārlaida kantorim neizteicama prieka pilnu skatienu, — nu taisni jāsmejas kā kutinātam. Lai es būtu iedomājies, ka savu Bellu ieraudzīšu viņas izredzētā skaujās, vai zināt, taisni šeit!

Kad veģi bija notiesāti, piens izdzerts un nakts priekšvēstnesis mijkrēslis jau lēnām nolaidās pār Minsingleinu, ķerubs kļuva aizvien nemierīgāks, līdz beidzot nokāsējies sacīja Bellai:

—    Hm! Vai tu, mīļumiņ, par māti arī esi iedomājusies?

—    Jā, tēt.

—    Un, piemēra pēc, par savu māsu Laviju arī, mīļumiņ?

—    Jā, tēt. Kad pāriesim mājās, sīkumos, manuprāt, nevajadzētu ielaisties. Manuprāt, pietiks, ja paskaidrosim, ka esmu sastrīdējusies ar misteru Bofinu un no viņiem aizgājusi pavisam.

—    Džons Roksmits tavu mammu, dārgumiņ, jau ir iepazinis, — mirkli vilcinājies, tēvs turpināja, — tāpēc man nav jāizlokās un, viņam dzirdot, varu atgādināt, ka mamma tev varbūt šķitīs mazliet nomācoša.

—        Mazliet — ak tu, m?nu pacietīgo tēti! — Bella iesmējās dzidriem smiekliem, un to dzidrumā skanēja maiga mīlestība.

—    Nu labi! Starp mums pilnīgi slepeni runājot, sacīsim — nomācoša un necentīsimies noteikt pakāpi, — braši piekrita ķerubs. — Arī tavai māsai raksturs, sacīsim, nav pārlieku maigs.

—    Nekas, tēt!

—    Turklāt tev, vai zini, mīļo meitiņ, jāsagatavojas uz to, ka mūsu mājoklis pēc mistera Bofina nama šķitīs gaužām nabadzīgs un nožēlojams vai labākajā gadījumā gau žām nemājīgs, — joti maigi turpināja tēvs.

—    Nekas, tēt. Es varētu paciest vēl lielākas grūtības — Džona labad.

Pēdējos vārdus Bella sarkdama izteica pavisam klusu, tomēr Džons tos sadzirdēja un savu dzirdīgumu pierādīja lādējādi, ka Bella atkal noslēpumainā kārtā uz mirkli nozuda.

—    Nu tad tā, — līksmi noteica ķerubs, nepauzdams ne mazāko nosodījumu, — kad tu… kad tu izkļūsi no aplenkuma un atkal tapsi redzama, domāju, būs laiks slēgt kantori ciet un doties mājās.

Ja Ciksija, Venīringa un Stoblsa firmas kantori kādreiz aizslēguši trīs vēl laimīgāki cilvēki, itin dabiskā kārtā priecādamies, ka tas paliek aizslēgts, tad tie nudien ir bijuši īsti laimes lutekļi. Pirms aiziešanas Bella vēl uzrāpās Ramtaja laktā un, paņēmusi rakstāmspalvu, sacīja:

—    Parādi, mīļo tēt, ko tu augu dienu te sadari! Varbūt šitā raksti? — Glītais vaidziņš bija piekļauts pie labās rokas apaļīgā pleciņa, tā ka spalva lietišķumam pavisam nepiedienīgi nozuda krāšņajos matu viļņos. Tomēr Džonam Roksmitam, cik varēja spriest, Bellas izdarības šķita ļoti jaukas.

Tā nu trīs rūķīši, novākuši visas dzīru pēdas, saslaucījuši beidzamās drupatas, iznāca Minsingleinā un devās uz Holoveju, un, ja trešais rūķītis iedomājās, ka diviem no viņiem negribas, lai atstatums starp šīm abām vietām izstieptos divkārt garāks, tad viņš bija gaužām maldījies. Lādzīgais vīriņš patiešām iedomājās, ka ir traucēklis, kas kavē jaunajiem izbaudīt pastaigas jaukumu, tāpēc kā atvainodamies ieteicās:

—    Manuprāt, mīļie, būs pareizāk, ja iešu pa ielas otru pusi un izlikšos, ka man ār jums nav nekāda sakara.

Nodomāto viņš tūdaļ izpildīja un ceļu turpināja, īsti ķerubiski kaisīdams smaidus kā puķes jaunajiem zem kājām.

Pulkstenis jau tuvojās desmitiem, kad viņi apstājās netālu no Vilferu pils; tā kā šai klusajā vietā citus gājējus nemanīja, Bella atkal brīžam noslēpumaini nozuda, brīžam parādījās no jauna, un šī rotaļa draudēja turpināties vai visu nakti.

—    Klausieties, Džon, — ķerubs beidzot nenocietās,

—    ja jūs nodotu manā rīcībā jauno būtni, ar kuru mani saista attāla radniecība, es viņu pārvestu mājās.

—    Nodot viņu jūsu rīcībā nevaru, — atbildēja Džons,

—    manos spēkos ir tikai viņu aizdot. Mana mīļotāl

Šis burvju vārds panāca to, ka Bella nozuda vēlreiz.

—    Nu, mīļo tēt, — sacīja Bella, atkal kļuvusi redzama,

—    sniedz man roku, skriesim mājās, ko kājas nes, lai visas grūtības beidzot būtu pārvarētas. Nu, tēt, viens …

—         Paklau, mīļo meitiņ, — ķerubs iesāka, bet tad gļēvulīgi saminstinājās, — gribēju tev sacīt — ja tava māte…

—         Nav ko stiept garumā, ser, un velti novilcināt laiku! — iesaucās Bella un izlika labo kāju uz priekšu.

—    Redzat? Tas ir sākuma punkts, līnija, nostājieties uz līnijas, ser! Tā. Viens! Divi! Trīs, un aiziet, tēt! — Viņa metās uz priekšu, stīvēdama ķerubu līdzi, un nedz pati apstājās, nedz ļāva tēvam apstāties, iekams nebija paraustījusi zvanu. — Nu, mīļo tēt, — Bella sacīja un, sagrābusi ķerubu aiz ausīm kā krūku aiz osām, vilka tā seju pie sārtajām lūpām, — savam liktenim mēs vairs neizbēgsim!

Vārtus atvērt iznāca mis Lavija sava pakalpīgā kavaliera un ģimenes drauga mistera Džordža Semsona pavadībā.

—        Vai dieniņ, nevar būt, ka tā ir Bella! — mis Lavija iesaucās, atsprāgdama no vārtiņiem. Un tūdaļ noauroja:

—   Mammu! Bella atnākusi!

Ķerubs un Bella nebija tikuši tālāk par nampriekšu, kad, atsaukdamās uz Lavijas auriem, parādījās misis Vi 1 fere. Nostājusies uz lieveņa drūma kā rēgs, viņa tos saņēma ierastā ārišķīgā svinīgumā.

—         Esi sveicināta, mans bērns, kaut arī tevi nebijām gaidījuši, — viņa sacīja un sniedza meitai pretī vaigu, kas šķita auksts kā šīfera tāfele, uz kuras pierakstās viesi.

—    Sveicināts arī jūs, R. V., kaut esat stipri aizkavējies.

Vai misis Bofinas sulainis mani dzird? — Sauciens zema krūšu balsī tika raidīts vakara tumsībā, gaidot uz to atbildi no minētā kalpa.

—    Tur, mīļā mamma, neviena sulaina nav, — sacīja Bella.

—    Nav neviena sulaina? — valdonīgi atkārtoja misis Vilfere.

—    Nē, mīļā mamma.

Cildeni drebuļi pārskrēja misis Vilferei pār pleciem un cimdiem, it kā viņa sacītu: «Neiespējami!» — tad cienījamā dāma procesijai pa priekšu iesoļoja ģimenes dzīvojamā istabā un tur ierunājās:

—    Ja jūs, R. V., — ķerubs sarāvās no tik svinīgas uzrunas, — mājupceļā neesat parūpējies par pienācīgu papildinājumu mūsu pieticīgajām vakariņām, tad Bellai tās nepavisam neies pie sirds. Auksts jēra cepetis un salāti diez vai spēs sacensties ar misis Bofinas galda gardumiem.

—    Lūdzu jūs, mīļā mamma, tā nerunājiet! — sacīja Bella. — Misis Bofinas galds man bijis nebijis.

Sai brīdi sarunā iejaucās mis Lavīnija, kura, acis nenolaizdama, bija pētījusi Bellas cepuri.

—    Kā tad tā, Bella?

—    Ta gan, Lavij, zinu, ko saku.

Nevaldāmās Lavijas skatiens noslīdēja zemāk uz Bellas kleitu, viņa pat pieliecās, lai to labāk saskatītu, un atkal iesaucās:

—    Kā tad tā, Bella?

—    Ja gan, Lavij, zinu, kas man ir mugurā. Gribēju jau mammai stāstīt, bet iejaucies tu. Mistera Bofina namu, mamma, esmu atstājusi uz visiem laikiem un atgriezusies mājās pavisam.

Misis Vilfere nebilda ne vārda, bet, savu atvasi bridi vērojusi draudīgā klusumā, cēli atkāpās ierastajā kaktā un tur palika sēžam sastingusi kā saldēta zivs Krievzemes tirgū.

—    īsi sakot, mīļā mamma, — teica Bella un, noņēmusi nonievāto cepurīti, sapurināja matus, — ar misteru Bofinu man izcēlās nopietnas domstarpības par to, kā viņš apietas ar vienu no saviem kalpotājiem, un, tā kā palikām katrs pie savām domām, viss beidzās ar mūsu izšķiršanos.

—    Turklāt jāteic, mana dārgā, — pazemīgi piebilda R. V., — ka Bella ir rīkojusies patiesi drosmīgi un parādījusi īstu taisnīguma mīlestību. Tāpēc ceru, dārgā, ka tu nejutīsies sevišķi sarūgtināta.

—    Džordž! — no mātes patapinātā brīdinošā aizkapa balsī sacīja mis Lavija. — Džordž Semson, runājiet! Ko es jums par šiem Bofiniem esmu teikusi?

Apjēdzis, ka viņa trauslajai laivai draud briesmas uzskriet sēklī vai iekulties bangās virs zemūdens klintīm, misters Semsons ieskatija par drošāku vispār nepieminēt neko, kas viņam reiz stāstīts, jo kazi izspruks vēl kas šimbrīžam nevēlams. Apbrīnojamā pieredzējuša jūrnieka veiklībā viņš savu laivu iestūrēja dziļākos ūdeņos, nomurminādams:

—    Jā, jā, patiešām.

—    Jā! Teicu Džordžam Semsonam, ka Džordžs Sem sons tikko apliecināja, ka šie riebīgie Bofini agri vai veli: uzsāks ar Bellu ķīviņus, līdzko tā viņiem būs apnikusi, — sacīja mis Lavija. — Vai viņi uzsāka ķīviņus vai neuzsāka? Vai man bija vai nebija taisnība? Un ko tagad tu, Bella, par šiem Bofiniern saki mums pati?

—    Klausieties, Lavij un mamma, — atbildēja Bella, — par misteru un misis Bofiniem teikšu to, ko esmu sacījusi aizvien. Bet šovakar nekas mani nepiespiedis uzsākt strīdiņu. Ceru, ka jūs priecājaties, mani redzot, mīļa mamma, — un viņa noskūpstīja māti, — tāpat kā ceru, ka arī tu, Lavij, priecājies, mani redzot, — un viņa noskūp stīja māsu, — un, tā kā mammas pieminētie salāti ir no likti uz galda, es tos tūdaļ sagatavošu.

Bella līksmi ķērās pie darba, un misis Vilferes izteik smīgais ģīmis, kas kopumā radīja priekšstatu par tautā reiz tik iecienītās «Saracēņa galvas» izkārtnes apvienojumu ar holandiešu vēzēkļpulksteņa mehānismu, kvēlojo šiem skatieniem sekoja viņas kustībām, iedvesdams domu, ka meita ir spējīga tīšuprāt salātiem nepieliet etiķi. Taču pār ķēnišķīgās matronas lūpām nenāca ne vārds. Sī klusēšana viņas vīru biedēja trakāk (to viņa acīmredzot ap zinājās) nekā jebkuri daiļrunības plūdi, ko laulātā draudzene veltītu sabiedrības apgaismošanai.

—    Nu, mīļā mamma, salāti ir gatavi, un sen jau laiks sēsties pie vakariņu galda, — drīz vien paziņoja Bella.

Misis Vilfere piecēlās, bet joprojām ne vārda nebilda.

—    Džordž! — brīdinoši iesaucās mis Lavīnija. — Mammai krēslu!

Misters Semsons naski aizmetās misis Vilferei aiz muguras un ar krēslu rokās tipināja cēlajai dāmai cieši pa pēdām, kamēr tā svinīgi soļoja pie mielasta galda. Stalta un stīva viņa apsēdās, papriekš uzmetusi misteram Semsonam niknu skatienu, un jaunais cilvēks pagalam samulsis steigšus atkāpās uz savu vietu.

Neuzdrošinādamies draudīgo būtni uzrunāt tieši, ķerubs viņai ēdienus piedāvāja ar trešās personas starpniecību.

—    Pasniedz mammai gāju, mīļā Bella!

Vai:

—    Lavij, tava mamma droši vien iebaudīs salātus, ja tu tos uzliksi viņai uz šķīvja.

Ēdienu misis Vilfere pieņēma akmenssaltā izklaidībā, tikpat izklaidīgi bāza to mutē, lāgiem nolikdama nazi un dakšiņu uz galda, it kā garā pati sev vaicādama: «Ko es tagad daru?» — un pikti vērās te uz vienu, te otru no klātesošajiem, kā no tiem atbildi gaidīdama. Blenšanas magnētiskais spēks iedarbojās tik vareni, ka neviens, kuram pievērsās niknais skatiens, nespēja izlikties neko nemanījis, tā ka nejaušs vērotājs, pat nepalūkojies misis Vilfere pašā, pēc acu zibšņu atspulga vērojamā objekta vaigā vien tūdaļ saprastu, kuru no klātesošajiem cēlā dāma apveltījusi ar skatienu.

Mis Lavīnija šai īpašajā gadījumā pret misteru Semsonu izturējās ārkārtīgi laipni un, līdzko radās izdevība, māsai paskaidroja, kam par godu laipnība tiek šķērdēta.

—    Nebija vērts tevi, Bella, apgrūtināt, jo tu apgrozījies mūsu ģimenei tik neaizsniedzamās aprindās, ka tādi sīkumi diezin vai spētu tevi interesēt, — Lavīnija sacīja, zodu izslējusi. — Džordžs Semsons tagad aplido mani.

Bella priecājās, to dzirdot. Misters Semsons dziļdomīgi nosarka un uzskatīja par pienākumu apskaut mis Lavīnijas vidukli, taču, uzdūries uz lielu spraužamadatu jaunās dāmas jostā un savainojis pirkstu, viņš spalgi iebrēcās, tūdaļ pievērsdams sev misis Vilferes nikno skatienu zibšņus.

—    Džordžam tagad dzīvē veicas ļoti labi, — brīdim nepiemēroti un negaidīti paziņoja mis Lavīnija, — un man šķiet, ka mēs visdrīzākajā laikā apprecēsimies. Negribējās par to runāt, kamēr tu dzīvoji pie tiem saviem Bof… — mis Lavīnija pēkšņi aprāvās un turpināja daudz rāmāk, — … kad tu dzīvoji pie mistera un misis Bofiniem, bet tagad jūtu, ka mans māsas pienākums liek to tev pavēstīt.

—    Paldies tev, mīļā Lavija. Apsveicu!

2J9

—    Pateicos, Bella! Taisnību sakot, mēs abi ar Džordžu netikām skaidrībā — teikt tev vai neteikt, bet tad es Džordžam sacīju, ka tevi tādi nieki diezin vai interesēs un varbūt tu drīzāk no mums visiem atteiksies nekā gribēsi, lai viņš piebiedrojas mūsu ģimenei.

—    Tur nu tu esi kļūdījusies, mīļā Lavija, — sacīja Bella.

—    Tā rādās gan, — mis Lavīnija piekrita, — taču, kā zināms, mīļā, arī apstākļi ir mainījušies. Džordžs ieņem labu vietu, un viņa nākotnes izredzes patiešām ir spīdošas. Vakar man nebūtu pieticis dūšas tev to sacīt, jo tad tev viņa izredzes būtu šķitušas vienaldzīgas un tavas uzmanības necienīgas, bet šovakar par to varu runāt droši.

—    Kopš kura laika tu esi kļuvusi tik bikla, Lavij? — smaidīdama pavaicāja Bella.

—    Neesmu teikusi, Bella, ka jelkad būtu jutusies bikla, — atbildēja Nevaldāmā. — Varbūt varētu gan sacīt, ja vien smalkjūtība neliegtu man aizskart māsas jūtas, ka es kopš neilga laika apzinos sevi neatkarīgu — pārāk neatkarīgu, mīļā, lai uz manu gaidāmo laulību (jūs atkal sadursieties, Džordž!) kādam ļautu nolūkoties no augšas. Negribu izteikt pārmetumus, ka tu, Bella, būtu nolūkojusies uz to no augšas toreiz, kad tev pašai pavērās iespējas tikt pie bagāta un ievērojama vīra; gribēju vienīgi sacīt, ka esmu kļuvusi neatkarīga.

Vai nu mis Lavīnija jutās noniecināta pēc Bellas paziņojuma, ka viņa nevēlas strīdēties, vai Nevaldāmās piktumu iekveldēja doma, ka, Bellai atgriežoties, misters Džordžs Semsons var atsākt lakstošanos ar māsu, vai arī viņas kašķīgajam garam tā vien niezēja saiet ar kādu tovakar ragos — lai būtu kā būdams, nu viņa pilnā sparā likās virsū savai cēlājai dzīvības devējai.

—    Lūdzu jūs, mamm, neblenziet manī tik neatlaidīgi! Ja esat ieraudzījusi melnumu man uz deguna, sakiet skaidri un gaiši, bet, ja neesat ieraudzījusi, lieciet mani mierā!

—    Ar šādiem vārdiem tu uzrunā mani?! — sacīja misis VilFere. — Kā tu uzdrošinies?

—    Dieva dēļ, mamm, nesāciet runas par uzdrošināša, nos! Ja jaunava ir pietiekami pieaugusi, lai izietu pie

vīra, tad viņa ir ari pietiekami pieaugusi, lai neļautu sevī blenzt kā sienas pulkstenī.

—    Bezkauņa! — misis Vilfere iebrēcās. — Ja kāda no tavas vecmāmuļas meitām vienalga kādā vecumā —.

būtu uzdrošinājusies ar viņu tā runāt, vecmāmuļa uz karstām pēdām būtu to ieslēgusi tumšā kambarī.

—    Mana vecmāmuļa, jādomā, nemūžam nebūtu cilvēkos lūrējusi tā, lai tos izvestu no pacietības, — atcirta Lavija un, rokas uz krūtīm sakrustojusi, atslējās pret krēsla atzveltni.

—    Būtu gan! — misis Vilfere neatlaidās.

—    Tādā gadījumā man ļoti žēl, ka viņa nav bijusi jēdzīgāka, — sacīja Lavija. — Slodzidama savas meitas tumšā kambarī, mana vecmāmuļa acīmredzot jau tolaik bija izkūkojusi prātu. Ir nu gan pratusi sevi parādīt jaukā gaismā! Brīnums, ka vēl neiedomājās kādu ieslodzīt Svētā Pāvila baznīcas kupolā, un, ja iedomātos, kā viņa to dabūtu tur iekšā!

—    Klusē! — iesaucās misis Vilfere. — Es prasu, lai tu klusētu!

—    Ij nemaz nedomāju klusēt, marnm, — dzedri atteica Lavīnija, — gluži pretēji. Necietīšu, ka uz mani glūn tā, it kā es nupat būtu ieradusies no Bofiniem, un negaidi, ka es turēšu muti. Necietīšu, ka uz Džordžu Semsonu skatas tā, it kā viņš būtu ieradies no Bofiniem, un negaidi, ka es turēšu muti. Ja tētis neiebilst, ka uz viņu skatās tā, it kā viņš būtu ieradies no Bofiniem, lai notiek, tā ir viņa darīšana. Bet es to negribu. Un necietīšu.

Lavinijas saceltais tracis pavēra spraugu, pa kuru varēja vērsties pret Bellu, un misis Vilfere nekavēdamās metās tanī iekšā.

—    Ak tu dumpiniece! Ak tu nemiera cēlāja! Saki man, Lavīnija! Ja, sabradādama mātes jūtas, tu būtu ļāvusi Bofiniem uzmesties tev par labdariem un ja tu būtu atgriezusies mājās no šīm verdzības zālēm …

—    Nerunājiet blēņas, mamm! — sacīja Lavīnija.

—    Ko tu teici? — cildenā sašutumā iesaucās misis Vilfere.

—    «Verdzības zāles», mamm, ir blēņas un stulbums! — nesatricināmā mierā noteica Nevaldāmā.

—    Nu, vai zini, nekaunīgā skuķe, ja tu pārnāktu no Portlendplcisas apkaimes, salīkusi zem labdarības sloga, turklāt vēl spīdīgi tresota sulaiņa pavadībā, vai tu domā, ka tavas mātes dziļi sirdī slēptās jūtas spētu izpausties skatienos?

—    Domāju tikai vienu, — atbildēja Lavīnija, — lai šīs jūtas tiktu paustas tai, kas tās ir pelnījusi.

Ml

—     Un, ja, neklausīdama mātes brīdinājumam, ka misis Bofinas ģīmis vien jau ir ļaunuma iemiesojums, tu būtu atgrūdusi māti un pieķērusies misis Bofinai, bet pēcāk tikusi misis Bofinas atraidīta, misis Bofinas kājām samīdīta, misis Bofinas uz ielas izdzīta un galu galā atgriezusies mājās, — vai tu domā, ka mātes jūtas spētu izpausties skatienos?

Lavinija jau grasījās cildenajai dzīvības devējai atcirst, ka tādā gadījumā tā savus skatienus būtu pietaupījusi, bet tai brīdi piecēlās Bella un sacīja:

—    Ar labu nakti, mīļo tnamm! Sī diena mani ir krietni nogurdinājusi, un es iešu gulēt.

Līdz ar to saviesīgais vakars bija beidzies. Misters Džordžs Semsons drīz vien atvadījās, un mis Lavinija viņu pavadīja ar sveci līdz priekšnamam un bez sveces tālāk līdz dārza vārtiņiem; misis Vilfere, nomazgājusi rokas pēc «šiem Bofiniem», devās pie miera kā īsta lēdija Makbete, un R. V., grūtsirdībā sagumis, palika viens pats sēžam pie nenokoptā vakariņu galda.

No domām viņu iztraucēja viegli soļi — nācēja bija Bella. Pār pleciem izrisušiem krāšņajiem matiem, suku rokā viņa basām kājām klusu bija nokāpusi lejā, lai tētim novēlētu labunakti.

—     Manu mīļo meitiņ, tu neapšaubāmi esi apburoša sieviete, — sacīja ķerubs, saņemdams plaukstā meitas matu cirtu.

—     Klausieties, ser, — sacīja Bella, — kad jūsu apburošā sieviete apprecēsies, jūs dabūsiet šo cirtu, ja vien vēlēsieties, un es likšu no tās nopīt važiņu. Vai jums tā būs dārga piemiņa no mīļotās būtnes?

—    Jā, manu mīļumiņ.

—    Tad jūs to dabūsiet, ser, ja vien būsiet labs un paklausīgs. Man ļoti, ļoti žēl, mīļo tēt, ka esmu sacēlusi mājās tādu nemieru.

—     Par to gan, dārgumiņ, neraizējies! — vientiesīgi atbildēja tēvs. — Nav vērts to pat pieminēt, jo mūsu mājās tāds pats nemiers būtu sacēlies tik un tā. Ieganstu errastībām tava māte un māsa atrod vienmēr. Bez errastībām, tici man, meitiņ, mēs neiztiekam nekad. Vai tikai vecā istabiņa, kurā tu mitināsies kopā ar Laviju, tev, Bella, tagad neliksies pārlieku neērta?

—    Nē, tēt, nepavisam ne, man ir gluži vienalga. Kā tu domā, tēt, — kāpēc man ir gluži vienalga?

—    Nu, bērniņ, par savu istabu tu zūdījies jau tolaik, kad tev vēl nebija radusies tāda lieliska izdevība salīdzināšanai. Goda vārds, man prātā ir tikai viena atbildei tu pati esi kļuvusi daudz labāka.

—    Nē, tēt. Tāpēc, ka esmu tik pateicīga un jūtos tik laimīgai

Bella apkrita tēvam ap kaklu, ņurdzīja viņu, kutinādama ar garajiem matiem, līdz ķerubam piemetās šķavas, tad iesmējās tik līksmi, ka sasmīdināja arī tēvu, pēc tam atkal ņurdzīja viņu, klusinādama, lai neviens šo jautrību nesadzirdētu.

—    Klausieties, ser! — sacīja Bella. — Jūsu apburošajai sievietei mājupceļā tika izzīlēta nākotne. Necik spoža un bagāta tā nav gaidāma — ja viņas izredzētais dabūs to vietu, ko ir iecerējis, tad viņi apprecēsies, paļaudamies uz simt piecdesmit mārciņu ienākumu gadā. Tā tas būs tikai sākumā, bet, ja arī nenāks klāt ne fārtings, apburošajai sievietei pietiks ar to pašu. Taču tas nebūt vēl nav viss, ser. Izzīlētajā nākotnē saskatāms kāds gaišmatis — augumā mazs, kā zīlniece sacīja, un šis gaišmatis allaž grozīsies apburošās sievietes tuvumā, un apburošās sievietes mājās viņu allaž gaidīs tik omulīgs kaktiņš, kādu vien cilvēks var vēlēties. Sakiet, ser, — kā šo gaišmati sauc?

—    Vai viņš ir kalps kāršu kavā? — acīm ieziboties, apvaicājās ķerubs.

—    Jā! — sajūsmināta iesaucās Bella un atkal metās tēvu ņurdzīt. — Viņš ir Vilferu kalps! Mīļo tēt, apburošā sieviete sajūsmināta raugās izzīlētajā nākotnē un cer, ka kļūs daudz krietnāka apburoša sieviete, nekā bijusi jelkad agrāk. Ari mazā auguma gaišmatim nākotnē jāraugās ar tādām pašām cerībām un, nokļūstot briesmās vai ciešot pāridarījumus, ikreiz sev jāsaka: «Pie apvāršņa redzama sauszeme.»

—    Pie apvāršņa redzama sauszeme! — atkārtoja tēvs.

—    Re, kāds gudrinieks ir mans mīļais Vilferu kalps! — iesaucās Bella un, paspērusi uz priekšu baso, balto kājiņu, piebilda: — Te ir līnija, ser. Stājieties uz līnijas! Tā, lai zābaks atrastos šeit. Mēs turēsimies kopā, skaidrs? Un tagad, ser, jūs drīkstat apburošo sievieti noskūpstīt, iekams viņa pateicīga un laimīga nav aizskrējusi projām. Jā, jā, mazais gaišmati, tik ļoti pateicīga un laimīga!

XVII NODAĻA

Kopkoris.

Pārsteigums ne dzenams nenozūd no to laužu sejas, kuru aprindās grozās misters Alfreds Lemls un misis Lemla, kad uz kamīna paklāja, kas plivinās Sekvilstrītas nama priekšā, parādās paziņojums, ka, «notekot parādzīmes izpirkšanas termiņam, vairāksolīšanā tiek izpārdotas» laulātā pāra lieliskās mēbeles un pārējā iedzīve (ieskaitot BILJARDU ar lielajiem burtiem). Taču neviens nejūtas tik pārsteigts kā Hamiltons Venlrings, eskvairs, parlamenta loceklis no Pokitbrīčizas, kurš nekavējoties nāk klajā ar atziņu, ka no visiem viņa dvēseles dzīlēs iereģistrētajiem draugiem Lemli vienīgie nekad nav piederējuši pie vissenāko un vistuvāko draugu pulka. Misis Venīringa, P. L. no Pokitbrīčizas laulātā draudzene, kā jau uzticīgai sievai pieklājas, neslēpj vārdos neizteicamo pārsteigumu un pilnīgi pievienojas sava pavēlnieka klaji paustajai atziņai. Nav izslēgts, ka misters un misis Venīringi minētās neizteicamās jūtas saista paši ar savu reputāciju, jo šur tur dzirdams pa čukstam, ka nekur aiz kalniem nav nozudis laiks, kad pašas gudrākās galvas Sitijā redzētas nogrozāmies vien, līdzko tikuši pieminēti Venīringa vērienīgie darījumi un milzīgā bagātība. Nepārprotams tomēr ir'tikai viens — vispiemērotākos vārdus izbrīna paušanai nespēj rast nedz misters Venlrings, nedz misis Venīringa, un tāpēc abi uzskata par nepieciešamu šo izbrīnu nosvinēt ar mielasta sarīkošanu pašiem senākajiem un tuvākajiem draugiem.

Tikmēr ikkatram kjūst skaidrs — lai kas arī notiktu, Venīringi uzskata par savu pienākumu it visa sakarā rīkot mielastu. Lēdija Tipinsa iedzīvojas hroniskā ielūgumu drudzī, jo viņai bez mitas jāpiedalās Venīringu mielastos, un tikpat hroniskā māgas kaitē, kuras cēlonis ir šie mielasti. Būtss un Brūvers šaudās apkārt īrētās karietēs, aizņemti ar vienvienīgu pienākumu — savervēt viesus Venīringu mielastam. Venīrings augām dienām dirn likumdevēju kuluāros, lūkodams ievilināt uz mielastu savus amata bfaļus likumdevējus. Misis Venīringa, iepriekšējā dienā paguvusi pusdienot kopā ar divdesmit pieciem gluži jauniem paziņām, nākamajā dienā no rīta līdz vakaram braukā pie tiem vizītē, bet aiznākamajā — nosūta visiem divdesmit pieciem ielūgumu uz aiznākamnedējas pusdienām; vēl šīs pusdienas nav lāgā sagremotas, kad viņa jau joņo vizītē pie jauno paziņu brāļiem un māsām, dēliem un meitām, brāļu un māsu dējiem un meitām, pie to tantēm, onkuļiem un brālēniem un visus ielūdz pusdienas. Un tomēr, lai kādos apmēros palielinās pusdienotāju loks, nav noslēpums, ka viņi visi pie Venīringiem uzrodas, nevis lai pusdienotu kopā ar misteru un misis Venīringiem (tas būtu pēdīgais, ko no viņiem gaidīt), bet gan lai, tāpat kā agrāk, pusdienotu kopā cits ar citu.

Varbūt galu gala — kas to lai zina? — Venīrings ir nospriedis, ka šāda pusdienošana, lai cik dārgi izmaksādama, tomēr nes savus augļus, jo tādējādi viņš iegūst sev atbalstītājus. Misters Podsneps, kā jau īsts savas tautas pārstāvis, nav vienīgais, kas nežēlo pūliņus paša cieņas uzturēšanai, viņš neaizmirst arī paziņas, tāpēc metas nikni aizstāvēt tos no saviem paziņām, kas iemantojuši viņa labvēlību, jo baidās, ka, šiem paziņām zaudējot cieņu, saruks arī viņa cieņa un gods. Zelta un sudraba kamieļi, ledus spainīši un pārējie Venīringu galda piederumi patiešām varen priecē acis, un, ja es, Podsneps, kādam starp citu ieminos, ka pagājušo pirmdien esmu pusdienojis kopā ar krāšņu kamieļu karavānu, tad uzskatu par personisku apvainojumu jebkuru mājienu, ka šie kamieli ir tizli uz kājām vai vismaz aizdomīgi kamieļi. «Pats ne ar kādiem kamieļiem neplātos, tam es stāvu pāri, esmu solīds cilvēks, taču šie kamieļi ir gozējušies manas personas starojumā, un kā gan jūs, ser, uzdrošināties izmest nez kādus mājienus, ka savu spožumu esmu izlējis pār šāda goda necieni giem kamieļiem?»

Kamieļi tiek spodrināti Analītiķa uzraudzībā, gatavojoties pasakainam mielastam par godu Lemlu izputēšanai, un misters Tvemlovs, gulēdams uz dīvāna savā mitcklītī virs zirgu staļļiem-Djūkstrītā pie Sentdžeimsskvēra, nejūtas visai lāgā, jo ap pusdienlaiku ir ieņēmis divus plaši izreklamētus z?-ļu zirnīšus, paļaudamies uz drukāto ieteikumu, kurš pievienots kārbiņai (cena — viens šiliņš pusotra pensa, ieskaitot zieģeli par nodevas nomaksu valdīšanai) lin kurā rakstīts, ka šāds zirnītis ir «visnotaļ noderīgs kā piesardzības līdzeklis pirms ēšanas prieku baudīšanas». Tieši tai brīdī, kad Tvemlovs noņemas ar mokošām iedomām, ka zāļu zirnītis iestrēdzis barības vad'ā, un jau jūt to kā siltu, staipīgu kunkuli lēnām ieslīdam māgā, ienāk kalps un pavēstī, ka ar misteru Tvemlovu vēloties runāt kāda dāma.

81117

—    Dāma! — Tvemlovs izdveš un saglauž izpluinītās spalviņas. — Palūdz, lai dāma nosauc savu vārdu!

Dāmas vārds ir Lemla. Misteru Tvemlovu dāma neaizkavēšot ilgāk par dažām minūtēm. Dāma ir pārliecināta, ka misters Tvemlovs neatteiks laipnību un viņu pieņems, I ja vien uzzinās, ka šī īsā saruna viņai ir sevišķi nepieciešama. Dāma ne mirkli nešaubās, ka, uzzinājis viņas vārdu, misters Tvemlovs šādai sarunai tūdaļ piekritīs, īpašs lūgums bijis kalpam uzmanīties un viņas vārdu pieteikt pareizi. Būtu iesūtījusi vizītkarti, taču nevienu nav paņēmusi līdzi.

—    Laid dāmu iekšā!

Kalpa ielaista, dāma ienāk istabā.

Mistera Tvemlova mazais miteklītis ir iekārtots pieticīgi, pēc veclaiku modes (mazliet līdzīgi saimniecības vadītājas kambarītim Snigsvertparkā), varētu sacīt, gandrīz bez jebkādiem rotājumiem, ja vien virs kamīna nedižotos Snigsverta portrets — milzīga gravīra, kurā varenais lords visā augumā attēlots sprauslājam pie korintiešu kolonnas ar smagiem aizkariem, kas draud teju nobrukt viņam pār galvu, un varen lielu papīra tīstokli pie kājām, — šīs butaforijas un rekvizīti skatītājam ļauj apjaust, ka dižciltīgais lords uzņēmies dzimtenes glābšanas misiju.

—    Sēdieties, lūdzama, misis Lemla!

Misis Lemla apsēžas un uzsāk sarunu.

—    Nešaubos, mister Tvemlov, ka esat jau dzirdējis par mums uzbrukušo nelaimi. Protams, esat dzirdējis, jo nekādas citas ziņas tik ātri nenokļūst no mutes mutē — īpaši draugu vidū.

Atminējies, kam par godu tiek rīkotas gaidāmās brīnumainās pusdienas, Tvemlovs, izjuzdams kaut ko līdzīgu sirdsapziņas ēdām, atzīstas, ka esot dzirdējis gan.

—    Iespējams, ka jums pārsteigums nav tik liels kā pārējiem — pēc tā, kas starp mums notika namā, kurš tagad pamests likteņa varā. — Misis Lemla runā tik dzelžaini, ka Tvemlovs saraujas. — Uzdrošinājos apmeklēt jūs, mister Tvemlov, lai pievienotu, tā sakot, postskriptu tam,

. ko sacīju toreiz.

Misters Tvemlovs nojauš jaunus sarežģījumus, un viņa sažuvušie, iekritušie vaigi sažūst vēl vairāk, iekrīt vēl dziļāk.

—    Nudien, — apjucis iesāk mazais džentlmenis, — nudien, misis Lemla, jūs man izrādītu patiesu labvēlību, neņemdama Jaunā lūgumu atbrīvot mani no turpmākiem jūsu uzticības personas pienākumiem. Viens no mērķiem, ko allaž esmu paturējis prātā, — dzīve gan diemžēl man izvirzījusi gaužām maz mērķu — ir bijis turēties nomaļus no jebkādām sadursmēm un nejaukties ne intrigās, ne citādās nepatikšanās.

Misis Lemla, būdama daudz acīgāka vērotāja nekā Tvemlovs, neuzskata par vajadzīgu palūkoties mazajā džentlmenī, kamēr tas runā, jo viņa tāpat redz tam cauri.

—    Mans postskripts — ja uzturam šo vārdu spēkā, — saka misis Lemla un pievērš Tvemlovam caururbjošu skatienu, lai teiktais uz sarunbiedru atstātu jo spēcīgāku iespaidu, — mans postskripts tieši atbilst tam, ko sacījāt jūs, mister Tvemlov. Man nav ne domas jūs apgrūtināt un uzticēt jums jaunus noslēpumus, gribu tikai atgādināt iepriekšējo norunu. Man nav ne domas aicināt jūs uz iejaukšanos kādās intrigās, gribu vienīgi lūgt, lai jūs ievērojat stingru neitralitāti.

Tvemlovs grasās atbildēt, bet misis Lemla atkal nodur skatienu, apzinādamās, ka ar ausīm papilnam pietiek, lai uztvertu šā sagrabējušā trauka saturu.

—    Ja tiek izvirzīti šādi noteikumi, — satraukts iesāk Tvemlovs, — tad, liekas, nevar rasties nekādi dibināti iebildumi uzklausīt visu, ar ko jūs vēlaties mani pagodināt. Bet, ja drīkstu, protams, iespējami laipni un smalkjūtīgi lūgt, lai jūs neaizklīstat citās sfērās, tad es… es jums to lūdzu.

—    Ser, — atbild misis Lemla un, atkal pievērsusi misteram Tvemlovam skatienu, izbiedē to ar savu dzelžainību, — es jums nodevu tādu ziņu, kuru, protams, ja uzskatījāt par iespējamu, lūdzu nodot tālāk zināmai personai.

—    To es arī izdarīju, — saka Tvemlovs.

—    Par to esmu jums pateicīga, lai gan patiešām nesaprotu, kāpēc šai gadījumā kļuvu par sava vīra nodevēju, jo ta meitene ir tikai muļķa skuķe. Arī es kādreiz biju muļķe un laikam tieši tāpēc kļuvu par nodevēju. — Redzēdama, kādu iespaidu uz sarunbiedru atstāj vienaldzīgie smiekli un saltais skatiens, misis Lemla joprojām cieši vēro Tvemlovu un turpina: — Ja jums, mister Tvemlov, gadīsies redzēt, ka manam vīram vai man, vai mums abiem kopā kāds izrāda. īpašu labvēlību vai uzticību — vai tas piederētu pie mūsu kopīgiem paziņām vai arī būtu jebkurš cits cilvēks, tas šoreiz ir vienalga, — jums nav tiesību izmantot pret mums noslēpumu, ko jums reiz uzticēju tikai īpašā nolūkā un kas šai nolūkā ir jau likts lietā. Atbraucu šurp, lai jums to pasacītu. Manis teiktais nebūt nenozīmē, ka jums pavēlu, — džentlmenim tas ir tikai atgādinājums.

Plaukstu pie pieres piespiedis, Tvemlovs sēž un kaut ko klusi murmina.

—    Viss, kas attiecas uz mani un jums, ir tik skaidrs (jo kopš pirmā brīža paļaujos uz jūsu godaprātu), — misis Lemla turpina, — ka par to vairs nebildīšu ne vārda. — Viņa neatlaidīgi blenž misterā Tvemlovā, līdz mazais džentlmenis, paraustījis plecus, greizi viņai paklanās, it kā sacīdams: «Jā, laikam gan varat uz mani paļauties,» — tad aplaiza lūpas un atviegloti nopūšas. — Ceru, ka esmu turējusi ar jūsu kalpa starpniecību doto solījumu aizkavēt jūs tikai dažas minūtes. Ilgāk es jūs vairs neapgrūtināšu, mister Tvemlov.

—    Pagaidiet! — saka Tvemlovs un pieceļas reizē ar misis Lcrnlu. — Piedodiet, tikai mazu mirklīti! Nekad nebūtu centies jūs, cienītā, sastapt, lai pateiktu to, kas man ir jums sakāms, bet, tā kā pati esat papūlējusies sastapt mani un ieradusies šeit, tad atļaušos šo akmeni no savas sirds novelt. Vai, atklāti runājot, jūs esat palikusi uzticīga pati sev, ja, iesaistījusi mani sazvērestībā pret misteru Fledžbiju, vēl spējat misteru Flcdžbiju saukt par savu mīļo, dārgo draugu un lūgt no mistera Fledžbija palīdzību? Varbūt jūs esat radusi tā rīkoties; pašam man nekas tamlīdzīgs nav zināms, bet esmu dzirdējis, ka tā jums ir parasta rīcība.

—    Tātad viņš jums ir izstāstījis? — misis Lemla noprasa; klausoties misterā Tvemlovā, viņa kārtējo reizi ir nodūrusi aers, bet, sākdama pati runāt, atkal laiž tās darbā jo izteiksmīgi.

—    Ja. . ;

—    Savādi, ka viņš jums teicis taisnību, — domīgi saka misis Lemla, jo dzirdētais viņu dara piesardzīgu. — Sakiet, lūdzams, — kur šī neparastā saruna notika? :!.

Tvemlovs sastomās. Augumā viņš ir mažākš par misis Lemlu, arī spēkos krietni vājāks, un, kad cienījamā dāma dzelžaini noraugās viņā no augšas ar drbši pārbaudīto caururbjošo skatienu, viņš jūtas gaužām neveikli un ar nožēlu nodomā, kāpēc asv piedzimis par sievieti.

—    Vai drīkstu vaicāt, kur šīsaruna notika, mister Tvemlov? Tikai starp mums runājot.

—    Jāatzīst, ka jutu sirdsapziņas pārmetumus, kad misters Fledžbijs par to ieminējās, — klusu teic biklais, mazais džentlmenis, tikai ar pūlēm spēdams atbildēt uz jautājumu. — Nenoliegšu, ka pats sevi ieraudzīju visai nepievilcīgā gaismā. Jo vairāk tāpēc, ka misters Fledžbijs izdarīja man to pašu pakalpojumu, ko izlūdzāties jūs, turklāt ar tādu laipnību, kādu nepavisam nejūtos pelnījis.

Pēdējo teikumu nabaga džentlmenim liek izteikt viņa patiesi cildenā sirds. «Citādi vēl šķitīs, ka pret misis Lemlu izturos augstprātīgi, tāpēc ka neesmu sadūries ne ar kādām grūtībām, bet viņai, kā man labi zināms, grūtību netrūkst,» viņš nodomā. «Un tas būtu maziski, ļoti maziski.»

—    Vai jums sniegtais mistera Fledžbija atbalsts bija tikpat iedarbīgs kā mūsu gadījumā? — misis Lemla noprasa.

—    Tikpat neiedarbīgs.

—    Varbūt tomēr jūs, mister Tvemlov, pateiksiet, kur sastapāties ar misteru Fledžbiju?

—    Lūdzu, atvainojiet! Tāds tiešām bija mans nodoms. Klusēšana nebija tīša. Misteru Fledžbiju es sastapu nejauši tai vietā. Ar vārdiem «tai vietā» es domāju mistera Raijas kantori Sentmērijeksā.

—    Tātad jūs, sev par nelaimi, esat iekritis mistera Raijas nagos?

—    Diemžēl jā, cienītā, — atbild Tvemlovs, — vienīgais naudas papīrs, ar ko esmu saistīts, vienīgais parāds manā mūžā (taču nenoliedzams parāds, lūdzu, ņemiet vērā, ka es to neapšaubu) ir nonācis mistera Raijas rokās.

—    Mister Tvemlov, jūsu parādzīme ir kritusi mistera Fledžbija nagos, — saka misis Lemla un raugās mazajam džentlmenim tieši acīs, tā ka viņš nezina, kur sprukt. — Misters Raija ir tikai maska. Jūsu parādzīme ir kritusi mistera Fledžbija nagos. Neņemiet jaunā manus vārdus, es tikai vēlos jums atvērt acis. Manis teiktais var jums noderēt — kaut vai tālab, lai pasargātu jūs no lētticības spriest par citiem cilvēkiem pēc sevis paša un lai jūs netiktu apkrāpts.

—    Tas nav iespējams! — šausmu pārņemts, iesaucas Tvemlovs. — Kā jums tas ir zināms?

—    Pati nezinu, kā. Notikumi virknējās cits aiz cita, un it kā pēkšņi uzaususi gaisma ļāva man visu aptvert.

—    Ak tā! Tad jau pierādījumu jums nav.

—    Dīvaini gan, cik līdzīgi spiedīgos apstākļos kļūst visi vīrieši, lai gan rakstura ziņā tie ir gaužām atšķirīgi, — dzedri un pašapzinīgi, pat ar zināmu nicinājumu noteic misis Lemla. — Vai ir domājams, ka pasaulē sastopami divi vēl atšķirīgāki cilvēki nekā misters Tvemlovs un mans vīrs? Tomēr mans vīrs atbild: «Jums nav pierādījumu,» — un arī misters Tvemlovs saka tieši tos pašus vārdus.

—    Bet kāpēc, cienītā? — Tvemlovs uzdrošinās iebilst. — Padomājiet vien — kāpēc mēs sakām vienus un tos pašus vārdus? Tāpēc, ka tie apliecina patiesību. Tāpēc, ka jums pierādījumu nav.

—    Vīrieši savā prātā ir varen gudri, — teic misis Lemla, augstprātīgi nolūkodamās Snigsvcrta portretā, un pirms aiziešanas sapurina tērpa krokas, — bet viņiem nenāktu par ļaunu šo to pamācīties. Mans vīrs, lai gan nav nedz pārāk lētticīgs, nedz vientiesīgs, nedz nepieredzējis, nesaprot tik vienkāršu patiesību, tieši tāpat kā misters Tvemlovs, — jo, raugiet, neesot pierādījumu! Turpretim piecas no sešām sievietēm, par to esmu pārliecināta, šai reizē redzētu visu tikpat skaidri, kā redzu es. Tomēr es nekur neradīšu mieru (ja nu vienīgi atceroties, ka misters Fledžbijs skūpstīja man roku!), iekams mans vīrs nebūs saskatījis patiesību. Un arī jums, mister Tvemlov, nāktu tikai par labu, ja jūs to saskatītu jau tūdaļ pat, lai gan nekādus pierādījumus nespēju jums sniegt.

Misis Lemla dodas uz durvju pusi, un misters Tvemlovs, viņu pavadīdams, mierinoši izteic cerību, ka mistera Lemla finansiālais stāvoklis varbūt tomēr vēl ir saglābļams.

—    Nezinu, — atbild misis Lemla un apstājusies ar saulessarga uzgali velk līniju ap tapešu rakstu, — grūti teikt. Varbūt viņam paspīd kādas izredzes, varbūt arī ne. Drīz tas noskaidrosies. Ja nekas nepaspīdēs, mēs bankrotēsim un murtis atliks, man tā šķiet, vienīgi doties uz ārzemēm.

Misters Tvemlovs, savā mīkstsirdībā gribēdams novēlēt visu to labāko, ieminas, ka ari ārzemēs varot dzīvot gluži tīkami.

—      Jā, — atbild misis Lemla, arvien vēl izvilkdama 'līniju ap tapešu rakstu, — tomēr es šaubos, vai biljards

un kāršu spēle, un tamlīdzīgas nodarbības, ar ko iegūt līdzekļus, lai samaksātu par kopīgo galdu apšaubāmas tīrības viesnīcā, ir pats labākais, ko dzīve var sniegt.

Misteram Lemlam esot lemta lielā laime, pieklājīgi bilst

m

Tvemlovs (kaut, jāatzīst, jūtas gaužām satriekts), blakus aizvien redzēt mīļoto būtni, kura ar viņu cieši saistīta dzīves priekos un likstās un kuras labvēlīgā ietekme viņu atturēs no godu aizskarošas, postošas rīcības. Tvemlovam runājot, misis Lemla pārstāj darboties ar saulessargu un paraugās viņā.

— Labvēlīga ietekme, kas viņu atturētu, mister Tvemlov? Mums taču jāēd un jādzer, jāapsedz kailums un jādabū jumts virs galvas. Aizvien blakus viņam un cieši saistīta ar viņu dzīves priekos un likstās? Neredzu iemesla, kāpēc es varētu ar to lepoties, — kas cits atliek sievietei manos gados? Apprecēdamies mēs abi viens otru apkrāpām, un tagad mums jāsamierinās ar šās krāpšanas sekām vai, citiem vārdiem sakot, jāpanes vienam otrs, diendienā jāpanes vienam otra viltības, lai šodien tiktu pie pusdienām un rīt pie brokastīm, un tā jāturpina, līdz nāve mūs šķirs.

To pateikusi, misis Lemla iziet pa durvīm — Djūkstrītā pie Sentdžeimsskvēra. Misters Tvemlovs atgriežas uz sava dīvāna un atspiež sāpošo galvu pret glumo zirga astru atzveltnes rulli, stingri pārliecināts, ka tik mokoša saruna nepavisam nav pats labākais līdzeklis pēc izslavētajiem zāļu zirnīšiem, kas lieti noder veselībai izēšanās prieku gaidās.

Ap pulksten sešiem vakarā godājamais mazais džentlmenis jūtas jau stipri labāk un, gatavodamies brīnumainajam mielastam pie Venīringiem, apaun vecmodīgās zīda zeķes un lakādas vakarkurpes. Pulksten septiņos viņš iztipina Djūkstrītā un aiztipina ap stūri, lai ietaupītu sešus pensus, ko vajadzētu maksāt važonim.

Dievišķā Tipinsa ir nomielastojusies līdz tādai pakāpei, ka dažs slimīgi aizdomīgs cilvēks droši vien viņai novēlētu svētīgas pārmaiņas labad beidzot pavakariņot un likties uz dusu. Tieši tā domā misters Jūdžins Reiberns, kuru Tvemlovs ierauga drūmi vērojam Tipinsu, — šī rotaļīgā būtne kaitēdamās vaicā, kāpēc viņš vēl joprojām nav pratis iekārtoties uz vilnas spilventiņa. Tipinsa ķircina arī Mortirneru Laitvudu, draudīgi vicina vēdekli, pārmezdama jauneklim vējīgumu, jo viņš uzņēmies līgavaiņa brāļa pienākumus to — nu, kā viņus sauc — krāpnieku kāzās, kuri beidzot izputējuši. Vēdeklis, taisnību sakot, it mundri tiek tēmēts, vīriešiem pa labi un pa kreisi un klab tik šausminoši, ka liek domāt, vai tikai negrab pašas lēdijas Tipinsas kauli.

Kopš Venīrings vispārības labad iekļuvis parlamentā, viņr#n uzradies vesels bars vistuvāko draugu, kuriem misis Venīringa veltī vislielāko uzmanību. Par šiem draugiem, tāpat kā par astronomiskiem attālumiem, iespējams runāt tikai milzīgos skaitļos. Butss apgalvo, ka viens no tiem esot būvuzņēmējs, kurš tieši un netieši varot apgādāt ar darbu (tas jau ir rūpīgi aplēsts) piecsimt tūkstošus cilvēku. Brūvers stāsta par citu, ka tas esot priekšsēdis, kurš tiekot pieprasīts neskaitāmās komisijās, kas cita no. citas atrodoties tādā attālumā, ka priekšsēdis nobraucot pa dzelzceļu ne mazāk kā trīstūkstoš jūdzes nedēļā. Buferis stāsta, ka trešajam pirms pusotra gada neesot bijis ne sešu pensu pie dvēseles, bet, ļaudams vaļu savam spožajam ģēnijam, viņš pamanījies izlaist akcijas par astoņdesmit piecām mārciņām, uzpirkt tās par baltu velti un pēc tam pārdot par nominālvērtību, tā ka beidzot iedzīvojies trīssimt septiņdesmit piecos tūkstošos mārciņu, — Buferis ietiepīgi apgalvo, ka pirms nullēm tik tiešām bijis «septiņdesmit pieci», un nevēlas atlaist ne fārtinga. Sarunās ar Buferi, Būtsu un Brūveru lēdija Tipinsa mētājas asprātībām, ko veltī minētajiem naudasmaisu brālības ciltstēviem, blenž trijotnē caur aci iesprausto monokli, apvaicājas, ko Buferis, Būtss un Brūvers domājot, — vai, ielaižoties mīlestības dēkās ar šiem ciltstēviem, viņai izdotos piekļūt pie to bagātības? — un šķiežas ar citiem tamlīdzīgiem jociņiem. Arī Venīrings veltī ciltstēviem neatslābstošu uzmanību, tikai rīkojas pa savai modei, godbijīgi nozuzdams ar tiem ziemas dārzā, no kurienes ik pa brīdim dzird atskanam vārdu «komiteja» un kur ciltstēvi apmāca Venīringu, kā atstāt klavieru ieleju pa kreisai rokai, ieņemt līdzenumu visapkārt kamīnam, šķērsot atklāto lauku gar kandelabriem, sagrābt vezumniekus puķu galdiņu priekšā un ar visām saknēm iznīcināt opozīciju pie loga aizkariem.

Viesu pulkā ir arī misters un misis Podsnepi, un ciltstēvi tūdaļ atzīst, ka mfsis Podsnepa ir neparasta sieviete. Viņa tiek uzticēta vienam no ciltstēviem — Būtsa ciltstēvam, kurš apgādā ar darbu piecsimt tūkstošus cilvēku, — un noenkurota Venīringam pa kreisi; draiskule Tipinsa Venīringam pie labajiem sāniem (viņš pats, kā aizvien, šais viesībās ir tukša vieta) tādējādi rod iespēju mīļi lūgt, lai viņai kaut ko pastāsta par šiem jaukajiem darbarūķiem, un apvaicāties, vai esot tiesa, ka tie loka iekšā jēlu bifšteku un alu tempj taisni no mucas. Tomēr šīs sīkās nepatikšanas nespēj mazināt vispārēju pārliecību, ka pusdienas paredzētas brīnumainas un neapšaubāmi arī padevušās brīnumainas. Tieši tāpēc Brūvers, kā jau cilvēks, kam jāuztur spēkā sava cildenā reputācija, uzņemas vispārējā noskaņojuma skaidrošanu.

—    Šorīt es sēdos važoņa ratos un braucu uz šo ūtrupi, — izmantojis laimīgi iegadījušos klusuma brīdi, saka Brūvers.

Būtss (skaudības pārņemts) saka:

—    Es arīdzan biju turp aizbraucis.

Buferis saka:

—    Arī es biju aizbraucis, — taču starp klātesošajiem nerod nevienu, kuram būtu kāda daļa gar to, vai viņš braucis vai ne.

—    Nu un kā tur izskatās? — apvaicājas Venīrings.

—    Varat man ticēt, — atbild Brūvers, palūkodamies apkārt, vai nepamanīs kādu citu, kam atbildēt, un sarunai izraugās Laitvudu, — varat man ticēt, ka tur viss tika pārdots par smiekla naudu. Bija itin labas mantas, bet tāpat aizgāja par pusvelti.

—    Jā, tā man šodien stāstīja, — saka Laitvuds.

Brūvers grib zināt, vai drīkstētu noskaidrot, proti, vai

būtu piedienīgi kompetentam tiesībniekam vaicāt — kā gan ir iespējams, ka… šie cilvēki… nonākuši… līdz tādam… galīgam… sabrukumam? (Teikumu Brūvers skalda, lai uzsvērtu izbrīnu.)

Laitvuds atbild, ka pie viņa, protams, griezušies pēc padoma, bet ko gan var ieteikt, ja klientiem nav naudas vekseļa izpirkšanai, tāpēc viņš nebūt neuzskatot sevi par Lemlu uzticības nodevēju, ja izsakot savas domas, ka tie dzīvojuši pāri līdzekļiem.

—     Bet kā tas ir iespējams, — iesaucas Venīrings, — dzīvot pāri saviem līdzekļiem!

Aha! Visi jūt, ka šāviens trāpījis tieši mērķī. Kā tas ir iespējams — dzīvot pāri saviem līdzekļiem! Pēc Analītiķa sejas, kad viņš apstaigā viesus, pasniegdams šampanieti, spriežams, ka viņš gan, ja vien gribējis, spētu izskaidrot, kā tas iespējams.

—    Nevaru iedomāties, kā māte spēj lūkoties savā lolojumā, — teic misis Venīringa, tad, nolikusi dakšiņu, sakļauj kopā plaukstas ar ērgļnadzīgajiem pirkstiem un vēršas pie ciltstēva, kas nobraukā trīstūkstoš jūdžu nedēļā,— kā gan māte spēj lūkoties savā lolojumā, zinādama, ka dzīvo pāri vīra nopelnītajiem līdzekļiem!

Jūdžins ieminas, ka misis Lemlai neesot uz ko lūkoties, jo viņai bērnu nav.

—    Tiesa gan, — saka misis Venīringa, — taču princips ir un paliek tas pats.

Būtss piekrīt, ka princips ir un paliek tas pats. Piekrīt arī Brūvers. Turpretim Buferi, kā parasti, trāpa nelaimīgais liktenis izmaitāt visu, ko vien viņš metas aizstāvēt. Pārējā sabiedrības daļa jau negribīgi grasās pievienoties atziņai, ka princips ir un paliek tas pats, bet, līdzko Buferis izteic savu piekrišanu, sākas vispārēja murdoņa, ka princips nebūt neesot tas pats.

—    Nesaprotu, — ierunājas ciltstēvs, kas nopelnījis trīssimt tūkstošus septiņdesmit piecas mārciņas, — nesaprotu… ja šie cilvēki, par kuriem ir runa, ieņēmuši zināmu vietu sabiedrībā… vai tad viņi pie šās sabiedrības nepiederēja?

Venīrings jūtas spiests atzīt, ka Lemli ir pusdienojuši viņa namā un pat kāzas te nosvinējuši.

—    Tad es nepavisam nesaprotu, kā dzīvošana pāri līdzekļiem varēja viņus novest līdz tam, ko šeit nosauca par galīgu izputēšanu, — turpina ciltstēvs. — Tāpēc ka allaž rodas iespēja kaut ko iegrozīt, ja, protams, šie cilvēki sabiedrībā ieņem pienācīgu stāvokli.

Jūdžins (acīmredzot noskaņojies uz drūmām pārdomām) izsaka minējumu:

—   Ja pieļaujam, ka jums līdzekļu nav un jūs dzīvojat pāri līdzekļiem?

Tāds stāvoklis taču nozīmē, ka cilvēki nav maksātspējīgi, un ciltstēvs pārrunās par neiespējamiem gadījumiem neielaižas. Arī pārējie, kuri sevi cik necik ciena, pārrunās par neiespējamiem gadījumiem neielaižas, tāpēc Jūdžina minējumu sabiedrība nicinoši noraida. Tomēr pārsteigums par to, kā cilvēki spējuši nonākt līdz galīgai izputēšanai, ir tik liels, ka ikviens jūt nepieciešamību notikušo apcerēt pēc sava prāta.

Viens no ciltstēviem saka:

—    Azarta spēles.

Cits ciltstēvs saka:

—    Spekulējuši, neapjēdzot, ka spekulēšana ir vesela zinātne.

Būtss saka:

—    Zirgi.

Lēdija Tipinsa čukst savam vēdeklim:

—    Dubulta dzīve.

Misters Podsneps nebilst ne vārda, tāpēc sabiedrība apvaicājas pēc viņa domām, un viņš, pietvīcis sarkans un ne pa jokam pārskaities, tās izteic šādi:

—    Man nejautājiet! So cilvēku darījumu apspriešanā es nevēlos iesaistīties. Man šis temats ir pretīgs. Tas ir riebīgs temats, aizvainojošs temats, tas ir temats, kas man derdzas, un es… — Ar iecienīto labās rokas vēzienu, kas spēj aizmēzt visu uz neatgriešanos, misters Podsneps aizmēž no zemes virsas šos apgrūtinoši neizprotamos nelaimes putnus, kas dzīvojuši pāri līdzekļiem un nonākuši līdz galīgai izputēšanai.

Jūdžins atgāzies pret krēsla atzveltni, ar negodbijīgu vīpsnu uz lūpām vēro misteru Podsnepu un, iespējams, jau grasās izteikt jaunu minējumu, taču viņu aizkavē Analītiķa saķeršanās ar kučieri: kučieris izrāda nepārprotamu tieksmi ienākt ēdamzālē ar sudraba paplāti, it kā viņa nolūks būtu savākt kolekti savai sievai un bērnu pulciņam, bet Analītiķis atspiež kučieri līdz trauku skapim. Likdams lietā auguma priekšrocības, nevis — diemžēl — pārākumu kara mākslā, Analītiķis gūst pārsvaru pār cilvēku, kas, nokāpis no bukas, līdzinās nullei, un kučieris, atdevis uzvarētājam paplāti, sakauts atkāpjas.

Tostarp Analītiķis pamana uz paplātes papīra strēmelīti un, izlasījis to kā īsts cenzors, nogaida izdevīgu brīdi, pieiet pie galda un pasniedz zīmīti misteram Jūdžinam Reibernam. Burvīgā Tipinsa pagūst skaļi noteikt:

—    Lords kanclers atkāpjas no amata!

Mulsinoši vienaldzīgs un lēnīgs, zinādams, ka valdzinātājas ziņkārība ir pārāk alkatīga, un izlikdamies, ka acis viņam lāgā nerāda, Jūdžins salūko monokli, nospodrina to un, jau iepriekš aptvēris zīmītes saturu, pieliek krietnas pūles, lai to izlasītu. Zīmītē ar vēl nenožuvušu tinti stāv rakstīts: «Jauneklis Posts.»

—    Vai gaida? — Jūdžins pār plecu noslēpumaini pavaicā Analītiķim.

—    Gaida, — tikpat noslēpumaini atbild Analītiķis.

Jūdžins atvainodamies paraugās misis Venīringā, iziet

pa durvīm un priekšnamā ierauga Mortimera kantoristu — jaunekli Postu.

—    Jūs man vēlējāt, ser, ja viņš atnāk, kad jūs esat ārā un es viens pats iekšā, vest viņu vienalga uz kādu vietu, kur tai brīdī atrodaties jūs, — pacēlies pirkstgalos, čukst piesardzīgais jaunais džentlmenis, — un nu es viņu esmu atvedis.

—    Atjautīgs zēns! Kur viņš ir? — vaicā Jūdžins.

—    Tup važoņa ratos, ser, durvju priekšā. Nospriedu tā: ja vien var iztikt, nav ko šitādu rādīt, jo, redziet, viņš viscaurēm kratās kā tāds… — Posta salīdzinājumam par iedvesmas avotu droši vien noder pasniegšanai sagatavotie trauki ar saldēdienu, — … kā tāds receklis.

—    Atjautīgs zēns, neko teikt! — Jūdžins atkārto. — Es tūdaļ pie viņa iziešu.

Jūdžins nekavējoties iziet uz ielas un, rokas nevērīgi pret atvērto karietes logu atspiedis, ieskatās iekšā un ierauga misteru Lelli, kurš ieradies sev raksturīgajā noskaņā un, ja spriež pēc dvingas, kas dveš pretī, ērtibas labad karietē paņēmis līdzi veselu mucu ruma.

—    Ei, Lelli, mostieties!

—    Mist… Reibcrn! Adrese! Piecpadsmit šiliņi!

Rūpīgi izlasījis pretī sniegto papīra skarbalu un tikpat

rūpīgi iebāzis to vestes kabatā, Jūdžins noskaita naudu, skaitīšanas sākumā nepiesardzīgi iemetis pirmo šiliņu misteram Lellim saujā, kas raustās tā, ka monēta izlido pa logu; naudas darījumu viņš pabeidz, visus piecpadsmit šiliņus noskaitīdams uz sēdekļa.

—    Klausies, atjautīgo zēn, aizgādā viņu līdz Ceringkrosai un tur taisies no viņa vaļā!

Atgriezies ēdamzālē un brīdi pastāvējis pie durvīm aizslietņa pavēnī, Jūdžins cauri vispārējai čaloņai un trauku šķindai saklausa valdzinošās Tipinsas balsi. Viņa saka:

—    Es vai mirstu nost, cik ļoti man gribas pavaicāt, kāpēc viņu izsauca ārā!

—    Palūk! — nomurmina Jūdžins. — Ja neizdosies pavaicāt, varbūt tu tiešām nobeigsies. Kļuvis par sabiedrības labdari, es mierīgu sirdi aizeju. Maza pastaiga un cigārs — un es visu varēšu pārdomāt. Visu prātīgi pārdomāt.

Analītiķa nemanīts, Jūdžins pats sadabū cepuri un apmetni un domīgs aiziet savu ceļu.

Mūsu kopīgais draugs

Romāns Četrās grāmatās

CETURTĀ GRĀMATA PAVĒRSIENS

.

I NODAĻA

Lamatas.

No Dūņupes dzirnavu dambja slūžām rēnajā vasaras vakarā pavērās tīkams skats. Liega vēja pūsmiņa žūžoja spirgti zaļajā koku lapotnē, viegla kā ēna pārslīdēja upes spoguli un vēl vieglāk nekā ēna aizņirbēja pār padevīgi noslīgušajiem zāles stiebriem. Krītošā ūdens žvīgoņa, tāpat kā jūras un vēju šalkas, vērīgā klausītājā rosinātu domas par apkārtējo pasauli, taču tā palika gluži vienaldzīga misteram Raiderhudam, kas snauduļodams sēdēja uz ūdens nogludinātā slūžu aizvara. Lai vīnu izlietu no mucas, tas papriekš tur jāiepilda, bet, tā kā jūtīguma vīns misterā Raiderhudā nekad nebija ticis iepildīts, nekāds dabas daiļums no viņa nespēja izvilināt ne niecīgāko jūsmas lāsi.

Bezgodis sēdēja, miegā klanīdamies, un, kad lāgiem, zaudējis līdzsvaru, pamodās, naidīgi blenza apkārt un skarbi norēcās, izgāzdams dusmas pats uz sevi, ja jau neviens cits pa ķērienam nebija gadījies. Pēc kārtējās uztrūkšanās pēkšņs sauciens: «Ei, slūžiniekl Slūžiniek!» — neļāva viņam atkal laisties snaudā. Pieslējies kājās un noskurinājies kā nikns zvērs, viņš rēcienu kuplināja ar aizsmakušu atbildes saucienu un pagriezās pret upi, lai saskatītu, kas viņu iztraucējis.

Saucējs bija kāds svētdienas airētājs, kas veikli īrās tik vieglā laiviņā, ka Bezgodis noburkšķēja: «Pavei tik, triecas, taisni kā uz savu galu saderējis!» — tad ķērās pie vinčas roktura, lai atvērtu slūžu aizvaru un izlaistu laivu cauri. Kad airētājs piecēlās un, gaidīdams, līdz aizvars atvērsies, ar ķeksi aizāķējās aiz slūžu pamatnes, Bezgodis Raiderhuds viņā pazina «to tur otru saimnieku» — misteru Jūdžinu Reibernu, kurš savukārt vai nu aiz nevērības, vai arī pārāk aizrāvies ar laivas valdīšanu, likās Raiderhudu nepazīstam.

Čīkstošie apakšējie slūžu aizvari vērās vaļā lēnām, vieglā laiviņa izspraucās pa šauru spraugu, pēc tam čīkstošie aizvari atkal aizvērās, un laiviņa palika peldam starp abiem aizvariem, gaidot, kamēr ūdens pacelsies līdz tādam līmenim, lai, atveroties augšējiem aizvariem, izkļūtu no slūžu sprosta. Raiderhuds ķērās pie augšējo aizvaru vinčas un, kamēr to grieza, atspēries pret stabu, zaļā dzīvžoga ēnā aiz slūžām strūdzinieku takas malā ieraudzīja gu]am kādu viru, acīmredzot no barkas nokāpušu matrozi.

Slūžām aizveroties, ūdens cēlās arvien augstāk un augstāk, izkliedēdams putas, kas bija sakūlušās pie aizvariem, un celdams augšup ari laiviņu, tā ka no matroža apmešanās vietas labi saskatāmais airētājs līdzīgi parādībai iznira uz gaišo debesu fona. Raiderhuds ieraudzīja, ka pieslejas arī matrozis un, uz elkoņa atbalstījies, acis nenovērsdams, vēro laivinieku.

Taču, kamēr augšējais aizvars, žēli čīkstēdams, vērās vajā, slūžu uzraugam vajadzēja iekasēt nodevu. «Tas tur otrs saimnieks» izmeta krastā papīra strēmelē ievīstītu naudu un tai mirklī pazina Raiderhudu.

—    Ko neteiksi! Tas esat jūs, mans krietnais draugs? — sacīja Jūdžins un apsēdies dzīrās ķerties pie airiem. — Tātad jums tomēr laimējās iekārtoties šeit darbā?

—    Laimējās gan, tikai par to neesu pateicību parādā ne jums, ne adukātam Laitvudam, — nelaipni atrūca Raiderhuds.

—    Savu ieteikumu, mans krietnais draugs, mēs pataupījām nākamajam šā amata tīkotājam, — sacīja Jūdžins, — tam, kas nāks jūsu vietā, kad tiksiet ietupināts vai pakārts. Pārāk ilgi, lūdzams, nelieciet šo notikumu gaidit!

Jūdžins noliecās un ķērās pie airiem tādā nesatricināmā mierā, ka Raiderhuds atplestu muti palika atbildi parādā un tikai blenza laiviniekam nopakaļ, līdz tas aizīrās garām aizsprosta koka pāļiem, kas pacēlās no ūdens kā milzīgi rotāju vilciņi, un, vairīdamies no spēcīgās pretstraumes, aizairējās līdz kreisajam krastam, kur to aizsedza pāri upei pārsligušie koku zari Tā kā pienācīgi asa atbilde bija nokavēta — ja vispār būtu izlauzusies pār lūpām —, godavīrs mierināja sevi, pusbalsī ņurdēdams un lādēdamies. Aizvēris slūžu vārtus, viņš pa dēju laipu atgriezās krastā un apstājās uz strūdzinieku takas.

Nākdams pa laipu, Raiderliuds pazagšus bija uzmetis skatienu matrozim. Laiski izlaidies zālē, viņš uzgrieza slūžām muguru, noplūca zāles stiebriņu un ņēmās to zelēt. Kad Jūdžina Reiberna airu šļakstus vairs tikko varēja saklausīt, matrozis piecēlās un dzīvžoga aizsegā pagāja Raiderhudam garām, pūlēdamies ieturēt iespējami lielāku atstatumu. Raiderhuds uztrūkās sēdus un, pavadījis viņu ar ilgu skatienu, iesaucās:

—    E-e-ei! Slūžas! Dzi, slūžas! Dūņupes dzirnavu dambja slūžas!

Matrozis apstājās un atskatījās.

—    Sitās pašas ir Dūņupes dzirnavu dambja slūžas, visotrākais sa-a-a-aim-nick!

Matrozis griezās atpakaļ. Jo attālums samazinājās, jo skaidrāk kļuva redzams, ka nācējs ir Bredlijs Hedstouns, tikai šoreiz ģērbies apvalkātās matroža drānās.

—    Jupis mani rāvis, — Raiderhuds iesaucās un, ar dūri iebelzis sev pa labo cisku, aiz smiekliem atgāzās atpakaj zālē, — ja jūs, visotrākais saimniek, neesat iztaisījies akurāt pēc manis! Kas to būtu domājis, ka izskatos tik smuks!

Bredlijs Hedstouns abu kopīgās pastaigas laikā patiešām bija rūpīgi nopētījis godavīra apģērbu. Ne vien nopētījis, bet pamatīgi ielāgojis un, tā sacīt, iemācījies no galvas. Drānās veikli bija atdarināts viss līdz beidzamajam sīkumam. Turklāt skolotāja uzvalkā Bredlijs allaž bija izskatījies tik neveikls, it kā no kāda to patapinājis, bet šajās sveša cilvēka apvalkās jutās kā pats savā ādā.

—    Ak šīs ir jūsu slūžas? — Bredlijs ievaicājās. — Kad pēdējo reizi taujāju, man sacīja, ka jāejot līdz trešajām slūžām. Bet šīs ir tikai otrās.

—    Hče, saimniek, kā nu iznācis, — atbildēja Raiderhuds un, galvu grozīdams, piemiedza aci, — jums tamī skaitīšanā par vienām slūžām misējies. Tak neba jau slūžas mums prātā stāv. Kur nu tās!

Kad viņš izteiksmīgi ar rādītājpirkstu pabakstīja tai virzienā, kur bija nozudusi Jūdžina Reibcrna laiva, Bredlijs uzbudināts pietvīka un bažīgi palūkojās augšup pa straumi..

—    Neba jau nu slūžas jums labpatika skaitīt, — Raiderhuds sacīja, kad skolotāja skatiens atkal pievērsās viņam. — Kur nu tās!

—    Ar kādiem aprēķiniem tad es, jūsuprāt, nodarbojos? Ar matemātiskiem, vai?

—    Pirmā dzirdēšana, ka to sauc šiten tā. Tas vārds iznāk tāds makten garš. Kazi jūs to taisni tā arī saucat, — neatlaidās Raiderhuds, joprojām zelēdams zāles stiebru.

—    Kādu «to»? Par ko jūs runājat?

—     Nu, ja jums nepatikas «to», sacīsim «tos», — Raiderhuds vienaldzīgi atrūca.

—      Un kas, pēc jūsu domām, man būtu jāsaprot ar «tos»?

—      Zobs vai žults uz kādu, apvainojumi, ko viens otram esat metuši acis, nāvīgs naids un tamlīdzīgas būšanas, — atbildēja Raiderhuds.

Lai kā Bredlijs Hedstouns pūlējās, seja viņam atkal nepacietībā iekvēlojās un viņš nespēja novērst skatienu no upes.

—      Ha, ba! Nav ko raustīties, visotrākais saimniek! — sacīja Raiderhuds. — Tam tur, otrajam saimniekam, jācīnās pret straumi, un viņš necik daudz vis nenopūlas. Drīz vien jūs viņu apdzlsiet. Tak kāda vērtē manai mēles kulstīšanai! Jums pašam saprašanas gana, lai apjēgtu, kur šis, gar krastu turēdamies, ir visvieglāk noķerams, — sacīsim, starp šiten tām slūžām un Ričmondu.

—     Jūs domājat, ka es izsekoju viņu? — apvaicājās Bredlijs.

—      Kaš tur ko domāt, es to zinu, — atbildēja Raiderhuds.

—      Labi, lai būtu. Lai jums būtu taisniba, — Bredlijs atzina. — Bet ja nu pēkšņi … — skolotāja skatiens pievērsās upei, — viņš piestāj malā.

—      Nu un tad? Kur šis spruks, ja arī piestās malā! — noteica Raiderhuds. — Laiva tak turpat krastā paliks. Nav jau paunā iesienama un padusē pasitama.

—      Pirms brīža viņš ar jums runāja, — nometies uz ceļgala blakus slūžu uzraugam, teica Bredlijs. — Ko viņš sacīja?

—    Samuldēja bezkaunības.

—    Ko?

—      Bezkaunības, — Raiderhuds atkārtoja un nešpetni nolādējās. — Es saku — bezkaunības. Ko citu no šitāda var gaidīt! Ek, būtu iesvempies laivā, sagrābis šo aiz rīkles un nolaidis dibenā!

Bredlijs novērsās, tad, noplūcis zāles kumšķīti, sacīja: ' — Lai viņš ir nolādēts!

—      Ur-rā! — iesaucās Raiderhuds. — Tas tik ir ko vērts! Ur-rā! Lai slava visotrākajain saimniekam!

—      Ko viņš šoreiz savā bezkaunībā sarunāja? — vaicāja Bredlijs un, pūlēdamies savaldīties, noslaucīja seju.

— Ko ta' sarunāja, — naidu neslēpdams, nikni atbildēja Raiderhuds, — lai es sataisoties, mani drīz vilkšot pie kāķa.

—     Lai viņš to cer! — iesaucās Bredlijs. — Lai cer vien! Tikai viņam derētu piesargāties, kad par karātavām sāks domāt tie, kurus viņš apvainojis un par kuriem ņirgājies. Lai labāk pats laikus sagatavojas savam liktenim. Vai tāds apjēdz, ko saruna; ja būtu apjēdzis, varbūt viņam prāta pietiktu lieki nemelst. Lai tikai cer, lai cer vien! Kad cilvēki, kuriem viņš nodarījis pāri un kurus ar savām nekaunībām aizskāris, sāks taisīties uz kāršanu, tad atskanēs kapu zvans. Tikai tas nezvanīs viņu bērēs.

Skatienu no Bredlija nenolaizdams, Raiderhuds klausījās naida un niknuma pilnajos vārdos un pamazām slējās augšā. Kad skolotājs apklusa, arī Raiderhuds bija notupies uz viena ceļgala, un nu abi raudzījās viens otram acīs.

—    Areče! — sacīja Raiderhuds un bez steigas izspļāva sakošļāto zāles stiebru. — Tātad, cik man noprotams, tas tur otrs saimnieks dzenas pakaļ viņai, ko?

—    No Londonas viņš izbrauca vakar, — atbildēja Bredlijs. — Tagad atkrīt gandrīz jebkuras šaubas par to, ka šis nelietis beidzot dodas pie viņas.

—    Ak tad gluži pārliecināts vis neesat?

—    Esmu pārliecināts, — sacīja Bredlijs un abām rokām sagrāba raupjo jūrnieka kreklu sev uz krūtim, — tik pārliecināts, it kā tas būtu ierakstīts tur! — Un, izstiepis roku, viņš kā dunci novēcināja to pret debesīm.

—    Nūja! Bet, ja tā paveras jūsos, tad rādās, ka šitā pārliecība nav nupatās radusies, tik pūliņi vienādiņ pielikti pa tukšo, — atteica Raiderhuds un, izspļāvis beidzamās zelēkņa paliekas, ar piedurkni nobraucīja muti. — Tas jums no ģīmja nolasāms.

—    Klausieties! — Bredlijs pieklusināja balsi un pieliecies uzlika roku slūžu uzraugam uz pleca. — Man iegadījušās dažas brīvas dienas.

—    Vai redzējies, jupis parāvis! — Raiderhuds noburkšķēja, palūkojies dusmu izķēmotajā skolotāja sejā. — Sazin kādas jums tās darba dienas, ja brīvdienās esat šiten tāds.

—    Un kopš brīvdienu sākuma neesmu izlaidis viņu no acīm, — Bredlijs turpināja, ar nepacietīgu rokas mājienu likdams Raiderhudam apklust. — Un arī turpmāk neizlaidīšu no acīm, iekams nepieķeršu kopā ar viņu.

—    Un kad pieķersiet kopā ar viņu?

—    Tad … tad nākšu atpakaļ pie jums.

Raiderhuds atspērās uz nolaistā ceļgala un drūmi palūkojās jaunajā draugā. Pēc brīža abi, kā klusībā sazvērējušies, plecu pie pleca devās turp, kur bija nozudusi laiva, līdz Bredlijs izvirzījās priekšgalā un Raiderhuds palika mazliet iepakaļ; Bredlijs izņēma no kabatas glītu, mazu maciņu (dāvanu, kurai skolēni bija sametuši katrs pa pensam), un Raiderhuds ar piedurkni atkal nobraucīja muti.

—    Te jums būs mārciņa, — sacīja Bredlijs.

—    Divas mārciņas, — sacīja Raiderhuds.

Bredlijs turēja pirkstos sovrinu. Slādams skolotājam blakus un nodurtām acīm izlikdamies vērojam taciņu, Raiderhuds pastiepa plaukstu un lēnām pievilka naudu sev klāt. Bredlijs izņēma no maciņa otru sovrinu, Raiderhuda plaukstā nošķindēja divas monētas, un abas ar manāmi straujāku kustību tūdaļ nozuda viņa kabatā.

—    Es nu došos tam nelietim paka], — sacīja Bredlijs Hedstouns. — Viņš, gatavais muļķis, nospriedis, ka, braukd«tns pa upi, novērsīs manu uzmanību, nojauks pēdas vai vispār izbēgs no izsekošanas. Taču, lai tiktu no manis vaļā, viņam vajadzētu kļūt vismaz neredzamam.

Raiderhuds apstājās.

—    Ja jums, visotrākais saimniek, atkal nevilsies, varbūtās atpakaļceļā iegriezīsieties pie manis sargbūdā?

—    Labi.

Raiderhuds pamāja, un matrozis, turēdamies dzīvžoga paēnā, ašā solī devās tālāk pa mīksto velēnu blakus strūdzinieku takai. Abi bija šķīrušies uzkalnītē, no kuras upi varēja pārredzēt ļoti tālu. Nejauši ieklīdis garāmgājējs būtu nodomājis, ka dzīvžoga aizsegā šur tur paslēpies pa sargam, kas vēro matrozi un gaida to tuvojamies. Sākumā tā bija šķitis arī Bredlijam Hedstounam, līdz, ieskatījies tuvāk, viņš ieraudzīja, ka tie ir stabi ar Londonas ģerboni, kurā attēlots duncis, kas izdzēsa Vota Tailera dzīvību. -'""

Mistera Raiderhuda izpratnē visi dunči bija vienādi. Turpretim - Bredliju Hedstounu, kas jaunās paaudzes apgaismošanai pat bez grāmatas būtu varējis vārds vārdā izstāstīt vriu par Votu Taileru, lordmēru Volvertu un karali, jebkurš ass, nāvējošs rīks spēja uzvedināt uz domām tikai par Vienu vienīgu cilvēku visā pasaulē. Tā nu varēja sacīt, ka Raiderhuds, kas nolūkojās aizejošajā stāvā, un skolotājs, kurš, stabiem garām iedams, zagšus pieskārās dunčiem un nenolaida acis no laivas, bija viens otra cienīgi.

Laiva slīdēja arvien tālāk, turēdamās ēnā, ko rāmajā ūdenī meta pāri upei nolikušie koku zari. Pa pretējo krastu, slapstīdamies aiz krūmiem, tai sekoja matrozis. Spoži zibšņi Raiderhudam norādīja, kad un kur laivinieks paceļ airus, līdz, viņam aizvien vēl stāvot krastmalā, saule laidās rietā un pār apkārtni noslīga sārtena blāzma. Tad blāzma pamazām dzisa un it kā cēlās pret debesīm, gluži tāpat, kā mēdz teikt par asinīm, ka tās, nevainīgi izlietas, brēc pret debesīm.

Dodamies atceļā (viņš bija gājis tikai tik tālu, kamēr slūžas palika redzeslokā), Bezgodis nogrima tik dziļās domās, cik vien viņa īsais prātiņš pieļāva. «Kāpēc šim vajadzēja ķēmoties pakaļ manām drēbēm? Varēja tak iztaisīties viensalgs pēc kā.» Sī doma viņu neatlaidīgi vajāja, un tajā kā straumes nests sprungulis te iegrimdams, te paceldamies uzpeldēja jautājums: vai tā ir nejauša sagadīšanās? Galvu pārlieku nelauzīdams, viņš pēdīgi nosprieda, ka te nu bez viltības neiztiks — jāizliek lamatas, lai noskaidrotu, kāpēc skolmeistars tā rīkojies. Plāns lamatām drīz vien bija gatavs.

Bezgodis Raiderhuds iegāja slūžu uzrauga namiņā un iznesa blāvi pelēcīgajā vakara gaismā lādi ar savām drēbēm. Apsēdies tai blakus zālē, viņš citu pēc cita vilka ārā apģērba gabalus, līdz uzdūrās koši sarkanam kaklautam, kurā no valkāšanas vietumis bija ievilkušās tumšas švīkas. Kaklauts saistīja Raiderhuda uzmanību, viņš labu brīdi sēdēja, to pētīdams, tad norāva no kakla rūsgano, izbalējušo lupatu un apsējās sarkano kaklautu, izvilkdams no mezgla garus stūrus virs krekla.

—    Nu, ja viņš ieraudzīs man šito kaklautu un es pēc tam redzēšu viņam taisni tādu pašu, — Bezgodis nomurkšķēja, — tad nu vairs nav runa par sagadīšanos. — Nopriecājies, ka prāts ir tik attapīgs, Raiderhuds lādi ienesa atkal būdā un sēdās pie vakariņām.

—    Ei, slūžiniek! Slūžiniek! — Mēness jau bija uzlēcis, kad Raiderhuds, krietni nosnaudies, izdzirdēja saucienu no liellaivas. Izlaidis liellaivu, kā nākas, cauri slūžām un atkal palicis viens, viņš devās noslēgt aizvarus, bet pēkšņi slūžu viņā pusē ieraudzīja no pustumsas iznirstam Bredliju Hedstounu.

—    Sveika būšana! — sacīja Raiderhuds. — Ak atpakaj gan, visotrākais saimniek?

—    Viņš palika nakšņot makšķernieku krodziņā, — aizkusis piesmakušā balsī atbildēja Bredlijs. — Tālāk braukšot sešos no rīta. Atnācu atpakaļ kādu stundiņu atpūsties.

—    Pūšanās jums noderēs, — sacīja Raiderhuds un pa dēļu laipu devās skolotājam pretī.

—    Nenoderēs vis! — nikni attrauca Bredlijs. — Kāda man vajadzība atpūsties, labāk es visu nakti dzītos tam nelietim pakaļ. Taču, ja viņš paliek krastā, arī man nav vērts tālāk iet. Nogaidīju, līdz droši uzzināju, cikos viņš dosies tālāk, un, ja negadītos par to pārliecināties, būtu pārlaidis nakti turpat. Klausieties, te gan laikam gals būtu klāt katram, ko ar sasietām rokām iemestu slūžās starp abiem aizvariem! Sienas noglumējušas, nav pat kur atsperties. Un straume droši vien parautu apakšā?

—    Parautu, iesūktu vai aprītu — dzīvs neviens laukā neizkultos, — atbildēja Raiderhuds. — Neba rokas tāpēc jāsasien. Slūžām abi gali ciet, un es izmaksātu pinti labi norūgušā alus tam, kas no turienes izķepurotos.

Bredlijs ar atbaidošu tīksmi ielūkojās dziļumā.

—    Jūs te tumsā skraidāt turp un atpakaļ pa šo pāris sprīžu plato, satrunējušo laipu, — viņš sacīja. — Jābrīnās, ka vēl neesat noslīcis.

—    Lika pagaidīt! — atteica Raiderhuds.

—    Vai jums nav bail noslīkt?

—    Nē! — Raiderhuds dziļā pārliecībā papurināja galvu. — Sitas numurs ir pārbaudīts. Reiz jau mani no slfkoņa pataisīja dzīvu, un nu man no ūdens nav ko bīties. Ka tik uz tā nolādētā tvaikoņa to neuzzina, noskaudīs vēl sāpju naudu par toreizējo slīkšanu. Mums visiem, kas te raujamies uz upes, ir skaidri zināms, ka tas, kurš reiz slīcis un no ūdens izvilkts, nemūžam vairs neslīks.

Bredlijs skāņi pasmaidīja par tumsonību, ko saviem skolēniem viņš būtu centies izkliedēt, un joprojām lūkojās ūdenī, kas šķita viņu saistām ar neizprotamu drūmu pievilcību.

-TJums tas, rādās, varen patīk, — sacīja Raiderhuds. . It kā neko nedzirdējis, Bredlijs stāvēja un lūkojās lejup. Seja viņam bija dīvaini sašķobīta, tik dīvaini, ka Raiderhuds nesaprata, ko tas varētu nozīmēt. Vaibsti pauda neprātīgu naidu un nelokāmu sava nodoma apzināšanos, tacu nodoms varēja vērsties tiklab pret viņu pašu kā pret jebkuru citu cilvēku. Ja skolotājs spēji atkāptos un palēcies mestos ūdenī, šāda rīcība pilnībā atbilstu viņa sejas izteiksmei. Kaislību plosītā dvēsele, iespējams, alka varmācības, tikai pagaidām vēl vilcinājās neziņā, pret ko šo varmācību vērst.

—    Jūs tak sacījāt, ka esat atnācis kādu stundiņu atpūsties, — krietnu brīdi viņā greizi nolūkojies, beidzot sacīja Raiderhuds. Bet arī tad viņš atbildi saņēma tikai pēc tam, kad bija piebikstījis skolotājam ar elkoni.

—    Ko? Jā.

—    Varbūtās ienaksiet un stundiņu atkritīsiet nosnausties?

—    Paldies. Jā.

It kā pa miegam viņš Raiderhudam līdzi iegāja slūžu uzrauga namiņā, un godavīrs izņēma no skapīša sālītu šķiņķi, pusklaipu maizes, pudeli ar džina pārpalikumu un ūdens krūzi. Aukstu ūdeni aprasojušā krūkā viņš atnesa tieši no upes.

—    Reče, visotrākais saimniek, — Raiderhuds sacīja un, pārliecies Bredlijam pāri, nolika krūku uz galda. — Nu tikai vajag piesiet dūšu, un tad var likties uz auss.

Garie kaklauta stūri saistīja skolotāja uzmanību. Raiderhuds pārliecinājās, ka Bredlijs tos vērīgi noskata.

«Aha!» godavīrs nodomāja. «Acis piesējās gan! Lai notiek! Varēsi to apraudzīt pēc sirds patikšanas.» Apmierināts ar savām pārdomām viņš apsēdās galdam otrā pusē, atrāva kamzoli uz krūtīm vaļā un, lēnām knibinādamies, pārsēja kaklauta mezglu.

Bredlijs ēda un dzēra. Vērodams, kā skolotājs rīkojas ar šķīvi un krūzi, Raiderhuds manīja, ka tas ik pa brīdim paslepšus uzmet skatienu kaklautam, itin kā uzmudinātu savas kuslās novērošanas spējas un nežēlotu pūliņus, lai redzētais iespiestos kūtrajā atmiņā.

—     Kad būsiet paēdis, visotrākais saimniek, tad liecieties uz manas lāviņas tur tamī kaktā, — sacīja godavīrs. — Jau priekš pulksten trim ir liela diena. Es jūs laikus pamodināšu.

—    Nekāda modināšana man nebūs vajadzīga, — atbildēja Bredlijs. Drīz vien, noāvis tikai zābakus un novilcis jūrnieka vamzi, viņš devās pie miera.

Atmeties pret koka krēsla atzveltni un rokas uz krūtīm sakrustojis, Raiderhuds vēroja, kā skolotājs guļ — labā roka sakrampēta dūrē, zobi sacirsti —, līdz pašam drīz aizmiglojās skatiens un uzmācās snauda. Kad viņš pamo-

M7

dās, rīts jau bija uzausis, viesis piecēlies un nogājis pie upes atvēsināt galvu.

—    Jupis lai mani parauj, ja noticēšu, ka visā Temzā ūdens pietiktu, lai tavā galvā atdabūtu skaidru saprašanu, — nolūkodamies savā viesī no slūžu uzrauga namiņa sliekšņa, nomurmināja Raiderhuds.

Pēc piecām minūtēm Bredlijs atkal uzsāka ceļu un, gluži tāpat kā iepriekšējā dienā, devās pretī rāmajai tālei. Pēc tā, kā viņš lāgiem sarāvies palūkojās apkārt, Raiderhuds noprata, ka upē palēkusies zivs.

«Ei, slūžiniek! Slūžiniek!» — tā ik pa brīdim augu dienu un: «Ei, slūžiniek! Slūžiniek!» — trīsreiz nakts tumsībā, taču no Bredlija nebija ne miņas. Nākamā diena bija padevusies karsta un sutīga. Pēcpusdienā noducināja pērkons, un, līdzko lietus sāka gāzt aumaļām, skolotājs pats kā negaisa padebesis iebrāzās slūžu uzrauga namiņā.

—    Nu, pieķērāt gan abus kopā! — pielēcis kājās, iesaucās Raiderhuds.

—    Pieķēru.

—    Kur?

—    Tur, kur viņš beidza braucienu. Laiva trīs dienas paliks izvilkta krastā. Dzirdēju, kā viņš deva rīkojumu. Pats savām acīm redzēju, kā šis nelietis viņu gaidīja un beidzot sagaidīja. Redzēju abus … — Bredlijs apklusa, it kā viņu kāds būtu sagrābis aiz rīkles, — redzēju vēlu vakarā abus aizejam rokrokā.

—    Ko jūs darījāt?

—    Neko.

—    Ko taisāties darīt?

Skolotājs atkrita krēslā un sāka smieties. No deguna viņam pēkšņi izšļācās asins strūkla.

—    Kas ta* nu? — iesaucās Raiderhuds.

—    Nezinu. Kopš pagājušās nakts ir tecējušas jau divreiz .. . trīsreiz… četrreiz… nezinu, cik reižu. Papriekš asiņu garša mutē, tad es tās saožu, ieraugu, man aizžņaudzas elpa, pēc tam gāžas, raugiet, tā — aumaļām.

Kailu galvu viņš atkal izgāja lietū, kas gāza kā ar spaiņiem, zemu noliecās pār krastu un, riekšavām rausdams 'ūdeni, nomazgāja asinis. Raiderhuds no sliekšņa vēroja, kā skolotājam aiz muguras pret debesīm slejas draudīgi melna, blīva siena. Atmetis galvu, Bredlijs piecēlās un devās atpakaļ uz būdu slapjš no galvas līdz kājām, bet no upē samirkušajiem piedurkņu galiem ūdens tecēja straumēm.

—    Jūs esat bāls kā spoks, — teica Raiderhuds.

—        Jums ir gadījies spoku redzēt? — pikti atcirta Bredlijs.

—    Gribēju sacīt, ka paskats jums kā pārmocītam.

—         Tas jau ir tuvāk patiesībai. Neesmu ne mirkli atpūties, kopš izgāju no šejienes. Ne reizi, šķiet, neesmu pat piesēdis, kopš izgāju no šejienes.

—    Tad eita tak atstiept kaulus! — sacīja Raiderhuds.

—        Tūdaļ, tikai papriekš iedodiet kaut ko slāpju remdēšanai!

Galdā atkal tika likta pudele un krūka, un, atšķaidījis džinu ar krietnu devu ūdens, skolotājs vienā rāvienā iztukšoja divas glāzes.

—    Jūs man kaut ko jautājāt, — pēc tam viņš sacīja.

—    Nē, neko neesu jautājis, — atteica Raiderhuds.

—         Bet es saku, ka jautājāt, — uzmezdams Bezgodim niknu skatienu, izmisīgi iesaucās Bredlijs, — jautājāt gan, pirms es gāju pie upes muti mazgāt.

—        Ā-a! Pirmīt, vai? — mazliet pierāvies, pārvaicāja Raiderhuds. — Ieprasījos, ko jūs taisāties darīt.

—        Vai cilvēks šādā stāvoklī ir spējīgs ko zināt? — Bredlijs atbildēja, abas drebošās rokas trakās dusmās novēzēdams tā, ka uz grīdas no piedurknēm notecēja ūdens, it kā viņš tās būtu izgriezis. — Ko es varu nolemt vai nenolemt, ja neesmu ne aci aizvēris!

—        Vai ta' es par ko citu? — atsaucās Raiderhuds. — Tak jau sacīju, lai jūs atlaižatics pagulēt.

—    Varbūt teicāt gaR.

—        Nu re! Un es saku to vēlreiz. Liecieties slīpi, kur likāties vakar. Jo ilgāk un cietākā miegā izgutēsieties, jo pēcāk prāts būs skaidrāks, lai zinātu, ko darīt.

Kad Bezgodis ar pirkstu pabakstīja uz lažu būdas kaktā, Bredlija juceklīgajās domās pamazām miglaini pavīdēja atmiņas par šo nožēlojamo guļvietu. Nometis izmirkušos, notašķītos zābakus, viņš tāpat ar visām slapjajām drānām atkrita uz lāviņas.

Raiderhuds apsēdās savā koka atzveltenī, palūkojās pa logu zibens strēlēs, ieklausījās pērkona grandoņā. Taču viņa prātu nesaistīja nedz pērkons, nedz zibens, )o skatiens ik pēc brīža aizvien no jauna ziņkārīgi pievērsās gulētājam, kas aiz pārguruma bija atkritis gultā. Rupjā vamža apkakle, līdz zodam aizpogāta, lai lietus netecētu garām, bija palikusi pacelta. To nepamanījis, tāpat kā nemanīja vairs neko citu, viņš apkakli nebija atpogājis, ne

mazgājoties upē, ne liekoties uz dusu, lai gan daudz ērtāk būtu juties, ja no šā žņauga atbrīvotos.

Pērkons dārdēja vienā dārdēšanā, zibens šautras likās saraustām driskās melno padebešu sienu, bet Raiderhuds sēdēja pie loga un, acis nenolaizdams, blenza uz gultu. Guļošo viņš lāgiem ieraudzīja sarkanā blāzmā, lāgiem zilgā atgaismā, lāgiem tikko samanīja negaisa tumsībā, lāgiem tas pavisam izgaisa žilbajās zibens plaismās. Reizēm lietus brāzās mutuļojošām straumēm un upe šķita ceļamies augšup, lai savienotos ar debesu šļakatām, vējš aurodams metās būceņa durvis, savēdldams gulētāja matus un drānas, tā ka šķita — ap lāviņu sanākuši neredzami mošķi, kas grasās Bredliju aiznest nebūtībā. Visus šos negaisa pavērsienus Raiderhuds uztvēra kā traucēkļus — savā ziņā varbūt pat saistošus, tomēr tikai kā traucēkļus, kas viņu kavēja pētīt guļošo.

«Guļ kā nosists,» Raiderhuds nosprieda, «tak mani acīs patur, un, kaut ellīgu pērkona spērienu nesamana, tūliņ būs kājās, kolīdz lūkošu piecelties no krēsla, tāpēc par pirksta pieduršanu nav ij ko domāt.»

Tomēr viņš lēni un piesardzīgi piecēlās.

—    Visotrākais saimniek, — viņš klusu un rāmi iesāka, — vai ta' gulēšana jums ir ērta? Gaisā, vai zināt, godājamais, rādās tāds kā dzestrums. Varbūtās uzmest jums manu svārku?

Atbildes nebija.

—    Tā nu viņš ir, vai zināt, — Raiderhuds nomurmināja vēl klusāk, pārvērsdams balsi, — svārks jums pašam mugurā, pašam savs svārks mugurā.

Guļošais pakustināja roku, Raiderhuds žigli atkal apsēdās krēslā un izlikās pa logu vērojam negaisu. Skats bija lielisks, tomēr ne tik lielisks, lai kaut visīsāko mirkli spētu valdzināt Raiderhudu, jo viņš nerimus meta zaglīgus skatienus gultas virzienā.

Raiderhuda ziņkāri saistīja līdz zodam paceltā apkakle, un viņš nogaidīja, lai miegs kā važās sakaļ garā un miesā līdz nāvei nokausēto ceļinieku. Tad viņš piesardzīgi atgāja no loga un nostājās pie gultas.

—    Ak tu nabadziņš! — savilcis ģīmi līdzjūtīgā viepstā, viņš pavisam klusu nomurmināja, acīgo skatienu no gulētāja nenolaizdams, sagatavojies kuru katru brīdi lēkt atpakaļ, līdzko viesis pamodīsies. — Sitas svārks tak viņam neļauj pa īstam atšauties. Kazi atpogāt, vai, lai gulēšana iznāk ērtāka? Ko? Kā nu nepalīdzēt nabadziņam! Jāpogā tik vaļā!

Vieglītēm pieskāries pirmajai pogai, viņš veikli atlēca atpakaļ. Tā kā Bredlijs palika guļam tikpat nesamanīgā miegā, pārējās pogas viņš atinetināja ar daudz drošāku roku, un laikam tieši tāpēc tās padevās vieglāk. Lēni un saudzīgi viņš saņēma svārku aiz atlokiem un atlieca tos katru uz savu pusi.

Skatienam pavērās mezglā sasieta koši sarkana kaklauta garie stūri, un Bredlijs bija pat papūlējies to notriept tumšos plankumos, lai auts izskatītos krietni apvalkāts. Aplam samulsušais Raiderhuds skatienu papriekš no kaklauta pievērsa gulētājam, tad no gulētāja — kaklautam, pēc tam klusītēm aizzagās līdz krēslam, apsēdās un, smakru pret delnu atbalstījis, ilgi sēdēja, drūmās pārdomās vērodams ean gulētāju, gan kaklautu.

II NODAĻA

Zelta Atkritumu Vācējs rauga saņemties.

Misters un misis Lemli ieradās brokastīs pie mistera un misis Bofiniem. Par gluži nelūgtiem viesiem Lemlus uzskatīt nevarēja, tomēr viņi tik neatlaidīgi un neslēpti bija tīkojuši pēc zelta pāra uzaicinājuma, ka atteikšanās no laimes un goda redzēt šos viesus savā namā, lai cik ļoti kārota, tomēr būtu grūti veicams uzdevums. Misters un misis Lemli bija burvīgā noskaņojumā un misteru un misis Bofinus mīlēja gandrīz tikpat aizrautīgi kā viens otru.

—    Dārgā misis Bofina, — sacīja misis Lemla, — man šķiet, ka sāku gluži jaunu dzīvi, kad savu Alfrēdu redzu tik ciešā draudzībā ar misteru Bofinu. Viņi ir kā viens otram radīti. Neviltota vienkāršība kopā ar rakstura stingrību, dabas dāvāts saprāts, apvienots ar maigumu un sirsnību, — tās taču ir viņu abu galvenās īpašības.

Tā kā šie vārdi tika sacīti skaļi, misters Lemls nepalaida secen izdevību, lai, reizē ar misteru Bofinu dodamies pie brokastu galda, izteiktu aizrādījumu savai sirdsmīļotajai un patiesi cienītajai laulātajai draudzenei.

—    Mīļā Sofronija, — viņš sacīja, — pārāk glaimojošais spriedums par jūsu vīru …

—    Nē! Mans spriedums nepavisam nav glaimojošs, Alfred, — aizkustināta maigi pretojās misis Lemla, — to jūs nedrīkstat sacīt.

—    Lai notiek, mans bērns, sacīsim — jūsu pārāk labvēlīgais spriedums, — vai pret šādi izteiktu domu jūs, mīļotā, neiebildīsiet?

—    Ko gan lai es iebilstu, Alfred?

—    Tātad ar tik labvēlīgu spriedumu jūs, mans sirdsprieks, pietiekami augstu nenovērtējat misteru Bofinu un pārāk augstu novērtējat mani.

—    Pirmo pārmetumu, Alfred, es atzīstu par taisnīgu. Bet oi.ro — ne un vēlreiz ne!

—    Jūs pietiekami augstu nenovērtējat misteru Bofinu, Sofronija, — sacīja misters Lemls, uzņemdams cildenu tikumības sludinātāja toni, — jo pielīdzināt viņu manam līmenim; savukārt mani jūs, Sofronija, novērtējat pārāk augstu, paceldama līdz man nesasniedzamam mistera Bofina līmenim. Misters Bofins ir nesalīdzināmi pacietīgāks un iecietīgāks nekā es.

—    Pacietīgāks un iecietīgāks, nekā dažkārt spējat būt jūs, Alfred?

—    Par to mēs, mīļotā, pašlaik nerunājam.

—    Ak nerunājam vis, gudrais likumu sargs? — šķelmīgi ievaicājās misis Lemla.

—    Nē, mīļā Sofronija. No mana zemākā līmeņa misters Bofins man šķiet pārāk cēlprātīgs, ar pārāku žēlsirdību apveltīts, pārlieku labs pret cilvēkiem, kas nav viņa cienīgi un nepazīst ne mazākās pateicības jūtas. Man nav tik cildenu īpašību, ar ko lepoties. Gluži pretēji — tās manī modina dusmas.

—    Alfred!

—    Tas manī modina dusmas pret šādiem necienīgiem cilvēkiem un rada neatvairāmu vēlēšanos ieņemt kaujiniecisku nostāju starp misteru Bofinu un šiem nekauņām. Kāpēc? Tāpēc, ka, palicis dabas dotā zemākā līmenī, es pasauli pazīstu daudz labāk un neesmu tik ļoti smalkjūtīgs. Nespēdams ar misteru Bofinu mēroties augstsirdībā, viņam nodarītās pārestības es pārdzīvoju daudz sāpīgāk nekā šis krietnais cilvēks pats un jūtos spējīgāks stāties pretī pāridarītājiem.

Misis Lemla atskārta, ka iesaistīt misteru un misis Bofinus vēlamā sarunā torīt tik lēti vis neizdosies. Kārdinoša ēsma bija izmesta jau vairākkārt, taču ne viens, ne otrs pat muti nepavārstīja. Tā nu viņa, misis Lemla, un viņas laulātais draugs risināja aizkustinošas un lietderīgas sarunas, taču diemžēl risināja tās vieni paši. Mīļajiem, jaukajiem večukiņiem dzirdētais, iespējams, gluži gar ausīm nebija paslīdējis, taču misis Lemlai gribējās pārliecināties, ka runāts nav veltīgi, jo vairāk tāpēc, ka viens no mīļajiem, jaukajiem večukiņiem sarunā vairākkārt tika pieminēts īpaši uzsvērti. Ja turpretim mīļie, jaukie večukiņi ir pārlieku bikli vai pārlieku neattapīgi, lai, kā iecerēts, pienācīgi iesaistītos sarunā, tad atliek vienīgi grābt tos aiz čupra un varītēm nolikt paredzētajā vietā.

—    Vai viss, ko mans vīrs nupat sacīja, nepierāda, ka, apbrīnodams kādu cilvēku, kuram savā dedzībā alkst izdarīt pakalpojumu, viņš spēj aizmirst pats savas pagaidu grūtības? — apsvērusi situāciju, misis Lemla nevainīgi uzrunāja misteru un misis Bofinus. — Vai tas savā ziņā neliecina, ka pēc dabas viņš ir augstsirdīgs? Man trūkst vārdu, kā sacīto apstiprināt, taču tas tā ir, vai ne, mani dārgie mister un misis Bofini?

Tomēr arī tad vēl ne misters, ne misis Bofini nebilda ne vārda. Misters Bofins, acis šķīvī nodūris, tiesāja maiziti ar šķiņķi, misis Bofina tramīgi vērās tējkannā. Misis Leinlas nevainīgais vaicājums izkūpēja gaisā, sajaukdamies ar tējkannas garaiņiem. Uzmetusi misteram un misis Bofiniem skatienu, viņa viegli sarauca uzacis, it kā savam vīram jautātu: «Varbūt esam pāršāvuši pār strīpu?»

Tā kā misters Lemls bija radis jebkurā gadījumā gūt panākumus, demonstrējot savu iespaidīgo krūšu būvi, arī šai reizē viņš izrieza greznās krekla mežģīnes visā plašumā un smaidīdams laulātajai draudzenei atbildēja:

—    Mana mīļā Sofronija, misters un misis Bofini var jums atgādināt senseno patiesību, ka pašslavināšanās nevienu nedara citu acīs cildenāku.

—    Pašslavināšanās, Alfred? Vai gribat ar to sacīt, ka esam viena miesa.un dvēsele?

—    Nē, mīļais bērns. Gribu tikai aizrādīt, lai jūs neaizmirstat, lai kaut brīdi atceraties, ka manas jūtas pret misteru Bofinu, kur u nu le kā cildinājāt, ir pielīdzināmas jūsu jūt.ām pr.et misis Bofinu, jo pati esat man tajās atzinusies.

(— Sis gudrinieks mani tūdaļ pievārēs, — misis Lemla līksmi pačukstēja, misis Bofinai. — Ja viņš: neatlaidīsies, jāatzīstas vien būs, jo patiesība tik un tā nav noslēpjama.)

Misteram Lemlam uz deguna parādījās balti plankumi, tie pavīdēja un nozuda,'jo viņš. ieraudzīja, ka misis Bofina tikai īsu mirkli atrauj skatienu no tējkannas, izspiež muisu smaidu, ko grūti pat par smaidu saukt, un atkal nodur acis.

—    Vai atzīstat, ka esmu jūs pieķēris, Sofronija? — ķircinādamies pavaicāja Alfrēds.

—    Nezinu, pēc aizstāvības laikam būs jāgriežas pie tiesas, — aizvien vēl līksmi atteica misis Lernla. — Vai man ir pienākums uz šo jautājumu atbildēt, milord? — To viņa vaicāja misteram Bofinam.

—    Ja negribat, cienītā, varat neatbildēt, — atsacīja misters Bofins. — Tas nepavisam nav svarīgi.

Laulātais pāris neizpratnē pavērās vecajā vīrā. Viņš runāja nopietni, bez lieka skarbuma, tomēr, saglabādams cieņu, lika noprast, ka aušīgais sarunas tonis viņam nav patīkams.

Misis Lemla atkal sarauca uzacis, gaidīdama turpmākus vīra rīkojumus. Viņš atbildēja ar vieglu mājienu: «Pamēģiniet vēlreiz!»

—    Lai sevi pasargātu no aizdomām par slēpu pašslavināšanos, mana mīļā misis Bofina, — misis Lemla ņipri turpināja, — man jāatzīstas, kā viss īstenībā sākās.

—    Nē! Lūdzu jūs, nevajag, — misters Bofins viņu pārtrauca.

Misis Lemla smiedamās pagriezās pret viņu.

—    Tiesai ir iebildumi?

—    Cienītā, — atbildēja misters Bofins, — tiesai (ja mani uzlūkojat par tiesu) patiešām ir iebildumi. Tiesas iebildumiem pamatā ir divi iemesli. Pirmais tikai liek šādu rīcību uzskatīt par negodīgu. Otrs iemesls ir tāds, ka manu mīļo večiņu jeb, citiem vārdiem sakot, tiesneša kundzi (ja jau es esmu tiesnesis), tas gauži sarūgtina.

Saminstinājusies, acīmredzot nespēdama izšķirties, kā izturēties turpmāk — vai joprojām pieglaimoties vai kļūt izaicinošai kā sarunā ar misteru Tvcmlovu, misis Lemla apvaicājās:

—    Kas tiesai šķiet negodīgs?

—    Dot jums atļauju šās sarunas turpināšanai, — atbildēja misters Bofins, laipni pamādams ar galvu, it kā gribētu sacīt: «Centīsimies darīt, ko spēsim, lai ar jums izlīgtu miera ceļā.» — Jūs rīkojaties nelāgi, negodīgi. Ja mana mīļā večiņa jūtas neomulīgi, varat ticēt, ka iemesls tam nav tālu jāmeklē. Redzu, ka viņa jūtas neomulīgi, un skaidri saprotu, kāds tam ir iemesls. Vai maltīti esat beigusi, cienītā?

Nolēmusi uzņemt izaicinošu toni, misis Lemla atstūma šķīvi, paraudzījās vīrā un iesmējās, taču līksmību smieklos nemanīja.

—    Vai esat maltīti beidzis, ser? — apvaicājās misters Bofins.

—    Pateicos, jā, — atbildēja Alfrēds, parādīdams apskatīšanai visus savus zobus. — Ja misis Bofina neiebilst, es labprāt izdzertu vēl tasi tējas.

Tēja uzšļakstījās uz varenās krūts, ar kuru bija saistītas tik lielas cerības, bet kura panāca gaužām maz, tomēr savu tasi misters Lemls varonīgi izdzēra, kaut baltie plankumi uz deguna, nule parādījušies, pletās arvien plašāki, itin kā tos kāds būtu iespiedis ar karoti.

—    Tūkstoškārt pateicos, — viņš beidzot bilda, — maltīti esmu beidzis.

—    Un tagad sakiet — kurš no jums ir kasieris? — izņēmis no kabatas naudas maku, klusu pavaicāja misters Bofins.

—    Sofronija, mans prieks! — sacīja misters Lemls un, atzvēlies krēslā, pamāja sievai ar labo plaukstu, kreisās īkšķi aizāķēdams aiz vestes rokas izgriezuma. — Tā ir jūsu darīšana.

—    Man, cienītā, labāk patiktu, ja tā būtu jūsu dzīvesdrauga darīšana, tāpēc ka … nav nozīmes, kāpēc. Labprātāk es to nokārtotu ar viņu. Tomēr visu, kas man sakāms, lūkošu pateikt iespējami mazāk aizskaroši, un es no sirds priecātos, ja man izdotos jūs vispār neaizskart. Jūs abi esat izdarījuši man pakalpojumu, lielu pakalpojumu, paveikdami to, ko neviens cits nepaveiktu (mana inīļā večiņa zina, par ko ir runa), un šai aploksnē esmu ielicis simt mārciņu naudaszīmi. Jūsu pakalpojumu uzskatu par simt mārciņu vērtu un ar patiesu prieku jums šo summu samaksāju. Dariet man to prieku, pieņemiet šo naudiņu līdz ar sirsnīgu pateicību!

Nepagodinādama misteru Bofinu ne ar mazāko skatienu, misis Lemla augstprātīgi sniedza viņam roku, un vecais vīrs ielika tajā aploksni. Kad nauda nozuda aiz kakla izgriezuma misis Lemlai uz krūtīm, misters Lemls atvieglojumā svabadi uzelpoja, it kā nebūtu jutis īstu pārliecību, ka simt mārciņu pieder viņam, iekams naudaszīme no mistera Bofina rokas nebija nonākusi viņa paša dārgās Sofronijas drošā glabāšanā.

—    Vai pareiza ir mana nojauta, ser, ka bijāt ieņēmis galvā domu pēc kāda laika stāties mistera Roksmita vietā? — misters Bofins pavaicāja Alfrēdam.

—    Pareiza, — piekrita Alfrēds, ari prāvo degunu iekļaudams žilbinošā smaidā, — tāda doma man bija.

—    Un jūs, cienītā, — misters Bofins turpināja, uzrunādams Sofroniju, — droši vien bijāt laipni iecerējusi parūpēties par manu mīļo večiņu un prātā apsvērusi, vai neparādīt viņai godu, uzņemoties laika kavētājas pienākumus? Kļūt misis Bofinai par kaut ko Bellai Vilferei līdzīgu vai varbūt ieņemt vēl nozīmīgāku vietu?

—    Uzdrošinos cerēt, ka, apņēmusies parūpēties par jūsu laulāto draudzeni, ser, es bez īpašām pūlēm kļūtu viņai daudz noderīgāka nekā mis Bella Vilfere, kā jums labpatika šo būtni saukt, — savilkusi lūpas nicīgā smīnā, skaļi atbildēja misis Lemla.

—    Un kā viņu labpatiktu saukt jums, cienītā? — apvaicājās misters Bofins.

Nepagodinājusi misteru Bofinu ar atbildi, misis Lemla izaicinoši paklaudzināja papēdi pret grīdu.

—    Mana nojauta arī šai ziņā, šķiet, bijusi pareiza. Vai nav tiesa, ser? — misters Bofins uzrunāja Alfrēdu.

—    Pareiza gan, — atbildēja Alfrēds, smaidīdams tikpat žilbinoši. — Jums taisnība.

—    Redziet, — lēnprātīgi sacīja misters Bofins, — nekas tur neiznāks. Negribu bilst ne vārda, taču nekas tur neiznāks.

—    Sofronija, mans sirdsprieks, vai dzirdat? — Alfrēds uzrunāja sievu un kā ņirgādamies atkārtoja mistera Bofina teikto: — Nekas tur neiznāks.

—     Nē, — vēl lēnprātīgāk noteica misters Bofins, — tik tiešām neiznāks. Neturiet, lūdzami, uz mums ļaunu prātu! Ejiet savu ceļu, mēs iesim savējo — un cerēsim, ka gan jums, gan mums dzīvē viss laimīgi nokārtosies.

Misis Lemla palūkojās misterā Bofinā tā, it kā pieprasītu, lai viņu laimīgo pulkā vis neieskaita, tomēr muti vaļā nevēra.

—    Pats labākais, ko varam iesākt, ir mūsu attiecības nokārtot tīri veikalnieciski, — sacīja misters Bofins, —un nu mēs tās veikalnieciski esam nokārtojuši. Jūs izdarījāt man lielu pakalpojumu, ļoti lielu pakalpojumu, un es par to jums atlīdzinu. Vai samaksa jūs apmierina?

Misters un misis Lemli pāri galdam apmainījās skatieniem, bet ne viens, ne otrs neapmierinātību nepauda. Misters Lemls paraustīja plecus, misis Lemla sēdēja taisna kā olekts.

—    Nu, tad ir labi, — sacīja misters Bofins. — Mēs abi (mana mīļā večiņa un es) ceram uz jūsu piekrišanu, ka esam izraudzījušies visvienkāršāko un taisnīgāko izeju, kāda vien šais apstākļos iespējama. Mēs abi (mana mīļā večiņa un es), visu prātīgi apsvēruši, esam nākuši pie secinājuma, ka maldināt jūs vai pat pieļaut, lai nododaties cerībām, būtu visai aplama rīcība. Tāpēc es atklāti liku jums saprast, ka… — misters Bofins pūlējās uztaustīt īsti piemērotus vārdus, taču, nekā izteiksmīgāka par iepriekš teikto neatradis, kā noslēpumu uzticēdams, atkārtoja: — …ka nekas tur neiznāks. Ja vien mācētu, es būtu izteicies jums tīkamāk, tomēr ceru, ka manis sacītais neizklausījās pārāk nepatīkami, vismaz ticiet, ka aizskart jūs neesmu gribējis. Tātad, — it kā pabeigdams runu, misters Bofins piemetināja, — novēlēdami visu to labāko jūsu turpmākajās gaitās, mēs uz atvadām izsakām cerību, ka jums dzīvē patiešām veiksies.

Misters Lemls, nekaunīgi iesmiedamies, piecēlās vienā galda pusē, misis Lemla nicīgi sarauktu degunu piecēlās otrā pusē. Sai brīdi uz kāpnēm atskanēja steidzīgi soļi, un, neviena nepieteikta, asarās mirkdama, istabā iedrāzās Džordžiāna.

—    O, mana mīļā Sofronija! — rokas lauzīdama, iesaucās Džordžiāna un, pieskrējusi misis Lemlai klāt, metās tai ap kaklu. — Kādas šausmas, ka jūs un Alfrēds esat izputināti! O, mana nabaga mīļā Sofronija, kādas šausmas, ka jūsu nams nonācis zem āmura, lai gan jūs esat bijusi pret mani tik laba! O, mister un misis Bofini, piedodiet, ka ielaužos jūsu namā, taču jūs nevarat iedomāties, kā es nīku ilgās pēc Sofronijas, kad tētis man vairs neatļāva turp braukt, jūs nevarat iedomāties, ko es izcietu aiz līdzjūtības pret Sofroniju, kad no māmiņas uzzināju, ka manai labākajai draudzenei vairs nav vietas mūsu aprindās. Jūs nevarat iedomāties, jūs nespējat iedomāties un nemūžam arī nespēsiet iedomāties, kā es cauru nakti, acis neaizvērusi, raudāju par savu krietno Sofroniju, par savu pirmo un vienīgo draudzeni!

257

Nabaga muļķa meitēna apskāvienos misis Lemlas izturēšanās strauji pārvērtās — nobālējusi balta kā palags, viņa uzmeta lūdzošu skatienu papriekš misis Bofinai, pēc tam misteram Bofinam. Abi acumirklī aptvēra, ko šis skatiens nozīmē, un ar savu turpmāko smalkjūtīgo rīcību pārspēja ikvienu daudz augstāk izglītotu cilvēku — tādu, kuram šādos apstākļos saprašanu neiedveš līdzjūtīga sirds.

9 — 1117

—    Nedrīkstu uzkavēties ne mirkli, — sacīja nabaga mazā Džordžiāna. — Jau no agra rīta abas ar māmiņu braukājam iepiKkdamās, un es māmiņai iestāstīju, ka man sāp galva, un lūdzu, lai atļauj palikt ekipāžā uz Pikadilijas stūra, no turienes aizskrēju uz Sekvilstrītu, kur man pateica, ka Sofronija esot šeit, pēc tam māmiņa devās uz Portlendpleisu apciemot no laukiem iebraukušu drausmīgi kokainu veču ar turbānu galvā, bet es sacīju, ka negribu iet māmiņai līdzi un ka aizbraukšu pie Bofiniein atstāt vizītkarti. — zinu, nav glīti cilvēkus saukt tikai uzvārdā, taču — ak, Dievs! — es esmu kā neprātā, ekipāža gaida durvjpriekšā, un ko teiks tētis, ja uzzinās, kur es esmu!

—    Nebaidieties nemaz, mīļumiņ! — sacīja misis Bofina

—   Jūs esat atbraukusi apciemot mūs.

—    O nē, es nebraucu pie jums! — Džordžiāna brēca.

—    Zinu, ka tas nav pieklājīgi, bet es braucu, lai sastaptu savu nabaga Sofroniju, savu vienīgo draudzeni. O! Cik briesmīgi es cietu par to, ka esam šķirtas, mana mīļā Sofronija, cietu, vēl neuzzinājusi, ka jums vairs nav vietas mūsu aprindās, un cik daudz briesmīgāk ciešu tagad!

Nekrietnās sievietes acīs sariesās neviltotas asaras, kad lētticīgā un žēlsirdīgā meitene abām rokām apvija viņas kaklu.

—    Taču esmu atbraukusi nokārtot darīšanas, — šņukstēdama, asaras no vaigiem slaucīdama, sacīja Džordžiāna un steigšus parakņājās rokassomiņā, — ja neizdarīšu, kas nolemts, tad būšu braukusi šurp veltīgi, un — o, žēligais Dievs! — ko teiks tētis, kad uzzinās par Sekvilstrītu, un ko sacīs māmiņa, ja viņai nāksies mani gaidīt tā drausmīgā turbāna nampriekšā, un nevienam nav tādi zirgi, kas nemitīgi ar priekškājām kārpa bruģi, ik brīdi aizvien vairāk izsizdami mani no saprašanas, kad man tā vajadzīga vairāk nekā jebkad, un tagad tie kārpa bruģi pie mistera Bofina nama, kur tiem nepavisam nenāktos būt. O! Kur tas palicis, ak Dievs, kur? O! Es nevaru to atrast. — Šņukstēšana nemitējās, kamēr Džordžiāna nerimus rakņājās pa savu rokassomiņu.

—    Ko esat pazaudējusi, mīļumiņ? — pienākusi meitenei klāt, pavaicāja misis Bofina.

—    O! Tikai tāds sīkums, — atsaucās Džordžiāna, — jo māmiņa ar mani joprojām apietas kā ar mazu bērnu (kaut es vēl būtu maziņa!), taču es gandrīz nekad to netērēju un nu esmu sakrājusi piecpadsmit mārciņas, Sofronija, un domāju, ka trīs piecmārciņu banknotes tomēr ir vairāk nekā nekas, kaut arī tas ir tikai tāds sīkums, tāds sīkums vien! Kad nu esmu šo atradusi, tad — o, žēlīgais Dievs! — pazudis otrs. O, nē, nē, nav pazudis, tepat ir!

Joprojām šņukstēdama un rakņādamās somiņā, Džordžiāna no tās izņēma kaklarotu.

—    Māmiņa teic, ka mazām skuķēm nekādi spīguļi nepiedienot, — Džordžiāna turpināja, — tāpēc man nevienas rotas nav, turpretim mana tante Hokinsone acīmredzot bijusi citādās domās, jo novēlēja man šo te, lai gan jēga tur maza, viņa būtu varējusi šīs krelles paņemt līdzi kapā, jo tās aizvien tiek turētas polsterētā kārbā. Tomēr te nu tās ir un beidzot, paldies Dievam, var noderēt, un jūs, mana mīļā Sofronija, tās pārdosiet un nopirksiet ko citu — noderīgu.

—    Dodiet rotu man! — sacīja misters Bofins un saudzīgi izņēma krelles Džordžiānai no rokām. — Parūpēšos, lai tā tiktu izmantota pienācīgi.

—    O, jūs patiešām esat Sofronijai īsts draugs, mister Bofin! — iesaucās Džordžiāna. — O, cik jūs esat labs! O, žēlīgais Dievs! — man vēl kas bija sakāms, bet nu no prāta pagaisis! O nē, nav vis pagaisis, atminos, ko gribēju teikt. Kad sasniegšu pilngadību, mister Bofin, manas vecmāmiņas atstātais mantojums visnotaļ kļūs par manu īpašumu — nedz tētim, nedz māmiņai, nedz arī kādam citam nebūs tiesību to pārraudzīt, un man gribētos, lai daļu no šās mantas saņemtu Sofronija un Alfrēds, bet tālab kaut kur esot jāparaksta kaut kāds papīrs, pēc kura uzrādīšanas viņiem paredzēto izmaksāšot. Gribu, lai viņi saņem pietiekami daudz, tā ka var atkal atgriezties mūsu aprindās. O, žēlīgais Dievs! Būdams tik labs manas mīļās Sofronijas draugs, jūs taču neatteiksieties man palīdzēt, vai ne?

—    Nē, nē, — atbildēja misters Bofins, — gādāšu, lai viss notiek pēc taisnības.

—    O, pateicos, pateicos jums no visas sirds! — Džordžiāna sauca. — Ja istabenei aizsūtītu zīmīti, lai atnes man puskronu, es varētu aizskriet uz konditoreju un šo papīru parakstīt vai arī to parakstītu pie dārza vārtiem, ja kāds atnāktu un tur iekāsētos, es tad vārtus atslēgtu, ielaistu iekšā šo cilvēku, kas man atnestu spalvu, tinti un dzēšlapu. O, žēlīgais Dievs, nu gan ir laiks, jāsteidzas projām, lai tētis un māmiņa mani te nesastop! Mana mīļā, mīļā Sofronija, ardievu, ardievu!

Lētticīgā meitene vēlreiz kvēli apskāva misis Lemlu, tad sniedza roku misteram Lemlam.

—    Ardievu, mister Leml … Alfred! Jūs taču nekad nedomāsiet, ka esmu pametusi jūs un Sofroniju, tāpēc ka vairs nepiederat pie mūsu aprindām. Sakiet, ka nedomāsiet! Ak Kungs, ak Dievs, esmu acis no pieres izraudājusi, un māmiņa noteikti vaicās, kas noticis. O, pavadiet kāds mani līdz ekipāžai, lūdzami, pavadiet, lūdzu, lūdzu!

Misters Bofins noveda meiteni lejā un nolūkojās, kā tā aizbrauc — no ekipāžas krēmdzeltenā ādas pārklāja ārā rēgojās tikai sarkani saraudātas acis un drebošs zodiņš, it kā Džofdžiāna, nosodīta par bērnišķīgu nerātnību, gaišā dienas laikā būtu nolikta gulēt un nu, nedarbus nožēlodama, gauži nelaimīga lūrētu no pēļa apakšas. Misteram Bofinam atgriežoties ēdamzālē, misis Lernla joprojām stāvēja vienā galda pusē, misters Lemls — otrā.

—    Apņemos šo te visu jo drīz atdot pēc piederības, — misters Bofins sacīja, norādīdams uz naudu un kaklarotu.

Misis Lernla bija paņēmusi no mazā galdiņa saulessargu un ar tā smaili vilka lokus ap damasta galddrānas rakstiem, tāpat kā bija vilkusi ap mistera Tvemlova tapešu rakstu.

—    Jūs, cerams, neesat nolēmis viņai stāstīt patiesību, mister Bofin? — misis Lemla vaicāja, pagriezusi galvu pret namatēvu, bet acīs tam neskatīdamās.

—    Nē, — atbildēja misters Bofins.

—    Domāju — patiesību par viņas draudzenes īsto dabu un īsto vērtību, — misis Lemla piesardzīgi paskaidroja, tomēr uzsvērdama vārdu «draudzene».

—    Nē, — viņš atbildēja. — Varbūt izmetīšu Podsnepiem kādu mājienu, ka meitenei nepieciešama labvēlīga sabiedrība, kas par viņu parūpētes, taču nedz jaunās dāmas vecākiem, nedz viņai pašai ne vārda vairāk es nebildīšu.

—    Mister un misis Bofini, — turpināja misis Lemla, joprojām vilkdama lokus ap galddrānas rakstu, it kā šī darbība viņai sagādātu krietnus pūliņus, — manuprāt, grūti būtu atrast cilvēkus, kas šādos apstākļos izturētos tik saudzīgi un smalkjūtīgi, kā pret mani esat izturējušies

. jūs. Vai esat ar mieru pieņemt manu pateicību?

—    No pateicības nekad nedrīkst atsacīties, — kā vienmēr labsirdīgi atsaucās misis Bofina.

—    Tātad es pateicos jums abiem.

—    Sofronlja, — zobgalīgi ierunājās misis Lemlas laulātais draugs, — jūs, izrādās, esat pārlieku jūtīga?

—    Lai nu paliek, godātais, — sarunā iejaucās mister; Bofins, — ir ļoti patīkami būt labās domās par citiem cilvēkiem, un ir ļoti patīkami arī katram apzināties citu labās domas. Jūtīgums misis Lemlai kaunu nedara.

—    Es jums ļoti pateicos par pamācību. Taču jautājumu par pārlieko jūtīgumu uzdevu misis Lemlai pašai.

Klusēdama misis Lemla vilka lokus ap galddrānas rakstu, un viņas apmākusies seja šķita sastingusi.

—    Redziet, — sacīja Alfrēds, — gribu to dzirdēt tāpēc, ka arī man mācas virsū pārjūtīgums, kad redzu, kā jūs, mister Bofin, izrīkojaties ar naudu un dārglietu. Taisnība bija mūsu mazajai Džordžiānai, kad viņa sacīja, ka trīs piecmārciņu banknotes ir labāk nekā nekas, un, ja vēl pārdotu kaklarotu, sanāktu krietna summa, ko tērēt.

—    Protams, tad, ja pārdotu, — piebilda misters Bofins, iebāzdams kaklarotu kabatā.

Alfrēds no viņa rokas nenolaida acis un tikpat alkatīgi noskatījās, kā banknotes nozūd mistera Bofina vestes kabatā. Pēc tam viņš pavērās sievā, un viņa skatienā jautās gan aizkaitinājums, gan ņirdzīgs izsmiekls, bet misis Lemla tikai vilka lokus ap galddrānas rakstiem, un katra kustība liecināja par iekšēju cīņu, kas ārēju izpausmi pēdīgi rada spēcīgā saulessarga smailes parāvienā, līdz beidzot pār viņas vaigiem noritēja asaras.

—    Pie velna šito sievieti! — iesaucās Lcmls. — Viņa taču ir pārlieku jūtīga.

Sarāvusies no vīra niknajiem skatieniem, misis Lemla piegāja pie loga, palūkojās laukā un, kad atkal pagriezās, likās salta un pilnīgi nomierinājusies.

—    Līdz šim, Alfred, jums nav bijis iemesla sūkstīties par manu jūtīgumu, un arī turpmāk jums par to nebūs jāsūkstās. Tāpēc nav vērts pievērst tam uzmanību. Vai par naudu, ko esam šeit nopelnījuši, uz ārzemēm brauksim drīz?

—    Jūs pati zināt, ka brauksim, un zināt arī, ka esam spiesti braukt.

—    Par manu pārlieko jūtīgumu nebaidieties, līdzi es to neņemšu. Ja arī ņemtu līdzi, mani drīz vien no tā atsvabinātu. Taču es to atstāšu šeit. Esmu jau atstājusi. Vai varam iet, Alfred?

—    Kāda velna pēc tad es vēl te stāvu? Gaidu jūs, Sofronija.

—    Nu tad ejam. Piedodiet, ka esmu novilcinājusi mūsu cieņas pilno aiziešanu.

Misis Lemla izgāja pa durvīm, un misters Lemls devās viņai līdzi. Misters un misis Bofini nespēja novaldīt ziņkārību un, mazliet pavēruši logu, noskatījās, kā laulātais pāris attālinās pa garo ielu. Lepni un cēli viņi soļoja, rokās saķērušies, tomēr, šķita, ne vārda viens ar otru nepārmija. Pēc abu izturēšanās nebutu grūti iztēloties, ka tur iet divi neredzamiem roku dzelžiem sasaistīti, kaunā krituši krāpnieki, bet, ja iztēle viltu, viņos varēja saskatīt cilvēkus, kas līdz nāvei noguruši viens no otra, paši no sevis un no visas šās pasaules. Pagriezušies ap ielas stūri, viņi it kā patiešām izgaisa no šās pasaules, vismaz misteram un misis Bofiniem tā šķita, jo Lemlu pāri viņi savu mūžu vairs ne acīs neredzēja.

III NODAĻA

Zelta Atkritumu Vācējs atkal pagrimst.

Tai vakarā, kad Patvērumā bija pienākusi reize kārtējai lasīšanai, misters Bofins pulksten piecos pēcpusdienā nomutēja misis Bofinu un rikšiem izmetās no mājas, abām rokām auklēdams kūju, kura, tāpat kā sendienās, likās kaut ko čukstam viņam ausī. Vecā vīra seja pauda tik sasprindzinātu uzmanību, it kā viņš patiešām pūlētos nepalaist secen ne vārda no resnās kūjas noslēpumainajiem čukstiem. Tāda sejas izteiksme mēdz būt cilvēkam, kas ieklausās īpaši sarežģītā runā, un, rikšodams tikai uz priekšu, misters Bofins lāgiem uzmeta savai ceļabiedrei tādu skatienu, it kā sacītu: «Tā nudien nevar būt taisnība.»

Misters Bofins un kūja ne reizi neapstājās, iekams nebija sasnieguši krustojumu, kur viņiem acīmredzot bija norunāta satikšanās ar kādu, kas šai pašā laikā gribētu Patvērumu sasniegt no Klārkenvelas puses. Uz stūra viņi apstājās, un misters Bofins ielūkojās pulkstenī.

— Līdz Vīnesa atnākšanai palikušas vēl piecas minūtes,. — viņš sacīja, — esmu ieradies pārāk agri.

Taču Vīness bija noteikts cilvēks, jo parādījās tieši tai mirklī, kad misters Bofins bāza pulksteni atpakaļ kabatā. Ieraudzījis Zelta Atkritumu Vācēju norunātajā vietā gaidām, viņš vēl pielika soli un drīz jau atradās misteram Bofinam blakus.

—    Tencinu, Vīnes, — sacīja misters Bofins. — Tencinu, paldies, paldiesiņ!

Grūti nāktos saprast, par ko misters Bofins anatomam tik sirsnīgi pateicas, ja, sarunu turpinādams, viņš nenāktu klajā ar paskaidrojumu:

—    Jauki, Vīnes, ļoti jauki. Kopš, atnācis pie manis, jūs piekritāt izlikties, ka vēl kādu laiciņu piedalāties Vega nodomos, es, vai zināt, atkal sajūtu zem kājām pamatu. Jauki, Vīnes! Tencinu, paldies, paldiesiņ!

Misters Vīncss sakautrējies paspieda pretim sniegto roku, un abi turpināja ceļu uz Patvērumu.

—    Kā jums, Vīnes, šķiet, vai Vegs klups man virsū jau šovakar pat? — neapstādamies domīgi apvaicājās misters Bofins.

—    Rādās, ka šovakar gan, ser.

—    Vai jums ir dibināts iemesls tā domāt, Vīnes?

—    Raugiet, ser, — atbildēja anatoms, — nesen viņš atkal bija iegriezies pie manis pārliecināties, vai nekas nav lēcies tam, ko viņš dēvē par mūsu apgrozāmo kapitālu, un ieminējās, ka nolēmis uzsākto nevilki garumā, bet ķerties jums klāt, kolīdz nākamreiz ieradīsieties Patvērumā Un tā kā šī ir nākamā reize, ser… — Misters Viness ap robežojās ar smalkjūtīgu mājienu.

—    Tātad, jūsuprāt, Vegs lūkos mani ņemt pie dziesmas, ko, Vīnes? — vaicāja misters Bofins.

—    Tā gan, ser.

Misters Bofins pataustīja sev kaklu, it kā rīkle jau būtu piežniiegta un viņam gar acīm nošķīstu dzirksteles.

—    Vegs ir briesmīgs cilvēks, Vīnes, drausmīgs cilvēks Nezinu, kā to visu pārcietīšu. Jums, Vīnes, kā jau krietnam un uzticamam cilvēkam, mani jāatbalsta. Jūs taču mani atbalstīsiet cik spēdams, Vīnes, -vai ne?

Misters Vīness apliecināja, ka atbalstīšot gan, un misters Bofins norūpējies, sašļukušu dūšu atlikušo ceļa gabalu pieveica klusēdams, līdz piezvanīja pie Patvēruma vārtiem. Drīz atskanēja smagi so]i, Vegs piekluburēja pie vārtiem un, kad tie eņģēs bija nočīkstējuši, parādījās pats ar atslēgu rokā.

—    Mister Bofin, jūs, ser? — viņš iesaucās. — Rets viesis!

—    Jā gan. Esmu bijis stipri aizņemts, Veg.

—    Nudien, ser? — draudzīgi atņirdzies, atsaucās skolotais džentlmenis. — Hm! Es jūs dikti gaidīju, ser, varētu sacīt — gaidīju pagalam nepacietīgi.

—    Ko jūs sakāt, Veg!

—        Jā, tā viņš ir, ser. Ja jūs šovakar neatnāktu, es — velns parāvis! — rīt jau no agra rīta būtu klāt pie jums kā likts. Taisni tā, kad es jums saku!

—    Nekas ļauns, cerams, nav noticis, Veg?

—        Nē, nē, ser, nepavisam ne, mister Bofin, — sekoja izsmējīga atbilde. — Kas gan ļauns varētu notikt Bofina Patvērumā! Nāciet iekšā, ser!

Jauks Patvērums ēnains te gaida un sauc,

Tik neceri rozēm to kaisītu, draugs!

Vai nāksi, vai nāksi, vai nāksi Patvērumā šajā?

Jel nāc, draugs, jel nāc, draugs, jel nāc, draugs, Patvērumā šajā!

Mistera Vega acis aiz sen turēta aizvainojuma nešķīsti iezvīļojās, kad, noskandējis kārtējo dzejas darbu, viņš ielaida saimnieku pagalmā un aizslēdza vārtus. Misters Bofins likās sadrūvējies un pazemīgs. Vīnesam aiz muguras slādams pāri pagalmam, Vegs tam pačukstēja:

—        Paverieties uz šito zemes tārpu un laimes lutekli, re, kā dūša papēžos gan!

Un Vīness Vegam atčukstēja:

—        Tāpēc ka es visu pateicu. Ceļš turpmākai rīcībai jums ir pavērts.

Iegājis istabā, kas bija atvēlēta lasīšanai, misters Bofins nolika kūju uz sev atvēlētā sēdekļa, sabāza rokas kabatās, uzrāva plecus, tā ka platmale noslīdēja uz pakauša, un norūpējies paraudzījās Vegā.

—        Mans draugs un līdzdalībnieks — misters Vīness, — iesāka šis varenais vīrs, uzrunādams misteru Bofinu, — ļāva man noprast, ka jūs apzinoties savu nonākšanu mūsu varā. Kad jums labpatiks noņemt cepuri, ar skubu ķersimies vērsim pie ragiem.

Misters Bofins mudīgi nokratīja platmali sev aizmugurē uz grīdas un bēdīgs palika rāmi sēžot.

—         īsi sakot, jums par zināšanu, turpmāk jūs saukšu vienkārši par Bofinu, — sacīja Vegs. — Patīk vai nepatīk, nāksies vien samierināties.

—        Man nekas nav pretī, Veg, — atbildēja misters Bofins.

—        Jo labāk priekš jums paša, Bofin. Nu, vai gribat, lai es šodien lasu?

—    Šovakar man prāts uz lasīšanu īpaši nenesas, Veg.

—        Kaut jums šis sazin kā nestos, es lasīt ij nedomāju, — misters Vegs turpināja, lai gan negaidītā at-

I>ilde krietni vien aptumšoja viņa spidoši iecerēto nodomu. — Gana ilgi esmu jums vergojis. Sādi tādi lupatlaši mani vairs kājām nebradās. Algu jūs man maksāsiet, bet visu pārējo zituāciju es jums uzsaku pavisam, un cauri.

—    Ja jau esat tā nolēmis, Veg, varu tikai sacīt — lai notiek pēc jūsu prāta, — rokas pazemīgi klēpī salicis, atbildēja misters Bofins.

—    To saku es, ka notiks pēc mana prāta, — atcirta Vegs. — Klausieties tālāk! (Pirms ķeramies pie īstās runas, jāpanāk, lai gaiss butu tīrs.) Jūs esat atsūtījis savu dienderi, kas šiten izlīžņā, izlodā un šņaukādamies izok« šķērē visu pagalmu.

—    Kad jaunekli sūtīju šurp, iesnu viņam nebija, — atbildēja misters Bofins.

—    Valdieties, Bofin! — Vegs ierēcās. — Brīdinu jūs — ar mani nekādus jokus nedzeniet!

Nenocieties sarunā iejaucās misters Vīness, sacīdams, ka Vega teikto misters Bofins acīmredzot esot uztvēris burtiski, jo vairāk tāpēc, ka arī viņš, misters Vīness, sākumā nodomājis, ka minētajam kalpam deguns neesot gluži kārtībā vai arī tas iedzīvojies paradumā šņaukāties, tādējādi kļūdams netīkams tīri sadzīviskā saskarsmē, un tikai pēdīgi sapratis, ka mistera Vega izteiciens jāuztverot pārnestā nozīmē.

—    Tulkojiet tā vai tulkojiet šitā, — sacīja Vegs, — viņš teitan ir iesūtīts un nekust ne no vietas. Jums par zināšanu, es negribu, ka viņš te dirn. Tāpēc, pirms vēlreiz muti dzisinu, es pieprasu, lai Bofins iesauc šo okšķerētāju iekšā un liek tam uz karstām pēdām aizvākties.

Tai brīdī, nekā ļauna nenojauzdams, aiz loga neskaitāmo pogu spožumā parādījās Plīkšķis. Apjukumā mirkli svārstījies, misters Bofins atvēra logu un aicināja jaunekli iekšā.

—    Es Bofinam pavēlu, — labo roku iespriedis sānos, Vegs piešķiebtu galvu runāja biedējoši kā advokāts, kas tērpina liecinieku, — pavēlu darīt šitam kalpam zināmu, ka noteicējs teitan esmu es.

Spožpogainajam Plīkšķim ienākot istabā, misters Bofins pazemīgā paklausībā sacīja:

—    Plīkšķi, mīļais draugs, noteicējs šeit ir misters Vegs. Viņš jūs nevēlas te redzēt, tāpēc jums jāiet projām.

—    Uz neatgriešanos! — bargi piemetināja misters Vegs.

—    Uz neatgriešanos, — sacīja misters Bofins.

Muti līdz ausim atiezis, Plikšķis blenza saimniekā, spīdinādains gan izbolītās acis, gan neskaitāmās pogas, bet Sailess Vegs, laiku lieki netērēdams, sagrāba jaunekli aiz skausta, izstūma pagalmā un izgrūda pa vārtiem, tos tūdaļ atkal aizslēgdams.

—    Nu atumsfēra ir noskaidrojusies, lai var atvilkt dvašu, — no piepūles pietvīcis, viņš sacīja, iestampādams atpakaļ istabā. — Mister Vines, ser, nestāviet kājās! Un jūs, Bofin, arī drīkstat apsēsties.

Rokas no kabatām neizvilcis, misters Bofins apsēdās uz sola maliņas, sarāvās, cik mazs vien varēdams, un iztapīgi palūkojās visvarenajā Vegā.

—    Sitas džentlmenis, — sacīja Vegs, norādīdams uz Vīnesu, — šitas džentlmenis, Bofin, jūs glaudīja pa spalvai, bet es to negrasos darīt. Nedz viņam nācies uz saviem kamiešiem izciest romiešu jūgu, kas tika man uzkrauts kaklā, nedz no viņa tikusi prasīta izdabāšana jūsu nesātīgajai kārei pēc visvisādigiem sīkstuļiem.

—    Nemūžam, Veg, mans dārgais, es nebūtu iedomājies… — misters Bofins iesāka, bet Vegs viņu pārtrauca:

—    Turiet muti, Bofin! Atbildiet, kad jums jautās! Un nebīstieties, ka atbildamā pietrūks! Tātad jums pēdīgi atvērušās acis — ir tak, ko? — lai apzinātos, ka esat piesavinājies īpašumu, uz kuru jums nav nekādu tiesību. Vai jūs to apzināties?

—    To man sacīja Vīness, — atbildēja misters Bofins, ar skatienu aicinādams anatomu palīgā.

—    To jums saku es, — attrauca Sailess. — Rau, Bofin, ekur mana cepure un ekur mans spieķis. Lūkojiet tikai dzīt ar mani jokus, un es nevis ielaidīšos ar jums kādos darījumos, bet likšu galvā cepuri, ņemšu rokā spieķi un taisnā ceļā došos noslēgt darījumu ar likumīgo īpašnieku. Nu, ko jūs uz to sacīsiet?

—    Ko nu sacīšu, — atspiedis plaukstas pret ceļgaliem, atbildēja misters Bofins un satraukts kā lūgdamies paliecās uz priekšu. — Sacīšu, ka man ne prātā nav nācis dzīt ar jums jokus. To es, Veg, teicu arī Vīnesam.

—    Tiesa gan, teicāt, ser, — piebalsoja Vīness.

—    Jūs pārāk maigi mūsu draugu paglaudījāt pa spalvai, jūs esat pārlieku gļēvs, — nikni noteica Sailess un nosodoši pakratīja savu koka galvu. — Tātad jūs, Bofin, atzīstat, ka tvīkstat ilgās pēc darījuma ar mums? Iekams dziraties atbildēt, paturiet prātā, ka teitan ir mana cepure un arīdzan spieķis.

—_ Lai notiek, Veg, es labprāt ielaidīšos ar jums darījuma.

—    Ar «labprāt» vien ir par maz, Bofin. Nekādu «labprāt» es pretī neņemšu. Vai jūs tvīkstat ilgās pēc šā darījuma? Vai lūgšus kā lielu labvēlību izlūgsieties atļauju piedalīties šai darījumā? — Misters Vegs atkal iesprieda roku sānos un piešķieba galvu.

—    Jā.

—    Ko «jā»? — uzbrēca nepielūdzamais Vegs. — Ne kādu «jā» es pretī neņemšu. Prasu, Bofin, lai izsakāt visu skaidri un saprotami.

—    Ak Dievs! — iesaucās nelaimīgais misters Bofins

—    Kā jūs mani esat nomocījis! Labi, es lūdzu atļauju piedalīties darījumā, ja vien jūsu rokās nonākušajā doku mentā viss ir pareizi.

—    Par to jums nav ko baidīties, — sacīja Sailess, piebāzdams galvu misteram Bofinam tuvāk. — Pats apskati siet, un prāts būs mierīgs. Misters Vīness to parādīs, un es tostarp jūs pieturēšu. Droši vien gribat ari zināt, kādi ir noteikumi. Naudas zummu un norunas būtību? Atbildēsiet tūlīt, vai ilgi būs jāgaida, Bofin? — Misters Bofins mirkli bija klusējis.

—    Ak Dievs! — nelaimīgais džentlmenis atkal iesaucās. — Jūs esat mani nomocījis tiktāl, ka pats vairs neapjēdzu, ko daru.. Kam jūs mani tā skubināt? Esiet tik laipns, Veg, un izklāstiet savus noteikumus!

—    Nu tad lieciet aiz auss, Bofin! — Sailess atsaucās.

—     Lieciet tā pamatīgi aiz auss, ka mans priekšlikums jums nozīmē visizdevīgākos noteikumus un zemāk tos nenolaidīšu. Savu atkritumu kaudzi (to mazo, kas jums pienākas tik un tā) jūs pievienosiet kopīgajam īpašumam un tad visu mantu sadalīsiet trīs daļās, no kurām viena paliks jums, bet abas pārējās nodosiet mūsu rīcībā.

Redzot, kā izstiepjas mistera Bofina seja, misters Vīness saknieba lūpas, jo, lai nu ko, bet tik atklātu laupīšanu nebija gaidījis.

—    Paga, paga, Bofin, — Vegs turpināja, — tas vēl nav vīss. Jūs šo īpašumu jau esat paguvis paplucināt — izplenderēt daļu savām vajadzībām. Sitas numurs neies cauri. Māju ari esat nopircis. Tas viss tiks no jums piedzīts.

—    Jūs mani izpostīsiet, Veg! — misters Bofins vārgi lūkoja pretoties.

—     Paga, paga, Bofin, tas vēl nav viss. Visas šitās kaudzes jūs atstāsiet pilnīgi manā uzraudzībā, kamēr atkritumus izvedīs. Ja tanīs atklāsies kauc kādas vērtības, noteikšanu par tām uzņemšos es. Jūs atradīsiet līgumu par atkritumu pārdošanu, lai mēs līdz beidzamam pensam zinātu, cik par tiem ieņemts, un visu pārējo īpašumu tāpatās punktīgi izliksiet sarakstā. Kad pauguri būsnošķūrēti lidz beidzamai šķipelei, mēs ķersimies pie galīgās mantas dalīšanas.

—    Šausmas, šausmas, šausmas! Nomirt man nāksies darbanamā! — abām rokām sakampis galvu, iesaucās Zelta Atkritumu Vācējs.

—    Paga, paga, Bofin, tas vēl nav viss. Bez jelkāda likumīga pamata jūs aizvienam okšķerējaties te pa pagalmu. Jūs tikāt pieķerts te okšķerējamies. Divi pāri acu, kas tagadlt skatās jums virsū, redzēja, kā jūs izkašājāt vācu pudeli.

—    Tā bija manējā, Veg, — misters Bofins pūlējās iebilst. — Pats to biju tur ieracis.

—    Kas tanī bija, Bofin? — noprasīja Vegs.

—    Ne zelts, ne sudrabs, ne vērtspapīri, ne dārglietas, nekas tāds, ko var pārvērst naudā, Veg, goda vārds!

—    Ziniet, mister Vīnes, — pievērsies savam līdzdalībniekam, pārākuma apziņā zīmīgi sacīja Vegs, — sagatavojies uz to, ka šiten tas lupatlasis glumi izvairīsies no atbildes, esmu iecerējis tādu mazu plāniņu, kurš arī jums, domāt, būs pa prātam. Par to pudeli mēs no šitā lupatlaša piedzīsim tūkstoš mārciņas.

Misters Bofins smagi novaidējās.

—    Paga, paga, Bofin, tas vēl nav viss. Savā dienestā jūs turat slīpētu blēdi un līdēju, vārdā Roksmits. Kamēr mēs pabeigsim savas darīšanas, viņam te nav vairs ko meklēt. Tas mutesbajārs jāatlaiž.

—    Roksmits ir jau atlaists, — šūpodamies solā uz priekšu un atpakaļ, seju plaukstās iekļāvis, tikko dzirdami izdvesa misters Bofins.

—    Jau atlaists, vai re ko? — pārsteigts iesaucās Vegs. — Nu tad tā, Bofin, — tagad, domāt, ir viss.

Tā kā nelaimīgais džentlmenis joprojām šūpojās uz priekšu un atpakaļ, ik pa brīdim nostenēdamies, misters Vīness ņēmās viņu pārliecināt, ka nelaime jāpanes nesūrojoties un jāapbruņojas ar pacietību, līdz viņš pie jaunā stāvokļa pieradīs. Taču pierašana bija saistīta ar laiku, tāpēc Sailess Vegs par to ij ne dzirdēt negribēja.

—    Jā vai nē, un nav ko vilkt garumā! — tiepīgais Vegs bez mitas atkārtoja kā iekaltu pantiņu, kratīdams dūri pret misteru Bofinu, un, kā takti sitot, draudīgi un biedējoši dauzīja koka kāju pret grīdu.

Beidzot misteram Bofinam laimējās izlūgties, lai Vegs par viņu apžēlojas un ļauj kaut stundas ceturksni izvēdināt galvu pastaigā pa pagalmu. Izcilo labvēlību misters Vegs parādīja visai negribīgi un tikai ar noteikumu, ka misteru Bofinu pats pastaigā pavadīs, jo kazi tas savā blēdībā varbūt vēl ko no zemes izkašņās. Laikam gan atkritumu kalnu pavēnī nekad nebija redzēts dīvaināks skats kā šai reizē, kad pagalam nomāktais misters Bofins naski rikšoja apkārt pagalmam un misters Vegs palēkdamies pulējās turēties līdzi, alkaini vērodams, vai tikai savaņģotajam nesamirkšķināsies acis, norādot vietu, kur noglabātas milzu bagātības. Kad ceturtdaļstunda bija apritējusi, misters Vegs aplam nokausēts ielēkšoja istabā.

—    Ko es varu darīt! — iesaucās misters Bofins un izmisis atkrita solā, abas rokas tik dziļi sabāzis kabatās, it kā tās būtu noslīgušas līdz zemei. — Kādā vērtē ir mana izlikšanās, ka varu turēties jums pretī, ja patiesībā es tur neko nevaru darīt? Atliek vienīgi jūsu noteikumus pieņemt. Taču vispirms gribu redzēt dokumentu.

Vegs, trāpījis naglai uz galvas un teju vai iedzinis to līdz galam, paziņoja, ka papīru Bofins ieraudzīšot kaut vai pēc stundas. Sai nolūkā ņemdams upuri stingrā apsardzībā un neizlaizdams no acīm, it kā tas patiešām būtu viņa ļaunais gars visiem saredzamā paskatā, misters Vegs uzmauca platmali misteram Bofinam uz pakauša, tādējādi apliecinādams pilnīgas īpašuma tiesības uz tā dvēseli un iniesu — šo nelaimes čupiņu, kas izskatījās daudz ērmīgāka un nožēlojamāka nekā jebkurš vislielākais retums mistera Vīnesa briesmoņu kolekcijā. Rūsganmatis džentlmenis mina tiem abiem cieši uz papēžiem, atbalstīdams misteru Bofinu vismaz vārda tiešā nozīmē, ja jau ne-bija radusies iespēja sniegt garīgu atbalstu, bet misters Bofins rikšoja, cik naski vien spēdams, tā ka Sailess Vegs it bieži sadūrās ar pretimnācējiem kā izklaidīgs pavadoņsuns, kas, vezdams neredzīgo saimnieku, sapinas pats savā saitē.

Tā viņi beidzot nonāca līdz mistera Vīnesa «iestādei», pēc grūtā gājuma itin krietni sakarsuši. īpaši kvēloja misters Vegs — labu brīdi nespēdams atgūt runas spējas, viņš tikai elsdams un pūzdams stāvēja bodītes vidū un ar mutautu slaucīja seju.

Tikām misters VIness, kurš garāmgājējiem par prieku bija atstājis vardes izcīnām divkauju sveču gaismā, izgāja nolaist aizvirtņus. Kad durvis bija aizslēgtas un bodītē atgriezās omulības gars, viņš uzrunāja sviedriem pārplūdušo Sailesu:

—    Kā jums šķiet, mister Veg, vai tagad varam papīru rādīt?

—    Pacietieties, seri — atbildēja piesardzīgais līdzdalībnieks. — Vēl brīdi pacietieties! Esiet tik laipns, pabīdiet to kasti — nu to, kurā, pēc jūsu vārdiem, glabājas dažnedažādi locekli, — pabīdiet man tuvāk, te — veikala vidū!

Misters Vīness izpildīja lūgumu.

—    Ļoti jauki, — pavēries apkārt, noteica Sailess, — ļooti jauki. Vēl, ser, pasniedziet, lūgtum, to krēslu, ko uzlikt kastei virsū!

VIness pasniedza krēslu.

—    Nu, Bofin, rāpieties augšā un apsēdieties!

Misters Bofins uzkāpa uz viņam sagatavotā paaugstinājuma, it kā grasītos pozēt gleznotājam, ļauties elektrizēšanai, tikt uzņemtam brīvmūrniekos vai pakļautam vēl sazin kādām nepatikšanām.

—    Nu, mister Vīnes, — novilcis svārku, sacīja Vegs, — kad es mūsu draugu sagrābšu aiz rokām, pičžmiegšu tam rumpi un muguru piespiedīšu pie krēsla atzveltnes, varat rādīt to, ko šis tik dikti kāro redzēt. Ja vienā rokā, ser, turēsiet atlocīto papīru un otrā — sveci, lasīšana viņam veiksies brīnumlabi.

Misters Bofins tā kā grasījās pretoties šiem piesardzības pasākumiem, taču, tai pašā mirklī Vega apkampts, padevās liktenim. Vīness parādīja dokumentu, un misters Bofins lēnām sāka to balsī lasīt — tik lēnām, ka Vegs, kas gluži kā cīkstonis ciešā tvērienā turēja viņu ar visu krēslu, atkal aiz piepūles aizelsās.

—    Dariet zināmu, mister Vīnes, tūlīt, kolīdz papīrs būs noglabāts drošībā, — viņš stenēdams izdabūja pār lūpām, — šito smagumu es vairs nespēju noturēt.

Beidzot dokuments tika nogādāts drošā vietā, un Vegs, neērtajā stāvoklī nomocījies tā, kā nokausējas cilvēks, kas neatlaidīgi pūlas nostāties uz galvas, atmetās krēslā atvilkt elpu. Turpretim misters Bofins ir nedomāja rāpties lejā, bet skumīgs palika sēžam uz sava paaugstinājuma.

—    Klau, Bofin! — sacīja Vegs, līdzko bija atguvis spēju runāt. — Tagad nu jūs visu zināt.

—    Jā, Vcg, — padevīgi atteica misters Bofins. — Tagad es zinu visu.

—    Nekādu šaubu jums nav, Bofin.

—    Nē, Veg. Nē, nē, Veg. Nekādu šaubu. — Atbilde skanēja klusu un skumji.

—    Nu tad, vai zināt, lieciet aiz auss, lai visi noteikumi liktu ievēroti, — sacīja Vegs. — Mister Vīnes, ja par godu šitādam ievērojamam notikumam jums mājās atrastos kaut kas stiprāks par tēju, es aiz draudzības atļautos palūgt, lai ielejat kādu klunkšķi.

Attapis, ka tiek atgādināti namatēva pienākumi, misters Vīness cēla galdā rumu. Uz jautājumu: — Vai atšķaidīsiet, mister Veg? — kokkājis džentlmenis laipnīgi atbildēja: — Diezin vai, ser. Šitik ievērojamā gadījienā labāk ieķert tā, lai pa īstam izsvilina iekšas.

Tā kā misters Bofins no ruma atteicās un joprojām sēdēja uz sava paaugstinājuma, radās īpaši ērta iespēja viņa tincināšanai. Spirdzinājies ar stiprā dzēriena malku. Vegs klaji un nekaunīgi nopētīja misteru Bofinu, tad uzsauca:

—    Bo-fin!

—    Jā, Veg, — atbildēja misters Bofins un, kā no dziļām domām izrauts, grūti nopūtās.

—    Man piemirsās ieminēties vēl par vienu noteikumu, bet tas ir tikai tāds pats par sevi saprotams sīkums. Mēs nedrīkstam izlaist jūs no acīm.

—    Es īsti nesaprotu, — bilda misters Bofins.

—    Ak šitā gan? — Vegs ņirgājās. — Kur palicis jūsu gaišais prātiņš, Bofin? Iekams atkritumu kalni nav nošķūrēti un mūsu darījums pabeigts, atbildība par visu īpašumu gulstas uz jums — to lieciet aiz auss! Un neaizmirstiet, ka norēķināties nāksies ar mani. Tā kā misters Vīness jūs aizvienam glauda tikai pa spalvai, tagad klāt jums ķeršos es.

—    Es tā prātoju, — izmisīgi iesāka misters Bofins, — ka visas šīs te runas nedrīkst nākt ausīs manai večiņai.

—    Runas par mantas dalīšanu, vai? — apvaicājās Vegs un ielēja sev trešo glāzi ugunsūdens, jo otro jau bija paguvis izmest.

—    Jā. Ja viņai būs lemts nomirt pirmai no mums, lai nabadzīte līdz mūža galam paliek pie domas, ka mantotā bagātība vēl ir manās rokās un es ar to rīkojos taupīgi.

—     Vai zināt, Bofin, man tā vien rādās, ka esat sagramstījis sazin kādas pasakas par sazin kādu veci, kas izdaudzināts par sīkstuli, lai gan nezina, kur naudu grūst, — sacīja Vegs, zīmīgi šūpodams galvu un mirkšķinādams acis tā, it kā arī plaksti būtu no koka. — Tak kāda man tur dala!

—    Kā jūs nesaprotat, Veg? — lūdzoši ierunājās misters Bofins. — Kā jūs to nesaprotat? Mana mīļā večiņa ir pieradusi pie bagātības. Tas viņai būtu pārlieku smags trieciens.

—    Nekas man nav jāsaprotl — ierēcās Vegs. — Jums nepienāksies mazāk kā man. Ko jūs no sevis iedomājaties?

—    Turklāt vēl jāpatur prātā tas, ka manai mīļajai večiņai ir milzīga taisnības izjūta, — rāmi turpināja misters Bofins.

—    Kas ta' šī tāda, — atcirta Vegs, — ka iedomājas sevi taisnīgāku par mani?

Sis jautājums lietišķajās pārrunās šķita pārbaudām mistera Bofina pacietību vairāk nekā viss iepriekš teiktais. Tomēr viņš savaldījās un puslīdz padevīgi sacīja:

—    Lai nu kā, Veg, manai mīļajai večiņai tas nedrīkst nākt ausīs.

—     Labs ir, — Vegs atteica nicīgi, lai gan, iespējams, jauta, ka nepiekāpība var apdraudēt panākumus, — ja vajag, gādājiet, lai nekas šai nenāk ausīs. Es tak nu muti nepalaidīšu. Ij bez tam man jānoņemas ar jūsu uzraudzīšanu. Vai es lai būtu sliktāks par jums, ja neesmu labāks? Ieaiciniet mani pusdienās! Un gādājiet, lai varu jūsu mājā iet un nākt, kā pašam labpatīk. Bija laiks, kad jums un jūsu večai likos labs diezgan, — toreiz, kad palīdzēju jums nolocīt šķiņķus un teļa cepešus. Vai pirmāk par jums un jūsu veču tanī namā nedzīvoja mis Elizabete, māsters Džordžs, krustmāte Džeina un tēvocis Pārķers?

—    Rāmāk, mister Veg, rāmāk! — aizrādīja Vīness.

—    Glaudīt pa spalvai, vai, ser? — no iebaudītā ugunsūdens mēlei mežģījoties, atcirta Vegs. — Esmu viņu ņēmis uzraudzībā un uzraudzīšu līdz galam.

Pāri kuģiem trauksmes sauciens skan Īss, Visa Anglija raugās, lai cilvēks šis Tur Bofinu spīlēs, kā nākas.

Bofin, es jūs pavadīšu līdz mājām.

Samierinājies ar likteni, misters Bofins norāpās no paaugstinājuma un ļāvās Vega vadībai, iepriekš draudzīgi

atsveicinājies no mistera Vīnesa. Uzraudzītājs un uzrau-

?

;āmais vēlreiz devās ceļā un drīz jau stāvēja mistera Boina nama priekšā.

Taču pat tad, kad misters Bofins savam sargam bija novēlējis labunakti, atslēdzis durvis pats ar savu atslēgu un klusītēm tās no iekšpuses aizvēris, — arī tad visvarenajam Sailesam ievajadzējās vēlreiz pārliecināties par savu jauniegūto varu.

—    Bo-fin! — viņš nobrēcās atslēgas caurumā.

—    Jā, Veg. — Atbilde tika dota tādā pašā ceļā.

—     Nāciet ārā! Parādieties vēlreiz! Gribu pa otram iāgam uz jums paskatīties.

Misters Bofins — ak, cik zemu grimis no saviem sirdsskaidrās vientiesības augstumiem! — paklausīgi atvēra durvis un iznāca uz sliekšņa.

—     Ejiet iekšā! Tagad varat likties gultā, — smīkņādams noteica Vcgs.

Durvis vēl lāgā nebija aizvērtas, kad Vegs atslēgas caurumā vēlreiz nobrēca:

—    Bo-fin!

—    Jā, Veg.

Sai reizē Sailess vairs neatbildēja, tikai turpat durvju priekšā notēloja, ka sagrābj aiz dziesmas misteru Bofinu, kurš stāvēja iekšpusē, noliecies pie atslēgas cauruma, — tad klusībā nosmējās un kluburēja mājup.

IV NODAĻA

Slepenas laulības.

Kādudien, atprasījies no darba, ķerubiskais tētis agrā rīta stundā klusiņām piecēlās, lai neuzmodinātu blakus guļošo majestātisko mammu. Tētim tai dienā bija norunāta ārkārtīgi svarīga tikšanās ar apburošo sievieti.

Tomēr no mājas tētis un apburošā sieviete neizgāja reizē. Bella bija piecēlusies pirms pulksten četriem, taču cepufīti aizvien vēl galvā nelika. Gaidīdama tēti, viņa sēdēja kāpņu apakšā jeb, pareizāk sakot, uz apakšējā kā' piena, un tā vien šķita, ka viņa ir norūpējusies tikai par to, kā drīzāk izdabūt tēti no mājas ārā.

— Brokastis ir galdā, ser, — cieši apskāvusi tēvu, viņa nočukstēja, — un jūsu pienākums — ātri paēst, padzert un laisties lapās. Kā tu jūties, tēt?

—    Cik pats varu spriest, jūtos, mīļo meitiņ, kā iesācējs kramplauzis, kas aiz nemākulības nezina, kur dēties, un rauga tikt drīzāk prom no nozieguma vietas.

Klusu, bet liksmi iesmējusies, Bella paķērās tēvam zem rokas, un abi uz pirkstgaliem kāpa lejā; ik pēc pakāpiena Bella apstājās, piedūra pirkstiņu papriekš sev pie rožaini sārtajām lūpām, tad tētim pie mutes, jo tads bija viņas iecienītais paņēmiens, kā skūpstīt un apmīļot ķerubu.

—    Kā jūties tu, manu mīļumiņ? — vaicāja R. V., kad Bella viņam pasniedza brokastis.

—    Priecājos, ka zīlnieks ir pareģojis patiesību, mīļo tēt, un ka mazais cilvēciņš ir tieši tāds, kā tika izzīlēts.

—    Oho! Mazais cilvēciņš viens pats? — pavaicāja tēvs.

Bella vēlreiz apzieģelēja tētim lūpas, tad, nometusies

ceļgalos viņam blakus pie galda, sacīja:

—    Tagad klausieties, seri Ja šodien turēsieties man līdzās pie novilktās līnijas, ko, pēc jūsu domām, būsiet nopelnījis? Ko es apsolīju, ja mums abiem zināmos apstākļos jūs turēsieties ka vīrs?

—    Goda vārds, neatminos, dārgumiņ. Nē, nē, šķiet, ka tomēr atceros. Vai nebija runa par šīm bur-vī-gajām cirtām? — Un viņš maigi noglāstīja Bellai matus.

—    Iedomājies tikai — vai nebija runa! — pa jokam uzmetusi lūpu, iesaucās Bella. — Ko neteiksi, goda vārds! Vai jums, ser, ir zināms, ka zīlētājs mīļuprāt maksātu piectūkstoš ginejas (ja šī nauda gadītos pa rokai, taču tā diemžēl nepagadījās) par to brīnišķīgo cirtu, ko es nogriezu, lai dāvātu jums? Jūs, ser, pat iedomāties nevarat, cik tūkstošiem reižu viņš skūpstīja to, varētu sacīt, nožēlojamo kumšķīti, ko es nogriezu, viņa lūgta. Un viņš to valkā — valkā apliktu ap kaklu, kad es jums saku! Tuvu, tuvu pie sirds! — mādama ar galvu, sacīja Bella. — Jā, jā, pavisam tuvu pie sirds! Taču šorīt tu esi bijis krietns un paklausīgs zēns, vislabākais un vismīļākais visā pasaulē, tāpēc še, ņem, tēt, šo važiņu, kas pīta no maniem matiem, un ļauj man to pašrocīgi ar patiesu mīlestību aplikt tev ap kaklu.

Kad tētis pielieca galvu, Bella nobirdināja pāris asaru, bet pēc tam (nosusinājusi asaras tēva baltajā vestē un pati par savu negudro rīcību pasmējusies) sacīja:

—    Nu, tēti, manu draudziņ, sniedz man abas rokas, lai es tās sakļauju kopā, un atkārto, ko sacīšu: «Mana mazā Bella!»

—    Mana mazā Bella, — tētis atkārtoja.

—    Es tevi ļoti mīlu.

—    Es tevi ļoti mīlu, dārgumiņ, — teica tētis.

—    Neiedomājieties, ser, sacīt ne vārda, kas nav pateikts priekšā. Baznīcā jūs taču lūgšanai neko no sevis nedrīkstat likt klāt, un arī tagad, ārpus baznīcas, veltīgi nepūlieties!

—    Labi, es atsaucu «dārgumiņ», — sacīja tētis.

—    Re, kāds dievbijīgs zēnsl Un nu turpināsim: «Tu aizvien esi bijusi…»

—    Tu aizvien esi bijusi, — atkārtoja tētis.

—    Neganta …

—    Neesi vis, — tētis aprāva Bellu.

—    Neganta (vai dzirdat, ser?), neganta, untumaina, nepateicīga, neciešama, necilvēcīga, taču ceru, ka turpmāk tu labosies, tāpēc es tev piedodu un dāvāju savu svētību. — Aizrāvusies Bella piemirsa, ka tētim jāatkārto sacītais, un metās viņam ap kaklu. — Mīļot tēt, ja tu zinātu, cik daudz šorīt esmu domājusi par to, ko tu man sensenis stāstīji, — kā mēs pirmo reizi esot sastapušies ar veco misteru Hārmonu un kā es spārdījusies kājām, spiegusi un zvetējusi tev ar savu pretīgo aubil Man tā vien liekas, mīļo tēt, ka kopš pašas dzimšanas esmu tikai spārdījusies, spiegusi un zvetējusi tev ar savu pretīgo aubi.

—    Blēņas, dārgumiņ! Par savām aubēm nemaz ij nerunā — tavas cepurītes aizvien ir bijušas ļoti glītas, jo aizvien tev dikti piestāvējušas vai arī tu esi piestāvējusi tām; vai nu vienādi, vai otrādi, bet smuki tas ir bijis visos laikos.

—    Vai tev stipri sāpēja, manu nabaga mazo tētiņ, kad es zvetēju ar aubi? — smiedamās vaicāja Bella (lai gan pati juta sirdsapziņas pārmetumus) un ar neaprakstāmu prieku iztēlojās jocīgo ainu.

_— Nē, mans bērns. Pat mušai ar to netiktu nodarīts pāri.

—    Nūja, bet diez vai es būtu situsi, ja nebūtu gribējusi sagādāt tev sāpes, — Bella neatlaidīgi turpināja. — Vai stilbos, tēt, es tev nekniebu?

—     Tie tikai tādi nieki, mīļumiņ, bet nu gan, šķiet, man ir laiks …

—    Vai, jā! — iesaucās Bella. — Ja es vēl ilgi pļāpāšu, tu tiksi tepat sagrābts ciet. Mūc, tēti, mūc!

Klusiņām abi uz pirkstgaliem uzkāpa pa virtuves kāpnēm, Bella lāni un piesardzīgi pavilka durvju aizšaujamo, un tētis, pirms šķiršanās vēl stipri samīļots, devās ceļā. Mazu gabaliņu pagājis, viņš atskatījās. Bella pameta vel vienu gaisa skūpstu un izteiksmīgi paspēra uz priekšu kājiņu, norādīdama līniju. Tētis ar tādu pašu kājas kustību apliecināja uzticību norunai un, cik žigli vien spēdams, cilpoja tālāk.

Vismaz stundu Bella domīga staigāja pa dārzu, pēc tam atgriezās savā istabā, kur saldā miegā dusēja nevaldāmā Lavija, un uzlika galvā vēl tikai iepriekšējā vakarā pašas darināto cepurīti, kas pirmajā mirklī šķita gluži parasta, bet īstenībā bija šķelmīgi koķeta.

— Iziešu pastaigāties, Lavij, — viņa sacīja un pieliekusies noskūpstīja māsu. Nevaldāmā palēkusies apmetās uz otriem sāniem, noburkšķēja, ka vēl neesot vis laiks celties augšā, un, no sapņiem īsti neatjēgusies, atkal iegrima miegā.

Iedomājieties brīnišķīgo skatu, kā Bella, visjaukākā meitene, kādu vien glāstījuši agrīna vasaras saullēkta stari, naskā solī steidzas pa ielām! Iedomājieties tēti gaidām Bellu vismaz savu trīs jūdžu attālumā no dzimtas pavarda! Iedomājieties Bellu un tēti ieņemam vietas tvaikonī, kas agrīnā rīta stundā brauc uz Griniču!

Vai Griničā viņus kāds gaidīja? Iespējams gan. Vismaz misters Džons Roksmits, modri vērodams upi, stāvēja piestātnē jau pāris stundu pirms brīža, kad ogļu putekļiem (bet viņa iztēlē zelta putekšņiem) klātais mazais kuģītis uzņēma tvaiku Londonā. Iespējams gan. Vismaz misters Džons Roksmits šķita milzum apmierināts, uz tvaikoņa klāja ieraudzījis abus braucējus. Iespējams gan. Vismaz Bella, tik tikko kāju krastā spērusi, neizrādīdama ne mazāko pārsteigumu, paķērās misteram Džonam Roksmitam zem rokas, un abi aizsoļoja, tik liegas laimes vēsmas apņemti, ka tā viegli kā pūku pacēla no zemes kādu īgnu, sadugušu invalīdu un aizpūta to viņiem nopakaļ par novērotāju. īgnajam, sadugušajam invalīdam abas kājas bija no koka, un, pirms Bella bija nokāpusi krastā un paķērusies Džonam Roksmitam zem rokas, vienīgais viņa dzīves mērķis bija tabaka, kuras aizvien pietrūka. Sēklī izmestais sadugušais īgņa pērās, iestidzis dūņās, līdz Bella vienā mirklī izrāva viņu no muklāja un palaida kuģot plašajos jūras ūdeņos.

Saki, ķerubiskais tēti, kurp mēs dodamies, kurā virzienā griežam kuģa stūri vispirms? Domās uzdodams sev tamlīdzīgus jautājumus, sadugušais īgņa staipīja kaklu un pat pūlējās pacelties abu koka kāju pirkstgalos, lai, Kikojoties pāri pūlim, neizlaistu no acīm R. V. Taču sadugušais īgņa drīz vien secināja, ka nekāda «vispirms» nebūs, jo ceļavējš ķerubisko tēti pūta taisni uz Griničas baznīcu, lai viņš tur apciemotu savus gara radiniekus.

Kaut sadugušais īgņa ikvienu parādību dzīvē uztvēra tikai par traucēkli tabakas zelēšanā, jo, kolīdz aiz brīnumiem pavēra muti, savilgušais zelēknis draudēja iesprūst rīklē, — viņš tomēr spēja saskatīt radniecisku līdzību starp ķerubiem baznīcas arhitektūrā un ķerubu baltajā vestē. Iespējams, ka pēkšņi atmodināts kuslās atmiņās par Valentīna dienas kartēm, uz kurām ķerubi, ģērbušies tik ierastajiem, nepastāvīgajiem Anglijas laika apstākļiem pārlieku nepiemēroti vieglās drānās, ved mīlošus pārus pie altāra, — iespējams, ka šais atmiņās pār sadugušā īgņas koka kājām pārskrēja kvēlas tirpas lītiz pat pirkstu vietai. Kā bijis nebijis, viņš steigšus attauvojās no krasta un uzsāka pakaļdzīšanos.

Starodams smaidā, pa priekšu gāja ķerubs, viņam aiz muguras nāca Bella un Džons Roksmits, bet sadugušais īgņa bija pielipis visiem trim kā dadzis. Invalīda gars gadu gadiem bija izticis bez spārniem, allaž tikai raudzīdamies, kur miesai spert koka kājas, taču Bella ar kuģi bija atvedusi jaunus spārnus, un viņa gars tos atkal izpleta.

Pat laimes vējš nespēja iepūst lēnā kuģa burās pietiekamu sparu, tāpēc viņš nogriezās sāņus pa īsāko ceļu un aizsteberēja, koka kājas kā spēļu kauliņus klaudzinādams. Kad trijotni ieskāva baznīcas velvju ēnas, tūdaļ kā uzvarētājs klāt bija sadugušais īgņa, arī ļaudamies velvju ēnu skavām. Tostarp ķerubiskā tēta bailes tikt pieķertam nerātnībā pieauga tādā apjomā, ka vienīgi abas koka kājas, ar kurām steberēja sadugušais īgņa, spēja kliedēt ķeruba nelāgās aizdomas, ka, maskējusies par kropli, Griničā ar spārnotiem lauvām rotātā karietē ieradusies viņa paša laulātā draudzene, lai kā ļaunā feja pasakā par Erkšķrozīti laulību ceremonijas laikā pastrādātu briesmu darbus. No tiesas pārbijies, viņš kļuva bāls kā kaļķis un iečukstēja Bellai ausī: «Paskaties, mīļumiņ, vai tik tā nav tava mamma?» — jo netālu no ērģelēm bija saklausījis noslēpumainu čaboņu un zaglīgus sojus, kas tūdaļ atkal apklusa un vairs nebija dzirdami. Sai patiesajā minēto laulību atstāstā ķeruba aizdomas tiks vēl pieminētas mazliet vēlāk.

Kas esat jūs, kuri dodaties svētajā laulībā? Es, Džons, un es, Bella. Kas Bellu izdod pie vīra? Es — R. V. Tā ki Džons un Bella nu ir savienoti ar svētajām laulības saitēm, tu, sadugušais īgņa, ceremoniju vari uzskatīt par pabeigtu un (īsi sakot) savas koka kājas no šā tempļa aizvākt. Aptuveni tāda jēga bija vārdiem, ko saskaņā ar baznīcas priekšrakstiem sacīja mācītājs, uzrunādams draudzi, ko šai gadījumā kā īpaši izredzēts pārstāvēja vienīgi iepriekš minētais sadugušais īgņa.

Ieskāvušas Bellu Vilferi uz mūžīgiem laikiem, baznīcas velves vairs nespēja meiteni no skavām atsvabināt, bet viņas vietā ļāva liksmi saulainajā dienas gaismā iznirt misis Roksmitai. Palicis stāvam uz saules apmirdzētajām baznīcas kāpnēm, sadugušais īgņa vēl ilgi noraudzījās aizejošajā daiļajā jaunajā sievā, kā no reibuma īsti neapjēgdams, vai tikai viss redzētais nav rādījies sapnī.

Bella izņēma no kabatas mazu vēstullti un izlasīja to tētim un Džonam priekšā, bet mēs varam ielūkoties vārdu pa vārdam šeit atkārtotā vēstules norakstā.

«Mīļā mamma!

Jūs, cerams, nedusmosieties par to, ka esmu laimīgi apprecējusies ar misteru Džonu Roksmitu, kurš mani mīl daudz stiprāk, nekā es būtu pelnījusi, ja pati viņu nemīlētu no visas sirds. Nolēmu savu nodomu iepriekš neatklāt, lai mājās lieki nesaceltos nemiers un nesaprašanās. Pastāstiet to, lūdzu, mīļajam tētim. Sveiciniet Laviju. To, mīļā mamma, raksta Jūsu mīlošā meita

Bella.

(P. S. Roksmita.)»

Džons Roksmits pēc tam uz aploksnes uzlīmēja karalienes portretu — vai Viņas karaliskās augstības seja jelkad bija šķitusi mīlīgāka nekā šai svētlaimes rītā! — un, vēstulīti steigšus ienesusi pasta kantori, Bella jautri sacīja:

— Nu, mīļo tēt, tu esi drošībā, neviens tevi nedarbos vairs nepieķers!

Juzdams sirdsapziņu līdz pašiem dziļumiem satricinātu, tētis papriekš nepavisam vēl nejutās drošībā, jo nobīli iztēlojās, ka vai aiz ikkatra miermīlīga Griničas parka koka viņam uzglūn majestātiskas matronas, vai arī iedomājās saskatām labi pazīstamā nēzdoga ieskauto bargo ģīmi nolūkojamies pa observatorijas logu, kur Karaliskajā astronomu biedrībā apvienotie zinātnes spīdekļi caurām naktīm vero mirguļojošas zvaigznes. Taču mirkļi aizsteidzās un neviena miesās iedzīvināta misis Vilfere neparādījās, tāpēc viņš cik necik nomierinājās un ar atvieglotu sirdi un krietnu ēstgribu mundri soļoja uz mistera un misis Roksinitu namiņu, kur viss bija sagatavots brokastim.

Pieticīgajā mazajā namiņā valdīja gaišums un spodrība, uz sniegbaltās galddrānas gaidīja brīnišķīgas brokastis. Laidelēdamās ka liega, vasarīga vēsmiņa, viņus apkalpoja jauna meiča — caurcaurēm rožainā un lentēm izgreznotā meiča sarka vienā sarkšanā, it kā pie vira būtu izdota viņa, nevis Bella, tomēr līksmā un gavilējošā uzvaras priekā apliecinādama sava dzimuma pārākumu par Džonu un teti, tā ka šķita sakām: «Raugiet, džentlmeņi, kas jūs visus gaida, kad mēs nolemjam jūs saukt pie atbildības!» Meiča — Bellas kalpone — savas pavēlnieces rīcībā nodeva veselu saišķi atslēgu, aiz kurām glabāt drošībā dažādus namamātes dārgumus — garšvielas, saldumus, ievārījumus un sālījumus, kuru apskate tika uzsākta pēc brokastīm, kad Bella paziņoja, ka «tētim, Džon, no visa pa drusciņai jānogaršo, citādi nekas mums laimi nenesīs», un tētim mute tika piestūķēta tik pilna ar visādiem gardumiem, ka viņš vairs nezināja, ko nu lai iesāk.

Pēcāk visi trīs devās burvīgā izbraucienā un burvīgā pastaigā pa ziedos slīgstošām pļavām, kur — iedomājieties tik! — koka kājas visā garumā izstiepis, sēdēja tas pats sadugušais īgņa, acīmredzot iegrimis domās par likteņa nepastāvību. Līksmē gavilēdama, pārsteigtā Bella iesaucās: «Ā, jūs! Esiet sveicināts vēlreiz! Kāds brīnumjauks večukiņš!» Vecais īgņa uz to atbildēja, ka no rīta esot nolūkojies laulāšanā un, ja daiļava neieskatīšot par vaļību, viņš labprāt tai novēlēšot vislielāko laimi, spirgtāko no spirgtākajiem ceļavējiem un allaž skaidras debesis; pēc tam, apvaicājies, vai drīkstot uzsaukt «urā», viņš uzslējās uz koka kājām, norāva no galvas cepuri un izstiepās sveicienā kā brašs kara jūrnieks, kam krūtīs pukst brita varonīgā sirds.

Tīkami bija noraudzīties, kā sāļo jūras vēju appūstais vecais īgņa stāv zeltainos ziedos saplaukušajā pļavā, mā, dams Bellai ar platmali, plānajiem, sirmajiem matiem vējā plīvojot, itin kā Bella patiesi būtu palaidusi viņu atkal kuģot zilajos jūras ūdeņos. «Kāds brīnumjauks večukiņš!» sacīja Bella. «Esmu tik laimīga, ka man gribētos aplaimot arī jūs.» Vecais īgņa uz to atbildēja: «Ļaujiet, daiļaviņ, noskūpstīt jūsu rociņu, un es jutīšos aplaimots.»

Visiem par patiesu gandarījumu šī velēšanās tika izpildīta, un, ja vecais īgņa tai dienā ncpielējās pilns kā mārks, tad tas nebūt nenozīmēja, ka atturībnieku svētākās jūtas viņam izdevās neaizvainot aiz līdzekļu trukurna.

Kronis visam bija kāzu mielasts, jo jaunais pāris slepus bija norunājis pusdienas sarīkot tai pašā viesnīcā un iai pašā istabā, kur tētis un apburošā sieviete reiz jau bija dzīrojuši. Bella sēdēja starp tēti un Džonu, cenzdamās abus ar uzmanību apveltīt kaut cik vienlīdzīgi, taču atzina par nepieciešamu tētim atgādināt (iekams viesmīlis bija pasniedzis ēdienu), ka kopš šā brīža tētis viņu par savu apburošo sievieti vairs nedrīkstot saukt.

—    Es jau pats to esmu apjēdzis, mīļumiņ, — atbildēja ķerubs, — un no savām pirmtiesībām labprāt atsakos.

—    Labprāt, ser? Jums pienāktos atzīt, ka esat līdz sirds dziļumiem satriekts.

—    Un būtu ari satriekts, mīļumiņ, ja domātu, ka zaudēju tevi uz mūžiem.

—    Tomēr tu zini, ka tas nenotiks, zini, vai ne, manu mīļo nabaga tēti? Tu zini, ka tikai esi ieguvis jaunu radinieku, kurš tevi mīlēs tāpat kā es un būs tev tikpat pateicīgs kā es, jo, mīlēdams mani, viņš nespēs tevi nemīlēt, tu taču to zini, mīļo tēt? Palūk, tēt! — Bella pielika pirkstiņu sev pie lūpām, tad piekļāva to tētim pie mutes, pēc tam vēlreiz pielika pie savām lūpām un piekļāva pie mutes laulātajam draugam. — Nu, mīļo tēti, mēs visi trīs esam noslēguši savstarpēju līgumu.

Sulainis ar pusdienām kļuva par traucēkli kārtējai Bellas nozušanai, pat par nepārvaramu traucēkli, jo ēdienu pasniegšanu pārraudzīja cienīgs, viscaur melnā ģērbies džentlmenis, kurš ar savu balto kravati garīdzniekam līdzinājās vairāk nekā mācītājs, kas jaunos tikko bija salaulājis, un pa baznīcas pakāpēm šķita pacēlies daudz augstāk — gluži vai līdz pašam zvanu tornim. Sis svētsvinīgais baznīcas amatvīrs paklusām apspriedās ar Džonu Roksmitu par punšu un vīnu, piešķiebis galvu kā katoļu garīdznieks, kas biktskrēslā uzklausa draudzes avs grēksūdzi. Līdzko Džons izteica kaut ko pēc amatvīra uzskatiem nepiedienīgu, seja tam apmācās, itin kā paužot pārmetumu un piedraudot grēkus neatlaist.

Kas tās bija par pusdienām! Dažnedažādas zivis, kādas vien mīt pasaules jūrās, šķita atpeldējušas šurp uz šā galda, un, ja starp tām nemanīja nevienu no raibumraibajām zivtiņām, kas «Tūkstoš un vienas nakts» pasakās teic gudras runas (saturā tikpat miglainas kā ministru pārskati parlamentā un pēc tam nolec no cepamās pannas, — tad tikai tāpēc, ka krāsā bija pielāgojušās citām zivīm un reizē ar visvisādām sīkajām pirms cepšanas apviļātas mīklā. Ar svētlaimi aizdarītie ēdieni — šās garšvielas Griničā dažkārt gan pietrūkst — garšoja brīnišķīgi, un zeltainais vīns pudelēs bija ticis pildīts zelta laikmetā un dzirkstīgumu saglabājis līdz pat šai baltai dienai.

Pats labākais tomēr bija Bellas, Džona un ķeruba noslēgtais līgums ne ar mazāko mājienu nevienam uz pasaules neatklāt, ka te tiek svinētas kāzas. Taču svētsvinīgajam amatvīram — pašam Griničas arhibīskapam — tas bija zināms tik labi, it kā viņš pats abus jaunos būtu savienojis laulības saitēm. Dzīres vainagoja lielmanība, ar kādu Viņa svētība nelūgts iesaistījās trijotnes noslēpumā, cēli un tomēr nepārprotami likdams saprast, ka viesmīļi no kopīgā noslēpuma turami pienācīgā attālumā.

Starp viesmīļiem bij miesās nīkulīgs, kleinkājains jauneklis, amata viltībās gan pietiekami neiemanījies, toties ar romantisku rakstura noslieci un kvēli (lai neteiktu — bezcerīgi) iemīlējies jaunavā, kas viņa jūtas nenojauta. Vientiesīgais jauneklis, kuru pat lētticība nekavēja pareizi saprast notiekošo un kura viesmīļa pienākumi aprobežojās ar slaistīšanos gar bufeti, ilgpilniem apbrīnas skatieniem vērās Bellā, kad tai neko nevajadzēja, un teciņiem joza pie galda, līdzko nācās Bellai kaut ko pasniegt. Viņa svētība arhibīskaps pastāvīgi stājās vientiesim ceļā, brīžos, kad jauneklim jau grasījās uzsmaidīt laime, laizdams darbā arī elkoņus, un uzticēja tam vienīgi pazemojošus uzdevumus — teiksim, atnest no virtuves kausētu sviestu, bet, kolīdz jaunajam cilvēkam izdevās sagrābt kādu ievērības cienīgu ēdiena trauku, to tūdaļ izrāva viņam no rokām un pavēlēja vākties pie malas.

—    Atvainojiet, lūdzama, cienītā, šo jauno cilvēku, — klusu, toties cēli sacīja arhibīskaps, — viņš ir pieņemts tikai izmēģināšanai un mums nav pa prātam.

Amatvīra teiktais ierosināja Džonu Roksmitu it kā starp Citu gluži nevainīgi uzrunāt Bellu:

—    Bella, mana mīļā, šāsdienas svinības mums izdevušās daudz jaukākas nekā jebkad agrāk, tāpēc domāju, ka turpmāk visas kāzu jubilejas svinēsim tieši šeit.

Gluži veltīgi pūlēdamās notēlot dzīvē daudz pieredzējušu precētu sievu, Bella viņam atbildēja:

—    Jā, mīļais Džon, es domāju tieši tāpat.

Griničas arhibīskaps svinīgi nokāsējās, lai saistītu treju savu padoto kulta kalpu uzmanību, un, ielūkojies katram acīs, šķita sakām: «Pielūkojiet, ka dzirdēto pieņemat ticības apliecināšanai.»

Pēc tam amatvīrs pats savām rokām pasniedza saldēdienu, it kā likdams viesiem saprast: «Ir pienācis laiks atteikties no šo dienderu pakalpojumiem, jo tie nebauda mūsu uzticību,» — un visā cienībā būtu nozudis no redzesloka, ja izmēģināšanai pieņemtā jaunekļa nenosvērtajā pratiņā nebūtu iešāvusies pārdroša doma. Kā par nelaimi, kaut kur viesnīcas priekštelpā atradis apelsīnkoka ziedu,* viņš klusītēm piezagās pie galda un ielika to pirkstu skalojamā glāzē Bellai pie labās rokas. Arhibīskaps tūdaļ viņu padzina un nošķīra no baznīcas, taču — kas darīts, padarīts.

—    Ceru, cienītā, ka šo aušību neņemsiet ļaunā, — atgriezies viens, sacīja Viņa svētība, — ņemot vērā, ka to pastrādājis jauns, nepieredzējis cilvēks, ko esam pieņēmuši tikai izmēģināšanai un kas mūsu prasībām nekad neatbildīs.

Cienīgi paklanījies, viņš izgāja no istabas, bet sasmīdinātā trijotne smējās ilgi un gardi.

—    Nav nozīmes izlikties, — sacīja Bella. — Tik un tā ikvienam viss ir skaidrs — laikam gan tāpēc, tēti un mīļo Džon, ka es izskatos tik laimīga!

Jaunajam vīram pēkšņi radās neatvairāma vēlēšanās pieprasīt kārtējo noslēpumaino Bellas nozušanu, un viņa labprāt tam pakļāvās, no slēptuves vēl pagūdama apslāpētā balsī pasacīt:

—    Vai atminies, tēt, ko mēs toreiz runājām par kuģiem?

—    Kā ne, mīļumiņ, atminos.

—    Vai tev neliekas savādi, tēt, ka ne uz viena no tiem kuģiem nebija Džona?

—    Nepavisam neliekas, mīļumiņ.

—    Nevar būt, tēt! Nepavisam neliekas?

—    Nē, mīļumiņ. Kā gan lai mēs zinātu, kādus cilvēkus kuģi mums arī šobrīd ved šurp no svešzemju jūrāml

Bella kādu brīdi neredzama klusēja savā slēptuvē, un tēvs kādu brīdi vēl iebaudīja vīnu un saldēdienu, līdz atcerējās, ka ir beidzamais laiks doties atpakaļ uz Holoveju.

—    Lai gan man ir briesmīgi grūti jūs atstāt, — viņš ķerubiski piebilda, — tīrais grēks neuzdzert vēl uz jūsu laimi un uz to, lai mēs vēl daudzreiz svinētu šo laimīgo dienu!

—    Protams! Desmittūkstoš reižu! — iesaucās Džons. — Piepildu glāzi sev un 3avai burvīgajai sieviņai.

—    Džentlmeņi, — iesāka ķerubs, lai pēc mūžīgā anglosakšu paraduma paustu savas jūtas garā runā — tā tika veltīta puišeļiem, kuri turpat zem loga, cits citu grūstīdami, bāza galvu upes dūņās, meklējot kārtējo sešpensu monētu. — Džentlmeņi… un Bella un Džon … jūs paši sapratīsiet, ka nav manos nolūkos apgrūtināt jūs ar garām pārdomām par šāsdienas notikumu. Jūs paši nojautīsiet, kādu tostu ar kādiem vārdiem es tūdaj uzsaukšu par godu šim notikumam. Džentlmeņi… un Bella un Džon … šis notikums ir tik aizkustinošs, ka man trūkst spēju paust to vārdos. Tomēr, džentlmeņi… un Bella un Džon… par manu līdzdalību šai notikumā, par uzticēšanos, par laipnību un mīlestību, par to, ka savā laimē neieskatījāt mani par lieku, lai gan apzinos, ka savā ziņā liekam man jājūtas, — par to visu es jums no sirds pateicos. Džentlmeņi… un Bella un Džon… pieņemiet manu mīlestību, un saskandināsim glāzes uz jaunu tikšanos tādā pašā reizē kā šodien, tā sakot, džentlmeņi… un Bella un Džon… uz jūsu laimi, un lai mēs daudzreiz vēl svinētu šo laimīgo dienu!

Pabeidzis runu, mīlīgais ķerubs apskāva meitu un skriešus metās uz kuģi, kam lemts viņu aizvest līdz Londonai, bet kas pagaidām bija pietauvots pie pontona, kuru zvalstīdamies dzīrās sadauzīt lupatu lēveros. Taču laimīgais jaunais pāris tik lēti negribēja no viņa šķirties, un nepagāja ne pāris minūšu, kad abi jau stāvēja piestātnē un no krasta augstumiem lūkoja saskatīt tēti.

—    Mīļo tēt! — sauca Bella, ar saulessargu mādama tētim zīmi pienākt pie kuģa borta un graciozi noliekdamās, lai viņam ko pačukstētu.

—    Nu, manu mīļumiņ?

—    Vai ar savu pretīgo aubi es toreiz tevi sāpīgi sazvetēju, tēt?

—    Nav vērts to pat pieminēt, mīļumiņ.

—    Vai es kniebu tev stilbos, tēt?

—    Ko nu par tādiem sīkumiem, dārgumiņ!

—    Tu patiešām esi man piedevis, tēt? Lūdzu, tēt, lūdzu tevi, tēt, piedod man, piedod uz visiem laikiem! — Smiedamās un raudādama Bella lūdzās tēti tik aizkustinoši, tik apburoši, tik rotaļīgi un tik dabiski, ka labsirdīgais ķerubs savilka lūpas urskulī, kā runādams ar mazu bērnu, un sacija:

—    Tu gan esi maza muļķīte!

—    Vai esi man to piedevis un piedevis ari visu citu, tēt?

—    Jā taču, mīļumiņ.

—    Un tu nejūties vientuļš un pamests, braukdams projām, kad mēs paliekam šeit, — atzīsties, tēt!

—    Vai dieniņ! Nē, manu saulīt!

—    Ardievu, mīļo tēt! Ardievu!

—    Ardievu, dārgumiņ! Vediet viņu projām, mīļo Džoni Ejiet mājās!

Atbalstījusies uz vīra rokas, Bella devās mājup pa rožaino celiņu, ko laipnīgi viņiem priekšā izritināja rietošās saules stari. Jā! Cilvēka mūžā reizēm gadās dienas, kuru dēļ ir vērts dzīvot un mirt. Jā! Cik trāpīga ir senā dziesma, kurā teikts: «Ak mīla, ak mīla, ak mīla vien, šis spēks, kas mūs pie pasaules sien!»

V NODAĻA

vēsti par diedelnieka sieviņu.

Nomācošais drūmums, ar kādu misis Vilfere sagaidīja dzīvesdraugu atgriežamies no kāzām, tik skaļi pieklauvēja pie ķeruba sirdsapziņas vārtiem un tā saļodzīja ķerubiskās kājas, ka pārnācēja grīļīgais miesas un gara stāvoklis spētu radīt aizdomas par noziedzīgu rīcību pat tādā cilvēkā, kas ar sevi aizņemts mazāk nekā nelokāmi varonīgā misis Vilfere, mis Lavīnija vai godājamais ģimenes draugs misters Džordžs Semsons. Taču šās trijotnes domas visā pilnībā bija pārņēmis daudz svarīgāks notikums — slepenās laulības, un viņiem neatlika laika pievērsties ļaundarīgajam sazvērniekam; tādējādi par izsprukšanu sveikā ķerubs varēja pateikties laimīgajam liktenim, kurā nebija ne mazāko viņa paša nopelnu.

—    Jūs, R. V., nemaz neapvaicājaties par savu meitu Bellu, — no iecienītā vientuļā kakta sarunu svinīgi uzsāka misis Vilfere.

—    Jānudien, mīļā, kā man tas neienāca prātā? — atbildēja ķerubs, bezkaunīgi izlikdamies nesaprotam, par ko ir runa. — Kā viņai… vai, pareizāk sakot, kur Bella patlaban ir?

—    Šeit viņas nav, — sakrustojusi rokas uz krūtīm, pavēstīja misis Vilfere.

Ķerubs vārgi nomurmulēja pāris vārdu, kas aptuveni varēja nozīmēt «ak tā gan, dārgā».

—    Šeit viņas nav, — skarbi un iespaidīgi atkārtoja misis Vilfere. — īsi sakot, R. V., jūsu meitas Bellas jums vairs nav.

—    Kā — nav meitas Bellas, dārgā?

—    Tā — nav. Jūsu meita Bella… — no saviem augstumiem sacīja misis Vilfere, it kā viņai ar jauno dāmu nebūtu nekāda sakara un viņa to pārmetoši pieminētu tikai kā greznuma priekšmetu, ko vīrs iegādājies pats uz savu roku, pretēji viņas padomam, — jūsu meita Bella ir izgājusi par sievu pie diedelnieka.

—    Žēlīgais Dievs, dārgā!

—     Parādi savam tēvam, Lavīnija, viņa meitas vēstuli, — misis Vilfere turpināja vienmuļā tonī, kā lasīdama parlamenta aktus, un novēcināja roku. — Tavs tēvs, jādomā, to atzīs par dokumentāru pierādījumu manis teiktajam. Tavs tēvs, cerams, pazīs savas meitas Bellas rokrakstu. Taču kas to lai zina! Tikpat labi viņš var apgalvot, ka nepazīst. Mani nekas vairs nespēj pārsteigt.

—    Sūtīta no Griničas, pastā nodota šorīt, — drāzdamās tēvam klāt, iesaucās Nevaldāmā un iegrūda lietisko pierādījumu ķerubam rokā. — Viņa cerot, ka mamma nedusmosies, esot laimīgi apprecējusies ar misteru Džonu Roksmitu, iepriekš ne vārda mums nebilzdama, lai izvairītos no liekiem pārmetumiem, pastāsti to mīļajam tētim, man sirsnīgs sveiciens, un gribētos zināt, ko tu sacītu, ja tamlīdzīgi izrīkotos kāda cita neprecēta mūsu ģimenes atvase!

Tēvs izlasīja vēstuli un novaidējās:

—    2ēiīgais Dievs!

—    Lūdziet vien, lūdziet tagad Dievu! — sulīgā basā noducināja misis Vilfere. Sādi iedrošināts, ķerubs vēlreiz ķērās pie Dieva lūgšanas, taču cerētos panākumus neguva, jo pārkaitinātā laulcne nicīgi izšņāca: — To jūs vienreiz jau teicāt.

—    Jā, tas nudien ir pārsteigums. Tomēr, manuprāt, dārgā, mums nāksies ar to samierināties, — pēc neomulīga klusuma brīža ķerubs bailīgi ieminējās. — Tu taču neiebildīsi, dārgā, ja aizrādīšu, ka, taisnību sakot, misters Džons Roksmits (ciktāl man viņš ir pazīstams) nebūt nav nekāds diedelnieks.

—    Ko jūs sakāt? — draudoši pieklājīgi ievaicājās misis Vilfere. — Patiešām? Nebūtu domājusi, ka misters Džons Roksmits ir bagāts zemes īpašnieks. To dzirdot, jūtos lieliski atvieglota.

—    Neko tamlīdzīgu, šķiet, tu nevarēji dzirdēt, — mirkli vilcinājies, padevīgi sacīja ķerubs.

—    No sirds pateicos! — attrauca misis Vilfere. — Tātad es runāju aplamības? To jau varēja gaidīt. Ja pašas meita man lec acīs, kāpēc lai vīrs izturētos citādi! Kā viena, tā otra ir pretdabiska rīcība. Ābols no ābeles tālu nekrīt. Abi uz vienu roku! — Neatvairāmā likteņa trieciena priekšā nodrebējusi, misis Vilfere šausminoši pasmaidīja.

Tai brīdī sadursmē iesaistījās Nevaldāmā, paraudama līdzi misteru Semsonu, kas veltīgi lūkoja turēties pretī.

—    Vai zināt, mamm, es jums ieteiktu runāt par jautā juma būtību, — jaunā dāma iesaucās, — nevis gvelzt par sazin kādu acīs lēkšanu, jo tās ir neiedomājamas blēņas!

—    Ko?! — tumšās uzacis saraukusi, iebrēcās misis Vilfere.

—    Tieši tā — ne-iedo-mā-jamas blēņas, — Lavija a'kārtoja, — un Džordžam Semsonam tas ir tikpat skaidrs kā man.

Sastingusi kā akmens tēls, misis Vilfere pievērsa niknu skatienu nelaimīgajam Džordžam, kas, nespēdams izšķirties, vai atbalstīt mīļoto vai mīļotās mammu, neatbalstīja nevienu un arī pats palika neatbalstīts.

—    Jautājuma būtība ir tāda, ka Bella pret mani izturējusies māsas necienigi, — Lavinija turpināja, — cik tur trūkst, ka viņa būtu sagandējusi manu labo slavu kā Džordža paša, tā viņa ģimenes acīs, jo ir aizbēgusi no mājas, lai zemiski un apkaunojoši salaulātos, un par līgavas māsu, jādomā, uzaicinājusi vai nu baznīcas slaucītāju, vai citu necienīgu sievišķi, kaut viņai būtu vajadzējis uzticēties man un sacīt: «Ja tu, Lavij, domā, ka, būdama Džordža saderinātā, ar savu klātbūtni labprāt pušķotu laulību ceremoniju, tad es lūdzu tevi, Lavij, piedalīties mūsu kāzās, tikai neizpaud manu noslēpumu mammai un tētim.» Un es, protams, būtu klusējusi.

—    Tu, protams, būtu klusējusi? Nepateicīgā! — iebrēcās misis Vilfere. — Čūska!

—    Klausieties! Lūdzu jūs, cienītā! Goda vārds, nevajag! — galvu izmisīgi purinādams, centās iebilst misters Semsons. — Lai cik augstu es jūs vērtēju, cienītā. Dieva vārds, tā nevajag. Nē, vai zināt, nudien! Cilvēks, kas apveltīts īsti džentlmeniskām jūtām, ir saderinājies ar jaunavu, un pēkšņi ne no šā, ne no tā — čūskas, kaut arī tas attiecas uz vienu ģimenes locekli, — nē, vai zināti Es, vai zināt, gribētu lūgt, lai to izšķir jūsu labākās jūtas, — savu sakāmo visai gaudeni pabeidza misters Semsons.

Skatiens, ar kādu misis Vilfere apveltīja jauno džentlmeni par iejaukšanos sarunā, bija tik baismigs, ka mis Lavīnija palaida lielo raudienu un, Džordžu aizstāvēdama, apkrita tam ap kaklu.

—    Pašas miesīgā māte, — jaunā dāma ķērca, — nē, vai tā maz ir mate, ja grib iznīcināt Džordžu? Nebīsties, Džordž, neviens tevi neiznīcinās! Nāvē drīzāk došos es.

Misters Semsons, mīļotās roku cieši skauts, tomēr vēl lūkoja purināt galvu un misis Vilferei bilst:

—    Lai cik augstu es, vai zināt, jūs vērtēju, cienītā, — runas par čūskām jums nudien godu nedara.

—    Neviens tevi neiznīcinās, Džordž! — mis Lavīnija joprojām brēca. — Lai mamma papriekš nomaitā mani, tad viņa jutīsies gandarīta. Ak vai, ak vai! Vai tāpēc es Džordžu izvilināju no mājīgā ģimenes klēpja, lai viņam būtu jāpiedzīvo šāds nelaimes brīdis! Džordž, dārgais, tu esi brīvsl Atstāj mani, mīļotais, pamet mani, Džordž, manas mammas un likteņa varā! Nodod sveicienu savai tantei, mīļais Džordž, un lūdz, lai viņa nenolād čūsku, kas stājusies tev ceļā un izpostījusi tavu dzīvi. Ak vai, ak vai! — Jaunā dāma, kas tikko bija sasniegusi histērijai piemērotu vecumu un vēl ne reizi nebija kritusi nemaņā, lēkmi notēloja tik ticami, ka guva iesācējai neparasti lielus panākumus, — misters Semsons, noliecies pār nekustīgo ķermeni, sadulbis atļāvās uzrunāt misis Vilferi ar gauži pretrunīgiem vārdiem:

—    Ļaunais gars… lai cik augstu es jūs vērtēju… raugiet, kur jūsu roku darbs!

Ķerubs vēroja notiekošo, bezpalīdzīgi berzēdams zodu, taču galu galā jutās gluži apmierināts ar notikumu pavērsienu, cerot, ka histērijas aizrautīgās izpausmes aizraus nebūtībā arī apspriežamo jautājumu. Un tā patiešām notika, jo Nevaldāmā, pamazām nākusi pie sajēgas, neprātīgā jūtu uzplūdā ievaicājās:

—    Mījais Džordž, vai tu esi sveiks un vesels? — Un piebilda: — Džordž, dārgais, kas noticis? Kur ir mamma?

Čukstēdams mierinājuma vārdus, misters Semsons pacēla jaunās dāmas šļaugano ķermeni no grīdas un pasniedza misis Vilferei kā gardu spirdzinājumu. Misis Vil-

fere to cienīgi nobaudīja, noskūpstīdama meitu uz pieres (it kā norītu austeri); tad mis Lavija grīļodamās atgriezās drošībā pie mistera Seinsona un sacīja:

—    Mīļais Džordž, es laikam pastrādāju aplamības, taču joprojām jūtos sagurusi un man reibst galva — turi cieši manu roku, Džordž!

Vēl ilgi pēc tam viņa neļāva jaunajam cilvēkam attapties no satraukuma, ik pa brīdim negaidot izdvesdama dīvainas skaņas — tā kā šņukstus, kā sodas ūdens šņākšanu, kas, šķita, teju, teju pārplēsīs kleitas ņieburu.

Kad miers atkal bija atjaunots, izrādījās, ka vai pati nozīmīgākā lēkmes iedarbība ir tikumiski pacilājošais iespaids, ko histērija bija atstājusi uz mis Lavīniju, misis Vilferi un Džordžu Semsonu, ārpus ietekmes loka atstājot R. V. kā vienaldzīgu un pie šās sabiedrības nepiederīgu malāstāvētāju. Mis Lavinija kautri izbaudīja gūtos panākumus, misis Vilfere ar katru vaibstu pauda visupiedodošu samierināšanos, misters Semsons šķita no grūtiem pārbaudījumiem guvis svētīgu mācību. Šī ietekme bija manāma arī noskaņā, kādā viņi atgriezās pie apspriežamā jautājuma.

—    Mīļais Džordž, — grūtsirdīgi pasmaidījusi, ierunājās Lavija, — pēc visa notikušā mamma katrā ziņā teiks tētim, lai viņš pasaka Bellai, ka mēs visi ar lietāko prieku gaidām viņu un viņas vīru ciemos.

Misters Semsons piekrita, ka tas tiešām katrā ziņā notikšot, piedevām nomurminādams, cik augstu viņš vērtējot misis Vilferi, ka viņa pienākums esot cienīt Bellas mammu un viņš to allaž cienīšot. Jo lielāka šī cieņa vērtīšoties, viņš piebilda, pēc visa notikušā.

289

—    Nemūžam nestāšos ceļā nedz sava bērna, nedz arī tā jaunekļa jūtām… — no sava kakta basā noducināja misis Vilfere, ar vārdu «jauneklis» izraisīdama zināmu nepatiku misterā Semsonā, — … ko viņa izraudzījusies par savas jaunavīgās sirds valdnieku. Lai arī es jūtu — nē, zinu! — ka tieku krāpta un maldināta. Lai arī jūtu — nē, zinu! — ka, apspiedusi pretīgumu pret misteru un misis Bofiniem, pārvarējusi to tiktāl, lai viņus uzņemtu šajā namā, un piekritusi, ka jūsu meita Bella, — misis Vilfere pagriezās pret vīru, — pārceļas uz dzīvi Bofinu namā, es tikai vēlēju labu jūsu meitai Bellai, — misis Vilfere atkal pagriezās pret vīru, — un, lai viņa dzīvē gūtu panākumus, iekļāvos tik netīkamā un apkaunojošā sabiedrībā. Lai arī es jūtu — nē, zinu! — ka, saistījusi

101117

savu likteni ar misteru Roksmitu, viņa savu likteni ir saistījusi — kaut arī kāds ar maldinošām runām gribētu mani lēti apvārdot — ar diedelnieku. Un es esmu pārliecināta, ka jūsu meita Bella, — misis Vilfere vēlreiz pagriezās pret vīru, — nedara mūsu ģimenei godu, iziedama par sievu pie diedelnieka. Tomēr es savas jūtas apklusinu un par to nerunāju ne vārda.

Misters Seinsons nomurkšķēja, ka tikai to ari varējis gaidīt no cienījamās dāmas, kas savai ģimenei allaž noderējusi par priekšzīmi un nekad nevienu nav aizvainojusi. Pat vēl vairāk (misters Semsons visai miglaini piebilda) — priekšzīme ir lielāka un aizvainojums — mazāks, ja ņem vērā visu, kas ģimenē noticis. Viņš atļaušoties vēl piemetināt, ka tas, kas piemītot mātei, piemītot arī jaunākajai meitai un ka nemūžam neaizmirsīšot aizkustinošās jūtas, ko viņā modinājusi kā vienas, tā otras rīcība. Nobeigumā misters Semsons vēl izteica cerību, ka visā pasaulē neatradīšoties neviens dzīvs cilvēks, kurš būtu spējīgs uz kaut ko tādu — uz ko, tas palika nepateikts, jo misters Semsons sapinās pats savos vārdos un mis Lavīnija viņu tāpēc steigšus apklusināja.

—    Tāpēc, R. V., — pielikdama punktu drūmajām pārdomām, sacīja misis Vilfere un atkal pievērsās savam pavēlniekam, — lai jūsu meita Bella nāk šurp, kad vien vēlas, un viņa tiks šeit laipni uzņemta. Lai nāk arī, — brīdi klusējusi un savaikstījusies kā pēc rūgtu zāļu ieņemšanas, — lai nāk arī viņas vīrs.

—    Lūdzu tevi, tēt, nestāsti Bellai, ko esmu pārdzīvojusi, — sacīja Lavīnija. — Labuma no tā nebūs nekāda, un viņa varbūt nomocīsies ar pašpārmetumiem.

—    Mana sirdsmīļotā, viņai tas ir jāzina, — uzstāja misters Semsons.

—    Nē, Džordž, — nelokāmā pašaizliedzībā atteica Lavīnija. — Nē, sirdsmīļotais Džordž, nodosim to aizmirstībai.

Misteram Seinsonam šāds nodoms šķita «pārlieku augstsirdīgs».

—    Nekas dzīvē nevar būt pārlieku augstsirdīgs, mīļais Džordž, — atbildēja Lavīnija. — Ja vari, tēt, apsoli, ka Bellai nestāstīsi arī par manu saderināšanos ar Džordžu. To' varētu uztvert kā atgādinājumu, ka viņa sevi iedzinusi postā. Un vēl, tēt, apsoli, ka Bellas klātbūtnē izvairīsies runāt par izredzēm, kas Džordžam pavērušās priekšdienās. To varētu uztvert kā izsmieklu par viņas nabadzību. Nemūžam neaizmirsīšu, ka esmu jaunākā māsa, nemūžam

necentīšos uzsvērt milzīgo atšķirību starp mums, jo viņai tas būtu sāpīgs trieciens.

Misters Semsons izteica pārliecību, ka tā rīkojoties vienīgi eņģeli. Mis Lavija svinīgi atbildēja:

—    Nē, sirdsmīļais Džordž, es pārāk labi apzinos, ka esmu tikai cilvēks.

Misis Vilfere savukārt sakāpināja mirkļa spriegumu, nenolaizdama no laulātā drauga acis, kuras kā divas milzīgas jautājumzīmes bargi uzstāja: vai esi ielūkojies savā dvēselē? Vai esi pelnījis labāku likteni? Vai vari likt roku uz sirds un sacīt, ka esi tik histēriskas meitas vērts? Es nevaicāju, vai esi šādas sievas vērts — par mani vispār nav runa! — bet vai tu pietiekami apzinies, cik pateicīgam tev jājūtas par tikumisko pacēlumu, kas ar varenu spēku tevi pārņem pēc scēnas, kurā tev bija lemts noraudzīties? Sī tincināšana pagalam samulsināja R. V., jo, vēl mazliet apreibis no izdzertā vīna, viņš nemitīgi baidījās sevi nodot, ja pēkšņi izspruktu kāds nejaušs vārds, kas atklātu viņa noziedzīgo sazvērnieka lomu. Taču scēna bija beigusies un, ņemot vērā visus apstākļus, beigusies laimīgi — un viņš glābās, laizdamies snaudā, tādējādi dziļi aizvainodams laulāto draudzeni.

—    Domājot par savu meitu Bellu, jūs varat gulēt? — viņa nievājoši apvaicājās.

Uz šo jautājumu R. V. rāmi atbildēja:

—    Jā, liekas gan, ka varu, dārgā.

—    Tādā gadījumā es jums ieteiktu, — jau pavisam nicinoši noteica misis Vilfere, — ja vien, protams, cik necik esat saglabājis cilvēciskas jūtas, likties gultā.

—    Pateicos, dārgā, — ķerubs atsaucās, — tā man patlaban nudien būs visvairāk piemērotā vieta, — un pēc šās kaitinošās atbildes priecīgs nozuda.

Pēc dažām nedēļām diedelnieka sieva (rokrokā ar pašu diedelnieku) ieradās uz tēju, uzaicinājumu saņēmusi ar tēva starpniecību. Straujums, kādā diedelnieka sieva metās virsū mis Lavijas aizsargātajam cietoksnim, vienā mirkli satriekdama neieņemamās pozīcijas, ļāva viņai gūt pilnīgu uzvaru.

10'

29!

—    Mīļā mamma! — Bella iesaucās un, smaidā starodama, ieskrēja istabā. — Esiet sveicināta, mīļā mamma! — Un līksmi apskāva māti. — Esi sveicināta, mīļā Lavija, sveicināts, Džordž Semson, kā jums labi klājas, kad esat nodomājuši apprecēties, un vai drīz cerat tikt pie bagātības? Lavij, mīļā, tev tūdaļ man viss jāizstāsta. Džon,

dārgais, noskūpsti mammu un Laviju, tad mēs visi jutīsimies omulīgi, kā jau savās mājās.

Misis Vilfere stīvi blenza viesos, taču viņas skatiens atdūrās kā pret sienu. Arī mis Lavija blenza viesos, un viņas skatiens tāpat atdūrās kā pret sienu. Acīmredzot nejuzdama ne mazākās sirdsapziņas ēdas, velti neklīrēdamās, Bella nometa cepuri un apsēdās pie galda ieliet tēju.

—    Mīļā mamma un Lavija, zinu, ka jūs abas dzerat ar cukuru. Tētis (mans labais, mazais tētiņš) dzer tēju bez piena. Džonam piens jāpielej. Pirms kāzām arī es dzēru bez piena, bet tagad leju to klāt, jo baltu tēju dzer Džons. Mī[ais Džon, vai tu noskūpstīji mammu un Laviju? Ak esi jau paguvis? Jauki, Džon, vaicāju tikai tāpēc, ka man to nelaimējās redzēt. Nogriez, lūdzu, maizi un apzied ar sviestu, Džon! Mammai garšo uz pusēm pārlocīts rieciens. Un tagad, mīļā mamma un Lavija, sakiet skaidri un gaiši, dodot godavārdu, ko jūs par mani domājat! Vai nebija tā, ka vienu brīdi — pavisam īsu brītiņu, kad saņēmāt manu vēstuli, — jūs nospriedāt, ka, aizbēgdama no mājas, esmu rīkojusies kā īsta neliete?

Misis Vilfere pat nepaguva novēcināt cimdotās rokas, jo diedelnieka sieva mundri un aizrautīgi turpināja;

—    Jūs, mīļā mamma un Lavija, uz mani laikam stipri dusmojāties, un es apzinos, ka jūsu dusmas esmu pelnījusi. Vienmēr esmu bijusi bezsirdīga auša, un nav brīnums, ja savulaik domājāt, ka iziešu pie vīra tikai naudas dēļ un ka neesmu spējīga apprecēties aiz mīlestības, — tāpēc man šķita, ka jūs nemūžam man nenoticēsiet. Jūs taču nezinājāt, cik daudz ko labu, krietnu un godīgu esmu mācījusies no Džona. Nu redziet! Tā es ķēros pie viltības, kaunēdamās par nelāgo priekšstatu, ko esmu par sevi radījusi, un baidīdamās, ka nespēsim cits citu saprast un sabārsimies ar vārdiem, ko pēcāk rūgti nožēlosim; tāpēc sacīju Džonam — ja viņam nav nekas pretī apprecēties bez liekas kņadas, tad esmu ar mieru. Un, tā kā viņam nekas pretī nebija, es piekritu kļūt par viņa sievu. Mēs salaulājāmies Griničas baznīcā un bijām vieni paši, bez lieciniekiem, dievnamā nejauši bija ieklīdis vienīgi kāds nepazīstams cilvēks… — šai mirklī Bellas acis iezibsnījās vēl spulgāk, — un kāds večuks, pa pusei invalīds. Tagad sakiet, mijā mamma un Lavija, — Vai nav jauki, ka neesam apmētājušies ar vārdiem, ko pēcāk nāktos nožēlot, un ka vislabākajā noskaņā sēžam kopā pie brīnišķīga tējas gaidai

Piecēlusies un vēlreiz noskūpstījusi māti un māsu, Bella atkal apsēdās (iepriekš apmetuši līkumu ap galdu, lai apskautu vīru) un turpināja:

—    Un tagad, mīļā mamma un Lavija, jūs droši vien gribēsiet zināt, kā mēs dzīvojam un kādi ir mūsu iztikas līdzekli. Nu tad klausieties! Tātad mēs esam apmetušies Blekhītā — burvīgā, brī-īnišķīgi iekārtotā leļļu namiņā, mums ir ļoti apsviedīga, ne-no-liedzami glīta kalponīte, dzīvojam prātīgi un taupīgi, ievērojam noteiktu kārtību, un ienākumi mums ir simt piecdesmit mārciņas gadā — pilnīgi pietiekami un vēl ar uzviju. Un beidzot, ja varbūt gribēsiet uzzināt noslēpumu — ko es domāju par savu vīru —, tad varu sacīt, ka viņu gandrīz mīlu.

—    Un, ja varbūt gribēsiet uzzināt noslēpumu — ko es domāju par savu sieviņu, — ierunājās Džons, nostājies Bellai blakus tā, ka viņa to nebija manījusi, — tad varu sacīt, ka… — Taču Bella pielēca kājās un aizspieda viņam muti.

—    Klusējiet, ser! Nē, mīļais Džon! Nudien! Pagaidi vēl kādu laiciņu! Gribu kļūt tev kaut kas vairāk nekā lelle leļļu namiņā.

—    Mana mīļotā, vai tu neesi man dzīvē viss?

—    Nē, Džon, ne puse, ne ceturtdaļa no tā, par ko gribu kādudien kļūt. Pārbaudi manu pastāvību, Džon, liec man izbaudīt grūtības, un tikai tad tu varēsi viņiem teikt, ko par mani domā.

—    Lai notiek, mans acuraugs, — sacīja Džons. — To es tev apsolu.

—    Cik tu esi labs, Džon! Tagad par mani neteiksi vairs ne vārda?

—    Tagad par tevi neteikšu vairs ne vārda, — atbildēja Džons, ar apbrīnu palūkojies sieviņā un pēc tam pārlaidis skatienu visiem klātesošajiem.

Pateicībā viņa smiedamās piekļāva vaigu Džonam pie krūts un, mirdzošām acīm slepus paraudzījusies apkārt, sacīja:

—    Teikšu vēl vairāk, tēti, mamma un Lavija. Džonam nav ne jausmas, viņš pat nespēj iedomāties, ka … es viņu ļoti mīlu.

Precētās meitas ietekmē atmaiga pat misis Vilfere un, turēdamās cēli kā aizvien, ļāva noprast, ka arī viņa, ja vien R. V. to būtu vairāk pelnījis, spētu nokāpt no sava pjedestāla un viru aplaimot. Turpretim mis Lavīnija stipri šaubījās par šādas apiešanās noderīgumu, pieļaudama iespēju, ka, izmantota attieksmē pret misteru Semsonu, tā jauno džentlmeni varētu tikai samaitāt. Toties R. V. bija pārliecināts, ka nav apburošākas meitenes par viņa Bellu un ka Roksmits ir laimīgākais vīrietis pasaulē; ja šāda pārliecība būtu sasniegusi Džona ausis, viņš droši vien necenstos to apstrīdēt.

Jaunais pāris atvadījās agri, lai pastaigādamies aizietu līdz piestātnei, no kuraatgāja Londonas—Griničas tvaikonis. Sākumā abi soļoja, jautri čalodami, bet pēc brīža Bellai šķita, ka vīrs kļūst tāds kā domīgs. Viņa apvaicājās:

—    Kas tev noticis, mīļais Džon?

—    Man, mīļotā?

—        Varbūt tu atzīsies, par ko esi tā aizdomājies? — ielūkodamās Džonam acis, jautāja Bella.

—        Ne par ko īpašu, dārgumiņ. Man tikai prātā iešāvās doma — vai tev gribētos, lai es būtu bagāts?

—        Tu, Džon, bagāts? — tikko manāmi saraudamās, atkārtoja Bella.

—         Runāju par īstu bagātību. Teiksim, tik bagāts kā misters Bofins. Vai tev to gribētos?

—        Nē, mīļais Džon, es baidos pat to iedomāties. Vai bagātība ir darījusi viņu labāku? Vai es biju labāka tolaik, kad man tika daļa viņa bagātības?

—    Visiem bagātība nebūt nenāk par ļaunu, mīlulīt.

—        Vairākumam tomēr nāk? — Bella sarauktu pieri domīgi pavaicāja.

—        Cerēsim, ka arī vairākumam nenāk par ļaunu. Bagāta cilvēka varā, piemēra pēc, ir daudz darīt citu labā.

—        Jā, ser, lai būtu piemēra pēc, — Bella jokodamās atkārtoja, — bet, ja nu es, piemēra pēc, savu varu negribu izmantot tādā veidā, ko tad? Vai šī vara, ser, — minēsim to vēl piemēra pēc — nerada iespēju vērst to sev pašai par ļaunu?

Džons smiedamies paspieda sieviņai roku un atvaicāja:

—        Labi, piemēra pēc teiksim vēl tā — vai tu šādu varu spētu izmantot kādam par ļaunu?

—        Nezinu, — galvu domīgi purinādama, atbildēja Bella. — Ceru, ka neizmantotu. Domāju, ka ne. Taču ir viegli nezin ko cerēt un domāt, ja cilvēkam nekādas bagātības nav.

—         Kāpēc, mīļotā, tu nesaki skaidri un gaiši — ja cilvēks ir nabadzīgs? — cieši ielūkojies Bellai acīs, apvaicājās Džons.

—    Kāpēc cs nesaku «nabadzīgs»? Tāpēc, ka neesmu nabadzīga. Vai tiešām, mīļais Džon, tu domā, ka es uzskatu mūs par nabagiem?

—    Jā, mīļotā.

—    Ak Dievs, Džon!

—    Saproti mani, visumīļākā. Es bagātībā pārspēju visus pasaules naudiniekus, jo man piederi tu, taču es domāju par tevi, domāju tevis labad. Sai pašā kleitiņā ģērbusies, tu reiz mani savaldzināji, un nekādas citas drānas, manuprāt, tevi nedarītu ne šmaugāku, ne daiļāku. Taču šodien pat tu tīksminājies par daudz skaistākiem tērpiem, un gluži dabiska ir mana vēlēšanās tev tādus sagādāt.

—    Šī velēšanās ir aizkustinoša, Džon, Pateicība par tavām maigajām rūpēm rieš man acīs asaras. Tomēr nekādus tērpus es negribu.

—    Un vēl, — Džons turpināja, — mēs abi ejam pa šīm netīrajām ielām. Es tik ļoti mīlu tavas daiļās kājiņas, ka nespēju mierīgu sirdi noskatīties, kā tavas kurpītes apķep ar dubļiem. Vai dabiska nav mana vēlēšanās, lai tu brauktu karietē?

—    Tavi jaukie vārdi ir aizkustinoši, mīļais Džon, — sacīja Bella, palūkodamās uz savām kājām, — un man ļoti žēl, ka šīs kurpes ir veselu numuru par lielām. Taču vari ticēt — kariete man nav. vajadzīga.

—    Tu, Bella, nepriecātos, ja mums tomēr piederētu savs braucamais?

—    Nepriecātos tik daudz par karieti pašu kā par tavu vēlēšanos to iegūt. Mīļais Džon, tavas vēlēšanās man liekas tikpat piepildāmas kā burvju mājiens pasakās, kad, tikko nūjiņa pavicināta, kārotais vēršas īstenībā. Novēli man visu, ko vien var novēlēt karsti mīļotai sievietei, un man šķitīs, Džon, ka esmu to ieguvusi. Vairāk, nekā ir iespējams iegūt, Džon!

Saruna abu laimi neapēnoja, un māja pēc pārnākšanas nelikās mazāk mājīga. Namamātes ieražas Bellā bija atraisījušās neticami ātri. Viņas kalpībā, pēc pašas vīra domām, nodevās visi mīlestības dievi un skaistuma dievietes, palīdzēdami mājā radīt omulību.

Bellas ģimenes dzīve ritēja laimīgi. Augu dienu viņa palika viena, jo vīrs ik rītu pēc brokastīm devās uz Sitiju un pārnāca vēlu — ap vakariņu laiku. Sieviņai Džons stāstīja, ka kalpojot kādā ķīniešu firmā, un šāds paskaidrojums Bellu pilnībā apmierināja; sīkumos neiedziļinādamās, viņa šo firmu iztēlojās kā milzīgu noliktavu, kas piekrauta ar tēju, rīsiem, svešādi smaržojošu zīdu, kokā grieztām lādītēm un trauslu porcelānu, uz kura uzkrāsoti šķībacaini cilvēciņi ar biezzoļu tupelēm kājās un pakausī sapītām bizītēm, kas tiem liek galvu turēt atpakaļ atliektu. Bella allaž pavadīja vīru līdz dzelzceļa stacijai un allaž viņu tur sagaidīja; senā koķetā šķelmība tik spilgti vairs neizpaudās (lai gan gluži izzudusi nebija), un tērpusies viņa aizvien bija tik izsmalcināti glīti, it kā nezinātu cita darba kā tikai greznošanos. Taču, līdzko Džons bija aizvadīts darbā un Bella pārnāca mājās, skaistais tērps tika novilkts, un, uzģērbusi kokvilnas kleitiņu un apsējusies priekšautu, Bella ar abām rokām atglauda matus no pieres, it kā lietišķi gatavodamās uz skatuves notēlot apjukušu varoni, un ķērās pie dienišķajiem namamātes pienākumiem. Sākās svēršana un maisīšana, rīvēšana un kapāšana, putekļu slaucīšana, mazgāšana un spodrināšana, rakšana, ravēšana, laistīšana un citāda rosīšanās pa dārzu, šūšana, lāpīšana, locīšana un žāvēšana — dažnedažādi nebeidzami darbi un, pats galvenais, uzcītīga mācīšanās. Jo misis R., kura, būdama mis V., nebija īpaši nodevusies mājas rūpēm, ne mirkli nevarēja iztikt bez padoma un palīdzības, ko smēlās gudrā milzu sējumā — «Britu namamātes rokasgrāmatā»; elkoņus pret galdu atbalstījusi un galvu abām plaukstām apņēmusi, viņa to lasīja centīgi kā melnās maģijas burvestībās apmaldījusies zintniece. Tas notika galvenokārt tāpēc, ka «Britu namamātes rokasgrāmata», lai arī savā sirdī uzturēdama istenu britu garu, nekādā ziņā nevarēja lepoties ar lietpratību angļu valodas prasmē un ar izteiksmes skaidrību, tā ka vienu otru tās norādījumu varēja uztvert gluži kā ķīniešu ābeci. Šādos izmisuma brīžos Bella skaļi iesaucās: «Ak tu, nelaimīgā grabaža, kā lai es to saprotu? Laikam esi rakstījusi dzērumā!» izteikusi šo kritisko spriedumu, Bella atkal ķērās pie «Namamātes», un aiz lielas cītības viņai vaigos ievilkās bedrītes.

Dažkārt misis Roksmitu saērcināja «Britu namamātes» nesatricināmais miers. Tā mēdza sacīt: «Ņemiet cepeš. pannu!» — kā ģenerālis, kas dod pavēli kareivim sagrābt gūstā tatāru. Vai arī it kā starp citu izrīkoja: «Piemetiet sauju …» — kaut kā tāda, kas šai zemē vispār nav atrodams. Tamlīdzīgos «Namamātes» vistrakākās neprātības brīžos Bella aizcirta grāmatu un blieza ar smago sējumu pa galdu, apveltīdama to ar dedzīgu uzslavu; «Ak tu,

stulbā, vecā zossl Kur, pēc tavām domām, lai es visu to rauju?»

Pastāvīgi, neizlaižot nevienu dienu, misis Roksmita noteiktu laiku veltīja vēl kādai zinību apgūšanas nozarei. Tās bija avīzes, kuras viņa lasīja, lai vakaros, kad mājās pārnāk Džons, varētu ar to apspriest jaunākos notikumus. Bellas kvēlā vēlēšanās kļūt vīram līdzvērtīgai itin visā droši vien būtu panākusi, lai viņa tikpat dedzīgi mestos uz algebras un Eiklīda ģeometrijas studēšanu, ja vien vīrs nespētu izšķirties, vai savu sirdi dāvāt viņai vai šīm augstajām gudrībām. Brīnumainā kārtā Bella iegaumēja visas no Sitijas nākušās ziņas un vakarā starodama nobēra tās Džonam priekšā, starp citu pieminēdama preces, pēc kurām tirgū pieaudzis pieprasījums, pavēstīdama, cik zelta noguldīts Anglijas bankā, izlikdamās gudra un nopietna, līdz neizturējusi pasmējās pati par sevi un, viru noskūpstīdama, iesaucās:

—    Tas viss tikai tāpēc, ka tevi mīlu, Džon!

Preču pieprasījuma pieaugšana vai krišanās, kā arī zelta daudzums bankā Džonu saistīja darījumu cilvēkam neticami mazā mērā. Visas viņa rūpes tika veltītas sieviņai — šim vislielākajam dārgumam, kura vērtība aizvien pieauga un nebija atsverama ne ar visas pasaules zeltu. Un Bella ar attapību un nemaldīgu nojautu, turklāt vēl mīlestības iedvesmota, namamātes iemaņās guva apbrīnojamus panākumus, nemainīga palika vienīgi viņas spēja tikt karsti mīlētai. Vismaz tā sacīja Džons, savus vārdus apstiprinādams ar apgalvojumu, ka dedzīgākas jūtas par to mīlestību, ko viņš pret savu sieviņu jutis jau pašā lau lības sākumā, vispār neesot iedomājamas.

—    Tu allaž esi tik līksmā omā, — viņš mīļi sacīja. — Kā spulgs gaismas stars mūsu mājās.

—    Patiešām, Džon?

—    Un tu vēl jautā? Protams! Tikai daudz spulgāka, daudz spožāka par gaismas staru.

—    Zini, mīļais Džon, reizēm pienāk tādi dīvaini brīži, kad… — sacīja Bella, pirkstos pagrozīdama vīra svārku pogu. — Tikai, lūdzu, nesmejies!

Itin nekas nespētu piespiest Džonu smieties, ja to lūgusi nedarīt viņa sieviņa.

—    … kad man liekas, Džon, ka esmu kļuvusi par daudz nopietna.

—    Varbūt tu pārāk' ilgi paliec viena, mīļotā?

—    Ak nē, Džon, nepavisam ne! Stundas steidzas tik ātri, ka man neatliek laika justies vientujai.

—    Kāpēc tad, mans acuraugs, tevi pārņem tāda nopietnība? Un kad tā tevi pārņem?

—    Šķiet, tad, kad es smejos, — piekļāvusi galvu vīram pie pleca, smiedamās atbildēja Bella. — Jūs neticēsiet, ser, ka arī patlaban esmu nopietna. Taču tā nu tas ir. — Bella atkal iesmējās, bet acīs viņai iemirdzējās valgums.

—    Varbūt tu gribi kļūt bagāta, mīļotā? — Džons lūkoja izdibināt iemeslu.

—    Bagāta, Džon! Kā tev nāk prātā uzdot tik muļķīgu jautājumu?

—    Vai tu kaut ko nožēlo, mīļā?

—    Nožēloju? Nē! — pārliecināti attrauca Bella. Un, pēkšņi pārvērtusies, caur smiekliem un asarām iesaucās: — Ak jā, tomēr gan. Man žēl, ka nesatieku misis Bofinu.

—    Arī man ir skumji, ka esam šķirti. Bet varbūt tas nav uz ilgu laiku. Varbūt apstākļi iegrozīsies tā, ka atkal varēsi ar viņu reizēm sastapties… ka mēs abi varēsim ar viņu reizēm sastapties.

Varēja domāt, ka Bella mundri atsauksies uz vīra ierosinājumu, tomēr viņa šķita visai atturīga. Viņa joprojām izklaidīgi grozīja pirkstos vīra svārku pogu, līdz durvīs parādījās tētis, ieradies pie jaunā pāra pavadīt vakaru.

Tētim bija paredzēts īpašs krēsls un uz mūžīgiem laikiem ierādīts omulīgs kaktiņš, un šeit viņš jutās — nebūt nenoniecinot savas ģimenes dzīves jaukumus — daudz laimīgāks nekā jebkur citur. Tētim un Bellai tiekoties, skats aizvien bija tīkams kā labs joks, tomēr tai vakarā Džons nodomāja, ka viņa sieviņa jautrībā nav pārspējama.

—    Re, kāds mums ir krietns un prātīgs zēns, — Bella sacīja, — ierodas negaidot, tikko no skolas pasprucis. Kā pret tevi, mīļais, šodien skolā izturējās?

—    Tev, mīļumiņ, ir zināms, ka es mācos divās skolās, — rokas berzēdams, smaidīgs atbildēja ķerubs un ļāva, lai meita viņu nosēdina krēslā. — Viena ir Minsingļeinas mācību iestāde, otra — tavas mātes akadēmija. Par kuru skolu tu jautā, dārgumiņ?

—    Par abām, — atbildēja Bella.

—    Ak par abām? Nu, ja gribi zināt taisnību, mīļumiņ, savu tiesu esmu saņēmis gan vienā, gan otrā, taču to jau varēja gaidīt. Ceļš uz zinībām nav rozēm kaisīts, un kas ir dzīve, ja ne vienvienīga zinību iegūšana!

—    Un ko tu, manu muļķīti, iesāksi, kad visas gudrības būsi iekalis galvā?

—    Nu tad, mīļo meitiņ, droši vien pienāks laiks gulties kapā, — bridi padomājis, atteica ķerubs.

—    Slikts zēns! — iesaucās Bella. — Sarunā visādas šausmas, un pašam dūša papēžos.

—    Mīļo meitiņ, — tēvs lūkoja iebilst, — man dūša nepavisam nav papēžos. Jūtos līksms kā cīrulis gaisā. — Un viņa seja šos vārdus apstiprināja.

—    Nu, ja tu esi tik pārliecināts un dūša tev nav papēžos, tad laikam es esmu sašļukusi, — sacīja Bella, — taču tūdaļ labošos. Paklau, Džon, mums šis puisēns jāpamielo ar vakariņām.

—    Protams, mīļotā.

—    Nezin kur tai skolā grābstījies, — aplūkojusi tēva rokas, teica Bella un uzplikšķināja pa tām, — notriepies tā, ka netīk virsū skatltiesl Vai dieniņ, kāds netīrelisl

—    Taisnība, mīļumiņ, — atbildēja tēvs, — nupat gribēju tev lūgt atļauju nomazgāties, bet tu pasteidzies manas rokas pamanīt aizlaikus.

—    Nāciet šurp, seri — sagrābusi tēvu aiz svārka atlokiem, Bella sauca. — Nāciet šurp mudīgāk un ļaujiet, lai jūs nomazgā. Vai tādam var ko uzticēt! Nāciet, nāciet, seri

Bezgala iepriecinātais ķerubs tika aizvests uz mazgājamo istabu, kur Bella saziepēja un noberza viņam seju, saziepēja un noberza rokas, apšļakstīja, noskaloja un notrina ar dvieli, tā ka viņš līdz pat ausīm kļuva sarkans kā biete.

—    Tagad mēs ņemsim jūs priekšā un sasukāsim un saķemmēsim, ser, — rosīdamās sacīja Bella. — Paturi gaismekli, Džon! Aizveriet acis, ser, tagad es satveršu jūs aiz zoda. Uzvedieties rātni un dariet, ko liek!

Tēvs lielā patikā paklausīja, un Bella pēc labākās sirdsapziņas apstrādāja viņa matus — papriekš izsukāja taisnus, saķemmēja ar šķirtni, tad pa šķipsnai vien tina uz pirksta un ik pa brīdim atmetās pret Džonu, lai labāk novērtētu veiksmīgi panākto iespaidu. Džons ar neaizņemto roku ikreiz viņu apskāva, bet ķerubs pacietīgi gaidīja, līdz svarīgais darbs tika paveikts.

—    Redzi nul — pēdējo reizi pārlaidusi sprogām roku, sacīja Bella. — Tagad tu kaut cik izskaties pēc pieklājīga zēna. Velc svārku mugurā un sēdies pie vakariņu galda!

Kad ķerubs bija apvilcis svārku un, pavadīts uz ierasto kaktiņu, palika sēžam, varētu sacīt, gluži kā zināmais vēlībā smaidošais, bet pārāk pašapmierinātais puisēns Džeks Homērs*, ja vien nebūtu skaidrs, ka ķeruba lādzīgajā iedabā neiemita ne visniecīgākā patmīlība, — Bella pati uzklāja galddrānu un uz paplātes atnesa tētim vakariņas.

—    Mirkli pagaidil — viņa sacīja. — Pielūkosim, ka nenotraipām drēbītes. — Un rūpīgi a ēja tētim ap kaklu salveti.

Kamēr tēvs iebaudīja maltīti, Bella sēdēja pie galda viņam blakus, gan izteikdama pamācību, ka labi audzināti bērni dakšiņu tur aiz spala, gan sagriezdama cepeti, gan ieliedama glāzē dzērienu. Lai arī brīnumjauka bija Bellas sensenis ierastā rotaļāšanās ar labsirdīgo, par meitas jokiem allaž sajūsmināto tēti, tai vakarā viņas izdarībās varēja samanīt kaut ko agrāk neredzētu. Nebija pamata teikt, ka Bella zaudējusi jautrību un draiskulīgumu, jo viņa izturējās tikpat dabiski kā arvien, un tomēr Džonam no prāta neizgāja doma, vai tikai sieviņas nesenējo atzīšanos nav izraisījis nopietnāks iemesls, nekā viņam sākumā šķitis, un vai viņas izturēšanās pēdējā laikā neliecina par slēptu nemieru.

Turpmākie notikumi apstiprināja Džona aizdomas, jo, aizdegusi tēvam pīpi un sajaukusi glāzē groku, Bella apmetās uz zema soliņa starp tēti un Džonu, atbalstīja elkoni vīram pret ceļgalu un palika klusu sēžam. Tik klusu, ka, ķerubam pieceļoties, lai dotos mājup, viņa satrūkās un palūkojās apkārt, it kā piemirsusi, ka pie viņiem ciemojas tētis.

—    Tu pavadīsi tēti mazu gabaliņu, Džon?

—    Jā, mīļā. Tu arī nāksi?

—     Neesmu aizrakstījusi Lizijai Heksemai kopš tās reizes, kad vēstulē atzinos, ka esmu iemīlējusies — ka man ir īsts mīļotais. Bieži domāju, ka vajadzētu pastāstīt, cik daudz Lizijai bijis taisnības, kad, raudzīdamās kvēlojošās oglēs, viņa pareģoja, ka mīļotā cilvēka labad spēšu iet caur uguni un ūdeni. Tieši šovakar man gribas viņai to pateikt, tāpēc palikšu mājās, Džon, un rakstīšu vēstuli.

—    Tu esi nogurusi.

—    Nepavisam ne, mīļais Džon, man tikai gribas aizrakstīt Lizijai. Ar labu nakti, mīļo tēti Ar labu nakti, mans mīļais, labais, dārgais tētil

Palikusi viena, Bella ķērās pie rakstīšanas, un vēstule Lizijai iznāca garum gara. Viņa bija tikko paguvusi to pabeigt un pārlasīt, kad mājās pārnāca Džons.

—    Jūs ierodaties īstā reizē, ser, — Bella sacīja, — Šovakar jums nāksies uzklausīt sievas pirmo guļamistabas sprediķi. Tikai vietu tam esmu izraudzījusies šeit, viesistabā. Sēdieties manā krēslā — līdzko vēstule būs aploksnē, es apmetīšos uz ķeblīša (lai gan ciets koka sols vairāk noderētu jums, ser, kā grēku nožēlotājam) un tūdaļ ņemšu jūs ne pa jokam priekšā.

Kad vēstule bija ielikta aploksnē, aploksne aizlīmēta, uz tās uzrakstīta adrese, vidējais pirksts noslaucīts, pults aizslēgta un nostumta malā, turklāt viss paveikts nesatricināmi rāmā lietišķībā, tieši tā, kā saskaņā ar rokasgrāmatu būtu rīkojusies britu namamāte, kura pēc rūpīgi pabeigta darba, protams, nebūtu skanīgi smējusies, kā to atļāvās Bella, — iestūmusi vīru krēslā, viņa apsēdās uz ķeblīša.

—    Nu tad tā, seri Sāksim no paša sākuma. Kā jūs sauc?

Neviens jautājums, kaut ari vēl tiešāk apdraudēdams

no sievas glabāto noslēpumu, nespētu Džonu pārsteigt vairāk. Tomēr, neizrādīdams pārsteigumu, viņš noslēpumu neatklāja, bet mierīgi atbildēja:

—    Džons Roksmits, mīļā.

—    Labi. Kas jums šo vārdu devis?

Vēl vairāk mostoties aizdomām, ka noslēpums nejauši nācis gaismā, Džons atbildēja kā jautādams:

—    Varbūt krusttēvs un krustmāte, mīlulīt.

—    Pavisam labil — sacīja Bella. — Ne jau nu teicami, jo jūsu atbilde ir mazliet stomīga. Taču katķisma pamati jums zināmi diezgan labi, tāpēc pārējo es nevaicāšu. Tagad pratināšu jūs pati uz savu galvu. Kāpēc, mīļais Džon, tu šovakar atkārtoji reiz jau uzdoto jautājumu — vai es gribētu būt bagāta?

Jauns uzbrukums viņa noslēpumaml Džons lūkojās Bellā, Bella lūkojās Džonā, sakļautās plaukstas viņam pret ceļgaliem atspiedusi, un tā vien šķita, ka noslēpums, ja sen jau nav atklāts, nule ir nācis klajā.

Nerazdams vārdus atbildei, Džons nespēja izdomāt, ko lai dara, un apskāva Bellu.

—    Mana sprediķa jēga, mīļais Džon, ir tāda, — sacīja Bella, — nekas man nav vajadzīgs, un es gribu, lai tu tam tici.

—    Ja tas ir viss, tavu sprediķi var uzskatīt par pabeigtu, jo es tevis teiktajam ticu.

—    Nav vēl viss, mīļais Džon. — Bella mirkli padomāja. — Tas bija tikai pirmkārt. Sekos briesmīgs «otrkārt» un vēl briesmīgāks «treškārt», kā es dievkalpojuma laikā mēdzu baznīcā sacīt, kad biju vēl pavisam maza grēciniece.

—    Lai cik briesmīgi tie būtu, saki vien, mīļotā!

—    Vai esi drošs, mīļais Džon, vai esi pilnīgi pārliecināts visdziļākajos sirds dziļumos? …

—    … pār kuriem pats vairs neesmu noteicējs, — Džons papildināja.

—    Nē, Džon, atslēga tomēr ir tavā ziņā. Vai esi pilnīgi pārliecināts, ka visdziļākajos sirds dziļumos, kaut sirdi esi dāvājis man, tāpat kā es savējo — tev, vai šais dziļumos nav aizķērusies kaut niecīga atmiņa par manu kādreizējo mantkārību?

—     Nu, ja par tiem laikiem man nebūtu saglabājušās nekādas atmiņas, vai es spētu tevi tik karsti mīlēt, — ar lūpām maigi skardams Bellas lūpas, klusu sacīja Džons, — vai manas dzīves kalendārā būtu ierakstīta vislaimīgākā diena, vai, raugoties tavās mīļajās acīs vai klausoties tavā mīļajā balsī, es saredzētu un saklausītu savu drosmīgo aizstāvi? Vai tas ir iespējams, ka tikai tāpēc tevi pārņem nopietnība, mīļotā?

—    Nē, Džon, tas nav īstais iemesls, un vēl mazāk manā nopietnībā vainojamas ilgas pēc misis Bofinas, lai gan es viņu patiešām mīlu. Mazliet pacieties, un es sprediķi turpināšu. Ļauj man brīdi paraudāt, jo ir tik jauki raudāt aiz prieka. Raudāt aiz prieka ir tieši brīnišķīgi, mīļais Džon!

Viņa izraudājās vīram pie krūts un, rokas tam ap kaklu apvijusi, papriekš iesmējās, tad sacīja:

—    Tagad, Džon, man liekas, esmu sagatavojusies atklāt tev «treškārt».

—    Arī es esmu sagatavojies uzklausīt, — atsaucās Džons, — lai tas būtu kas būdams.

—    Domāju, Džon, — Bella turpināja, — ka tu domā, ka es domāju …

—    Paklau, mīlulīt! — līksmi iesaucās Džons. — Tev tās domāšanas iznāk cita citai galā.

—    Patiešām? — atteica Bella un atkal iesmējās. — Tā pavairāk gan! Gluži kā darbības vārda locīšana. Tomēr pavisam bez «domāšanas» nespēšu turpināt. Pamēģināsim vēlreiz. Domāju, mīļais Džon, ka tu domā, ka es domāju, ka naudas mums ir tieši tik, cik vajadzīgs, un ka mums nekā netrūkst.

—    Kas tiesa, tas tiesa, Bella.

—    Bet, ja tu pēkšņi saņemsi mazāk naudas, ja vajadzēs ierobežot izdevumus un saimniekot taupīgāk nekā tagad, — vai arī tad tu, Džon, tāpat ticēsi, ka esmu apmierināta?

—    Uz mata tāpat, mans acuraugs.

—    Paldies tev, mījais Džon, simtkārt un tūkstoškārt paldies! Un es varu nešaubīdamās ticēt, ka… — Bella sastomījās, — ka arī tu, Džon, būsi tikpat apmierināts? Veltīgs jautājums, pati zinu, ka varu ticēt. Jo, ja zinu, ka būšu apmierināta, kāpēc lai es pieļautu, ka tu nebūsi apmierināts, jo tu taču esi daudz stiprāks, pastāvīgāks, daudz prātīgāks un cildenāks nekā es.

—    Klusē, lūdzama! — iesaucās Džons. — Neko tamlīdzīgu negribu dzirdēt. Sai ziņā tu maldies, kaut visā piļ? rējā tev ir pilnīga taisnība. Un tagad, dārgā, es tev pavēstīšu kādu mazu jaunumu, ko jau visu vakaru dzīros tev atklāt. Man ir dibināts iemesls pārliecībai, ka mūsu ienākumi mazāki par pašreizējiem nekad nekļūs.

Varēja gaidīt, ka jaunā vēsts Bellu ieinteresēs, taču viņa atkal satvēra pirkstos Džona svārku pogu, ko bija grozījusi jau tūdaļ pēc vīra pārnākšanas, un Džona teikto likās pat lāgā nesadzirdējusi.

—     Beidzot esam nokļuvuši pie paša galvenā, — uzmundrinādams sieviņu, jautri sacīja Džons, — saki — vai esmu atminējis, kāpēc tevi pārņēmusi nopietnība?

—    Nē, mīļais, — pogu grozīdama un purinādama galvu, atteica Bella. — Nepavisam ne.

—    Kungs, apžēlojies par manu sieviņu, tad jau viņai ir vēl kāds «ceturtkārt»! — sauca Džons.

—    Tas, ko tu teici, man rūp pavisam maz, tāpat kā nerūp «otrkārt», — neizlaizdama pogu no pirkstiem, sacija Bella, — tai nopietnībai, par kuru tev stāstīju, ir gluži cits cēlonis — tā, mīļais Džon, ir daudz dziļāka, klusu sirdī ieslēgta.

Kad Džons pieliecās Bellai tuvāk, viņa paslēja galvu pretī un, pacēlusi labo rociņu, piekļāva to vīram pie acīm.

—   Vai atceries, Džon, ka mūsu kāzu dienā tētis runāja par kuģiem, kas var attraukties pie mums no tālām nezināmu zemju jūrām?

—    Atceros, mīļotā, atceros pavisam skaidri!

—    Redzi… viens no tiem … kas traucas šurp pāri okeānam… atvedīs mums… tev un man… mazu bērniņu, Džon.

VI NODAĻA

Sauciens pēc palīdzības.

Mašīnas papīrfabrikā pa nakti tika apstādinātas, un visi ceļi un taciņas tuvākajā apkaimē piebira pilnas ļaužu, kuri pēc dienas darba devās mājup. Vīri, sievas un bērni steidzās pulciņiem vien, un netrūka košas drānas lakatiņu, ko plivināt liegajai vakara vēsmiņai. Mundru balsu un līksmu smieklu mistrojums priecēja ausis, gluži tāpat kā acis priecēja vēja plandītās košās drānas. Dzīvās gleznas priekšplānā, kur līča spogulis atzaigoja rieta debesu blāzmojumu, bars puišeļu svaidīja akmeņus, vērodami, kā pēc katra metiena ūdenī plešas ņirboši apļi. Dziesnas sārtumā tāpat ņirbēdama, acu priekšā pletās brīnumskaista ainava: pāri mājup traucošo strādnieku pūlīšiem, pāri sidrabmirdzošajai upei, pāri leknajiem tīrumiem, kur labība sazēlusi tik ražena, ka dažs laisks īsāka ceļa gājējs uz laukā iemītās taciņas šķiet līdz krūtīm iegrimis zaļā jūrā, pāri kuplajam dzīvžogam un koku skupsnām, pāri vējdzirnām kalna galotnē — pāri visam skatiens tiecās aizvien tālāk līdz pat apvārsnim, kur debesis likās saplūdušas ar zemi, it kā vairs nebūtu bezgalīgās telpas, kas cilvēci šķir no debesīm.

Bija sestdienas vakars, laiks, kad ciemata suņi, cilvēku darīšanām nododamies ar lielāku aizrautību nekā savējām, allaž kļuva īpaši rosīgi. Neremdināms pētniecības gars lika tiem trenkties te uz maiznīcu, te uz skārni, te tālāk uz dzertuvi. īpašā tieksme pēc dzertuves šķita liecinām par šo dzīvnieku dabā dziļi slēptu samaitātību, jo, tā kā krogā uz gardu kumosu nav ko cerēt un ne alus, ne tabaka suņiem pie dūšas neiet (stāsta gan, ka misis Haberdas krancis esot pīpējis, taču nekādi pierādījumi šo faktu neapstiprina), atliek vienīgi secināt, ka dzīvniekus turp vilināja jautrā un vaļīgā pļēguru sabiedrība. Un ne vien tā — krogā tika čīgāta noskaņojusies vijole, tik pretīgi žēlabaina, ka viens no suņiem — kārns, īskājains plušķis, ko daba apveltījusi ar smalkāku dzirdi nekā viņa sugasbrāļus, — ik pa brīdim kā apsēsts aizļekatoja gar mājas ' paksi un laida vaļā lielo gaudienu. Tomēr arī tas pēc kārtējās izkaukšanās dzērāja neatlaidībā atkal atgriezās pie kroga durvīm.

Diezin vai tas maz skan ticami, taču ciematā notika arī savdabīgs gadatirgus. Pāris nožēlojamu piparkūku, kas,

izbraukājušas visu valsti, velti cerēdamas sevi kādam iesmērēt, un izmisumā galvu bagātīgi kaisījušas ceļa putekļiem, nu izliktas uz ļodzīgas tirgus būdas letes, atkal piedāvājās garāmgājējiem. Sevi izrādīja arī kaudzītē sabērti rieksti, kas, sensenos laikos no Barselonas trimdā izraidīti, angļu mēlē tomēr nebija ielauzījušies pat tiktāl, lai pircējiem neiegatvotu, ka četrpadsmit sagrabējuši riekstiņi atbilst veselas pintes mēram. Bildēs ietērptas vēstures cienītājus saistīja ar lēcām aprīkota skatāmkaste, kas savas darbošanās pirmsākumos bija publikai rādījusi Vaterlo kaujas ainas un nu jau sen iemanījusies tās aizstāt ar jebkuras vēlāka laika kaujas attēlojumu, tikai mazliet pārveidojot Velingtonas hercoga deguna aprises. Dažus soļus tālāk savu portretu demonstrēja miesās varens meitietis, kura garu, iespējams, spēcināja priekšdienās jaušamais cepetis, jo amata gaitas viņu saistīja ar mācītu cūku, — portretā meitietis bija atainots uziļi dekoltētā tērpā, kuru bija apvilcis svinīgajā dienā, kad tika ievests galmā, un kurā audums bija iztērēts jardu jardiem. Skats rādījās visai atbaidošs, tāpat kā atbaidošas šai zemē, ko sauc par Angliju, aizvien bijušas un mūžam paliks rupjiem meža cirtējiem un ūdens vedējiem paredzētās izpriecas. Lai nedomā savu reimatismu aizstāt ar izpriecām! Ja viena kaite apnīk, lai izraugās citu — iesnas vai malāriju vai izdomā tik daudz reimatisma variāciju, cik spēj sev saskaitīt locītavu, tikai nevajag kārot laika kavēkļus pēc savas gaumes un saprašanas.

Skaņu jūklis, kas cēlās no «ās nešķīstās vietas, aizvirmojis rēnajā gaisā, it visā apkārtnē, kur vien nelaidās tāluma slāpētās atbalsis, vakara mieru šķita darām vēl klusāku. Kluss šis vakars likās Jūdžinam Reibernam, kad viņš, rokas aiz muguras salicis, pastaigājās pa upes malu.

Jūdžins gāja lēnām, kā soļus mērodams, un domīgi sarauktā piere ļāva noprast, ka viņš kaut ko vai kādu gaida. Vairākkārt nosoļojis atstatumu starp diviem punktiem, ko vienā galā iezīmēja kārklājs, otrā — ūdensrozes, viņš ikreiz apstājās un gaidu pilns paraudzījās noteiktā virzienā.

—    Kāds te valda klusums! — viņš noteica.

Upmalā patiešām valdīja klusums. Netālu ganījās bariņš aitu, un Jūdžinam šķita, ka nekad agrāk viņš nav dzirdējis, kā skraukšķ kāro lūpu šķibītā zāle. Aiz gara laika apstājies, viņš nolūkojās aitās.

—    Prātiņa, jādomā, jums ir tā pamazāk. Tāču, ja saprašanas pietiek, lai sev par apmierinājumu cik necik ciešo,«»

šami aizvadītu mūža dienas, tad jāteic, ka mani — radības kroni — jūs, būdams tikai jērgaļas cepeša kandidātes, esat pārtrumpojušas!

Pēkšņi Jūdžina uzmanibu saistīja iečabēšanās pļavā viņpus dzīvžoga.

«Kas tas varētu būt?» viņš pats sev pavaicāja un, laiski piegājis pie vārtiem, paskatījās tiem pāri. «Varbūt kāds greizsirdigs papīrfabrikas strādnieks? Medībām šai pusē laikam taču neviens nenododas? Vairāk metušies uz makšķerēšanu.»

Pļava bija nesen nopļauta, un dzēlzaļajā zemē vēl manīja izkapts vēzienu pēdas un siena vedamās ores riteņu sliedes. Pētīdams virzienu, kurp tās ved, Jūdžins pļavas stūrī ieraudzīja nesen sakrautu siena gabanu.

Kā būtu, ja viņš pieietu gabanai tuvāk, varbūt apietu tai apkārt? Taču kāda jēga gudrot, kas būtu tad, ja notiktu tā? Turklāt, ari aizgājis līdz gabanai, ko viņš sevišķu tur ieraudzītu — tik vien kā matrozi, kas guļ, nolicies uz mutes.

«Droši vien putniņš iespurdza dzīvžogā,» Jūdžins nodomāja un, atgriezies uz taciņas, atsāka soļošanu.

«Ja es nepaļautos uz viņas noteiktību,» Jūdžins klusībā sev iegalvoja, vismaz sesto reizi nosoļojis atstatumu starp abiem izraudzītajiem punktiem, «tagad varētu nodomāt, ka viņa atkal man izslīdējusi no rokām. Taču viņa apsolījās un vārdu prot turēt.»

Kārtējo reizi pievērsdamies ūdensrozēm, viņš ieraudzīja Liziju nākam un pagāja tai pretī.

—    Es tikko sev sacīju, Lizij, ka jūs noteikti atnāksiet, kaut arī būsiet aizkavējusies.

—    Gāju cauri ciematam, it kā nekur nesteigdamās, un pa ceļam apstājos ar vienu otru aprunāties, mister Reibern.

—    Vai tad šejienes vīri… un sievas… tik labprāt nododas mēlnesībai? — viņš vaicāja un paņēma Liziju zem rokas.

Nodūrusi acis, viņa pakļāvīgi lēnām gāja Jūdžinam blakus. Viņš jau cēla Lizijas roku pie lūpām, taču viņa klusēdama to nepieļāva.

—    Iesim blakus, mister Reibern, tikai lūdzu jūs — neskarieties man klāt! — Jo Jūdžina roka jau lēnām zagās viņai ap vidukli.

Lizi]a atkal apstājās un lūdzoši paraudzījās Jūdžinā.

—        Labi jau, Lizij, labi! — viņš bezrūpīgi atsaucās, lai gan īpaši bezrūpīgs nemaz nejutās. — Tikai nerādiet nelaimīgu seju un neskatieties mani tik pārmetoši!

—    Kā lai es nebūtu nelaimīga, tomēr neko pārmest jums nedomāju. Lūdzu jūs, mister Reibern, brauciet prom no šejienes, brauciet prom jau rit no rīta!

—    Lizij, Lizij, Lizij! — Jūdžins pretojās. — Kaut neko nepārmezdama, jūs tomēr no manis prasāt neiespējamo. Es nevaru aizbraukt.

—    Kāpēc ne?

—    Jūs tiešām nesaprotat? — bezbēdīgi un, kā parasts, atklāti iesaucās Jūdžins. — Tāpēc, ka jūs mani nelaižat projām. Tikai nedomājiet, ka izsaku jums pārmetumus. Nesūkstos par to, ka jūs turat mani ciet. Bet noliedzams tas nav, nekādā ziņā nav noliedzams.

—     Iesim blakus, tikai lūdzu jūs — neskarieties man klāt, — sacīja Lizija, jo Jūdžina roka atkal tiecās pēc viņas viduk]a, — gribu ar jums, mister Reibern, aprunāties ļoti nopietni.

—    Jūsu labā, Lizij, darīšu visu, kas vien ir cilvēka spēkos, — viņš līksmi atbildēja un sakrustoja rokas uz krūtīm. — Skatieties! Napoleons Bonaparts Svētās Helēnas salā!

—    Aizvakar vakarā, kad nācu mājās no fabrikas, jūs likāties pārsteigts, mani ieraugot, un teicāt, ka esat atbraucis šurp vientulībā pamakšķerēt, — lūkodamās Jūdžinam acis, sacīja Lizija, un viņas lūdzošais skatiens modināja jauneklī labākās jūtas. — Vai tā bija taisnība?

—    Nē, — mierīgi atbildēja Jūdžins, — tie bija salti meli. Braucu šurp, saņēmis ziņu, ka esat meklējama šeit.

—    Vai varat iedomāties, mister Reibern, kāpēc es atstāju Londonu?

—    Manuprāt, Lizij, Londonu jūs atstājāt tāpr?% ka gribējāt tikt vaļā no manis, — atklāti atbildēja Jūdžins.

—    Tiesa.

—    Kā jūs varējāt rīkoties tik cietsirdīgi?

—    Ak, mister Reibern, — viņa atteica un pēkšņi lāva vaļu asarām, — vai gan cietsirdīgi rīkojos es? Ak, mister Reibern, mister Reibern, vai tā nav cietsirdība, ka jūs šovakar esat šeit?

—    Lūdzu jūs visa tā vārdā, kas dzīvē ir labs, nevis sevis dēļ, jo Visaugstajam vien ir zināms, ka manī nekā laba nav, — sacīja Jūdžins, — tikai nebēdājieties!

—    Kā lai es nebēdājos, ja apzinos, kādi nepārvarami šķēršļi mūs šķir' lai nebēdājos, ia. atzīdamies; kāpēc esat atbraucis, jūs mani liekat kaunā! — aizklādama plaukstām seju, sacīja Lizija.

Jūdžins maigi lūkojās meitenē, un viņā modās patiess žēlums un sirdsapziņas pārmetumi. Sīs jūtas, kaut uzbangojušas ar varenu spēku, tomēr nespēja viņu mudināt uz sevis ziedošanu, lai pasaudzētu Liziju.

—    Lizijl Nemūžam nebūtu domājis, ka pasaulē atradīsies sieviete, kas, tik maz sacīdama, spēs mani tā saviļņot. Tikai nespriediet par mani pārāk bargi! Jūs nezināt, ko man nozīmējat. Jūs nezināt, ka domas par jums pastāvīgi mani vajā, tā ka nespēju nekur rast mieru. Jūs nezināt, ka sasodītā bezrūpība, kas man uzmākusies ar savu palīdzību ikkatrā dzīves pavērsienā, šai reizē vairs nav spējīga līdzēt. Jūs acīmredzot to esat satriekusi pīšjos, un gadās brīži, kad es gandrīz vēlos, lai jūs satriektu pīšļos arī mani pašu.

Lizija nebija gaidījusi tik kvēlus vārdus, un tie viņas sirdī lika uzsprikstīt gluži dabiskām sievišķīga lepnuma un prieka dzirkstīm. Tīkami bija apzināties, ka Jūdžins, lai cik vieglprātīgs būdams, viņu tik stipri mīl un viņa pār to Ieguvusi tādu varu.

—    Jūs skumdina manas bēdas, mister Reibern, un mani skumdina jūsējās. Neko es jums nepārmetu. Itin neko nepārmetu. Jūs neesat izjutis to, ko jūtu es, jo esam pārāk atšķirīgi un jūs uz visu raugāties gluži citādām acīm. Par savu rīcību līdz šim neesat domājis. Taču tagad lūdzu jūs — padomājiet, vispirms padomājiet!

—    Par ko lai es domāju? — rūgti pavaicāja Jūdžins.

—    Padomājiet par mani!

—    Labāk iesakiet, kā par jums nedomāt, Lizij, un jūs redzēsiet, ka es kļūšu citāds.

—    Runa nav par to. Padomājiet, ka es nepiederu pie jūsu aprindām, godprātīgi atzīstiet nepārkāpjamo bezdibeni starp mums. Atcerieties, ka man nav neviena aizstāvja, ka glābiņu man var sniegt vienīgi jūsu cildenā sirds. Saudzējiet manu godīgo vārdu! Ja jūsu jūtas pret mani spēj kaut mazliet līdzināties tai mīlestībai, ko jūs dāvātu sabiedrības dāmai, dodiet man iespēju vismaz kā dāmai paļauties uz jūsu augstsirdību. Mani — strādnieku meiteni — no jums un jūsu ģimenes šķir pārāk liels attālums. Esiet džentlmenis un iedomājieties, ka mani nojums šķir tāds attālums, it kā es būtu karaliene!

Tikai zemisku cilvēku Lizijas lūgums būtu varējis atstāt

vienaldzīgu. Nespēdams slēpt nožēlu, Jūdžins nedroši

ievaicājās:

—   Vai tiešām esmu jums nodarījis tik gaužu pārestību, Lizij?

—    Nē, nē. Varat vēl visu vērst par labu. Bijušo, mister Reibern, es nepieminu, runāju par tagadni un nākotni. Vai pašlaik mēs neatrodamies šeit tikai tāpēc, ka divas dienas esat man sekojis pa pēdām neskaitāmu acu priekšā, līdz beidzot par šo tikšanos es izšķīros kā par vienīgo glābiņu?

—    Manai patmīlībai tas nepavisam nav glaimojoši, — sadrūvējies sacīja Jūdžins, — taču taisnība vien ir. Jā, ko tur liegtiesl

—    Lūdzu jūs, mister Reibern, lūdzu no visas sirds — brauciet projām! Iedomājieties, uz ko jūs mani pamudināsiet, ja paliksiet šeit!

Tikko dzirdēto brīdi klusībā pārlicis, Jūdžins iejautājās:

—    Jūs pamudināšu? Uz ko es, Lizij, jūs pamudināšu?

—    Uz bēgšanu. Seit es dzīvoju mierīgi, strādāju un darbā esmu iemantojusi cieņu. Jūs mani piespiedīsiet visu pamest, kā jau pametu Londonu, un, neatkāpdamies no manis, piespiedīsiet atstāt arī nākamo patvēruma vietu, kā tagad spiežat bēgt no šejienes.

—    Vai tiešām jūs, Lizij, esat tik cieši nolēmusi bēgt no cilvēka — piedodiet manu atklātību — no cilvēka, kas jūs mīl?

—    Jā, esmu nolēmusi, — Lizija apņēmīgi atbildēja, kaut gan, to sakot, nodrebēja, — esmu nolēmusi no šā cilvēka bēgt. Pirms kāda laika te nomira nabaga sieviņa, nesalīdzināmi vecāka par mani, — es viņu nejauši atradu guļam uz miklās zemes. Varbūt esat par šo gadījumu dzirdējis?

—    Šķiet, esmu dzirdējis, — atbildēja Jūdžins. — Vai viņu sauca Higdena?

—    Jā, Higdena. Gadu nastas nomākta, grūtībās novārgusi, viņa tomēr palika līdz galam sev uzticīga. Pat savā pēdējā stundiņā večiņa lika man apsolīt, ka viņas griba kaut pēc nāves tiks izpildīta, tik nelokāma bija viņas apņemšanās. Ko spēja viņa, to spēšu ari es. Mister Reibern, ja es ticētu — bet es tam neticu! — ka jums netrūks nežēlības turpināt šo vajāšanu, lai, dzenājot no slēptuves uz slēptuvi, mani pieveiktu, es jums sacītu, ka drīzāk iedzīsiet mani nāvē nekā piespiedīsiet padoties.

Acis nenolaizdams, Jūdžins raudzījās Lizijas daiļajā sejā, un viņa paša glītais vaigs kā gaisinas stars atspulgoja gan apbrīnu, gan dusmas un nožēlu, tā ka meitene, slepus sen jau viņam atdevusi kvēlas mīlestības pārpilno sirdi, zaudēja spēju pretoties. Lizija pārvarēm pulējās saglabāt pašsavaldību, taču Jūdžins redzēja, kā, viņa skatiena kveldēta, meitenes apņēmība pamazām kūst. Brīdī, kad izgaisa pēdējā pretestība un Jūdžins beidzot apzinājās savas ietekmes spēku, Lizija sagrīļojās un viņš pasniedza pretī roku, neļaudams meitenei nokrist.

—    Lizijl Ļaujiet man brīdi jūs tā turēt! Atbildiet tikai uz vienu jautājumu! Ja es nepiederētu, kā jūs sacījāt, pie citām aprindām un ja starp mums nepavērtos nepārkāpjams bezdibenis, vai arī tad jūs tā lūgtos, lai jūs atstāju?

—    Nezinu, nezinu. Nevaicājiet neko, mister Reibernl Laidiet man iet mājās!

—    Zvēru, Lizij, ka tūdaļ ļaušu jums iet. Zvēru, ka aiziesiet viena. Nedošos līdzi, nekad jūs vairs nevajāšu, tikai, lūdzama, atbildiet!

—    Ko es varu atbildēt, mister Reibern? Kā lai es zinātu pateikt, ko būtu darījusi, ja jūs nebūtu tas, kas esat?

—    Ja es nebūtu tas, par ko mani iedomājaties, — Jūdžins iestarpināja, veikli sagrozīdams Lizijas teikto, —vai arī tad jūs mani ienīstu?

—    Ak, mister Reibern, — asarām ritot, viņa lūdzoši sacīja, — jūs pārāk labi mani pazīstat, lai tā domātu.

—    Ja es nebūtu tas, par ko jūs mani iedomājaties, Lizij, vai arī tad jūs paliktu tik vienaldzīga?

—    Ak, mister Reibern, — viņa atkārtoja, — jūs pārāk labi mani pazīstat, lai tā domātu.

Lizijas sagumušajā stāvā, ko balstīja Jūdžina roka, un zemu nodurtajā galviņā jautās tāds skumlgums, kas gluži vai sauca pēc žēlastības un lūdzās, lai nespiež meiteni atklāt savu sirdi. Tomēr Jūdžins par Liziju neiežēlojās un lika viņai atzīties.

—    Pazīstu jūs pārāk labi, lai ticētu, ka mani ienīstat (kaut esmu īsts nelaimes putns) vai esat pret mani gluži vienaldzīga, tāpēc ļaujiet, Lizij, pirms šķiršanās uzdot jums vēl vienu jautājumu. Kā jūs pret mani izturētos, ja pieļautu, ka stāvokļa ziņā esam līdzīgi?

—    Tas nav iespējams, mister Reibern. Kā es varu pieļaut, ka esmu kaut kādā ziņā jums līdzīga? Ja es kaut domās tādu iespēju pieļautu, tad jūs vairs nebūtu jūs pats. Vai tad es vairs atcerētos to vakaru, kad pirmoreiz jūs ieraudzīju un izgāju no mājas, jo jūs pārak cieši mani uzlūkojāt? Vai arī to nakti, kad rīta pusē atnesāt vēsti, ka mans tēvs ir miris? Vai tos vakarus, kad mani apciemojat jaunajā mājvietā? Vai to, ka, uzzinājis, cik maz esmu skolota, jūs parūpējāties par manis izglītošanu? Vai ari to, ka godbijīgā izbrīnā nolūkojos uz jums, sākumā domadama, ka esat ļoti labs cilvēks, ja jums rūp mans liktenis?

—    Tikai sākumā uzskatījāt mani par labu, Lizij? Un ko jūs domājāt pēc šā «sākumā»? Ka esmu slikts cilvēks?

—    To es nesaku. Un tā ari nedomāju. Taču pēc pirmā izbrīna un pirmā prieka par to, ka mani pamanījis cilvēks, kas tik ļoti atšķiras no visiem, kuri jebkad mani uzrunājuši, es pamazām apjautu, ka labāk nekad jūs nebūtu sastapusi.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka jūs nākat no citas pasaules, — Lizija atbildēja pavisam klusi. — Tāpēc, ka no šās bezcerības es neredzu izeju. Saudzējiet mani!

—    Vai par mani jūs, Lizij, kaut mirkli esat iedomājusies? — aizvainots ievaicājās Jūdžins.

—    Reti, mister Reibern. Līdz šim vakaram gaužām reti.

—    Varbūt pateiksiet, kāpēc?

—    Līdz šim vakaram man prātā nebija ienācis, ka jūs vēlaties, lai es par jums domāju. Bet, ja jūs to vēlaties, ja jūsu sirdī patiešām mīt jūtas, kurās man šovakar atzināties, un ja dzīvē mums atliek viens ceļš — šķiršanās, tad lai Dievs stāv jums klāt un jūs svētī!

Meitenīgā skaidrība, kas šais vārdos pauda gan Lizijas mīlestību, gan ciešanas, acumirklī rada atbalsi Jūdžina dvēselē. Viņš apskāva Liziju kā svēto, kas viņa dēļ it kā gājusi nāvē, un noskūpstīja meiteni, kā būtu to skūpstījis mirušu.

—    Esmu devis solījumu jūs nepavadīt un arī jums nesekot. Varbūt drīkstu pa gabalu paiet līdzi? Jūs esat satraukta, un vakars strauji satumst.

—    Esmu radusi arī vēlu visur iet viena; lūdzu jūs — nenāciet līdzi!

—    Labi, lai notiek! Taču ar solījumu, Lizij, šovakar ir tā, ka varu apņemties vienīgi darīt visu, kas būs manos spēkos.

—    Ir tikai viena iespēja, kā jūs, mister Reibern, varat pažēlot sevi un arī mani. Brauciet projām jau rīt no rīta!

—    Labi, pacentīšos, — skumji atbildēja Jūdžins.

Mirkli ļāvusi savu roku viņam paturēt plaukstā, Lizija pa upes malu aizsteidzās mājup.

—    Diezin vai Mortimers kaut kam tādam spētu noticēt? — Jūdžins nomurmināja, vēl bridi palikdams stāvam turpat, kur Lizija viņu bija atstājusi. — Un vai noticēt tam varu arī pats?

Šīs pārdomas radīja asaras uz plaukstām, ar kurām Jūdžins bija aizsedzis acis. «Ja kāds tagad redzētu, cik smieklīgs esmu kļuvis!» viņam iešāvās prātā. Bet nākamo domu jau raisīja aizvainojums pret asaru cēloni.

«Un tomēr varu pār viņu esmu ieguvis milzīgu, lai cik kaismi viņa to noliegtu!»

Jūdžins atcerējās Lizijas sagumušo stāvu, skumjo seju, kad, neizturējusi viņa skatienu, meitene bija nodūrusi galvu. Pārdomādams šo atmiņu ainu, viņš Lizijas sirsnīgajos lūgumos atkal šķita saklausījis grūti apslēpjamas bažas.

«Viņa mani mīl. Un tik dedzīgai dabai jābūt dedzīgai arī mīlestībā. Nav viņas varā pašai noteikt, kurām jūtām nodoties no visas sirds, kurās svārstīties un kurām vispār nepakļauties. No savas dabas viņa nekur neizbēgs, tāpat kā es no savējās. Ja mana daba rod iespēju ik solī mani sodīt un pārmācīt, tad Lizijai, jādomā, neklājas vieglāk.»

Turpinādams rakņāšanos pats savā dabā, Jūdžins nodomāja: «Ja nu es viņu apprecētu? Ja, pārspējot bezjēdzībā pašu šo iedomu, es vēstulē M. G. T. pēkšņi viņu satriektu, pavēstīdams, ka esmu apprecējies ar Liziju, — ar kādiem iebildumiem M. G. T. gaišā galva apšaubītu tiesībnieka veselo saprātu? «Tu atsacījies no laulības, kas ļautu tikt pie naudas un stāvokļa sabiedrībā, jo briesmīgi baidījies, ka tevi nomāks garlaicība. Vai tikpat briesmīgi tu nebaidies no garlaicības tagad, stādamies laulībā, kas liedz tikt pie naudas un stāvokļa sabiedrībā? Vai tu maz apjēdz, ko dari?» Un tiesībnieks, lai cik gudras ierunas gribētu pretī celt, tomēr ir spiests klusībā atzīt: «M. G. T. spriež prātīgi. Es tiešām pats neapjēdzu, ko daru.»»

Aicinājis palīgā bezrūpīgu toni, Jūdžins tomēr juta, ka tas skan necienīgi un nopulgo Liziju.

—    Un tomēr, — Jūdžins ierunājās, — es labprāt tiktos ar cilvēku (par Mortimeru nav runa), kurš raudzītu man iestāstīt, ka šī mīlestība, ko pret paša gribu manī modinājis Lizijas daiļums un tikumība, nav īstas jūtas un ka cs nepalikšu viņai uzticīgs. Tikties ar cilvēku, kas sarunātu kaut ko tamlīdzīgu vai pūlētos man iestāstīt, ka Li-

JM2

zija nav manis cienīga, jo vairāk es gribētu īpaši šovakar, kad tikko spēju valdīt dusmas uz visai nožēlojamu vējgrābsli, ko sauc Reiberns, un ar lielāku prieku es šīs dusmas izgāztu pār kādu citu. «Jūdžin, Jūdžin, Jūdžin, pie laba gala tas nenovedīs!» Zēl, bet tieši to jundī Mortimera Laitvuda zvani, un šovakar tie skan sevišķi skumji.

Turpinādams ceļu, Jūdžins prātoja, par ko vēl varētu sevi ņemt uz grauda.

—    Kā gan tu, necilvēks, uzdrošinies tēva aprēķinātāja prāta izraudzīto līgavu salīdzināt ar meiteni, kuru esi nolūkojis pats un kura kopš pirmās tikšanās tevi valdzina jo dienas jo vairāk. Ēzelis! Maz gan tev tā prātiņa!

Pēc tam Jūdžins atcerējās nule piedzīvoto tikšanos, kad pirmoreiz bija apjautis savu varu pār Liziju un kad viņa bija atklājusi savu sirdi. Ja nebrauktu projām, bet vēlreiz izmēģinātu laimi — prātā pazibēja pārdroša doma. Tomēr ausīs atkal ieskanējās: «Jūdžin, Jūdžin, Jūdžin, pie laba gala tas nenovedīs!» Un tūdaļ sekoja atbilde: «Kaut jel šie Laitvuda zvani apklustu, jo tie dun kā pie kapsētas vārtiem!»

Pacēlis acis, Jūdžins ieraudzīja, ka uzlēcis jauns mēness, iemirdzas zvaigznes un rieta dzēlsārti plaiksnījošā blāzma debesīs atkāpjas vasaras nakts rāmās zilgmes priekšā. Upe tecēja turpat blakus. Spēji pagriezies, Jūdžins ieraudzīja cilvēku, kas nāca viņam tik cieši pa pēdām, ka viņš pārsteigumā pakāpās sānis, lai izvairītos no saduršanās. Nācējam pār plecu bija pārlikts tāds kā salauzts airis, kā miets vai kā stienis, un viņš pagāja garām, nelikdamies Jūdžinu manām.

—    Ei, draudziņ! — Jūdžins uzsauca. — Vai jums acis lāgā nerāda?

Neatbildējis svešais turpināja ceļu.

Aizņemts ar savām domām, rokas uz muguras salicis, Jūdžins devās pretējā virzienā. Pagājis garām aitu baram un laidara vārtiem, kur ausis jau aizsniedza no ciemata plūstošās skaņas, ?iņš nonāca pie tilta. Viesnīca, kurā viņš bija apmeties, tāpat kā ciemats pats un papīrfabrika, atradās šajā upes krastā, tāpēc upi šķērsot nevajadzēja. Tomēr, zinādams, ka otrpus upes rodams kāds vientuļš, niedrēm aizaudzis līcītis un gribēdams Izvairīties no trokšņa un cilvēku sabiedrības, Jūdžins pārgāja pāri tiltam un soļoja tālāk, vērdamies gan augšup debesīs, kur zvaigznes likās cita pēc citas kādas rokas iedegtas, gan lejup ūdenī, kur tās pašas zvaigznes šķita mirguļojarrt dziļi upē. Skatiens atdūrās pret piestātni, pār kuru slīga kupls vītols, un laivu, kas piesieta šūpojās starp pāļiem. Sai vietā ēna pletās tik tumša, ka viņš apstājās, lai saskatītu, kur sper kāju, un tikai tad devās tālāk.

Upes ņirbēšana sarosīja tāpat jau nemierīgās domas. Jūdžins tām labprāt būtu Jāvis iegrimt dusā, taču domas nenorima, tās traucās uz priekšu kā upes ūdeņi un, spēcīgas straumes nestas, steidza vienā virzienā. Kad ūdens, mēnesnīcā blāvi vizēdams, lāgiem novirmoja dīvainos rakstos un dīvainās skaņās, arī Jūdžinam neaicinātas prātā radās dīvainas domas, kas nekā laba par viņu neliecināja.

— Par precēšanos ar Liziju nevar būt ne runas, — Jūdžins sacīja, — tāpat kā runa nevar būt par viņas atstāšanu. Kur rast izeju?

Viņš bija nogājis prāvu gabalu. Pirms došanās atpakaļ viņš apstājās pašā upes krastā un ielūkojās naksnīgo debesu atspulgā. Pēkšņi debesu atspulgs ar drausmīgu brīkšķi sašķēlās, gaisā pašķīda liesmu šautras, mēness un zvaigznes sabira ūdenī.

Vai viņu ķēris zibens no skaidrām debesīm? Ar šādu pusnemaņā pavīdējušu domu Jūdžins pagriezās un, joprojām saņemdams baismīgus, apdullinošus triecienus, metās cīniņā ar uzbrucēju un sagrāba to aiz kaklauta, kas šķita no sarkanas drānas, ja vien nebija apšļākts ar viņa paša asinīm.

Jūdžins bija lokans, kustībās ātrs un izveicīgs, taču slepkava bija viņam vai nu salauzis rokas, vai sadragājis mugurkaulu, jo, atmetis atpakaļ galvu, viņš spēja tikai ieķerties tam krūtīs, bet neredzēja neko citu kā draudīgi zvārojošās debesis. Krizdams viņš nogāza gar zemi arī uzbrucēju, tad vēlreiz izdzirdēja drausmīgu brīkšķi, pēc tam kaut kas noplunkšķēja — un viss bija galā.

Vairīdamās no trokšņa un līksmajiem ļaužu bariem, kas sestdienas vakarā pulcējās ciemata ieliņā, arī Lizija Heksema nogriezās uz upi, gribēdama netraucēti pastaigāties, līdz nožūst asaras un viņa atgūst pašsavaldību, lai mājās iztiktu bez taisnošanās, ka nebūt nejūtas slima un nav arī noskumusi. Upmalas naksnīgais rēnums kā dziedinoša veldze ielija viņas sirdī, neradis tur ne pārmetumus, ne ļaunus nodomus. Ieklausīdamās klusumā, Lizija pamazām nomierinājās. Pagriezusies uz māju pusi, viņa pēkšņi sadzirdēja kaut ko savādu.

Skaņas biedēja, likās — netālu tiek sists cilvēks. Lizija palika stāvam un ieklausījās. Asinis dzīslās vai sastinga,

jo nakts klusumā tiešām atbalsojās smagi, nežēlīgi sitieni. Kamēr meitene attapa, ko darīt, troksnis norima. Tomēr, ieklausījusies vērīgāk, viņa sadzirdēja kādu vārgi ievaidamies, pēc tam upē kaut kas nošļakstēja.

Drosmi deva agrā jaunībā gūtā pieredze un rūdījums. Zinādama, ka palīgā saucienus neviens tik un tā nesadzirdēs, Lizija velti nezaudēja laiku un skrēja turp, no kurienes bija atskanējis vaids. Tas šķita turpat netālu, tomēr viņa bija maldījusies, jo skaņas klusajā naktī pār ūdeni ātri aiztrauca tālumā.

Beidzot Lizija nonāca pie līcīša, kura izmīdītajā zaļajā krastā mētājās tāds kā šķembās sadragāts miets un apģērba skrandas. Noliekusies viņa ieraudzīja, ka zāle ir notraipīta asinīm. Sarkani lāsumi aizsniedzās līdz pat upei, un arī ūdens pie krasta bija asiņains. Ielūkodamās straumē, Lizija saskatīja augšup pret mēnesi pavērstu, asinīs mirkstošu seju, kas lēni slīdēja pa upi lejup.

Slava jums, žēlīgās debesis, par reiz izciestajām nedienām, un dod, Dievs, ka tavs brīnumdarītājs spēks visu Jauno beidzot vērš par labu! Lai kas ir šis slīkstošais — vīrietis vai sieviete — piešķir, ak Kungs tur augstībā, manām vājajām rokām spēku, ka varu nelaimīgo izraut no nāves un atdot tam, kas viņu tur dārgu!

Lūgšana, tikai domās teiktā kvēlā lūgšana Liziju ne mirkli neaizkavēja. Klusībā uzrunādama debesis, viņa strauji metās uz priekšu, skrēja bez apstājas, tomēr nezaudējot aukstasinību, kas vienīgā spēja šai brīdī līdzēt, — skrēja turp, kur piestātnē zem nolīkušā vītola bija redzējusi starp pāļiem šūpojamies piesietu laivu.

Drošs ievingrinātas rokas tvēriens, drošs ievingrināts solis, droši noturēts līdzsvars, un Lizija jau atradās laivā.

Ašs ievingrinātās acs skatiens pat melnajā tumsā pamanīja pie dārza sarkanā ķieģeļu mūra pieslietos airus. Vēl pēc mirkļa Lizija atstūmās no krasta (atraisīto virvi paņēmusi līdzi), laiva zibenīgi izšāvās mēnesnīcā, un viņa airēja lejup pa straumi tā, kā neviena sieviete Anglijas ūdeņos nekad vēl nebija airējusi.

Nesamazinādama ātrumu, Lizija pār plecu lūkoja saskatīt slīkstošo. Aiz muguras palika cīniņa vieta — turpat pa kreisi no laivas pakaļgala, bet pa labi no pakalnes līdz pašai ūdens malai aizsniedzās ciemata iela; kad skaņas no turienes kļuva tikko sadzirdamas, Lizija sāka airēt lēnāk, ne mirkli, nevienu pašu mirkli nenolaizdama skatienu no ūdens, vai neieiaudzīs slīkstošā seju.

Ievilkusi airus, viņa ļāva laivai slīdēt pa straumi, zinot — ja tūdaļ neizdosies seju ieraudzīt, tad nelaimīgais, ir nogājis zem ūdens un viņa tam pabraukuši garam. Neievingrināta acs nemūžam mēnesnīcā nebūtu saskatījusi to, ko pāris airu vēzienu attālumā ieraudzīja Lizija. Viņa ieraudzīja, ka slīkstošais paceļas virs ūdens, tad, bezspēcīgi ķepurodamies, instinktīvi apveļas augšpēdus un ļaujas straumei. Blāvajā nakts gaismā Lizija vēlreiz palūkojās viņa asinīm pārplūdušajā sejā.

Ne skatienam, ne rokām nenodrebot, Lizija nogaidīja, līdz nelaimīgais pieslīd tuvāk, tad vēlreiz ātri ievilka airus un, nometusies uz ceļgaliem, rāpus aizkļuva līdz laivas pakaļgalam. Pirmais tvēriens bija neveiksmīgs, šļaugais ķermenis izslīdēja viņai no rokām. Vēl viens tvēriens, un slīcējs bija saņemts aiz asiņainajiem matiem.

Viņš bija bez samaņas — varbūt jau miris; visapkārt sakropļotajam ķermenim izplūda tumšsarkanas švīkas. Lizijai nepietika spēka nekustīgo augumu ievilkt laivā. Viņa noliecās pār ūdeni, sagatavojusi virvi siešanai, un tad upi un krastu pārskanēja necilvēcisks kliedziens.

Tomēr, radusi sevī gluži vai pārdabisku drosmi un spēku, Lizija slīcēju cieši iestiprināja virvē, sēdās atkal pie airiem un izmisīgi īrās uz tuvāko sēkli, no kura laivu varētu izvilkt krastā. Irās izmisīgi, tomēr ar apdomu, jo zināja — līdzko viņu pametīs aukstasinība, viss tūdaļ būs zaudēts.

Pieairējusi pie krasta, Lizija iebrida ūdenī, atraisīja virvi un, sakopojusi pēdējos spēkus, paņēma nelaimīgo uz rokām un iecēla laivā. Atplēsusi no sava tērpa vairākas strēmeles, Lizija ķērās pie brūcēm, kas viseaurēm klāja cretušā ķermeni. Ja dziestošā dzīvība vēl ir glābjama, tad tūdaļ jāaptur asiņošana, līdz viņa sasniegs viesnīcu — vienīgo vietu, kur var cerēt uz palīdzību.

Atri tikusi galā ar pārsiešanu, Lizija noskūpstīja briesmīgi savainoto pieri un, neizteicamās ciešanās acis pret zvaigznēm pacēlusi, svētīja Jūdžinu un piedeva tam visu, «ja vien bija ko piedot». Tikai tad viņa atcerējās sevi — atcerējās ar vienīgo domu — palīdzēt viņam.

Slava jums, žēlīgās debesis, par reiz izciestajām nedienām, kas deva man spēku, nezaudējot dārgo laiku, tikt galā ar laivu un tagad airēt pret straumi. Dod, Dievs, lai man, nelaimīgajai, izdodas šo cilvēku izraut no nāves un saglabāt tai, kas reiz viņu kvēli iemīlēs, kaut kvēlāk par mani neviena viņu mīlēt nespēs!

Lizija īrās no visa spēka — īrās izmisīgi, tomēr ar apdomu, gandrīz ne mirkli nenolaizdama skatienu no nelaimīgā, kas gulēja laivā. Meitene viņu bija noguldījusi tā, lai redzama būtu seja — lidz nepazīšanai sakropļotā seja, kuru pat māte aizsegtu, lai nevajadzētu uzskatīt, bet no kuras pat visbriesmīgākās brūces nevarētu atbaidīt viņas skatienu.

Laivas gals atdūrās pļaviņā, kas pa nokalni no viesnīcas sniedzās līdz ūdens malai. Logos vēl dega ugunis, bet laukā nevienas dzīvas dvēseles nemanīja. Lizija piesēja laivu, saņēmās beidzamo reizi un, pacēlusi smago nešļavu, neizlaida to no rokām, iekams nebija tikusi zem jumta.

Kamēr sadabūja ārstus, Lizija sēdēja Jūdžinam blakus un atbalstīja viņa galvu. Sen pagājušajos laikos viņa ne reizi vien bija dzirdējusi stāstām, ka bezsamaņā guļošam pacientam ārsti paceļot roku un, ja cilvēks miris, tūdaļ palaižot roku vaļā. Lizija baidījās no briesmīgā brīža, kad ārsti pacels šo lauzto, sakropļoto roku un tūlīt ļaus tai nokrist.

Pirmais ārsts, vēl neizmeklējis cietušo, pavaicāja:

—    Kas viņu atnesa?

—    Es, ser, — atbildēja Lizija, un visi klātesošie palūkojās viņā.

—    Jūs, meitenīt? Jūs taču nespētu šādu smagumu pacelt, kur nu vēl nest!

—    Citā reizē droši vien nespētu, bet šoreiz, varat man ticēt, atnesu.

Ārsts palūkojās Lizijā vērīgi, un viņa skatiens pauda līdzjūtību. Sadrūmis viņš aptaustīja brūces galvā, pieskārās lauztajām rokām un saņēma vienas rokas plaukstu.

Ak Dievs, vai viņš ļaus rokai krist?

Ārsts likās šaubāmies. Plaukstu viņš ilgi neturēja, bet saudzīgi to nolaida, paņēma sveci, rūpīgāk nopētīja brūces galvā, tad ieskatījās acu zīlītēs. Nolicis sveci atpakaļ uz galda, viņš saņēma vēlreiz roku. Tikmēr istabā bija ienācis otrs ārsts; abi čukstus pārmija dažus vārdus, tad roku saņēma otrs ārsts. Arī tas neļāva rokai nokrist, bet, brīdi paturējis, lēnām to nolaida.

—    Parūpējieties par nabaga meiteni! — sacīja pirmais ārsts. — Viņa ir pusnemaņā. Neko ne redz, ne dzird. Jo labāk viņai pašai! Nemodiniet, lūdzami, aiznesiet uzmanīgi uz gultu! Nabadzīte, nabadzīte! Apbrīnojama meitene, vēl tikai diemžēl nav zināms, vai šī varonīgā sirds nav atdota nelaiķim! Apejieties ar viņu saudzīgi!

i y

VII NODAĻA

Labāk būt Ābelam nekā Kainam.

Pār Dūņupes dzirnavu dambja slūžām ausa rīts. Debesīs vēl mirgoja zvaigznes, bet austrumu pamalē cēlās palsa atspīda, kas lika naktij atkāpties. Mēness bija norietējis, upes krasti tinās miglas autos, un cauri tās lāņiem koki šķita vērtušies rēgos un arī ūdens blāvoja kā rēgs. Visa zeme vērās pretī spokaina, spokainas spīdēja dziestošās zvaigznes, un debesjuma saltās acs stindzinātā tālā, nespodrā blāzma austrumos šķita līdzīga tukšumā vērstam miroņa skatienam.

Varbūt tamlīdzīgas domas nāca prātā matrozim, kas vientujš stāvēja slūžu malā. Lai būtu kā būdams, Brcdlijs Hedstouns lūkojās blāzmas virzienā, kad pēkšņi sacēlusies spirgta vēsmiņa aizsanēja pāri upei, it kā viņam pačukstēdama kaut ko tādu, kas rēgainajiem kokiem un regainajam ūdenim lika nodrebēt… vai varbūt piedraudēt… jo iztēlē viss ir iespējams.

Bredlijs novērsās un, piegājis pie slūžu uzrauga namiņa, paraustīja durvis. Tās bija aizslēgtas no iekšpuses.

—    Varbūt baidās no manis? — klauvēdams viņš nomurmināja.

Bezgodis Raiderhuds drīz pamodās, atšāva aizbīdni un ielaida Bredliju namiņā.

—    Re nu, visotrākais saimnieks, bet es jau nospriedu, ka esat beigts un pagalam. Bijāt prom veselas divas naktis. Domāju, sak, aizlaidies lapās, un jau grasījos likt avīzē sludinājumu, ka tiekat meklēts.

Bredlija seja samācās tā, ka Raiderhuds nolēma tikko izteikto mājienu padarīt par glaimiem.

—    Tak kur nu jums, saimniek, kur nu jums tā izrīkoties, — galvu purinādams, viņš turpināja. — Klusībā uzjautrinājies par tik smieklīgu domu, nu uz mata kā tādu spēlīti spēlēdams, vai zināt, ko es sev sacīju? Sacīju: «Viņš tak ir godavīrs.» Taisni tā es sacīju: «Viņš ir godavīrs caur un cauri.»

Zīmīgi šķita, ka Raiderhuds neuzdod nevienu jautājumu. Pirmoreiz viņš Bredlijā palūkojās, kad vēra vaļā durvis, un nu palūkojās otrreiz (pavisam slepus), pēc ciemiņa sejas izteiksmes tūdaļ, noprazdams, ka te nu jebkura tincināšana ir lieka.

—    Brangu brīsniņu jums, saimniek, vajadzēs nosnausties, iekams prāts nesīsies uz brokastošanu, — sacīja Raiderhuds, kad Bredlijs apsēdās un, zodu pret plaukstu atbalstījis, ar acīm ieurbās grīdā. Un atkal zīmīgi šķita, ka runādams Raiderhuds izlikās kārtojam nožēlojamās mēbeles, lai tikai rastos iegansts neskatīties viesim virsū.

—    Jā, laikam gan jāliekas nogulēties, — nepakustēdamies atbildēja Bredlijs.

—    Aridzan es jums ieteiktu taisni to pašu, — piekrita Raiderhuds. — Vai neesat dikti izslāpis?

—    Jā. Derētu gan padzerties, — atbildēja Bredlijs, taču šķita, ka viņš lāgā neklausās.

Misters Raiderhuds uzlika galdā pudeli, atnesa krūku auksta ūdens un sajauca viesim dzeramo. Pēc tam viņš izpurināja segu, rūpīgi pārklāja ar to lāviņu, un Bredlijs neizģērbies likās gulēt. Dzejiski izteicies, ka pēc nakts dusas vēl maķenīt izstaipīšot kaulus, Raiderhuds, kā iepriekš, apmetās koka atzveltenī pie loga un, kā iepriekš, cītīgi vēroja viesi, līdz tas iemiga. Tad viņš piecēlās un spožajā dienas gaismā acīgi nopētīja gulētāju no visām pusēm. Pēc tam izgāja ārā pie slūžām apdomāt redzēto.

—    Viena piedurkne zem elkoņa ieplēsta, otra bezmaz vai pavisam no pleca norauta. Kāds viņā iekrampējies un turējies ciet no visa spēka, jo apkakle pie krekla turas vairs tikai vienā diegā. Pa zāli, lai, valstījies un ūdenī mērcēts. Are, kur traipi, un, kas tie tādi. no kurienes radušies, tas man ir zināms. Urā!

Bredlijs gulēja ilgi. Pēcpusdienā pie slūžām no upes augšteces piebrauca liellaiva. Augu dienu citas laivas bija nākušas gan augšup, gan lejup pa upi, taču slūžu uzraugs uzsauca vienīgi šai pēdējai, it kā rūpīgi būtu apdomājis, kam apvaicāties pēc jaunākajām vēstīm. Matroži šo to pastāstīja, tomēr šķita, ka ielaisties garās un plašās runās viņi nevēlas.

Bija pagājušas divpadsmit stundas, kad Bredlijs beidzot pamodās.

—    Tik lēti vis es nenoticēšu, ka tu, draudziņ, visu šo laiku esi gulējis kā nosists! — sacīja Raiderhuds, lūrēdams no slūžām, līdzko ieraudzīja Bredliju iznākam no nafriiņa.

Bredlijs pienāca pie laipas, uz kuras bija apmeties Raiderhuds, un apvaicājās, cik ir pulkstenis. Raiderhuds atbildēja, ka esot tā starp diviem un trim.

—    Kad jūs nomainīs? — jautāja Bredlijs.

—    Parīt, saimniek.

—    Agrāk nevar?

—    Ne kriksi agrāk, saimniek.

Ar šo jautājumu abiem acīmredzot saistījās kaut kas Joti nozīmīgs. Raiderhuds gluži vai izgaršoja katru vārdu, atkārtodams tos un sacīto uzsvērdams ar noliedzošu galvas purināšanu: — … n-n-ne par vienu kriksi agrāk, saimniek.

—    Vai esmu jums teicis, ka šovakar došos projām? — Bredlijs pavaicāja.

—    Nē, saimniek, — Raiderhuds atsaucās līksmi un pa kalpīgi kā krietns sarunbiedrs, — to jūs man neesat vis sacījis. Droši vien gribējāt, un tak jau piemirsās. Kāpē; lai citādi jums, saimniek, galvā būtu uzradušās šaubas-

—    Došos prom, līdzko norietēs saule, — sacīja Bredlijs

—    Tālab jo vairāk jāieņem kāds kumoss, — piebilda Raiderhuds. — Iesim būdā uzkodīsim, saimniek!

Tā kā misters Raiderhuds savā saimniecībā tādiem sīku miem kā galddrāna nepievērsa uzmanību, «kumosa» pa sniegšana ilga tikai acumirkli, jo atlika pasniegt pannu ai trīs ceturtdaļām milzīga gaļas pīrāga, uzlikt galdā divus kabatas nažus, māla krūku un lielu, tumšu alus pudeli

Eda un dzēra abi, tomēr Raiderhuds ieturējās daudx pamatīgāk. Tā kā šķīvju nebija, godavīrs izgrieza no biezās pīrāga garozas divus krietni lielus trīsstūrus un ai iekšpusi uz augšu uzlika galdā — vienu priekšā sev, otru — viesim. Šais traukos viņš iekrāva prāvu kaudzi pīrāga pildījuma, tādējādi mielošanos darīdams vēl aizraujošāku, jo, iztukšojuši savdabīgo šķīvju saturu, abi ēdēji notiesāja arī pašus šķīvjus, turklāt ar lielu patiku uzgrābstīdami pa galdu izlijušo mērci, lai beidzot to tieši no naža iebāztu mutē, ja vien sarecējušie pikuči pa ceļam nebija no asmens noslīdējuši.

Bredlijs Hedstouns ar nazi rīkojās tik briesmīgi neveikli, ka Bezgodis nenocietās.

—    Pielūkojiet, visotrākais saimniek, — viņš iesaucās, — ņemsiet vēl un sagriezīsieties!

Brīdinājums tomēr nāca pārāk vēlu, jo Bredlijs tieši tai mirklī iecirta sev dziļu brūci. Nelaime ar to vēl nebeidzās, jo, palūdzis Raiderhudu apsiet pirkstu un nostājies tam cieši blakus, skolotājs aiz sāpēm pakratīja roku, nošķiezdams Raiderhuda svārku ar asinīm.

321

Kad pusdienas beidzot bija galā, viss, kas palicis pāri no šķīvjiem un no sarecējušās mērces pikučiem, tika sa-

ii iii?

bērts pannā klāt tam, kas bija palicis pāri no pīrāga, kurš noderēja par ērtu krātuvi dažnedažādu pārpalikumu taupīgai glabāšanai, Raiderhuds pielēja kausu ar alu un dzēra to ilgi, neatņemdamies. Pēc tam Bezgodis palūkojās Bredlijā, un acis viņam ļauni iedzalkstījās.

—    Visotrākais saimniek! — viņš čukstus ierunājās un, pārliecies pāri galdam, satvēra Bredliju aiz piedurknes.

—    Jaunākās ziņas visgarām upei jūs apsteigušas.

—    Kādas ziņas?

—    Kurš, pēc jūsu domām, — iesāka Raiderhuds un nicīgi noskurināja galvu, it kā nokratīdams nevajadzīgi uzsākto izlikšanos, — kurš izvilcis līķi? Uzminiet!

—    Minēšana nav manā dabā.

—    Izvilka viņa. Urā! To jūs šim veikli iegriezāt. Viņa izvilka!

Krampjainā sejas raustīšanās un vaigos pēkšņi ielijuši dusmu kvēle rādīja, cik smagi Bredliju Hedstounu ķērusi šī vēsts. Tomēr viņš nebilda ne vārda — ne laba, ne ļauna. Pieri savilcis, tikai drūmi nosmīkņāja, piecēlās, piegāja pie loga un, atspiedies pret palodzi, palūkojās ārā. Raiderhuds brīdi vēroja viesi. Tad, pārlaidis skatienu savam asinīm apšļakstītajam svārkam, viņš pašapzinīgi nopriecājās, ka minēšanā ir nesalīdzināmi pārāks par Bredliju.

—    Tik sen neesmu kārtīgi izgulējies, ka lūkošu vēlreiz nosnausties, — sacīja skolotājs, — ja vien jūs neiebilstat.

—    Lūdzams, ar lielāko prieku, visotrākais saimniek! — viesmīlīgi atsaucās namatēvs. Taču Bredlijs bija nolicies uz lāviņas, atbildi nemaz negaidījis, un nogulēja, līdz saule laidās rietā. Kad pamodies skolotājs iznāca ārā, lai dotos mājupceļā, viesmīlīgais namatēvs viņu jau gaidīja krastmalas zālienā pie strūdzinieku takas.

—    Ja man radīsies nepieciešamība vēl kādreiz ar jums tikties, atnākšu šurp pats, — sacīja Bredlijs. — Arlabunakt!

—    Ko citu vēlēt, lai tā arī būtu — ar labu nakti! — Tomēr, līdzko skolotājs atradās pāris soļu attālumā, Raiderhuds paglūnēja tam nopakaļ un pusčukstus piebilda:

—     Nekur tu man nebūtu sprucis, ja es negaidītu kuru katru bridi ierodamies savu pārinieku. Bet nekas, tālāk

' par jūdzi tu vis netiksi.

Pāriniekam, taisnību sakot, Raiderhudu vajadzēja nomainīt tikai pēc saules rieta, taču viņš lēni, kā pastaigādamies ieradās jau pēc stundas ceturkšņa. Nekavēdamies vairs līdz savas maiņas beigām, turklāt vēl izprasījis lieku

stundiņu, ko pāriniekam atdošot, pārņemot nākamo maiņu, Raiderhuds steigšus devās Bredlijam Hedstounarn pa pēdām.

Pēdu izsekošana Bezgodim vedās daudz veiklāk nekā Bredlijam. Viņa dzīves aicinājums un amats bija ložņāšana, slapstīšanās, izsekošana un uzglūnēšana, un šo amatu viņš bija apguvis meistarīgi. Jau no pašām slūžām uzņēmis jo ašu soli, viņš skolotāju panāca — panāca, pieiedams tik tuvu, lai sevi nejauši neatklātu, — iekams tas bija ticis garām nākamajām slūžām. Bredlijs ik pa brīdim palūkojās atpakaļ, tomēr savu izsekotāju nepamanīja. Raiderhuds mācēja izmantot jebkuru apkārtnes dāvāto iespēju, zināja, kad paslēpties dzīvžogā, kad nolīst aiz mūra, kad pietupties, kad pieplakt pie zemes, un pieprata vēl neskaitāmas citas viltības, kas palika nepieejamas apsēstā Bredlija trulajam prātam.

Drīz tomēr Raiderhudam nācās mest visas viltības pie malas un palikt nekustīgi uz vietas, jo Bredlijs pa tādu kā gatvi, kā jātnieku taku nogriezās skrajā upmalas mežiņā un tur nomaļā, viršiem un kazenājiem aizaugušā laucītē, kas bija kā nosēta kritušiem kokiem, ņēmās kāpaļāt pa ap trupējušajiem stumbriem, lēkādams kā skolaspuika, tikai nevis aiz puiciskas palaidnības, bet gan ar acīm redzamu nolūku.

—    Ko vēl tu man būsi sagudrojis? — Raiderhuds noburkšķēja, pasliedams galvu no grāvja un ar abām rokām mazliet pašķirdams dzīvžoga krūmu zarus. Taču skolotāja rīcība tūdaļ pat deva izsmeļošu atbildi. — Pie svētā Jurģa ar visu pūķi! — Raiderhuds iesaucās. — Viņš tak taisās uz peldēšanos!

Nogājis vēlreiz to pašu ceļu atpakaļ pāri kritušo koku stumbriem, Bredlijs upmalas zālītē sāka izģērbties. Mirkli radās aizdomas, ka viņš grasās izdarīt pašnāvību, taču rīkojas tā, lai atstātās pēdas liecinātu par nelaimes gadījumu.

—    Bet, ieņēmis galvā šitādu nodomu, tu nebūtu vis pasitis padusē paunu, ko izvilki no stumbra apakšas, — sacīja Raiderhuds. Tomēr viņš atviegloti nopūtās, kad peldētājs, iemeties ūdenī un pāris reižu novēzējis rokas, steigšus izkāpa krastā. — Dikti man negribētos tevi zaudēt, — Raiderhuds izjusti turpināja, — iekams neesu no tevis izdabūjis vēl kādu kušķi naudiņas.

Nolicies garšļaukus citā grāvī (kurā bija ierāpies, kamēr Bredlijs kūņo [1] jās pa ūdeni) un pašķīris dzīvžogā tik šauru spraudziņu, ka to nespētu pamanīt pat vismodrākā acs, Bezgodis Raiderhuds vēroja, kā peldētājs velk mugurā drānas. Brīnums pamazām vērtās arvien lielāks: kad, no galvas lidz kājām apģērbies, peldētājs izslējās visā augumā, tas bija gluži cits cilvēks, nevis tikko skatitais barkas matrozis

—    Ahal — noteica Raiderhuds. — Apģērbies taisni tāpatās kā tai vakarā. Skaidrsl Nu tu nekur vairs man nespruksi. Slīpēts gan tu esi. Bet man ir zināms kāds. kam prāts vēl vairāk slīpēts.

Pabeidzis ģērbšanos, peldētājs nometās uz ceļiern, ar abām rokām pačamdijās pa zāli, tad piecēlās, un padusē atkal bija pasista pauna Piesardzīgi palūkojies visapkārt, viņš nokāpa lidz ūdens malai un ar veiklu vēzienu iemeta paunu iespējami tālu upē. Tikai pēc krietna briža, kad skolotājs bija nogājis prāvu ceļa gabalu un aiz upes līkuma nozuda skatienam. Raiderhuds beidzot izrāpās no grāvja.

—    Nu, — viņš uzsāka apspriedi pats ar sevi, — vai dzīties pakal vai šitani reizē vēl palaist tevi vaļā un ķerties pie makšķerēšanas? — Nododamies sarunai ar sevi, viņš tomēr drošības labad pagāja pa skolotāja pēdām, līdz to atkal ieraudzīja — Ja šitanī reizē palaižu vaļā, tad citreiz man tevi jādabū ciet teitan vai arī pašam kauc kā pie tevis jāpiekļūst, — Raiderhuds turpināja, joprojām neatlaizdamies no Bredlija izsekošanas. — Ja tagad neķeršos pie makšķerēšanas, manu lomu var izvilkt cits. Lai notiek — laižu tevi vaļā un pats eju makšķerēt. — Galu galā izšķīries, viņš meta vajāšanai mieru un griezās atpakaļ.

Nelaimīgais, ko Raiderhuds pagaidām bija palaidis vaļā, lai drīz atkal grābtu ciet, devās uz Londonu. Aizdomīga skolotājam šķita ikkatra nejauši saklausīta skaņa, aizdomīgs likās ikkatrs ceļā gadījies gājējs, taru viņu, kā dažkārt ļaundari, kura rokas aptraipītas tuvākā asinīm, bija pārņēmusi dīvaina burvestibas vara, kas neļāva saskatīt īstās briesmas, kuras uzglūnēja ik uz soļa, apdraudēdamas viņa dzīvību. Domas neatkāpās no Raiderhuda, neatkāpās kopš abu pirmās sastapšanās vēlā vakara stundā, taču Raiderhuds nekad skolotājam nerādījās vajātāja lomā, bet ieņēma gluži citādu vietu, un, tā kā Bredlijs netaupīja pūliņus, visvisādi cenzdamies šo vietu pielāgot jaunajam paziņam vai jauno paziņu par varēm iespiest šai vietā, viņa prāts visu citu palaida secen neievērotu. Ari tā ir neizprotama burvestība, un veltīgi tai lūko turēties pretī ļaundaris, kura rokas aptraipītas tuvākā asinīm. Ir piecdesmit durvis, pa kurām var ienākt patiesība. Likdams lietā milzigas pūles un neizmērojamu viltu, viņš aizslēdz ar dubultatslēgu un aizšauj ar dubultaizbīdni četrdesmit deviņas, bet nepamana piecdesmitās, kas palikušas līdz kājai vaļā.

Turklāt Bredliju kā lāsts nomāca doma, kas viņu tirdīja negantāk nekā sirdsapziņas ēdas. Sirdsapziņas ēdas skolotājs nepazina, taču ļaundaris, lai arī šo atriebēju nelaizdams sev ne tuvumā, nespēj izvairīties no vēl lēnākām mocībām, kas liek viņam iztēlē atkārtot noziegumu aizvien no jauna, ikreiz parādot jo lielāku veiklību. Slēp kavu aizstāvēšanās runās un liekulīgajos atzīšanās vārdos šis mocības kā neatlaidīga melna ēna nolaižas pār izma nīgi slēptajiem meliem. Ja mans nodarījums ir tāds, kādu man piedēvē, vai ir ticams, ka esmu pieļāvis tādu un tādu kļūdu? Ja mans nodarījums ir tāds, kādu man piedēvē, vai tiešām es būtu palaidis garām nepamanītus tik apšaubāmus notikušā apstākļus, ko nekrietns viltus liecinieks var izmantot zemiskai manis nomelnošanai? Sāpīgās do mas, kas nelaimīgajam liek bt,. mitas meklēt sava nozie guma vājās vietas un vismaz iztēlē rīkoties gudrāk, kaut nekas vairs nav grozāms, — šīs domas padara noziegumu vēl smagāku, jo liek to pastrādāt nevis vienreiz, bet tūk stošiem reižu; jo bargāks sods jāizcieš drūmam raksturam kas nepazīst grēku nožēlu, jāizcieš ikreiz, kad šis domas to apciemo kā dzēlīgs izsmiekls.

Bredlijs turpināja ceļu, nevaldāma naida un atriebības dziņas savažots, bez mitas domādams, kā savas alkas būtu varējis labāk remdēt. Slepkavības rīks varēja būt noderi gāks, arī vieta un laiks veiksmīgāk izraudzīti. Gāzt cilvēkam tumsā ar mietu pa galvu no mugurpuses pašā upes malā — tas bija iecerēts itin brangi, tomēr būtu vajadzējis upuri uzreiz padarīt pretoties nespējīgu, bet tas pagriezās, ieķērās uzbrucējam krūtīs, un, lai cīniņu pabeigtu, iekams cietušajam nejauši uzrodas kāds palīgs, nācās to vēl līdz nāvei nepiebeigtu atmuguriski iegrūst upē. Ja varētu visu sākt vēlreiz, viņš rīkotos citādi. Varbūt paturētu upura galvu tā ilgāk zem ūdens. Varbūt to nogalētu ar pirmo triecienu. Varbūt nošautu. Varbūt nožņaugtu. Varbūt darītu to un varbūt šito. Pārcilātas tika visas varbūtības, lai tikai atsvabinātos no uzmācīgās domas, kas bija tikpat nepielūdzama, cik veltīga.

Mācibas skolā sākās nākamajā dienā. Skolēni nepamanīja skolotāja sejā gandrīz nekādu pārmaiņu, jo tā allaž bija vienlidz drūma un neizteiksmīga. Klaušinot skolēnus, Bredlijs Hedstouns tomēr nemitīgi atkārtoja savu ļaundarību, ikreiz ar lielākiem panākumiem. Stāvēdams ar krītu rokā un grasīdamies kaut ko rakstīt uz tāfeles, viņš domās pārlūkoja upi gan augšpus, gan lejpus notikuma vietas, gudrodams, vai ūdens kaut kur nav dziļāks un krasts stāvāks. Viņš tikko noturējās, nesākdams zīmēt uz 'āfeles, lai pats sev parādītu iecerētās vietas. Atkal un at kal viņš prātā sāka visu no jauna, uzlaboja ļaundarības paņēmienus gan lūgšanas laikā, gan uzdodot galvas rēķinus un pārbaudot skolēnu zināšanas, — no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Cārlijs Heksems tagad pats bija skolotājs un strādāja citā skolā, citas priekšniecības vadībā. Bija vakars, un Bredlijs pastaigājās pa savu dārziņu, nemanīdams, ka pa aizkaru spraugu viņu vēro mīlīgā, mazā mis Pičere, kura tikko bija ieprātojusies, vai nepiedāvāt viņam ožamo sāli pret galvassāpēm, kad uzticamā palīdze Mērija Anna pacēla roku.

—    Jā, Mērija Anna?

—    Jaunais misters Heksems, lūdzu, skolotāja, nāk ciemos pie mistera Hedstouna.

—    Ļoti jauki, Mērija Anna.

Mērija Anna atkal pacēla roku.

—    Runā vien, Mērija Anna!

—    Misters Hedstouns pamāja jaunajam misteram Heksemam, lai nāk iekšā, lūdzu, skolotāja, bet pats iegāja mājā, nepagaidījis jauno misteru Heksemu; taču nu arī viņš ir iegājis iekšā, lūdzu, skolotāja, un aizvēris durvis ciet.

—    No sirds priecājos, Mērija Anna.

Mērijas Annas roka telegrafēja vēlreiz.

—    Kas tev vēl sakāms, Mērija Anna?

—    Viņi droši vien lāgā nejūtas, palikuši tumsā, mis Pīčere, jo aizkari ir nolaisti un neviens tos nedomā vilkt augšā.

—       Par gaumi nestrīdas, — sacīja laipnā mis Pīčere un, , roku pie glītā tērpa ņiebura piekļāvusi, apspieda nopūtu,

kas lauzās pār lūpām, — par gaumi nemēdz strīdēties, Mērija Anna.

Ienācis tumšajā istabā un dzeltenīgajā nokrēsli ieraudzījis veco draugu, Cārlijs palika pie durvīm stāvam.

—    Nāc iekšā, Heksem, nāc iekšā!

Cārlijs paspēra soli, lai saņemtu pretī sniegto roku, bet pēkšņi atkal palika stāvam. Tikai ar pūlēm paceltās aizpampušās, asinīm pieplūdušās skolotāja acis sastapās ar bijušā skolnieka pētīgo skatienu.

—    Kas noticis, mister Hedstoun?

—    Noticis? Kur?

—    Jūs, mister Hedstoun, neko neesat dzirdējis? Ko runā par to nelieti — misteru Jūdžinu Reibernu? Viņš it kā esot nogalināts?

—    Tātad beigts gan! — iesaucās Bredlijs.

Aplaizījis lūpas, viņš palūkojās apkārt, uzmeta skatienu Cārlijam, kas stāvēja, acis no bijušā skolotāja nenolaiž dams, tad spēji nodūra galvu.

—    Esmu dzirdējis par šo vardarbību, — Bredlijs sacīja lūkodams savaldīt krampjaini sašķobītās lūpas, — bet nezinu, ar ko tā beidzās.

—    Kur šās vardarbības laikā bijāt jūs? — pieklusinājis balsi, vaicāja jauneklis un paspēra soli tuvāk skolotājam

—    Lai paliek! Es jums neko nejautāju. Neatbildiet! Ja jūs mani piespiedīsiet noklausīties atzīšanos, mister Hedstoun es jūs nodošu un izstāstīšu katru jūsu vārdu. Iegaumējiet! Atcerieties, ka es nejokoju. Nodošu jūs un izstāstīšu katru jūsu vārdu. Par to varat nešaubīties!

Bijušā skolnieka nodevīgums šķita nelaimīgajam stipri ķērāmies pie sirds. Gluži vai acīm saskatāma pār viņu nolaidās bezgalīgas vientulības un pamestības ēna.

—    Tagad pienākuši mana kārta runāt, — sacīja jau neklis. — Ja jūs vērsiet vaļā muti, atbildību par sekām uzņemieties pats! Tagad, mister Hedstoun, es celšu gaismā visu jūsu patmīlību — neprātīgo, mežonīgo un nevaldāmo patmīlību —, lai jums kļūtu skaidrs, kāpēc turpmāk mums nekas vairs nevar būt kopīgs.

Bredlijs palūkojās Cārliiā Heksemā kā skolniekā, kur? atbild stundā uzdoto, kas skolotājam zināms no galvas un tāpēc ir līdz nāvei apnicis. Tomēr beidzamo vārdu šim skolniekam viņš sen jau bija pateicis.

—    Ja šai uzbrukumā esat iejaukts jūs — es necenšos minēt, cik liela ir jūsu vaina, — jauneklis turpināja

—    vai arī jums par to kaut kas ir zināms — es necenšos minēt, kas un cik daudz, — vai arī jūs zināt, kurš ir uzbrucējs, — sīkākos minējumos es neielaidīšos, — jūs esai nodarījis man pārestību; kas nemūžam nav piedodama Jūs taču nenoliegsiet, ka kopā ar mani bijāt Templī, kad es izsacīju visu, ko par viņu domāju, un pats uz savu galvu piebildu arī, ko domāju par jums. Jūs taču nenoliegsiet, ka kopā ar mani izsekojāt viņu cerībā atgūt un vest pie prāta manu māsu, tāpat kā nenoliegsiet, ka jums izdevās mani iejaukt savos nodomos un panākt, lai es cik spēdams atbalstu jūsu nepārvaramo vēlēšanos manu māsu apprecēt. Un vai jūs varat noliegt, ka, neprātīgi dzīdamies pēc kārotā mērķa, esat arī pret mani sacēlis aizdomas? Vai tā ir jūsu pateicība, mister Hedstoun?

Bredlijs sēdēja, stīvi blenzdams tukšumā. Līdzko Cārlijs Heksems apklusa, viņš pievērsa tam skatienu, it kā joprojām skolniekam atprasītu uzdoto un nepacietīgi gaidītu, lai tas drīzāk beidz. Kad jauneklis atkal ierunājās, Bredlija seja no jauna sastinga kā akmenī.

—    Es neko jums neslēpšu, mister Hedstoun, — Cārlijs Heksems sacīja, draudīgi papurinādams galvu, — nav tagad īstā reize izlikties, ka nezinu to, kas man ir zināms, runa nav par šādiem tādiem sīkumiem, kuru atklāšana varētu kļūt jums bīstama. Mans sakāmais ir šāds: jūs bijāt labs skolotājs, un es biju labs skolnieks. Ar mani jūs droši varējāt lepoties, un, iemantojis sev labu slavu, es vairoju arī jūsu godu un slavu. Tiktāl viss ir skaidrs. Tā kā šai ziņā nevaram viens otram neko pārmest, gribu jums pierādīt, kādu pateicību saņēmu par to, ka darīju visu, lai piepildītos jūsu vēlēšanās attiecībā uz manu māsu. Jūs sagrāvāt manu labo slavu, jo tiku redzēts kopā ar jums, kad mani uzkūdījāt vērsties pret šo misteru Jūdžinu Reibernu. Tas ir pirmais jūsu nodarījums. Ja mans stingrais raksturs un nelokāmā izšķiršanās atsacīties no jums palīdzēs man atgūt godīgo vārdu, to būšu panācis tikai pats, tāpēc nekādus nopelnus necentieties piedēvēt sev. Pateicību no manis negaidiet!

Jauneklis apklusa, un Bredlijs Hedstouns atkal pievērsa viņam skatienu.

—    Pacietieties vien, mister Hedstoun, vēl es turpināšu. Izteikšu visu līdz galam, un, kāds ir gals, to esmu pasacījis jau iepriekš. Mana līdzšinējā dzīve jums nav nekāds noslēpums. Jūs zināt tikpat labi kā es, kādi šķēršļi mani kavējuši tikt dzīvē uz priekšu. Esmu jums stāstījis par tēvu, atklājis visu par savu māju, no kuras beidzot esmu, tā sakot, izrāvies un kura nebija nekāds godājams patvērums. Kad nomira tēvs, šķita, ka nu visi ceļi uz cilvēka cienīgu dzīvi ir pavērti. Taču kas to deva! Sākās sarežģījumi ar māsu.

Cārlijs runāja pašapzinīgi, viņa vaigos nemanīja parādāmies nodevīgu sārtumu, itin kā viss bijušais viņa sirdi neaizkustinātu ne mazāko stīgu. Nav arī nekāds brīnums, jo šī sirds bija tukša un salta. Vai patmīlis spēj dzīvē saskatīt ko citu nekā tikai sevi pašu?

—    Par māsu varu teikt, ka nezin ko dotu, lai jūs, mister Hedstoun, nemūžam nebūtu ar viņu sastapies. Tomēr jūs satikāties, un tagad vairs nav nozīmes par to sūkstīties. Uzticēju jums savas domas par māsu, stāstīju par viņas savādo raksturu, par smieklīgo turēšanos pretī maniem centieniem izcīnīt mums abiem dzīvē godājamu stāvokli. Jūs viņā iemīlējāties, un es cik spēdams jūs atbalstīju. Noskaņot māsu jums par labu man tomēr neizdevās, un galu galā mēs sadūrāmies ar šo misteru Jūdžinu Reibernu. Ko jūs esat izdarījis? Pierādījis, ka manas māsas nepatika pret jums no sākta gala bijusi dibināta, un mani padarījis par apsmieklu! Kāpēc jūs to darījāt? Tāpēc, mister Hedstoun, ka savai kaislibai pakļāvāties, tikai patmīlības dīdīts, ka rūpējāties vienīgi pats par sevi un man savās domās neatlicinājāt ne visniecīgāko vietu.

Stingro pārliecību, ar kādu Cārlijs Heksems ieņēma un prata aukstasinīgi noturēt savu nelokāmo nostāju, bija spējis radīt viens vienīgs cilvēces netikums — tas, kurā viņš vainoja savu bijušo skolotāju.

—    Apstākļi manā dzīvē aizvien sagadās tik dīvaini, — viņš turpināja, nu jau asarām birstot, — ka jebkuriem maniem pūliņiem izsisties uz augšu kāds mūždien aizliek kāju priekšā, lai gan pats tur nekādi neesmu vainojams. It kā nepietiktu ar to ļaunumu, kas man iepriekš nodarīts, jūsu vainas pēc tagad negods nāks arī pār manu galvu, ne tikai pār māsu, kuras vārds tiks saistīts ar jūsu ļaundarību, — par to es nešaubos, ja vien manas aizdomas ir pamatotas, un, jo sliktākā gaismā parādīsieties jūs, jo grūtāk man nāksies pasaulei pierādīt, ka nekādi neesmu ar jums saistīts.

Nosusinājis acis un grūti nopūties par nepelnīti ciestajām pārestībām, Cārlijs pagriezās uz durvju pusi.

—    Lai būtu kā būdams, esmu nolēmis iekarot sev godājamu vietu sabiedrībā un nevienam neļaušu stāties man ceļā. No māsas esmu atteicies un tagad atsakos no jums. Ja māsai esmu tik vienaldzīgs, ka viņa ar vieglu roku atļaujas graut manu labo slavu, lai iet savu ceļu, es iešu savējo. Nākotnes izredzes man ir spīdošas, un es tās pratīšu izmantot arī viens pats. Par jūsu sirdsapziņu, mister liedstoun, nerunāšu, jo nezinu, ko esat tai uzkrāvis. Lai kas arī jūsu sirdsapziņu nomāktu, jūs, cerams, apjēgsiet pienākumu turēties no manis iespējami tālāk un radīsiet apmierinājumu apziņā, ka negods vairs neskar nevienu citu kā tikai jūs pašu. Ar laiku ceru ieņemt savas tagadējās skolas pārziņa vietu, un, tā kā vienīgā skolotāja tur ir neprecēta, kaut arī pāris gadu par mani vecāka, iespējams, ka reiz apņemšu viņu par sievu. Ja jūs spējat gūt kaut niecīgu gandarījumu, uzzinājis manus nākotnes nodomus, tad tādas nu pagaidām ir ieceres, ko esmu cieši nolēmis piepildīt, lai sabiedrībā ieņemtu pienācīgu vietu. Un tagad beidzamais: ja apzināties savu vainu manā priekšā un gribat pāridarījumu cik necik izlīdzināt — padomājiet, palauziet galvu par to, ka jūs būtu varējis kļūt godājams cilvēks, ja pats savu dzīvi nebūtu izpostījis.

Vai gan ir grūti saprast, ka Cārlija Heksema teiktais nelaimīgajam stipri ķērās pie sirds? Varbūt viņš bija iemīļojis zēnu, kura izglītošanai gadiem nebija taupījis pūles, varbūt grūtā darbā pavadītos gadus vieglākus bija darijusi dienišķā saskarsme ar spožāku un attapīgāku garu nekā viņa paša pagausais prāts, varbūt brāļa un māsas lielā līdzība gan sejā, gan balsī deva izšķirošo triecienu, kas kritušajam vairs neļāva izkļūt no izmisuma tumsības. Lai kāds bija īstais iemesls — iespējams, visi kopā, — taču, līdzko Cārlijs bija aizgājis, Bredlijs Hedstouns nokāra likteņa apzīmogoto galvu, novēlās uz grīdas un, ar abām plaukstām kaistošos deniņus spiezdams, palika čokurā sarāvies aiz neizteicamām mokām, ko neatviegloja neviena vienīga asara.

Bezgodis Raiderhuds visu šo dienu rosījās gar upi. Cītīgā makšķerēšana iepriekšējā vakarā panākumiem nebija vainagojusies, jo drīz vien bija uzkritusi tumsa. Nākamajā dienā makšķerniekam uzsmaidīja laime, un Dūņupes dzirnavu dambja slūžu uzrauga namiņā viņš atgriezās, pasitis padusē paunā iesieto lomu.

VIII NODAĻA

Šķipsniņa piparu.

Leļļu šuvēja uz «Pabsija un kompānijas» iestādi Sentmērijeksā vairs negāja kopš dienas, kad nejaušs gadījums bija pavēris viņai iespēju ieraudzīt patiesā gaismā mistera Raijas sikstuligo liekuļa dabu (vismaz viņai tā šķita). Šūdinādama lellēm tērpus, viņa bieži klusībā apcerēja šā godājamā blēža stiķus un niķus, bet iepirkties gāja, kur pagadījās, un ne ar vienu nesatikās. Pamatīgi visu pārdomājusi, viņa nolēma Liziju Heksemu nebrīdināt, jo nosprieda, ka draudzene pati agri vai vēlu sev par nožēlu saskatīs Raijas īsto seju. Tāpēc vēstuļu apmaiņā ar Liziju viņa savu atklājumu noklusēja, toties gari un plaši ap rakstīja sava palaidnīgā bērna apgrēcības, piebilzdama, ka tas jo dienas jo kļūstot nejaukāks.

—    Ak tu, nekrietnais vecais resgalil — pirkstu draudigi kratīdama, mis Rena mēdza sacit. — Galu galā tu pa nāksi, ka būšu spiesta aizbēgt no mājām, — noteikti panāksi un tad varēsi kratīties, kamēr izjuksi gabalu gabalos, bet nebūs neviena, kas tos savāci

Pēc tik drausmīga gala pareģojuma nekrietnajam vecajam palaidnim pavisam saplaka dūša, un pinkšķēdams un vaimanādams viņš kratījās tikām, līdz izkratījās no mājām un iekratīja sev rīklē kārtējo trīpensu devu. Tomēr, vai nu līdz nemaņai piedzēries, vai līdz nemaņai skaidrā prātā (bija sasniegta tā pakāpe, kad skaidrā prātā viņš kļuva vēl nesamanīgāks), puslēmētais putnu biedēklis saklausīja sirdsapziņas balsi, kas atgādināja, ka viņš nodevis savu vērīgo māti par sešdesmit sen jau notemptām trīspensu ruma devām un ka tās vērīgais skatiens agri vai vēlu viņu pieķers nozieguma vietā. Ņemot to visu vērā un vecā pļēgura garīgajam stāvoklim piebiedrojot viņa miesas stāvokli, atliek secināt, ka rozēm kaisītajā gultā, kurā atdusējās misters Lellis, šim krāšņumam nobiruši gan ziedi, gan lapas un viņam nu jāguļ uz kailiem kātiem un durstīgiem ērkšķiem.

Kādudien, vēdināšanai atvērusi durvis, mis Rena cītīgi strādāja un aiz vientulības smalkā balstiņā viteroja skumju dziesmiņu, ko, žēlodamās par vaska truslumu un neizturību, būtu varējusi dziedāt lelle, kurai tobrīd tika šūdināts tērps; pēkšņi pacēlusi acis, meitene ieraudzīja, ka, nostājies durvju priekšā, viņu vēro misters Fledžbijs.

—    Man jau šķita, ka tā esat jūs, — misters Fledžbijs sacīja un uzkāpa pa abiem pakāpieniem.

—    Ko jūs sakātl — atcirta mis Rena. — Savukārt man šķita, ka tas esat jūs, jaunais cilvēk. Kāda sagadīšanās! Jūs neesat alojies, un es neesmu alojusies. Esam gan mēs abi gudril

—    Nu, kā jums labi klājas? — apvaicājās Fledžbijs.

—         Tāpat vien pa vecam, ser, — atbildēja mis Rena, — Kā var klāties nabaga mātei, ko nerātns bērns novedis lidz neprātīgam izmisumam.

Blenzdams apkārt, vai kur neieraudzīs tikko pieminēto palaidni, Fledžbijs iepleta šaurās ačeles tik platas, ka tās gandrīz likās gluži parasta lieluma acis.

—        Jums bērnu nav, — mis Rena turpināja, — tāpēc mums nav nozīmes apspriest ģimenes jautājumus. Kam varu pateikties par man parādīto godu un labvēlību?

—         Manam nodomam iepazīties ar jums tuvāk, — atbildēja misters Fledžbijs.

Mis Rena, nule dzīrusies nokost diegu, palika pavērtu muti un izteiksmīgi palūkojās Fledžbijā.

—         Sen neesam tikušies, — sacīja Fledžbijs, — vai jums tā nešķiet?

—    Nē, — mis Rena atcirta kā ar cirvi.

—         Tā nu es ieprātojos atnākt un aprunāties ar jums par kādu blēdīgu draugu no Izraēla cilts, — Fledžbijs turpināja.

—         Tātad viņš jums pateica, kur es dzīvoju? — pavaicāja mis Rena.

—         Es viņam jūsu adresi izspiedu, — sastomījies atbildēja Fledžbijs.

—        Jūs laikam ar viņu tiekaties varen bieži, — neslēpdama aizdomas, sacīja mis Rena. — Tā vien šķiet, ka va ren bieži — par spīti visam.

—    Bieži gan, — piekrita Fledžbijs. — Par spīti visam.

—         Joprojām neesat atmetis cerības izlūgties viņa žēlastību? — nolīkusi pār lelli, kurai tobrīd veltīja visu savu amata prasmi, apvaicājās šuvēja.

—         Nē, neesmu, — purinādams galvu, atbildēja Fledžbijs.

—         Palūk, kā! Lūdzaties vienā lūgšanā, bet vajā no viņa nelaižaties vis? — cītīgi darbodamās gar lelli, sacīja mis Rena.

—    Pareizi teikts — nelaižos vis, — atbildēja Fledžbijs.

Mis Rena visu uzmanību veltīja darbam un ierunājās

,tikai pēc krietnas klusēšanas.

—    Vai jūs dienat armijā?

—    Ne gluži, — jautājuma glaimots, atbildēja Fledžbijs.

—    Varbūt flotē?

—    N-nē, — sacīja Fledžbijs. Abas noliedzošās atbildes no Fledžbija rrnites izskanēja tā, it kā, nedienēdams ne armijā, ne flotē, viņš tomēr būtu saistīts gan ar vienu, gar

otru.

—    Kas tad jūs esat? — noprasīja mis Rena.

—    Džentlmenis, kas cits, — atbildēja Fledžbijs.

—        Ak tāl — noteica Dženija un, ar atbildi apmierināta, savilka lūpas urskulī. — Nūja, skaidrsl Tāpēc jums ir tik daudz vajas noņemties ar lūgšanos. Laikam taču esat varen krietns un lādzīgs džentlmenisl

Misters Fledžbijs saprata, ka ir pārlieku tuvojies uzrakstam «Uzmanību, bīstamil», tāpēc nolēma iegriezties citā ceļā.

—         Labāk parunāsim par blēdīgāko no visiem blēžiem, — viņš sacīja. — Kas šim padomā ar to jūsu smuko draudzeni? Bez nolūka viņš tak nekur iekšā nejauktos. Bet kāds viņam ir nolūks?

—        To nu gan nemācēšu jums pasacīt, ser, — rātni atbildēja mis Rena.

—         Sis viltnieks negrib atzīties, kurp jūsu draudzene aizbraukusi, — sacīja Fledžbijs, — bet man taisni tagad sagribējies vēlreiz uz šo meiteni paskatīties. Un es zinu, ka viņam ir zināms, kurp tā aizbraukusi.

—        To nu gan nemācēšu jums pasacīt, ser, — mis Rena atkārtoja.

—        Un arī jums ir zināms, kurp viņa aizbraukusi, — Fledžbijs uzdrošinājās apgalvot.

—    Nudien nemācēšu jums to pasacīt, ser, — atteica mis

Rena.

Par atbildi mistera Fledžbija glūnīgajam skatienam neparasti smailais zodiņš tik strauji paslējās gaisā, ka laipnais džentlmenis labu brīdi neatskārta, kā aizraujošo dialogu pabeigt. Pēdīgi viņš sacīja)

—    Mis Dženija! Ja nemaldos, tāds ir jūsu vārds.

—         Kas tur ko maldīties, ser, — aukstasinīgi atbildēja mis Rena, — ja esat to uzzinājis no visdrošākajiem avotiem. Es taču pati jums pateicu, ka mani sauc.

—        Mis Dženija! Labāk netrauksimies debešos un nepiebiedrosimies mirušajiem, bet paliksim dzīvi tepat uz zemes virsas. Varat man ticēt, ka tas ir izdevīgāk, — sacīja Fledžbijs un, lai priekšlikums šķistu iespējami pievilcīgāks, pamirkšķināja leļļu šuvējai ar aci. — Jūs pati pārliecināsieties, ka tas ir daudz izdevīgāk.

—         Varbūt jūs, jaunais cilvēk, — teica mis Dženija un, turēdama lelli izstieptā rokā, ar otru piespieda šķēres pie

lūpām un atmestu galvu nolūkojās savā mākslas darbā, it kā visu viņas uzmanību saistītu tieši tas, nevis saruna ar Fledžbiju, — ,varbūt jūs paskaidrosiet, ko gribat sacīt, citādi man tā paliek tīrā ķīniešu ābece. Tērpa rotājumam, dārgumiņ, mazliet pietrūkst zilas lentes. — So atziņu veltījusi savai daiļajai klientei, mis Rena parakņājās atgriezumos turpat priekšā uz galda, nošņāpa strēmeli zila auduma un ievēra adatā zilu zīda diegu.

—    E-ē, vai jūs manī klausāties? — ievaicājās Fledžbijs.

—    Klausos gan, ser, — atbildēja mis Rena, lai gan pēc viņas izturēšanās to nekādi nevarēja nomanīt. — Vēl mazliet zilas lentes tērpa rotājumam, dārgumiņ.

—    Nu tad tā, — Fledžbijs atsāka, nejuzdamies visai ērti dīvainajā situācijā, kādā nācās sarunu turpināt. — Ja jūs klausāties …

(— Gaišzila lentīte, manu mīļumiņ, — mundri sacīja mis Rena, — vislabāk piestāvēs jūsu gaišajai sejas ādai un lindzeltenajām cirtām.)

—    Tātad, ja jūs manī klausāties, — Fledžbijs turpināja, — ticiet, ka jums tas būs izdevīgāk. Pamazām viss izvērtīsies tā, ka audumu pārpalikumus pie «Pabsija un kompānijas» varēsiet pirkt par pašizmaksu vai pat dabūt gluži par velti.

«Aha!» nodomāja leļļu šuvēja. «Grozieties kā vien mācēdamas, Glūnactiņas, tik un tā es saprotu, ka par «Pabsiju un kompāniju» noteicējs galu galā esat jūs. Ai, Glūnactiņas, Glūnactiņas, ar viltības trūkumu jūs vis nesirgstat!»

—    Esmu pārliecināts, mis Dženija, ka jums nekas nav pretī kaut visus pirkumus dabūt par velti, — Fledžbijs turpināja.

—    Patiešām varat palikt pie pārliecības, — galvu zīmīgi klanīdama, atbildēja leļļu šuvēja, — ka man nekad nekas nebūs pretī tikt pie naudas.

—    Redziet nu, — atzinīgi noteica Fledžbijs, — tāda atbilde jau ir pavisam saprātīga. Redzu, ka esat nolaidusies no debešiem un piebiedrojusies dzīvajiem. Atļaušos, mis Dženija, izteikt aizrādījumu, ka jūsu draudzība ar šo Jfl-

dasu bija pārāk cieša, lai varētu palikt ilgstoša. Jo tuvāk šitādu Jfidasu iepazīst, jo vieglāk ieraudzīt, kāds viņš ir nelietis, — sacīja Fledžbijs un atkal pamirkšķināja Dženijai.

—    Varu jums atzīties, ka neesmu vairs ar viņu draugos, — acis no darba nepaceldama, teica mis Dženija.

—    Zinu, ka vairs neesat draugos, — sacija Fledžbijs. — Zinu visu. Kā man gribētos šim Jūdasam ieriebt, lai viss nenotiktu pēc viņa nelietīgā prāta. Daudz ko viņš panāk gan ar varu, gan ar viltu, tak — velns parāvis! — nevar pieļaut, lai pēc viņa prāta notiktu viss. Tas būtu par traku. — Misters Fledžbijs runāja tik dedzīgā sašutumā, it kā tiesas priekšā aizstāvētu apvainotu tikumību.

—    Ko varu līdzēt es, lai viss nenotiktu pēc viņa prāta? — apvaicājās leļļu šuvēja.

—    Es sacīju — pēc viņa nelietīgā prāta, — Fledžbijs iejaucās.

—    Lai būtu — pēc viņa nelietīgā prāta.

—    Tūliņ atbildēšu, — sacīja Fledžbijs. — Man ir prieks, ka vaicājat, — tātad esat piebiedrojusies dzīvajiem. Taisni to es arī no jūsu apķērīgā prāta gaidīju. Redziet, vaļsirdīgi runājot…

—    Ko? — iesaucās mis Dženija.

—    Teicu — vaļsirdīgi runājot, — mazliet apjucis atkārtoja misters Fledžbijs.

—    Ak tā gan!

—    Man dikti gribētos izjaukt to, ko viņš izprātojis pret jūsu smuko draudzeni. Tur ir kāds āķis. Varat nešaubīties, ka šitam Jūdasam tur ir savs āķis. Bez nolūka viņš nekam klāt neķersies, un nodoms kā likts nekāds labais vis nav. Lai nodoms būtu kāds būdams, viņš ir nodomājis, — mistera Fledžbija runas dāvanas nepakļāvās iespējai izvairīties no tautoloģijas, — no manis slēpt, ko ar šo meiteni ir izdarījis. Tāpēc es jautāju jums — cilvēkam, kam viss ir zināms, — ko viņš ar meiteni izdarījis? Neko vairāk nevaicāju. Vai tas ir daudz prasīts, ja mēs zinām, ka atbilde jums atmaksāsies?

Mis Dženija Rena, pēc sava pēdēja izsauciena acis no zemā galdiņa vairs nepacēlusi, brīdi sēdēja nekustīgi, adatu no pirkstiem neizlaizdama. Pēkšņi viņa atkal cītīgi atsāka darbu un, šķībi lūkodamās misterā Fledžbijā, zodiņu izslējusi, ievaicājās:

—    Kur jūs dzīvojat?

—    Olbenijā, Pikadilijā, — atbildēja Fledžbijs.

—    Kad jūs var sastapt mājās?

—    Jebkurā brīdī.

—    Ap brokastlaiku? — strupi un skarbi kā parasti noprasīja Dženija.

—    Pati īstākā reize, — atbildēja Fledžbijs.

—     Iegriezīšos pie jums jau rīt, jaunais cilvēk. Sīm divām dāmām, — viņa norādīja uz lellēm, — Bondstrītā norunāta satikšanās tieši pulksten desmitos. Nogādājusi abas tur, braukšu tūdaļ pie jums. — Savādi iesmējusies, mis Dženija norādija uz savu kruķi, kas viņai noderēja ekipāžas vietā.

—    Are, nu jūs esat pavisam atdzīvojusies! — celdamies kājās, iesaucās Fledžbijs.

—    Tikai vienu paturiet prātā! Neko es jums neapsolu,— sacīja leļļu šuvēja un divreiz ar adatu pabakstīja mistera Fledžbija virzienā, it ka izdurdama tam abas acis.

—    Jā, jā. Saprotu, — atbildēja Fledžbijs. — Papriekš nokārtosim visu, kas saistīts ar tnaksu par audumu pārpalikumiem. Tas jums būs izdevīgs darījums — varat ne šaubīties. Uz redzēšanos, mis Dženija!

—    Uz redzēšanos, jaunais cilvēk!

Mistera Fledžbija pievilcīgais stāvs nozuda aiz mājas stūra, un mazā šuvēja atkal cītīgi ķērās pie darba — grieza, diedza un šūdināja, sašuvusi atkal grieza un diedza, bez initas kaut ko klusu purpinādama.

—     Viss miglā, miglā, miglā tīts. Neko nesaprotu. Vai Glūnactiņas un vilks būtu sametušies uz vienu roku? Vai Glūnactiņas un vilks viens pret otru noskaņoti naidīgi? Neko nesaprotu. Nabaga Lizija, vai viņi abi pret tevi sazvērējušies un nu dara, ko katrs mācēdams? Neko nesaprotu. Varbūt Glūnactiņas ir Pabsijs un vilks ir kompānija? Neko nesaprotu. Pabsijs paliek uzticīgs kompānijai un kompānija — Pabsijain? Pabsijs krāpj kompāniju, un kompānija krāpj Pabsiju? Neko nesaprotu. Ko Glūnactiņas sacīja? «Vaļsirdīgi runājot»? Kā tad! Lai no kurienes vējš pūš, šitas jauneklis ir gatavais melis. Neko vairāk pagaidām nevaru izlobīt, un jūs, jaunais cilvēk, droši varat doties uz savām mājām Olbenijā, Pikadilijā, un mierīgi likties uz auss — lai jums salds miegs! — To sacīdama, mazā šuvēja atkal izdūra Fledžbijam abas acis un, pa sviedusi gaisā pavedienu, izveicīgi ar adatu savilka diegu mezglā un piedevām uzmeta jaunajam cilvēkam kaklā cilpu.

Ar vārdiem nav aprakstāmas šausmas, ko tai vakarā . izcieta misters Lellis, kamēr viņa bargā audzinātāja, dziļās domās nogrimusi, čakli strādāja, jo, līdzko tā sakustējās vai nejauši pacēla skatienu, viņam šķita, ka tūdaļ tiks atmaskots. Turklāt, pamanījusi, ka vecais resgalis, blenzdams viņā, drebināi un kratās pie visām miesām,

mis Dženija ikreiz nosodoši pašūpoja galvu. Sodība, ko tautā mēdz dēvēt par trīcekli, tai vakarā mis Dženijas resgali bija sagrābusi pilnīgi savā varā, tāpat kā murgi, ko tautā dēvē par baltajām pelītēm; nabadziņš izcieta elles mokas, kuras vēl skaudrākas darīja sirdsapziņas ēdas, kas ik pa brīdim lika viņam novaidēties: «Sešdesmit trīspensu devas.» Tā kā šie šļupsti grūti bija uztverami kā atzīšanās, bet drīzāk gan šķita ar Gargantijas vērienu viesmīlim uzsaukts dzēriena pasūtījums, misteram Lellim uzbruka jaunas nepatikšanas, jo mis Dženija šais brīžos ņēma viņu uz grauda dubultā niknumā, apbērdama ar rūgtiem pārmetumiem.

Elles mokas izcieta ne jau misters Lellis viens pats, šī diena tikpat mokoši pagāja arī leļļu šuvējai. Tomēr, nākamajā rītā agri uzcēlusies, viņa devās uz Bondstrītu nogādāt pēc piederības abas iepriekšējā vakarā sapostās leļļu dāmas un pēc tam savu ekipāžu pagrieza Olbeniias virzienā. Piestājusi pie nama, kurā mita misters Fledžbijs, viņa durvjpriekšā ieraudzīja ceļa drānās tērpušos dāmu, kas turēja rokā — saki viens cilvēks! — džentlmeņa platmali.

—    Pie kā jūs iedama? — bargi noprasīja dāma.

—    Augšstāvā, pie mistera Fledžbija.

—    Pašlaik tas nav iespējams. Pie mistera Fledžbija at nācis kāds džentlmenis. Un es šo džentlmeni gaidu. Driz viņš darīšanas būs nokārtojis, tad jūs varēsiet~kāpt augšā Kamēr džentlmenis nav iznācis, jums būs jāpagaida tepat. — Tā kā dāma augumā bija padevusies varen spēcīga un izskatījās pietiekami apņēmīga, lai leļļu šuvējai aizšķērsotu ceļu ar rokas kustību vien, mis Dženija palika stāvam.

—    Kas ir? Ko jūs klausāties? — apjautājās dāma.

—    Es nemaz neklausos.

—    Ko jūs sadzirdat? — vaicāja dāma, mazliet pārveidojusi jautājumu.

—    Kāds tā kā sprauslātu, kā spurktu, — vaicājoši paraudzījusies dāmā, atbildēja mazā šuvēja.

—    Varbūt misters Fledžbijs mazgājas dušā, — smaidīdama sacīja dāma.

—    Kāds, šķiet, piedevām vēl dauza paklāju.

—    Droši vien mistera Fledžbija paklāju, — sacīja smaidošā dāma.

Diendienā tikdamās ar savām mazajām klientēm, mis Rena bija labi iepazinusi dažādus smaidus, kaut arī tie atplauka tikai leļļu vaidziņos. Tomēr tādu smaidu, kāds parādījās šās dāmas sejā, viņa nekad vēl nebija redzējusi. Kāsis raustīdamās izpletās, lūpas sašķobījās, un uzacis saraucās. Smaidā jautās arī prieks, taču tas bija tik negants, ka mis Rena nodomāja — labāk nemūžam nepriecāties, lai tikai prieks neizpaustos šādā smaidā.

—    Nu, — sacīja dāma, vērodama meiteni. — Kā jums liekas tagad?

—    Cerēsim, ka nekas ļauns nav atgadījies, — teica mazā šuvēja.

—    Kur? — ievaicājās dāma.

—    Nezinu, kur, — palūkodamās apkārt, atbildēja mis Rena. — Savu mūžu neesmu dzirdējusi tik dīvainas skaņas. Kā jums šķiet — vai nevajadzētu saukt kādu palīgā?

—    Domāju, ka nevajadzētu vis, — atbildēja dāma un, daudznozīmīgi saraukusi pieri, pienāca Dženijai tuvāk.

Pamanījusi šo mājienu, mis Rena atteicās no sava nodoma un ņēmās blenzt dāmā tikpat cieši, kā tā vērās viņā. Dīvainās skaņas neapklusa, un Dženija ieklausījās tajās arvien lielākā izbrīnā; klausījās ari svešā dāma, taču tās nesatricināmais miers neliecināja ne par vismazāko izbrīnu.

Drīz i-itas pēc citām blākšķēdamas aizcirtās vairākas durvis un pa kāpnēm aizelsies, pietvīcis sarkans kā novārīts vēzis, nodrāzās džentlmenis ar vaigubārdu.

—    Viss nokārtots, Alfred? — apvaicājās dāma.

—    Labāk nevar vēlēties, — atbildēja džentlmenis un paņēma platmali.

—    Nu jūs varat kāpt augšā pie mistera Fledžbija, — uzpūtīgi sacīja dāma un cēli aizsoļoja.

—    Jā, un paķeriet līdzi šos sprungu]us, — pieklājīgi piebilda džentlmenis, — un esiet tik laipna, nododiet tos misteram Fledžbijam līdz ar mistera Alfrēda Lemla atvadu sveicienu pirms viņa aizbraukšanas no Anglijas. No mistera Alfrēda Lemla. Lūdzu jūs — pasakiet vārdu parcizil

Trīs sprunguļi bija viss, kas palicis pāri no salauzta resna, lokana niedres spieķa. Neko nesapratusi, mis Dženija tomēr sprunguļus paņēma, un džentlmenis, ņirdzīgi smīnēdams, atkārtoja:

—. Esiet tik laipna — no mistera Alfrēda Lemla. Atvadu 'sveiciens pirms aizbraukšanas no Anglijas.

Tad, panācis dāmu, viņš cienīgi aizsoļoja, bet mis Dženija, uz kruķa balstīdamās, lēnītēm kāpa augšā.

—    Lemls, Lemls, Lemls. — mis Dženija purpināja, ar mokām pārvarēdama kāpienu pēc kāpiena. — Kur es šo vārdu esmu dzirdējusi? Lcmls, Lēmis, Lemls. Zinu gan! Sentrnērijeksā!

Kad leļļu šuvēja piezvanīja pie Fledžbija durvīm, viņas sīkā sejiņa atplauka smaidā aiz prieka par tikko attapīgi izdarīto atklājumu. Uz zvanīšanu neviens neatsaucās, lai gan dzīvoklī joprojām skanēja ārkārtīgi dīvainā, neizprotamā sprauslāšana.

—    Žēlīgais Dievs! Vai tik tur Glūnactiņas nesmok nost! — mis Dženija iesaucās.

Paraustījusi zvanu vēlreiz un atkal palikusi bez atbildes, viņa ar plecu pastūma durvis, un tās tūdaļ padevās. Atgrūdusi durvis līdz galam vaļā, mis Dženija priekšnamā nemanīja nevienu dzīvu dvēseli, bet, tā kā sprauslāšana turpinājās, viņa uzdrošinājās atvērt nākamās durvis un aiz tām ieraudzīja nepārspējamu skatu — misters Fledžbijs kreklā, turku biksēs un turku cepuri galvā sēkdams un sprauslādams vārtījās pa grīdas paklāju.

—    Ak Kungs! — viņš elsodams dvesa. — Ak žēlīgās debesis! Turiet ciet zagli! Es tūliņ nosmakšu. Deg! Žēlīgās debesis! Odeni! Dodiet jel ūdeni! Veriet durvis ciet! Mani galē nost. Ak Kungs! — Un. sprauslādams vēl trakāk, viņš atkal ņēmās vārtīties.

Mis Dženija no otras istabas steigšus atnesa glāzi ūdens Fledžbija moku remdēšanai, un viņš tusnīdams, sprauslādams, pastarpām skaļi kāsēdams, nodzēra malku, tad bezspēcīgi pieplaka ar galvu savai glābējai pie krūtīm.

—    Ak žēlīgā debess! — Fledžbijs iesaucās, atkal aizrīdamies. — Sāls un šņaucamā tabaka. Visur — mutē, rīklē, degunā. Uf! Ai, vai, vai! O-o-o! — Un, acis izvalbījis, Fledžbijs ieķērcās nelabā gaiļa balsī, it kā mezdamies cīniņā ar visām iespējamām sērgām, kas apdraud mājputnu dzīvību.

—    Ak Kungs, ak žēlīgā debess, tas vairs nav izturams! — Fledžbijs brēca un, nolicies garšļaukus zemē, sāka krampjaini raustīties, tā ka mis Dženijai nācās atkāpties līdz sienai. — Ai, kādas mocības! Pielieciet kaut ko pie muguras, pie rokām, kājām un pie pleciem! Uf! Nu atkal iestrēdza rīklē un nekust ne uz priekšu, ne atpakaļ. Ai, vai, vai! O-o-o! Tas vairs nav izturams! — Misters Fledžbijs pielēca kājās, pēc tam likās atkal garšļaukus un no jauna, cik jaudas, ņēmās vārtīties.

Leļļu šuvēja vēroja Fledžbija izdarības, līdz, turku tupelēs ieautās kājas spirinādams, viņš ievēlās istabas kakta, tad, nolēmusi sniegt pirmo palīdzību, izdauzot no Fledžbija sāli un šņaucamo tabaku, vispirms iedeva viņam nodzerties ūdeni un pēc tam pāris reižu uzsita pa muguru. Taču šis līdzeklis nevainagojās panākumiem, jo Fledžbijs iespiedzās un sāka bļaut vēl nelabākā balsī.

—    Žēlīgā debess! Nesitiet, Dieva dēļ! Man visa mugura nozilināta un sāp pēc trakai

Rīstīšanās un ķērkšana tomēr pamazām pierima, un, nogaidījusi, līdz Fledžbijs vēl beidzamo reizi notusnījas, mis Dženija ievēla viņu atzveltenī, kur viņš saļima bēdīgā izskatā — apsarkušām, asarojošām acīm, satūkušiem plakstiem, zili melnām švīkām šķērsu pāri sejai.

—    Kas jūs, jaunais cilvēk, trenca saostīties sāli kopā ar šņaucamo tabaku? — mis Dženija apvaicājās.

—    Neko es neesmu ostījis, — atbildēja nelaimīgais jaunais cilvēks. — To man sastūķēja mutē.

—    Kas sastūķēja?

—    Viņš, — atbildēja Fledžbijs. — Slepkavnieks. Lemls. Sagrūda mutē un degunā, neatlaizdamies tikām, līdz arī rīkle bija pilna. Ai, vai vai! O-o-ol Uf! Lai es nevarētu pabļaut, un pēc tam metās neģēlīgā uzbrukumā.

—    Ar šo? — Mis Dženija parādīja spieķa atlūzni.

—    Ar to pašu, — noskatījis uzbrukuma ieroci kā senu paziņu, atteica Fledžbijs. — Viņš to salauza, mani slānīdams. Ai, kā sāp! Kur jūs pie tā tikāt?

—    Nodrāzies pa kāpnēm pie dāmas, kurai bija atstājis savu cepuri… — mis Dženija iesāka.

—    Vai! — sāpēs locīdamies, misters Fledžbijs vaimanāja. — Viņa turēja tā cepuri, ak šitā gan? Man jau tūliņ vajadzēja saprast, ka tas nenotiek bez viņas ziņas.

—    …nodrāzies pie dāmas, kura man nejāva kāpt augšā, viņš šos sprunguļus lūdza nodot jums un pateikt, ka tas ir mistera Alfrēda Lemla atvadu sveiciens pirms aizbraukšanas no Anglijas. — Mis Dženija to pateica tik launvēlīgā priekā, tā izslēja zodiņu un nozibsnīja ar acīm, ka mistera Fledžbija ciešanas vērstos vēl skaudrākas, ja vien viņš, sāpēs locīdamies, pieri ar plaukstu taustīdams, nebūtu pārlieku aizņemts ar savu personu.

' — Varbūt izsaukt policiju? — ievaicājās mis Dženija un jau grasījās uz durvju pusi.

—    Pagaidiet! Nevajag! — iesaucās Fledžbijs. — Lūdzu, nevajag! Iztiksim bez lieka trokšņa. Esiet tik laipna, aizveriet durvis! Vai, kā visas malas sāpi

Pierādīdams, ka sāpes patiešām ir neciešamas, misters Fledžbijs izvēlās no krēsla un atkal aizkūleņoja pa pa klāju.

—    Kad nu durvis ir aizvērtas, apskatiet, lūdzama, manu muguru un plecusl — sacīja misters Fledžbijs, ar mokām piesliedainies sēdus, tā ka cepure nošjuka uz acīm un švīkas pār seju metās vēl zilākas. — Varu iedomāties, kāds tur paveras briesmīgs skats, jo es nebiju paguvis uzvilkt rītasvārku, kad šis neģēlis iedrāzās istabā. Pārgrieziet kreklu pie apkakles — šķēres ir tur, uz galda. Vai! — misters Fledžbijs ievaimanājās un atkal piespieda plaukstu pie deniņiem. — Vai dieniņ, kā visas malas smeldzi

—   Vai šeit? — pajautāja mis Dženija, pieskardamās viņam pie muguras un pēc tam pie pleciem.

—    Ak kungs, jā! — valstīdamies nokunkstēja Fledžbijs.

—   Visgarām. No vienas vietas.

Veikli pārgriezusi kreklu, mazā šuvēja ieraudzīja neganta un pamatīga pēriena sekas un nosprieda, ka tieši tādu kāvienu misters Fledžbijs ir pelnījis.

—    Ticu, jaunais cilvēk, ka jums sāp! — mis Dženija iesaucās. Cietējam aiz muguras saberzējusi rokas, viņa ar abiem rādītājpirkstiem sajūsmā pabakstīja gaisu tam virs galvas.

—    Varbūt pielikt etiķa kompreses? — joprojām valstīdamies un stenēdams, pavaicāja Fledžbijs. — Vai etiķa kompreses atvieglotu manas ciešanas?

—    Jā, — klusībā nosmējusies, atbildēja mis Dženija.

—    Šķiet, ka jums par labu nāks tieši kodināšana.

Izdzirdējis vārdu «kodināšana», misters Fledžbijs teju

vai zaudēja samaņu un atkal nostenējās.

—    Virtuve atrodas tur — blakus. Papīrs kompresēm ir skapja atvilktnē, pudele ar etiķi — uz plaukta. Samērcējiet, lūdzu, vairākas loksnes un pielieciet, kur vien iespējams. Varbūt sāpes mazliet pierims.

—    Viens, divi — hm! — pieci, seši. Pietiks ar kādām sešām loksnēm, — noteica leļ!u šuvēja.

—    Kad tik traki sāp, vajag likt kaut sešdesmit, — mokās locīdamies, novaimanājās misters Fledžbijs.

Mis Dženija ar šķērēm rokā iegāja virtuvē, tūda] atrada papīru, atrada etiķi un lietpratīgi samērcēja sešus plāksterus. Kad tie bija nolikti pa tvērienam uz virtuves skapīša, viņai prātā pēkšņi iešāvās jauna doma.

—    Kā būtu, ja tiem uzbērtu kādu šķipsniņu piparu? — klusībā nosmējusies, mis Dženija sacīja. — Pavisam mazu šķipsniņu. Jaunā cilvēka stiķi un niķi, manuprāt, tieši prasās, lai draugi viņu mazliet pacienātu ar pipariem.

Mistera Fledžbija nelaimes zvaigzne mis Dženijai norādīja, kur meklējams piparu trauciņš, — viņa pakāpās uz krēsla, nocēla to no kamīna dzegas un rūpīgi apkaisija plāksterus. Atgriezusies istabā, viņa visus sešus pielīmēja misteram Fledžbijam pie muguras, ļaudama, lai tas pēc katra skaļi nogaudojas.

—    Nu, jaunais cilvēk, — viņa sacīja. — Cerams, ka ta gad jūs jūtaties daudz labāk.

Misters Fledžbijs acīmredzot nepavisam nejutās labāk, jo par atbildi spalgi iebrēcās:

—    Vai-i, cik traki sāp!

Mis Dženija apmeta viņam ap pleciem persiešu rītasvārku, uzmauca pār acīm persiešu cepuri un palīdzēja aizkļūt līdz gultai, kurā viņš ievēlās, skaļi vaimanādams.

—    Par darīšanām, jaunais cilvēk, šodien mums runa neiznāks, jo man nav laika ilgāk te uzkavēties, — sacīja mis Dženija. — Es tūdaļ nozūdu. Vai nu jau jūtaties labāk?

—    Ak žēlīgā debess! — misters Fledžbijs iebrēcās. — Nekas nav labāk. O-o-o, smeldz visas malas!

Pēdējais skats, ko leļļu šuvēja ieraudzīja, pie durvīm atskatījusies, bija pavisam jokains — misters Fledžbijs dīdījās un lēkāja pa gultu kā jūras cūka vai delfīns savā dabiskajā vidē — ūdenī. Mis Dženija klusu aizvēra guļamistabas durvis, pēc tam visas pārējās, nokāpa lejā, no Olbenijas iekļuva trokšņainajās lielajās ielās, iekāpa omnibusā, kas brauca uz Sentmērijeksu un pa ceļam nopētīja koši ģērbušās dāmas, kas, pašas to neapzinādamās, noderēja par manekenēm, pēc kuru parauga mis Dženija iztēlē jau izgrieza un sadiedza tērpus savām lellēm.

IX NODAĻA

Divas brivas vietas.

Izkāpusi no omnibusa Sentmērijeksas stūrī un turpmāko ,ceļa gabalu pieveikt uzticējusi savām kājām un kruķim, leļļu šuvēja pienāca pie «Pabsija un kompānijas» uzņēmuma kantora. No ārpuses kluss un saules apspīdēts, iekšpusē tas šķita kluss un ēnā grimis. Ieslēpusies stikloto durvju ailē, mis Dženija no sava novērošanas posteņa ieraudzīja veco ebreju, kas ar acenēm uz deguna pie puits kaut ko rakstīja

—    0! — iebāzusi galvu pa durvju spraugu, viņa iesaucās. — Vai misters Vilks ir mājās?

Vecais vīrs noņēma acenes un saudzīgi nolika sev blakus.

—    A-a, tā esi tu, Dženij? Es jau domāju, ka būsi no manis atteikusies.

—    No ļaunā meža vilka esmu atteikusies, — meitene atbildēja, — bet jūs, krustmāmiņ, šķiet, esat atgriezusies mājās. Kaut gan ko var zināt, jo jūs reizēm ietērpjaties vilka ādā un vilks savukārt kļūst par krustināmiņu. Lai noskaidrotu, vai īstenibā esat krustmāmiņa vai vilks, uzdošu jums pāris jautājumu. Drīkst?

—    Jā, Dženij, drīkst. — Raija pameta skatienu uz durvīm, it kā bītos, ka nereizē var parādīties viņa saimnieks.

—    Ja jūs baidāties no lapsas kūmiņa, — sacīja mis Dženija, — varat droši atmest ceribas šo zvēru drīzumā ieraudzīt. Kādu laiciņu viņš degunu no migas ārā nebāzis.

—    Ko tas, bērniņ, nozīmē?

—    Tas nozīmē, krustmāmiņ, — atbildēja mis Rena un apsēdās vecajam vīram blakus, — ka lapsa kūmiņš ir saņēmis pamatīgas sukas un, ja tagad tam nesmeldz, nesāp un nesvilst āda un visi kauliņi, tad nevienai lapsai nekas nav ne smeldzis, ne sāpējis, ne svilis. — Un mis Dženija izstāstīja, kas noticis Olbenijā, izvairīdamās pieminēt tikai šķipsniņu piparu.

—    Klausieties, krustmāmiņ, — viņa turpināja, — man dikti gribas uzzināt, kas šeit noticis, kopš es no vilka aizmuku. Tāpēc ka pa manu paurīti kā maza stikla lodīte vandās kāda neatlaidīga doma. Pirmām un galvenām kārtām — vai jūs esat Pabsijs ar visu kompāniju vai ari viens no viņiem? Tikai svinīgi aplieciniet ar godavārdu!

Vecais vīrs pakratīja galvu.

—    Otrām kārtām — varbūt Fledžbijs ir gan Pabsijs, gan kompānija?

Vecais vīrs negribīgi pamāja ar galvu.

—    Nu mana doma jau ir sasniegusi apelsīna lielumu! — iesaucās mis Rena. — Taču, iekams tā izplešas pavisam milzīga, esiet sveicināta atkal mājās, krustmāmiņ!

Meitene apķērās vecajam vīram ap kaklu un sirsnīgi viņu noskūpstīja.

—    Pazemīgi izlūdzos piedošanu, krustmāmiņ! Man gaužām žēl, ka esmu nodarījusi jums pāri. Vajadzēja uz krustrnāmiņu vairāk paļauties. Taču ko gan es varēju darīt, ja jūs pats sevis aizstāvēšanai nebildāt ne vārda. Nesaku to, lai attaisnotos, bet ko es varēju darīt, ja jūs viņā klausījāties, klusēdams kā mēmais! Jums jāpiekrīt, ka no malas tas patiešām izskatījās nelāgi.

—    Nelāgi gan, Dženij, — kļuvis pavisam nopietns, atbildēja vecais vīrs, — tik nelāgi, ka tu pat iedomāties to nevari. Sāku nīst pats sevi. Ienidu sevi, juzdams, kā mani nist tas nabaga parādnieks un kā mani nīsti tu. Tomēr tā vēl nebūtu tik liela nelaime, jutos daudz ļaunāk, jo sapratu, ka viss notiekošais ir saistīts ne tikai ar manu likteni vien, — tovakar sēdēdams viens savā jumta dārziņā, es nācu pie atziņas, ka esmu apkaunojis savu seno ticību, apkaunojis savu seno cilti. Nācu pie atziņas un pirmo reizi skaidri sapratu, ka, labprātīgi ļaudams sevi likt jūgā, es piespiežu pakļauties jūgam visu ebreju tautu — pret tās gribu. Jo kristīgo zemēs pret ebrejiem izturas citādi nekā pret pārējām tautām. Mēdz sacīt: «Sis ir slikts grieķis, bet ir arī labi grieķi. Sis ir slikts turks, bet ir arī labi turki.» Par ebrejiem neviens neko tamlīdzīgu neteiks. Sliktos starp mums atrod gaužām viegli, — kurā tautā gan tos ir grūti sameklēt? — pašus sliktākos paceļ pāri labākajiem, pašus nekrietnākos pielīdzina krietnākajiem, turklāt apgalvojot: «Visi ebreji ir vienādi.» To, ko piekritu darīt šeit, darīju tikai aiz pateicības par pagātnē saņemtu palīdzību un tāpēc, ka nealku pēc naudas un mantas, un, būdams kristietis, ar savu rīcību es grūstu kaunā tikai sevi. Taču, būdams ebrejs, es neglābjami apkaunoju arī savu cilti, ikvienu ebreju visā plašajā pasaulē. Lai cik rūgti skan šie vārdi, tā ir tīra patiesība. Kaut ikkatrs no maniem ciltsbrāļiem allaž to paturētu prātā! Tomēr kas gan man devis tiesības sludināt šo patiesību, ja pats pie tās atzīšanas esmu nācis tik vēlu …

Leļļu šuvēja sēdēja, turēdama vecā vīra roku, un domīgi lūkojās tam acīs.

—    Redzi, par ko es domāju, tovakar sēdēdams savā jumta dārziņā. Neskaitāmas reizes domās pārlūkojot tās dienas neglīto ainu, es aizvien no jauna pārliecinājos, ka nabaga džentlmenis tai pasaciņai tik lēti noticēja tāpēc, ka esmu ebrejs, un arī tu, mans bērns, noticēji tikai tāpēc, ka esmu ebrejs, un galu galā šī pasaciņa tās izdomātāja galvā varēja rasties vienīgi tāpēc, ka es esmu ebrejs. Pie tāda secinājuma nācu, jūs visus trīs redzēdams acu priekšā kā uz skatuves. Un tad es sapratu, ka man atliek tikai viens — atstāt šo dienestu. Vai, Dženij, mīļais bērns, — viņš pēkšņi iesaucās, — es taču apsolīju atbildēt uz taviem jautājumiem, bet nu pats nelaižu tevi pie vārda!

—    Nekas, krustmāmiņ, doma manā galvā tostarp ir piebrieduši ķirbja lielumā — vai jūs zināt, cik milzīgi reizēm izaug ķirbji? Tātad jūs esat uzteicis darbu? To jūs gribējāt piebilst? — mis Dženija vaicāja, vērīgi lūkodamās vecajā vīrā.

—    Uzrakstīju saimniekam vēstuli. Jā. Tieši par to.

—    Un ko jums atbildēja smeldzošais, sāpošais, svilstošais, kunkstošais, vaimanājošais cietējs? — Sos goda nosaukumus mis Rena izrunāja neizsakāmā priekā, atcerēdamās piparus.

—    Izmantojot likumīgās tiesības, viņš vēl dažus mēnešus mani no savas kalpības neatbrīvoja. Rīt ir beidzamā diena. Biju nolēmis, ka tikai pēc šās dienas — ne mirkli agrāk — lūkošu izlīgt ar savu Pelnrušķīti.

—    Mana doma nu ir piepūtusies tā, ka galva kuru katru mirkli var pārsprāgt pušul — spiezdama plaukstas pie deniņiem, iesaucās mis Rena. — Klausieties, krustmāmiņ, tagad ir mana kārta stāstīt. Glūnactiņas (sauktas arī kunkstošais, vaimanājošais cietējs) tur uz jums briesmīgi ļaunu prātu par to, ka ejat no viņa projām. Glūnactiņas to vien rauga, kā jums ieriebt. Glūnactiņu domas pievērsušās Lizijai. Glūnactiņas pašas sev saka: «Uzzināšu, kur viņš to meiteni nobēdzinājis, un atklāšu viņa tik uzticīgi glabāto noslēpumu.» Bet varbūt Glūnactiņas domā: «Izlikšos meitenē iemīlējies,» — kaut apzvērēt to nevaru, par pārējo gan galvoju. Tātad Glūnactiņas atnāk pie manis, un es aizeju pie Glūnactiņām. Tiktāl viss ir kārtībā. Toties tagad, kad Glūnactiņas ir pilnīgi un galīgi atmaskotas, — leļļu šuvēja piebilda un, dūrīti sev gar acīm zibinādama, saspringa no galvas līdz papēžiem, — tagad es gauži nožēloju, ka neuzkaisīju viņam sarkanos piparus vai kaut ko vēl kodīgāku!

Meitenes nožēlas vārdus īsti nesapratis, misters Raija apvaicājās par saimnieka miesas bojājumiem un jau bilda, ka pienākums viņam liekot nopērto plušķi kopt.

—    Ak, krustmāmiņ, krustmāmiņ, krustmāmiņ! — skaizdamās iesaucās mis Rena. — Jūs nu gan spējat izvest cilvēku no pacietības. Ko vēl ne — uzmetīsieties par žēlsirdīgo samarieti! Kāpēc jūs esat tik nepastāvīgs?

—    Mīļā Dženija, — bikli iesāka vecais vīrs, — mūsu tauta ir radusi palīdzēt…

—    Pie velna šo jūsu tautu! — atmetusi galvu, iesaucās mis Rena. — Ja jūsu tauta nezina nekā labāka kā palīdzēt Glūnactiņām, tad jānožēlo, ka tā vispār izkļuvuši no Ēģiptes. Turklāt ņemiet vērā, — viņa piebilda, — ka Glūnactiņas jūsu palīdzību atraidītu. Tās aiz kauna nezina, kur dēties. Grib notikušo noklusēt, lai tikai jums tas nenaktu ausīs.

Abi joprojām apsprieda šo jautājumu, kad pār stiklotajām durvīm pārslīdēja ēna un tajās parādījās jauneklis ar vēstuli, kurai uz aploksnes bija rakstīts viens vienīgs vārds — «Raijain».

Jauneklis pavēstīja, ka viņam vēlēts gaidīt atbildi.

Rindu kāpumos un kritumos ar zīmuli uzšņāptajā, aplupušajā lapelē bija rakstīts:

«Vecais!

Rēķini nokārtoti, taisies, ka tiec. Aizslēdz kantori, vācies projām tūliņ pat un atslēgas atdod izsūtāmajam. Pazūdi. Nepateicīgais žīdu nelieti. Prom no manām acīm.

F.»

Ielūkojusies vēstulē, leļļu šuvēja tūdaļ noprata, kādas mokas un ciešanas likušas Fledžbija rokai vilkt tik briesmīgi greizas rindas. Pagājusi sāņus, viņa irgodamās smējās par vēstuli (izsūtāmais stāvēja pārbrīnā pavērtu muti), bet vecais vīrs tikām sakravāja savu niecīgo iedzīvi melnā ceļasomā. Kad aizvirtņi visiem logiem bija nolaisti, Raija un mis Dženija piebiedrojās jauneklim, kas viņus jau gaidīja durvjpriekšā. Iedevis meitenei paturēt somu, vecais vīrs aizslēdza durvis, atslēgu atdeva izsūtāmajam, un tas tūdaļ aizsteidzās.

—    Nu, krustmāmiņ, — sacīja mis Rena, kad, palikuši divatā, viņi palūkojās viens otrā. — Jūs tātad esat izmesta uz ielas.

—    Tā iznāk, Dženij, turklāt visai pēkšņi.

—    Kurp jūs dosieties meklēt laimi? — mis Rena apvaicājās.

Pasmaidījis vecais vīrs, kā dzīvē nomaldījies, pavērās apkart, un viņa skatiens leļļu šuvējai ncpaslīdēja secen nemanīts.

—    Pareizi sacīts, Dženij, — viņš atteica, — jautājums patiešām vietā, lai gan tas vieglāk ir uzdodams nekā atbildams. Esmu pieredzējis to cilvēku labvēlību un atsaucibti, kuri Lizijai izgadaja darbu, tāpēc laikam ari pats došos pie viņiem.

—    Kājām? — kā ar nazi nogrieza mis Rena.

—    Ne nu glužil — atbildēja vecais vīrs. — Vai tad man stibiķa nav?

Tieši stibiķis, kā ari vecā vira savdabīgais izskats Dženijas acis šādu ceļojumu darīja stipri vien apšaubāmu.

—    Pats labākais, ko jūs, krustmāmiņ, vismaz pagaidām varat darīt, — nākt līdzi uz manām mājām, — sacīja Dženija. — Neviena tur nav, tikai mans palaidnīgais bērns, un Lizijas istaba sen jau stāv tukša.

Pārliecinājies, ka viņa klātbūtne Dženijas mājā nevienu neapgrūtinās, vecais vīrs beidzot ierosinājumam piekrita, un dīvainais pāris, tāpat kā agrāk, atkal uzsāka ceļu pa pilsētas ielām.

Lizijas palaidnīgais bērns, kam stingri bija piekodināts tupēt savā kaktā, protams, mājās netvērās, bet, sasniedzis garīgo spēju pagrimuma pēdējo pakāpi, nolēma ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus: pirmkārt, pierādīt, ka ir tie sīgs no jebkura krodzinieka pieprasīt trīspensu ruma devu bez maksas un, otrkārt, nobirdinot pāris dzērāja asaru mistera Jūdžina Reiberna iežēlināšanai, palūkot, vai neizdodas izraudāt sev kādu labumu. Paturēdams prātā abus nolūkus, kuru izdošanās nozīmēja rumu — vienīgo, ko viņa prātiņš vēl spēja aptvert, — vecais plencis ietenterēja Koventgārdenas tirgū, kur apmetās kādu durvju priekšā pārlaist kārtējo trīcekļa lēkmi, kurai sekoja balto pelīšu uzbrukums.

Koventgārdenas tirgus nelaimīgajam pļēguram nepa visam neiznāca pa ceļam, tomēr tas viņu pievilka, tāp».f kā vilināja ikvienu neglābjamu zildeguni no prātu nodzērušo žūpu brālības. Varbūt viņus saista pat naktī nerimstošā tirgus kņada, varbūt valdzina džins un alus, kas straumēm šļācas važoņu un sīktirgotāju rīklē, vai varbūt pievelk sabradātās dārzeņu atliekas, kas tik līdzīgas plenču apģērbam, ka Koventgārdenas tirgu viņi ieskata par savu drēbju skapi, — lai būtu kā būdams, nevienā citā vietā neredz dzērājus tā slaistāmies vai ikkatra nama durvjpriekšā. Arī piedzērušas sievietes, kas, saulei lecot, vēl klanās reibuma snaudā, visā Londonā citur nav ne ar uguni sameklējamas. Tik nosmulētas, sakaltušām, mēslainē izmestām kāpostu lapām un kaceniem līdzīgas drānas, sejas, kas sačokurojušās kā iepuvuši apelsīni, nekur citur dienas svīdumā nav ieraugāmas. Nepārvaramais

gus pievilkšanas spēks bija pievilinājis misteru Lelli, un viņš pārcieta divas trīcekļa un balto pelišu lēkmes uz sliekšņa, kur pirms dažām stundām no dzēruma miega pie jēgas bija nācis kāds meitietis.

Tirgus ņudzēt ņudz no maziem mežonēniem, kuri šaudās apkārt, pievākdami visu, kas nav piesiets, vai tie būtu dēj i no salūzušām apelsīnu kastēm vai sapelējušas dārzeņu pārpalikas, — Dievs vien zina, kādās migās pievāktais tiek ievilkts, jo māju viņiem navi — un, policistu trenkāti, basām kājām aizdipina pa bruģakmeņiem tik klusi, ka droši vien tāpēc viņus nesadzird šāszemes varenie, kuru ausis apdullinātu zābakos autu bēgošu kāju klaudzoņa. Sajūsmā par mistera Lejļa trīcekli un baltajām pelītēm, ko varēja noskatīties kā bezmaksas izrādi, nelaimīgajam apkārt pulcējās vesels bars šo baskāju, bezkaunīgi viņu izņirgādami un apmētādami dubļiem. Pēc pārciestās lēkmes izlīdis no pagaidu patvēruma un beidzot atkratījies no skrandaiņiem, viņš savos notašķītajos kankaros likās vēl nožēlojamāks nekā citkārt. Taču nedienas ar to vēl nebeidzās; kad misters Lellis iegāja krogā un, izmantojot dzērāju klaigu radīto apjukumu, veikli tika pie glāzes ruma un lūkoja nozust nesamaksājis, krodzinieks viņu sagrāba aiz apkakles, sapurināja, kā nākas, un, pārmeklēšanā pārliecinājies, ka klientam nav ne pensa pie dvēseles, par brīdinājumu citreiz tā nerīkoties apšļāca viņu ar samazgām. Sī procedūra izraisīja jaunu trīcekja lēkmi, pēc kuras misters Lellis, nospriedis, ka noskaņojums nu ir gana pacilāts, lai dotos vizītē pie kāda drauga advokāta, aizkūņojās Tempļa virzienā.

Kantorī viens pats nīka jauneklis Posts. Ienākušajā klientā jauzdams zināmu neatbilstību priekšdienās iecerētajiem darījumiem, smalkjūtīgais jauneklis, vislabāko nodomu mudināts, uzsāka ar misteru Lelli sarunu un piedāvāja tam šiliņu mājupceļam. Misters Lellis šiliņu gan paņēma, tačiļ iztērēja to par divām trīspensu ruma devām, kurās nojauta sazvērestību pret savu dzīvību, un vēl divām devām, kas viņu noveda līdz nežēlīgai paššaustīšanai. Nožēlas mākts, viņš devās atpakaļ uz advokāta kantori, tomēr, tikko iegriezies pa vārtiem, nokļuva acīgā Posta uzmanības lokā — jauneklis bija modri stāvējis sar' dze pie loga un tūdaļ ieslēdzās, ļaudams nabaga plencim izgāzt dusmas uz nevainīgiem durvju pildiņiem.

Jo ilgāk durvis turējās pretī, jo bīstamāka un draudošāka kļuva slepkavīgā sazvērestība pret misteru Lelli.

Palīgā ataicinātajos policijas spēkos viņš saskatīja sazvērniekus un, čerkstošā balsī lamādamies, putas šķiezdams, izvalbītām acīm krampjaini metās niknā cīniņā. Tad talkā tika riemts kāds.gluži vienkāršs daikts, saukts izteiksmīgā vārdā par stiepēju jeb nestuvēm, un policistu noguldītais misters Lellis pārvērtās ar siksnām sasaistītā nekaitīgā lupatu kaudzē, ko pametusi balss un apziņa un kuru katru brīdi grasās pamest dzīvība. Mirklī, kad četri policisti daiktu nesa ārā pa vārtiem, Templim tuvojās nabaga mazā leļļu šuvēja un viņas draugs, vecais ebrejs.

—    Paskatīsimies, ko tur nes! — iesaucās Dženija. — Iesim ātrāk, krustmāmiņ!

Naskais kruķis šai reizē bija pārlieku nasks.

—    Ai, džentlmeņi, pagaidiet, džentlmeņi, tas ir manējais!

—    Jūsējais? — pārvaicāja vecākais policists un lika saviem vīriem apstāties.

—    Jā, godātie džentlmeņi, tas ir mans bērns, kas bez atļaujas izgājis no mājas. Manu puisīti, manu nabaga palaidnīti! Viņš mani nepazīst, nē, nepazīst! Ak, ko lai tagad daru! — rokas izmisumā lauzīdama, sauca mis Dženija. — Mans pašas bērns mani nepazīst!

Policists palūkojās vecajā ebrejā, cerēdams (gluži pamatoti) saņemt paskaidrojumu. Kad leļļu šuvēja noliecās pār bezveidīgo lupatu kaudzi, velti pūlēdamās no tās izdabūt kādu pazīšanas zīmi, Raija policistam pačukstēja:

—    Piedzērušais ir viņas tēvs.

Kad nastai bija nolikta zemē, Raija paaicināja policistu sānis un čukstus apvaicājās, vai nelaimīgais maz būšot vairs dzīvotājs.

—    Kā tad, ka būs! Par ko ne? — atteica policists, tomēr, uzmetis gulošajam skatienu, zaudēja pašpaļāvību un lika nesējiem «stiept šo pie tuvākā ārsta».

Kad nelaimīgais bija ienests ārsta mājā, tā pieņemamās istabas logu kā dzīva siena aizsedza ziņkārīgas sejas, kas, no istabas skatītas cauri vēderainajām, uz palodzes sarindotajām sarkanajām, zaļajām, zilajām pudelēm un visvisādu citu krāsu stikla krūkām, ieguva dīvaini izkropļotu veidolu. To, kurš vēl pirms brīža bija plosījies kā satrakots zvērs, bet tagad gulēja kluss un nekustīgs, apspīdēja blāva gaisma, kas, atstarodamās no kādas lielas pudeles, ievilka viņa sejā noslēpumainu rakstu, it kā nāve tur būtu atstājusi savu zīmi: «Manējais.»

Ārsta slēdziens bija noteiktāks un lietpratīgāks, nekā dažkārt gadās dzirdēt tiesā:

—    Aizsūtiet pec palaga, ar ko viņu pārsegt. Viss ir galā.

Policists lika atnest pārklajarno, mirušais tika apsegts, un viņu aiznesa pa ielām, izkliedējot pretīnācēju pūļus. Seju ebreja paltraka krokas ieslēpusi, nestuvēm nopakaļ gāja mazā šuvēja, ar vienu roku ieķērusies drauga piedurknē, ar otru balstīdamās uz kruķa. Mirušo pārnesa mājās un, tā kā kāpnes bija pārāk stāvas, atstāja dzīvojamā istabā, papriekš ieceļot kaktā par Dženijas darba galdu izmantoto soliņu, un misters Lellis palika tur — starp lellēm, kuru tukšās bezdomu acis viņu stīvi uzlukoja, palika guļam, pats tukšām bezdomu acīm stīvi uzlūkodams lelles.*

Mazajai šuvējai nacas ietērpt vai veselu baru uzcirsties kāru leļļu dāmu, līdz viņai pietika naudas sava palaidnīga zena apbērēšanai. Vecais Raija, kas Dženijai palīdzēja kā vien mācēdams, ilgi lauzīja galvu, lai tiktu pie skaidrības, vai meitene maz apjēdz, ka nelaiķis bijis viņas tēvs.

—    Ja mans nabaga puisēns būtu labāk audzināts, — mis Dženija teica, — viņam dzīvē būtu arī labāk veicies. Es to nesaku, savu vainu meklēdama. Neredzu iemesla sev kaut ko pārmest.

—    Tiesa, Dženij, pašpārmetumiem iemesla tev nudien nav.

—    Paldies, krustmāmiņ! Jūsu vārdi mani uzmundrina. Bet vai varat iedomāties, cik grūti ir izaudzināt bērnu par krietnu cilvēku, ja mātei augām dienām jāstrādā tik un jāstrādā, jāraujas melnās miesās! Kad viņš palika bez darba, es viņu nespēju pastāvīgi noturēt savā tuvumā. Viņš kļuva niķīgs, ātri saskaitās, un vajadzēja vien ļaut, lai iet uz ielas. Ielās viņš neko labu neiemācījās, tāpat kā neko labu neiemācījās, izlaists no manām acīm. Ar bērniem tā gadās bieži!

«Pārāk bieži, bēdīgās sekas nav tālu jāmeklē,» nodomāja vecais vīrs.

—    Kas zina, kāda būtu izaugusi es, ja man kopš bērnu dienām nebūtu slima mugura un ja kājas labāk klausītu,— Dženija turpināja. — Nekas cits man neatlika, vajadzēja vien strādāt. Spēlēties es nevarēju. Bet mans nabaga nelaimīgais puisēns varēja spēlēties, un tas viņam nāca par ļaunu.

—    Ne jau viņam vien, Dženij.

—    Nemaku sacīt, krustinamiņ. Viņš izcieta negantas mocības, mans nelaimīgais puisēns. Reizēm viņš jutās gauži, gauži slims. Bet es viņu strostēju nešpetniem vārdiem. — Dženija papurināja pār darbu noliekto galvu, un viņai pa vaigiem noritēja asaras. — Nemāku sacīt, vai viņa noklīšana no ceļa naca arī rnan par ļaunu. Ja arī nāca, centīsimies to aizmirst.

—    Tu esi laba meitene, pacietīga meitene.

—    Ar pacietību, krustmāmiņ, neesmu vis īpaši apveltīta, — plecus raustīdama, atbildēja Dženija. — Pacietīga būdama, es nemūžam nebūtu viņu lamājusi. Laikam taču vēlēju viņam tikai labu. Turklāt jutos atbildīga par savu bērnu. Lūkoju viņu vest pie prāta ar pārliecināšanu — nekas nelīdzēja. Lūkoju ar pielabināšanos — nelīdzēja. Lūkoju ar strostēšanu — arī tā nelīdzēja. Ko tikai māte neizmēģina, ja viņai jānes tik smaga nasta! Vai, neizmēģinājusi visu iespējamo, es būtu izpildījusi mātes pienākumu pret nabaga pazudušo dēlu!

Šādās sarunās, it moži čalodama, strādīgā meitene aizvadīja dienu un nakti, līdz bija ietērpusi tik daudz leļļu, lai virtuvē, kur tagad stāvēja viņas darba galdiņš, parādītos melnā sēru drāna un mājās tiktu veikti citi ar bērēm saistīti priekšdarbi.

—     Kad nu savas sārtvaidzes esmu saposusi, — teica mis Dženija, — jārauga kaut ko darīt pašas bālā ģīmja labad. — To viņa teica par kleitu, ko tikko bija pašuvusi sev. — Sūt sev, no vienas puses, nav izdevīgi, jo nav no kā iekasēt naudu, — sacīja mis Dženija, uzrāpusies uz krēsla, lai aplūkotu sevi spogulī, — bet, no otras puses, ir izdevīgi, tāpēc ka nav jāiet uz pielaikošanu. Hm! Loti glīti! Ja mani tagad redzētu Viņš (lai kas arī būdams), domāju, ka savu izvēli viņš nenožēlotu!

Visu bērēm nepieciešamo paveikusi, mis Dženija sacīja Raijam:

—    Došos turp, krustmāmiņ, viena pati, savā parastajā karietē, bet jūs, lūdzams, pieskatiet māju, kamēr būšu prom. Nav jau nekāds gaisa gabals. Kad pārnākšu, dzersim tēju un apspriedīsimies, ko darīt turpmāk. Mūžamāju savam nelaimīgajam puisēnam spēju pagādāt gaužām vienkāršu, taču viņš to neņems ļaunā, sapratīs, ka esmu gribējusi tikai labu. Ja arī nesapratīs, — viņa iešņukstējās un notrausa asaras, — viņam tagad viss vienalga. Lūgšanu grāmatā rakstīts, ka šai pasaulē mēs ierodamies kā tukšinieki, tātad kā tukšiniekiem mums no šās pasaules

ari jāaiziet. Mierinājums ir doma, ka man nepietiek naudas, lai savam nabaga bērnam īrētu no zārku taisītāja sazin kādus bērēm paredzētus krāmus, un nav jāizliekas, ka raugu tos kā kontrabandu iesmērēt savam bērnam līdzi viņsaulē, patiesībā skaidri zinot, ka viss jānogādā zārcinickam atpakaļ. Vienīgais, kas tagad man jānogādā atpakaļ, esmu es pati un to nekavēdamās arī darīšu, jo agri vai vēlu pienāks diena, kad neviens mani no turienes atpakaļ negādās.

Reiz jau nests pa ielām, nelaimīgais aizgājējs piedzīvoja it kā otrreizēju apbērēšanu. Uzcēluši zārku kamiešos, četri sārtvaidži, kājas šļūkādami, stiepa viņu uz kapsētu, bet procesijai pa priekšu gāja piektais sārtvaidzis, kas centās soļot īpaši stalti — gluži kā nāves eņģeļu pulka komandieris — un izlikās nepazīstam pat tuvākos kaimiņus, kuri pagadījās ceļā. Neparastais skats tomēr lika daudziem garāmgājējiem apstāties un nolūkoties meitenē, kas viena pati, uz kruķa balstīdamās, kliboja zārkam nopakaļ.

Pastāvīgā nemiera cēlājs resgalis beidzot bija atdots zemei, apglabāts uz mūžīgiem laikiem, un staltais soļotājs tikpat stalti soļoja atceļā pa priekšu vientuļajai mazajai šuvējai, itin kā viņa būtu nozvērējusies nepagalam neattapt, kur atrodas mājas. Tādējādi nomaksājis meslus fū rijām, ko sauc par sabiedrībā pieņemtām uzvedibas normām, viņš pēdīgi no mis Dženijas atstājās.

—    Tagad, krustmāmiņ, man mazdrusciņ jāparaud, pēc tam atkal būšu mierīga, — ienākusi pa durvīm, sacīja mazā šuvēja. — Aizgājējs galu galā ir un paliek mans bērns.

Meitene raudāja ilgāk, nekā varēja gaidīt. Asaras beidzot tomēr izsīka, viņa iznāca no tumšā kakta un, nomazgājusi muti, ķērās pie tējas vārīšanas.

—    Vai neņemsiet ļaunā, ja darbošos ar šķērēm, kamēr mēs dzersim tēju? — viņa glaimīgi pavaicāja draugam.

—    Pelnrušķīt, mīļo meitiņ, — vecais vīrs iesaucās, — vai tev nemaz nav jāatpūšas?

—    Nieki! Piegrieztņu taisīšana taču nav nekāds darbs, — atbildēja mis Dženija, ar šķērēm jau šņakstinādama papīru, r— Taisnību sakot, krustmāmiņ, man gribas piegriezt vienu tērpu, kamēr tas vēl turas prātā.

—    Vai tu to redzēji šodien? — vaicāja Raija.

353

—    Jā, krustmāmiņ. Pirms maza brītiņa. Tas bija talārs. Tērps, ko valkā garīdznieki, — mis Dzenija paskaidroja, attapusies, ka draugs pieder pie citas ticības.

12 1117

—    Ko tu ar to domā darīt, Dženij?

—    Ai, krustmāmiņ, vai tad jūs nezināt, ka mums, šuvējām, dzīvē pats galvenais ir gaume un izdomas spēja un ka tāpēc mēs aizvien turam acis vaļā? Turklāt patlaban man, kā jums zināms, radies daudz neparedzētu izdevumu. Tā nu, raudot pie nabaga puisēna kapa, man prātā iešāvās doma, ka savā darbā es varu izmantot ari mācītājus.

—    Kā tu viņus izmantosi? — vaicāja vecais vīrs.

—    Ne jau nu bērēm, nebaidieties! — nojauzdama, ko Raija varētu iebilst, atbildēja mis Dženija un vēl papurināja galvu. — Zinu, ka nevienam negribas ļauties skumjām. Ļoti reti kāds man pasūtina īstu sēru drānas — tad, kad miris kāds tuvinieks, — runa nav par sērām galmā, kurp manas draudzenltes dodas, lepni uzcirtušās. Pavisam kas cits, mīļā krustmāmiņ, ir leļļu mācītājs — gludi pieglaustiem melniem matiem un melnu vaigubārdu —, kad savieno laulībā divas jaunas sirdis, — rādītājpirkstu zibinādama, sacīja mis Dženija. — Lai man mēle nokalst, ja jūs pēc pāris dienām šo trijotni neieraudzīsiet altāra priekšā Bondstrītas skatlogā.

Jau pie vakariņu galda Dženija parastajā izveicībā kādu lelli bija ietērpusi no papīra darinātās garīdznieka drānās un patlaban to demonstrēja vecajam ebrejam, lai izglītotu tā prātu, kad pie ārdurvīm kāds pieklauvēja. Raija gāja durvis atvērt un tūdaļ atgriezās, ar sev tik raksturīgo žestu svinīgi un pieklājīgi palaizdams pa priekšu jaunu džentlmeni.

Mazā šuvēja džentlmeni nepazina, taču jau pēc pirmā acu uzmetiena, sastapusies ar tā skatienu, pēkšņi iedomājās misteru Jūdžinu Reibernu.

—    Atvainojiet, lūdzu! — sacīja džentlmenis. — Jūs esat leļļu šuvēja?

—    Jā, es esmu leļļu šuvēja, ser.

—    Lizijas Heksemas draudzene?

—    Jā, ser, — mis Dženija atbildēja, jau ieņemdama aizstāvēšanās pozīciju. — Esmu Lizijas Heksemas draudzene.

—    Atvedu vēstuli, kurā viņa aicina jūs izpildīt tās atnesēja mistera Laitvuda lūgumu. Misters Raija gadījuma

pēc zina, ka esmu misters Mortimers Laitvuds, un to jums apliecinās.

Raiia piekrītoši palocīja galvu.

—    lasiet, lūdzul *

—    Vai, cik īsa! — ātri pārlaidusi vēstulei acis, izbrīna noteica Dženija.

—    Garākai rakstīšanai nepietika laika. Mēs nedrīkstējām zaudēt ne mirkli. Mans mīļais draugs misters Jūdžins Reiberns guļ uz nāves gultas.

Mazā šuvēja, rokas žņaudzīdama, klusu iekliedzās.

—    Guļ uz nāves gultas, — saviļņots atkārtoja Laitvuds, — netālu no šejienes. Tumsā uzbrukdams no muguras, viņu līdz nāvei savainoja kāds neģēlis. Braucu tieši no turienes. Viņš gandrīz nemaz nenāk pie samaņas. Vienubrīd, kad samaņa uz mirkli bija atgriezusies vai ari viņš ierunājās pusnemaņā, man šķita, ka draugs lūdz atvest jūs. īsti nepaļaudamies uz sevi, vai esmu pareizi sapratis visai neskaidrās skaņas, lūdzu Liziju paklausīties. Un mēs abi pārliecinājāmies, ka viņš tiešām prasa pēc jums.

Mazā šuvēja, rokas joprojām žņaudzīdama, izbiedēta lūkojās te uz viesi, te uz Raiju.

—    Ja jūs kavēsieties, viņš var nomirt, nesagaidījis sava lūguma izpildīšanu… pēdējā lūguma … ko uzticēja man… mēs aizvien esam bijuši tuvāki nekā brāļi. Man vairs nav spēka, nelieciet sevi lūgt!

12'

355

Nākamajā mirklī melnā cepurīte jau bija galvā, kruķis — padusē, māja atstāta krietnā ebreja uzraudzībā — un le]lu šuvēja plecu pie pleca ar Mortimeru Laitvudu pasta karietē traucās ārā no pilsētas.

X NODAĻA

Leļļu šuvēja atmin burvju vārdu.

Klusa, tumša istaba nolaistiem aizkariem; upe aiz logiem plūst pretim bezgalīgajam okeāna klaidam; gultā guļ bezpalīdzīgs, viscaur pārsējiem apsaitēts stāvs, skangalos ieliktās rokas nekustīgi gar sāniem nostiepis. Pavadījusi pie vājinieka gultas tikai divas dienas, mazā šuvēja te bija iedzīvojusies tā, ka īsais laika sprīdis likās izdzēsis gadiem krājušās atmiņas.

Kopš Džcnijas atbraukšanas sirdzējs gandrīz ne reizi nebija pakustējies. Acis dažkārt atvērās, bet parasti palika aizvērtas. Atvērtas tās nemirkšķinādamās stīvi lūkojās vienā punktā, un tikai retumis piere īsu mirkli saraucās, it kā viņš dusmotos vai brīnītos. Tādos brīžos Mor-

timers Laitvuds uzrunāja vājinieku, un dažreiz tas nāca pie atmaņas tiktāl, ka pūlējās izteikt drauga vārdu. Tomēr apziņa tūdaļ atkal pagaisa, un sakropļotajā Jūdžina miesas čaulā no Jūdžina gara nepalika ne miņas.

Dženija tika apgādāta ar visu, kas vajadzīgs šuvējai, atradās pat mazs galdiņš, ko nolika pie Jūdžina gultas kājgaļa. Viņi ļāvās cerībai, ka, tur sēdēdama, Dženija ar krēsla atzveltnei pāri slīgstošo krāšņo matu vilni saistīs vājinieka uzmanību. Tai pašā nolūkā Dženija smalkā balstiņā iedziedājās ikreiz, kad Jūdžins atvēra acis vai viņa pamanīja tā pieri saraucamies neizprotamajās krunciņās, kas parādījās un izgaisa kā ūdens virmojums. Tomēr vājinieka uzmanību pagaidām nekas nespēja saistīt. Minētie «viņi» bija ārsts, Lizija, kura šeit pavadīja ik brīvu brīdi, un Laitvuds, kas no drauga gultas neatkāpās ne dienu, ne nakti.

Pagāja divas dienas, pienāca trešā, pagāja arī tā, un pienāca ceturtā. Beidzot Jūdžins gluži negaidīti kaut ko nočukstēja.

—    Tu man ko teici, mīļais Jūdžin?

—    Vai tu, Mortimer…

—    Ko es?

—    … atvedi viņu?

—    Viņa jau ir šeit, mīļais draugs.

Zaudējis laika apjēgsmi, Jūdžins domāja, ka viņi turpina pirms vairākām dienām uzsākto sarunu.

Klusu dungodama, mazā šuvēja nostājās pie gultas kājgaļa un uzmundrinoši pamāja ar galvu:

—      Nespēju paspiest jums roku, Dženij, — sacīja Jūdžins un tai mirklī šķita gandrīz tāds pats kā senāk, — taču ļoti priecājos, ka esat šeit.

Mortimers atkārtoja drauga sacīto, jo saprast to varēja, vienīgi noliecoties pār Jūdžinu un vērīgi ieklausoties viņa čukstos. Pēc brīža Jūdžins turpināja:

—    Pavaicā, vai viņa atkal ir redzējusi bērnus.

Mortimers nesaprata, par ko draugs runā, to nesaprata

arī Dženija, iekams Jūdžins nebija piebildis:

—    Pavaicā, vai viņa ir sajutusi puķu smaržu.

.' — A! Es zinu! — iesaucās Dženija. — Nu es viņu saprotu. — Laitvuds palaida meiteni garām, viņa piesteidzās pie gultas un, pieliekusies Jūdžinam tuvāk, priecīgi sacīja: — Jūs runājat par jaukajiem bērniņiem, kas nolaižas pa mirdzošām, slīpām strēlēm, nesdami man mieru un remdinājumu? Jūs runājat par bērniņiem, kas mani vieglu kā mākonīti pacēla pretī debesim?

Jūdžins pasmaidīja.

—    Jā.

—         Neesmu viņus redzējusi kopš dienas, kad bijāt atnācis mūs apciemot. Sen neesmu viņus redzējusi, droši vien tāpēc, ka tagad man gandrīz nekas nesāp.

—    To jūs bijāt iztēlojusies brīnišķīgi, — sacīja Jūdžins.

—         Putniņus gan es dzirdu bieži, — Dženija iesaucās, — arī puķu smaržu sajūtu! Jā, jā, patiešām! Tas ir tik jauki, debešķīgi!

—         Palieciet šeit un palīdziet mani kopt, — klusu ieteicās Jūdžins. — Lai skaistās iztēles ainas parādās jums arī šeit, pirms es atstāju šo pasauli.

Dženija ar plaukstu viegli pieskārās Jūdžina lūpām, tad, apsēdusies atkal pie sava darba, ar to pašu roku aizsedza sev acis un klusu iedziedājās. Viņš klausījās dziesmiņā ar redzamu patiku, līdz meitenes balss pamazītēm izgaisa klusumā.

—    Mortimer!

—    Jā, Jūdžin.

—         Dari kaut ko, lai es uzkavētos šeit vismaz dažas minūtes …

—    Uzkavētos šeit, Jūdžin?

—         Lai es neaizklīstu diezin kur — man šķiet, ka nule esmu no kaut kurienes atgriezies un tūdaļ atkal nozudīšu, — dari, lūdzams, kaut ko, mīļais Mortimer!

Mortimers pasniedza draugam nodzerties malku spēcinoša vīna (ko allaž turēja pa tvērienam) un, atkal noliecies pār gultu, jau grasījās lūgt, lai Jūdžins sevi pārāk nenogurdina, kad izdzirdēja viņu sakām:

—         Neliedz man runāt, jo es jūtu, ka klusēt nespēju. Ja tu zinātu, kāds mokošs nemiers mani gremž un tirda, kad es maldos neaptveramās tālēs… kur šis tāles meklējamas, Mortimer? Laikam bezgalīgajā pasaules telpā!

Pēc drauga sejas Jūdžins acīmredzot bija nopratis, ka viņam atkal aptumšojas apziņa, jo, brīdi klusējis, piebilda:

—    Nebaidies… Esmu vēl tepat. Ko es gribēju?…

—        Tu gribēji man kaut ko stāstīt, Jūdžin. Manu nabaga zēn, tu gribēji kaut ko sacīt savam vecajam draugam, kurš aizvien tevi mīlējis, apbrīnojis un atdarinājis, uz tevi atbalstījies un bez tevis bijis tīrā niecība un kurš tagad — Dievs lai ir liecinieksl — labprāt ar tevi mainītos vietāml

—    Ko niekus! — noteica Jūdžins un aizkustināts palūkojās draugā, kas bija ar plaukstām aizklājis seju. — Neesmu tādu uzticību pelnījis. Nenoliedzu, mīļais draugs, ka ir patīkami klausīties atzinības vārdos, tomēr pelnījis tos neesmu. Sis uzbrukums, Mortimer, šis asinsdarbs …

Sasprindzinājis uzmanību, Mortimers pieliecās draugam tuvāk un sacīja:

—    Mēs abi turam aizdomās vienu un to pašu cilvēku.

—    Ja tās būtu tikai aizdomas! Kamēr es šeit guļu un arī tad, kad manis vairs nebūs, paļaujos uz tevi, Mortimer, ka šis noziedznieks netiks saukts tiesas priekšā.

—    Jūdžin!

—    Tici, draugs, aptraipīts tiktu viņas gods. Sods nāktu pār viņu, nevis pār vainīgo. Esmu viņai nodarījis pietiekami daudz ļauna, un mani nodomi bija vēl ļaunāki. Atminies, uz kurieni ceļš ir bruģēts ar labiem nodomiem! Sai bruģī netrūkst arī ļaunu nolūku. Zinu, Mortimer, ko saku, jo pats jau esmu uz šā ceļa.

—    Nomierinies, mīļo Jūdžin!

—    Apsoli izpildīt manu lūgumu, un es tūlīt nomierināšos. Saproti, mīļo Mortimer, ka pret šo cilvēku nedrīkst celt apsūdzību. Ja nozieguma vaininieks tiks atklāts, tev viņš jāglābj un jāpanāk viņa klusēšana. Nedomā, kā atriebt mani, rūpējies par to, lai notikušais nenāktu gaismā un lai tiktu pasaudzēta viņa. Mēģini nojaukt pēdas un novirzīt uzmanību no patiesajiem apstākļiem. Klausies, ko tev teikšu. Tas nebija skolotājs Bredlijs Hedstouns. Vai dzirdi? Klausies vēlreiz: tas nebija skolotājs Bredlijs Hedstouns. Dzirdi? Trešo reizi: tas nebija skolotājs Bredlijs Hedstouns.

Piekusis Jūdžins apklusa. Viņš bija runājis čukstus, saraustīti un neskaidri, tomēr ar grūtu piepūli panācis, ka Mortimers teikto saprata.

—    Mīļais draugs, es tūdaļ atkal aizmaldīšos. Ja vari, aizturi mani vēl mazu brītiņu!

Laitvuds atbalstīja drauga galvu un pielika tam pie lūpām vīna glāzi. Jūdžins atžilba.

—    Nezinu, kad tas noticis — pirms nedēļām, dienām vai stundām. Nav arī svarīgi. Ir sākusies izmeklēšana, un

'vainīgajam tiek dzītas pēdas. Runā! Jā vai nē?

—    Jā.

—    Apturi to, novērs izmeklētāju uzmanību sānis. Nejauj iejaukt meiteni. Aizstāvi viņul Lai uzbrucējs paliek nesodīts. Domā vispirms par Liziju un par manas vainas izlīdzināšanu. Apsoli to!

— Jā, Jūdžin, jā. Apsolu.

Jūdžins pateicīgi palūkojās draugā un tai pašā mirklī zaudēja samaņu. Plati ieplestās acis atkal stīvi vērās tukšumā.

Ilgas, garas stundas, dienas un naktis Jūdžina stāvoklī nekas nemainījās. Pēc ilgstošas nemaņas brīžam nācis pie atģidas, viņš rimti uzrunāja draugu, sacīja, ka jūtoties labāk, un pat kaut ko palūdza. Taču, iekams Mortimers paguva lūgumu izpildīt, viņš jau atkal bija iegrimis bezsamaņā.

Leļļu šuvēja, bezgalīgas līdzjūtības pārņemta, Jūdžinu pieskatīja neatslābstošā uzmanībā. Viņa mainīja spirta kompreses, lika cietējam uz galvas ledus pūsli un pastarpām, ausi pie spilvena piekļāvusi, ieklausījās ik vārdā, kas viņam murgos izlauzās pār lūpām. Tīrais brīnums, cik stundu no vietas viņa salīkusi spēja nosēdēt pie gultas, saausīdamās ikreiz, līdzko vājinieks ievaidējās. Nespēdams pakustināt rokas, Jūdžins nevarēja pat ar zīmēm parādīt, kas viņu nomoka, tomēr, pastāvīgi paturot kopjamo acīs (varbūt arī slepenu draudzības jūtu vai noslēpumainas varas mudināta), meitene bija iemanījusies saprast viņu arī bez jebkādām zīmēm un šai ziņā tālu pārspēja Laitvudu. Mortimers bieži aicināja Dženiju palīgos, lai tā kļūtu par saikni starp jutckļiem pieejamo pasauli un nejūtīgo Jūdžina ķermeni, un Dženija mainīja pārsējus, palaida vaļīgāk skangalus, uzčubināja spilvenu un sakārtoja segas un palagus, visu darīdama svētā pārliecībā, ka cietējam tas nāks par labu. Veikli kustējās smalkajā šuvējas amatā ievingrinātie pirkstiņi, kam pati daba bija dāvājusi īpašu izveicību, tomēr ik darbā lieti noderēja arī Dženijas vērīgais prāts.

Vienu vārdu Jūdžins atkārtoja neskaitāmas reizes, un šis vārds bija «Lizija». Nežēlīgu moku brīžos, ko grūti bija paciest tiem, kas Jūdžinu kopa, viņš svaidījās, nemierīgi grozīja galvu, ātri un nepacietīgi saukdams šo vārdu, atkārtodams to skumji kā vājprātīgais un vienmuļi kā pulkstenis. Pierimis, nekustīgu skatienu vērdamies tālumā, viņš nemitīgi to dvesa stundām ilgi, it kā klusi kādu brīdinot, it kā nomācot pats savas bailes. Lizijas ierašanās, viņas pieskāriens Jūdžina krūtīm vai pierei bieži vien šīs mokas pārtrauca, un visi trīs slimnieka kopēji cerēja, ka nu viņš īsu brīdi paliks aizvērtām acīm guļam un, nācis alkal pie samaņas, tās tūdaļ atvērs. Tomēr cerības, ko modināja kārotais klusums, ikreiz tika pieviltas, jo samaņa Jūdžinu atstāja tai pašā mirklī, kad viņi nopriecājās par tās atgriešanos.

Baisi bija skatīties, kā slīkstošais nerimus uznirst no dzīlēm, lai tūdaļ atkal tajās nogrimtu. Tad ar Judžinu pamazām notika pārvērtība, kas likās baisa pat viņam pašam. Tieksme dalīties slogā, kas nomāca prātu, neremdināmā vēlēšanās draugam uzticēt savas sirdsdomas viņu tik stipri uzbudināja, ka retie atmaņas brīži kļuva aizvien īsāki. Kā slīcējs, jo izmisīgāk ķepurodamies, jo ātrāk nozūd dzelmē, tā ari Jūdžins bezcerīgajā cīniņā ar savu vājumu jo drīzāk atkal iegrima nemaņā.

Kādudien, kad Jūdžins mierīgi gulēja un Lizija nedzirdamiem soļiem bija no istabas izgājusi, lai dotos uz darbu, viņš pēkšņi čukstus pasauca Laitvudu.

—    Esmu šeit, mīļais draugs.

—    Cik ilgi tas vēl turpināsies, Mortimer?

Laitvuds papurināja galvu.

—    Sliktāk, Jūdžin, taču tev nekļūst.

—    Zinu, ka cerību nav. Tomēr lūdzu Dievu, lai tu pagūtu man izdarīt vēl vienu pakalpojumu un es — izpildīt savu pēdējo pienākumu. Palīdzi, Mortimer, man vēl brīdi uzkavēties še. Lūdzams, dari kaut kol

Mortimers kā mācēdams pūlējās draugu nomierināt, apgalvoja, ka Jūdžins tapis daudz možāks, lai gan acīs tam atkal gaisa tikai retos brīžos pavīdējusī apziņas dzirksts.

—    Noturi mani še, mīļais draugs. Neļauj man aizklīst nemaņā. Es aizeju …

—    Nē, nē, paliec! Saki, Jūdžin, — kas man darāms?

—    Palīdzi man vēl kaut brīdi uzkavēties še. Es atkal aizeju … Papriekš uzklausi, ko tev teikšu. Aizturi mani… aizturi! …

—    Nabaga Jūdžin, raugi nomierināties!

—     Es jau raugu. Pūlos no visa spēka. Ja tu zinātu, cik tas ir grūti! Neļauj man aizklīst nemaņā, iekams neesmu visu izteicis. Iedod vēl nodzerties!

.' Laitvuds pasniedza Jūdžinam malku vīna. Varonīgi turēdamies pretī vājumam, kas draudēja viņu pārmākt, un vērdamies draugā tik lūdzoši, ka tam sirds vai lūza, viņš sacīja:

-»Atstāņ mani Dženijas ziņā, bet pats uzmeklē Liziju an izstāsti, ko es no viņas lūdzu. Atstāj mani droši Dženijas ziņā, kamēr pats būsi projām. Daudz laika tas tev neprasīs. Drīz būsi atpakaļ.

—         Drīz gan, pavisam drīz. Tikai saki, Jūdžin, kas man jādaral

—    Es aizeju… Nu tu man vairs nenoturēsi.

—    Teic kaut vārdu, Jūdžin!

Jūdžins atkal stīvi vērās tukšumā, un vienīgie vārdi, kas, neskaitāmas reizes atkārtodamies, izlauzās viņam pār lūpām, bija «Lizija, Lizija, Lizija».

Mazā šuvēja, kā vienmēr modri vērojusi savu kopjamo, nostājās blakus Laitvudam, kas izmisis lūkojās draugā, un viegli paraustīja to aiz piedurknes.

—         Cst! — viņa teica, pielikusi pirkstu pie lūpām. — Acis jau veras ciet. Kad tās atkal atvērsies, viņš būs nācis pie samaņas. Vai gribat, lai uzticu jums burvju vārdiņu, ko viņam pasacīt?

—    Ak, Dženij, ja jums izdotos pateikt īsto vārdu!

—    Izdosies. Pieliecietiesl

Laitvuds pieliecās, un Dženija kaut ko iečukstēja viņam ausī. Iečukstēja vienu mazu vārdiņu. Laitvuds sarāvās un paraudzījās meitenē.

—         Pamēģiniet! — viņa līksmi un satraukti sacīja. Noliekusies pār nekustīgo ķermeni, Dženija pirmo reizi noskūpstīja Jūdžinam vaigu, noskūpstīja sakropļoto roku — to, kas atradās viņai tuvāk. Tad viņa nostājās gultas kājgalī.

Pēc pāris stundām Mortimers Laitvuds manīja, ka Jūdžinam samaņa pamazām atgriežas, un piesardzīgi noliecās pār draugu.

—         Nerunā, Jūdžin! Skaties manī un klausies, ko runāšu. Saproti, ko es saku?

Jūdžins piekritoši pamāja.

—         Atsākšu no tās vietas, kur mūsu saruna pārtrūka. Saki — vai vārds, pie kā mēs drīz būtu nonākuši, ir «sieva»?

—    Ak, lai Dievs tevi svētī!

—         Klusu! Nesatraucies! Nerunā! Klausies, mīļais draugs, ko teikšu. Prāts tev nomierināsies, ja Lizija kļūs tava sieva. Tu gribi, lai es viņai to pasaku un tavā vārdā lūdzu viņas roku. Tu vēlies, lai šeit, pie lavas gultas, Lizija noslīgst uz ceļgaliem un tiek ar tevi salaulāta un lai tādējādi tava vaina viņas priekšā būtu nolīdzināta. Vai esmu tevi pareizi sapratis?

—    Jā. Lai Dievs tevi svētī! Jā gan.

—    Viss tiks izdarīts, Jūdžin. Vari uz mani paļauties. Pāris stundu būšu projām un tavu gribu izpildīšu. Vai saproti, ka bez manas prombūtnes iztikt nevaram?

—    Mijais draugs, es taču pats to lūdzu.

—    Tiesa gan. Bet tobrīd man vēl nebija zināms mīklas atminējums. Kā tev šķiet — kurš šo mīklu atminēja?

Domīgi palūkojies apkārt, Jūdžins pamanīja mis Dženiju, kura raudzījās viņā, atbalstījusi elkoņus pret gultas kājgali un zodu plaukstās iekļāvusi. Smaidā, ko Jūdžins pūlējās meitenei veltīt, mirkli uzplaiksnīja viņa agrākā, neaprēķināmā daba.

—    Tev taisnība, — sacīja Laitvuds. — Atminētāja bija viņa. Un tagad, mīļais Jūdžin, klausies: es vēl būšu projām, kad tu jau zināsi, ka tavs lūgums ir izpildīts, jo ieraudzīsi Liziju sēžam manā vietā šeit, pie tavas gultas, un sapratīsi, ka viņa nekad vairs tevi neatstās. Vēl tikai daži vārdi, pirms dodos ceļā. Tu, Jūdžin, esi izturējies kā godavīrs. Un es nešaubīgi ticu — ja liktenis apžēlosies un ļaus tev palikt mūsu vidū, tu tiksi svētīts ar cildenu dzīvesdraugu — savu glābēju, kurai dāvāsi dedzīgas mīlestības pārpilno sirdi.

—    Āmen! Tev taisnība. Tikai es šo brīdi nepiedzīvošu, Mortimer.

—    Kāpēc tā? Ne cerības, ne spēki tev, Jūdžin, nu jau vairs neies mazumā.

—    Nē. Piekļauj vaigu pie manējā — kas zina, varbūt nesagaidu tevi atgriežamies. Tu vienmēr esi bijis man labs draugs, Mortimer. Ej droši, par mani neraizējies! Ja mana drosmīgā meitene mani neatraidīs, vari būt pārliecināts, mīļais draugs, ka nodzivošu līdz brīdim, kad tikšu ar viņu salaulāts.

Mis Dženija neizturēja draugu atvadīšanos — uzgriezusi tiem muguru, viņa sēdēja savu krāšņo matu viļņa aizsegā un klusi lēja rūgtas asaras. Mortimers Laitvuds drīz aizgāja. Kad koku atēna vakara blāzmā sniedzās pār upi aizvien garāka, vājinieka istabā nedzirdamiem soļiem ieslīdēja sievietes stāvs.

—    Vai viņš ir pie apziņas? — apvaicājās mazā šuvēja, tūda[ atdevusi ienācējai vietu pie Jūdžina pagalvja. No jauna novērošanas posteņa viņa tumšajā istabā nevarēja saredzēt cietēja seju.

—    Pie apziņas gan, Dženij, — Jūdžins klusu nobubinaja, — un zina, ka ir atnākusi viņa sieva!

XI NODAĻA

Leļļu šuvējas minējums piepildās.

Misis Roksmita sēdēja savā spodrajā istabiņā, cītīgi šūdama, un viņai blakus grozā krājās mazas, spodri baltas cepurītes un krekliņi, kas šķita tik līdzīgi leļļu šuvējas darinājumiem, ka nejaušam vērotājam nevijus prātā varētu ienākt doma, vai tikai viņa nav nolēmusi sacensties amatā ar mis Renu. Varbūt gudrām pamācībām misis Roksmitu bija aplaimojusi «Britu namamātes rokasgrāmata», bet iespējams arī, ka viņa iztika bez tām, jo šis mīk'ainais orākuls tuvumā nebija manāms. Lai būtu kā būdams, misis Roksmitas pirksti adatu zibināja tik veikli, ka šūšanas māka viņu kāds acīmredzot tomēr bija ievadījis. Mīlestība ir nepārspējama skolotāja visās dzīves gudrībās, un nav izslēgts, ka tieši tā (tēlaini izsakoties, ar viemgo rīku — uzpirksteni) bija likusi pamatus misis Roksmitas lietpratībai izraudzītajā rokdarbu nozarē.

Drīz no darba vajadzēja pārnākt Džonam, bet, nolēmusi pirms pusdienām pabeigt aizsāktu cepurīti, kurai bija len ts īpaši iz. elt viņas pirkstu veiklību, misis Roksmita vLam pretī negāja. Savilkusi lūpas rāmā, tomēr mazliet paš:-pzi::īgā smaidā, viņa šuva, galvu nepaceldama, un adata rmniski tikšķēja kā visprasmīgākā meistara darināts brīnišķīgs Saksijas porcelāna pulkstenis.

Klauvējiens pie durvīm, zvana šķinda. Džons tas nebija, jo tad Bella būtu skriešus metusies vīram pretī. Kas tad, ja Džons tas nav? Bella nepaguva atbildēt uz paas uzdoto jautājumu, kad, steigā sasarkusi, istabā ielidoja mūžam rosmīgā kalponīte, pavēstīdama:

— Misters Laitvuds!

Žēlīgais Dievs!

Bellai izdevās laikus pārsegt grozu ar lakatiņu, jo misters Laitvuds jau stāvēja istabā un, viņu sveicinādams, paklanījās. Misteram Laitvudam kaut kas bija atgadījies, viņš izskatījās saguris un neparasti drūms.

Dažos vārdos pieminējis laimīgo laiku, kad viņam bijis gods misis Roksmitu pazīt vēl kā mis Vilteri, misters Laitvuds pastāstīja, kas noticis un kādēļ viņš ieradies. Viņš izpildot Lizijas Hekserrias lūgumu ieaicināt misis Roksmitu kāzās.

Ielūgums kāzās, kā arī dziji izjustais mistera Laitvuda stāstījums par notikušo stipri satrauca Bellu, un pie

ožamās sāls nevajadzēja ķerties vienīgi tāpēc, ka šai bridi atskanēja Džona klauvējiens.

—        Mans virsi — viņa sacīja. — Tūdaļ būsim atpakaļ abi.

Tomēr vieglāk to bija pateikt nekā izdarīt, jo, līdzko Bella izteica Laitvuda vārdu, Džons palika stāvam, lai gan jau bija satvēris istabas durvju rokturi.

—    Uziesim augšā, mīļotā!

Bella brīnījās, kāpēc vīrs tā pietvīkst un pēkšņi novēršas. «Ko tas varētu nozīmēt?» viņa nodomāja, kāpdama Džonam līdzi augšstāvā.

—         Nu, mans acuraugs, — viņš sacīja, apsēdinājis Bellu sev klēpī, — stāsti visu pēc kārtas!

Viegli sacīt: «Stāsti visu pēc kārtas!» — ja Džons šķiet ne pa jokam samulsis. Arī uzmanību viņš nespēja sakopot, kamēr Bella stāstīja visu pēc kārtas. Tomēr viņa bija pārliecināta, ka Džons arvien gribējis zināt, kā Lizijai klājas, un patiesi pārdzīvojis tās likteni. Ko tas varētu nozīmēt?

—    Tu brauksi man līdzi uz kāzām, mīļais Džon?

—    N-nē, mans acuraugs, tas nav iespējams.

—    Nav iespējams, Džon?

—         Nē, mīļotā, galīgi izslēgts. Par to nevar būt ne runas.

—    Man jābrauc vienai, Džon?

—    Nē, mīļotā, tu brauksi kopā ar misteru Laitvudu.

—         Vai tev, mīļais Džon, nešķiet, ka mums ir laiks doties lejā pie mistera Laitvuda? — Bella pavaicāja.

—        Tev ir laiks iet, dārgumiņ, bet par mani atvainojies viesim.

—        Vai tiešām, Džon, tu gribi teikt, ka nedomā ar viņu pat sasveicināties? Viņš taču zina, ka esi mājās. Es teicu, ka tu pārnāci.

—         Slikti, ka teici, bet ko nu vairs par to runāt. Slikti vai labi, mīļotā, taču es patiešām nevaru ar viņu tikties.

Sēdēdama Džonam klēpī, Bella izbrīnījusies lūkojās vīrā un, lūpu uzmetusi, gudroja, kāds tik neizprotamai rīcībai varētu būt iemesls. Beidzot viņa kaut ko izdomāja, lai gan pati nosprieda, ka tas nevar būt īstais iemesls.

—         Džon, tu taču, dārgais, neesi uz Laitvudu greizsirdīgs?

—         Mīļo meitenīt, — smiedamies atbildēja Džons, — kā gan es varētu būt uz vinu greizsirdīgs? Un kāpēc man vajadzētu būt uz viņu greizsirdīgam?

—    Tāpēc, Džon, ka es viņam kādreiz joti patiku, — Bella turpināja, lūpu vēl vairāk uzmezdama, — bet es tur nejūtos vainīga.

—    Toties tu esi vainīga, ka patiki man, — lepni nolūkodamies sieviņā, atbildēja Džons, — un kāpēc lai tu nebūtu vainīga, ja patiki misteram Laitvudam? Bet lai es tāpēc kļūtu greizsirdīgs? Ja kļūšu greizsirdīgs uz katru, kam mana sieva šķiet daiļa un apburoša, tad jau man jāsajūk prātā.

—    Zini, mīļais, es gan dusmojos uz tevi, gan jūtos iepriecināta, — iesmiedamās sacīja Bella, — tāpēc ka esi aplamnieks un tomēr spēj sarunāt daudz patīkama, it kā pats tam ticētu. Neesiet tik noslēpumains, seri Kas jūs noskaņo pret misteru Laitvudu?

—    Itin nekas, mans acuraugs.

—    Ko viņš tev nodarījis, Džon?

—    Neko viņš nav nodarījis, mīļotā. Nekas mani pret viņu nenoskaņo, tāpat kā nenoskaņo pret misteru Reibcrnu; nekad viņš man neko nav nodarījis, tāpat kā neko man nav nodarījis misters Reiberns. Tomēr abi man ir vienlīdz netīkami.

—    Ak, Džon! — iesaucās Bella, un likās — viņa nosoda vīru par neizprotamo rīcību, tāpat kā bieži nosodīja pati sevi. — Tu esi neizdibināms kā sfinksa. Bet precējies sfinksa nav nekāds… nav nekāds jaukais virs, jo mūžīgi viņam kas slēpjams, — aizvainota teica Bella.

—    Bella, mans acuraugs, — sacīja Džons Roksmits un, skumji smaidīdams, pieskārās Bellas vaigam, bet viņa nodūra acis un atkal uzmeta lūpu, — paraugies manī! Gribu tev kaut ko sacīt.

—    Zilbārdis no slepenā kambara runās nopietni? — ievaicājās Bella, un viņas daiļā seja atplauka.

—    Nopietni gan. Jā, atzīstos, slepens kambaris man ir. Atminies — tu reiz lūdzi necildināt tavas labās īpašības, iekams neesi grūtībās pārbaudīta.

—    Atminos, mīļais. Tā bija mana pārliecība, un arī tagad domāju tāpat.

—    Pienāks laiks, dārgā, — neesmu pravietis, bet to nu varu pareģot — pienāks laiks, kad tu tiksi pārbaudīta. Tas laiks pienāks, kad tiksi pakļauta tādam pārbaudījumam, kuru es nekad neuzskatīšu par godam izturētu, ja tu kaut brīdi zaudēsi ticību man.

—    Par mani, Džon, vari būt drošs, jo es tev, mīļais, ticu — ticu bezgalīgi un aizvien, aizvien ticēšu. Nespried par mani pēc sīkumiem, Džon! Sīkumos es pati kļūstu sīka un sīka vienmēr esmu bijusi. Tomēr visā nopietnībā domāju, ka uz mani var paļauties, — lielīties negribu, Džon, tomēr ceru, ka uz mani var paļauties.

Sajūtot Bellas roku ciešo skāvienu, Džons Roksmits ar vēl lielāku pārliecību nekā sieva pati apzinājās, ka viņas teiktais ir svēta patiesība. Ja viņam piederētu Zelta Atkritumu Vācēja bagātība, viņš kaut tūdaļ varētu saderēt uz visu līdz pēdējam fārtingam, ka šī maigā, mīlošā sirds paliks viņam uzticīga cauri jebkuriem dzīves priekiem un likstām.

—    Iešu tagad pie mistera Laitvuda un došos misteram Laitvudam līdzi, — pielēkdama kājās, sacīja Bella. — Tu, Džon, esi gatavais neveiklis, tavās rokās viss plīst un ņurcās, bet, ja būsi labs zēns un nosolīsies nekad vairs tā nedarīt (nezinu gan, ko īsti esi nodarījis!), ļaušu tev sakravāt mazo ceļasomu ar visu, kas man naktī nepieciešams, un es pati tikmēr uzlikšu galvā cepuri.

Džons priecīgs paklausīja, Bella savilka cepures lentes zem zoda tā, lai izceltu vaigu bedrītes, lentes galus sasēja krāšņā pušķī, sapurināja cirtas, pirkstu pēc pirksta uzvilka tuklajās rociņās cimdus, tad atvadijās no vīra un kāpa lejā. Misters Laitvuds bija nepacietīgi gaidījis un nu, ieraugot Bellu saposušos ceļam, atviegloti nopūtās.

—    Vai misters Roksinits nebrauks mums līdzi? — pametis skatienu uz durvīm, viņš nedroši ievaicājās.

—    Vai, pavisam biju piemirsusi! — atteica Bella. — Vīrs lūdz nodot jums sveicienu. Viņam briesmīgi satūcis vaigs, tāpēc nabadziņam tūlīt bija jāliekas gultā un jāgaida, līdz ieradīsies ārsts un zoba sastrutojumu uzgriezīs.

—    Savādi, ka nekad neesmu ar misteru Roksmitu ticies, — sacīja Laitvuds, — kaut gan esam kārtojuši vienas un tās pašas darīšanas.

—    Tiešām? — Bella brīnījās pat nenosarkdama.

—    Gandrīz vai jādomā, ka nekad mūža arī netiksimies, — teica Laitvuds.

—    Dzīvē dažkārt notiek tādas dīvainības, ka tieši jābrīnās par likteņa untumiem, — saglabādama mieru, sacīja Bella.

Abi tūdaļ iekāpa karietē, ko Laitvuds bija noīrējis neaizmirstami jaukajā Griničā, un no Griničas taisnā ceļā brauca uz Londonu; Londonā viņi dzelzceļa stacijā gaidīja ierodamies cienigtēvu Frenku Milbiju un viņa sievu Mārgaretu, ar kuriem Laitvuds bija norunājis tur satikties, lai kopā dotos tālāk.

Cienījamo laulāto pāri bija aizkavējusi neatlaidīga draudzes avs, kura viņu dzīvi spēja pārvērst ellē, lai gan viņi tai veltīja priekšzīmīgu laipnību un labsirdību, skaidri zinot, ka ar savām bezjēdzīgajām izrīcībām kā ar lipīgu slimību šī avs spēj aplaist it visu un it visus, ar ko vien nonāk saskarsmē. Pārējo draudzes avju vidū atraitne izcēlās ar sevišķām spējām liet asaras par jebkuru pat visvairāk uzmundrinošo cienīgtēva sprediķi, kā arī ar ķēniņa Dāvida raudām līdzīgu aizvainotu gaušanos (netikdama līdzi ne mācītāja teiktajam, ne draudzes atbildes korim liturģijā) par ienaidniekiem, kas viņai rok bedri un ar dzelzs stieņiem apdraud dzīvību. Neizlaizdama ne rīta, ne vakara dievkalpojumu, vecā atraitne baznīcā izkratīja sirdi un par likteņa triecieniem žēlojās tā, itin kā ar zvērestu apliecinātu tiesai iesniedzamu sūdzību un tiesnesim pieprasītu taisnīgu spriedumu. Tā tomēr nebija nejaukākā no viņas rakstura īpatnībām — ar tām cienīgtēvs Frenks sadūrās brīžos, kad veča nonāca uzmācīgas domas varā — tas parasti gadījās vai nu negaisa laikā, vai rīta svīdumā — un pieprasīja, lai mācītājs tūdaļ nāk viņu no šā sloga atpestīt. Labsirdīgais Frenks Milvijs nezin cik reižu nakts vidū cēlās no gultas un steidzās pie misis Sprodkinas (tā šo avi sauca), ar spēcīgo pienākuma apziņu nomākdams tikpat spēcīgo tieksmi pasmieties par atraitnes aplamajām iedomām un skaidri zinādams, ka viņam no šā apmeklējuma nav gaidāms nekas cits kā tikai iesnas. Tomēr ne cienīgtēvs Frenks Milvijs, ne misis Milvija tikpat kā nevienam neļāva noprast, ka misis Sprodkina nav patērēto pūļu vērta, bet lēnprātīgi samierinājās ar šo sodību, kā bija samierinājušies ar visām savas dzīves likstām.

Minētā apnicīgā draudzes avs likās apveltīta ar sesto prātu, jo nemaldīgi nojauta, kad viņas sabiedrība cienīgtēvam Frenkam ir vismazāk kārojama, lai tieši tad uzrastos viņa mājas šaurajā priekšnamā. Tāpēc, labprāt apņēmies kopā ar laulāto draudzeni braukt līdzi Laitvudam, viņš it kā pašu par sevi saprotamu izmeta:

— Pasteigsimies, mīļā Mārgareta, ja negribam, lai mums uzklūp misis Sprodkina.

Un misis Milvija atsaucās, kā allaž jauki un izteiksmīgi uzsvērdama svarīgāko:

—    Tiesa, Frenk, viņa aizvien uzrodas nelaika un ar savu runāšanu spēj nokausēt ikvienu cilvēku!

Sie vārdi vēl lāgā nepaguva izskanēt, kad viņiem tika pavēstīts: sarunā minētā persona lejā gaidot un lūdzot padomu kādā ar garīgo dzīvi saistītā neskaidrībā. Tā kā misis Sprodkinas jautājumi parasti neprasījās steigšus atbildami (piemēram, kurš ko radījis vai kas tie tādi — amoriti), misis Milvija lika lietā pārbaudītu paņēmienu un no viešņas atpirkās, iespiezdama tai saujā tēju, cukuru, klaipu maizes un sviestu. Dāvanas misis Sprodkina pieņēma, tomēr priekšnamu atstāt negrasījās, bet palika gaidot, lai paklanītos cienīgtēvam Frenkam, kad tas kāps lejā.

Cienīgtēvs, parastajā sirsnībā nepiesardzīgi noteicis: «A, Sālij, tā esat jūs!» — iekūlās parastajās nepatikšanās, jo izraisīja misis Sprodkinas vārdu plūdus, kas visai nesakarīgi vērpās ap šās atraitnes atzīšanos, ka uz tēju un cukuru viņa raugoties mirru un vīraka gaismā, bet maizi un sviestu pielīdzinot siseņiem un kameņu medum. Uzklausījuši pacilājošo vēsti, misters un misis Milviji atstāja misis Sprodkinu priekšnamā sprediķojam, bet paši, cik jaudas, traucās uz staciju. To visu šeit stāstām, lai celtu godā krietnu kristīgu laulāto pāri, kurš, līdzīgi simtiem citu krietnu kristīgu laulāto pāru, ar savu apzinību un strādīgumu ik sīkākajam darbam spēj iedvest lielumu un kurš nebaidās zaudēt cieņu, kā uz sev līdzīgiem raudzīdamies arī uz dažkārt neizprotamiem lielībniekiem un blēžiem.

—    Pēdējā brīdī mūs aizkavēja kāda draudzes locekle, kurai uz to ir pilnīgas tiesības, — tā cienīgtēvs Frenks atvainojās Laitvudam, par sevi nepavisam nedomādams. Bet misis Milvija, kā jau gādīga sieviņa, kas aizvien domā par vīru, piebiida:

—    Ak jā, mūs aizkavēja pēdējā brīdī. Taču, ja runājam par tiesībām, tad, Frenk, jāteic, ka, pēc manām domām, tu dažkārt esi pārlieku iejūtīgs un šo savu vājību dažam labam jauj izmantot ļaunprātīgi.

Lai ko vēl nupat sev iegalvojusi, Bella apzinājās, ka Milviji būs nepatīkami pārsteigti, uzzinājuši, ka viņa ieradusies bez vīra. Tāpēc viņa jutās gaužām neveikli, kad misis Milvija apvaicājās:

—    Kā klājas misteram Roksmitam, vai viņš jau ir aizbraucis vai arī brauks pēcāk?

Bellai atkal nācās Džonu noguldīt gultā un likt, lai viņš gaida, kamēr tiks uzgriezts zoba sastrutojums. Taču stāsts

šai reizē vairs neizskanēja tik veikli, jo, kad cilvēks nav radis mānīties, divkārt samelots balts viņam pašam šķiet vēršamies gandrīz melnā.

—    Vai, kāda nelaimei — iesaucās misis Milvija. — Misters Roksmits tā raizējās par Liziju Heksemu, kad iepriekšējo reizi bijām tur aizbraukuši. Būtu zinājuši, mēs varētu viņam iedot zāles, lai pampums vismaz uz šo brīdi noplaktu.

Raudzīdama baltu padarīt vēl baltāku, Bella steidzās apgalvot, ka vīram nekas nesāpot. Misis Milvijai, to dzirdot, bija tiešām liels prieks.

—    Nezinu, kā tas gadās, — misis Milvija sacīja, — un tu, Frenk, protams, arī to nezini, bet tā vien rādās, ka mācītāji un mācītāju sievas var būt cēlonis sejas uztūkumam. Kad vien es skolā uzlūkoju kādu bērnu, šķiet, ka viņam tūdaļ satūkst vaigs. Un Frenks — līdzko iepazīstas ar kādu večiņu, tai acumirklī samilst seja. Vēl viena nelaime — mūsu klātbūtnē nabaga bērni sāk skaļi šņākuļot. Nezinu, kāds tam ir cēlonis, un es no sirds vēlos, lai nekad tas nenotiktu, taču, jo mēs bērniem pievēršam lielāku uzmanību, jo stiprāk viņi šņākuļo. Tāpat kā šņākuļo, kolīdz jālasa svētie raksti. Skaties, Frenk, tas tur cilvēks ir skolotājs. Esmu viņu jau agrāk kaut kur redzējusi.

To misis Milvija sacīja par izskatā atturīgu jaunu cilvēku, kas bija ģērbies melnā svārkā, melnā vestē un melnbalti mistrotās biksēs. Stacijas uzgaidāmajā zālē viņš no blakustelpas uzradās pēkšņi, līdzko Laitvuds bija iegājis pa durvīm, un, nostājies pie sienas, aši pārlaida skatienu tur izliktajam vilcienu sarakstam un dažādiem paziņojumiem. Šķita, ka jaunais cilvēks ieklausās, ko runā vilciena gaidītāji un nejaušie garāmgājēji. Kad misis Milvija pieminēja Liziju Heksemu, viņš pienāca mazliet tuvāk un tur ari palika stāvam, tomēr paturēdams acīs durvis, pa kurām bija izgājis Laitvuds. Cimdotās rokas aiz muguras salicis, viņš stāvēja, novērsies no kāzu viesu pulciņa. Saspringtais stāvs tik nepārprotami pauda nedrošību, nespēju izšķirties, vai atklāt, ka ir dzirdējis sarunā pieminam sevi, — ka misters Milvijs nolēma viņu uzrunāt.

—    Neatminos, kā jūs sauc, — viņš sacīja, — taču, šķiet, esmu jūs redzējis skolā.

Mani sauc Bredlijs Hedstouns, ser, — atbildēja uzrunātais un pagriezies tūlīt izlūkoja sarunai vientuļāku vietu.

H

36)»

—        Kā es to varēju piemirst! — iesaucās misters Milvijs

un sn>:jdza skolotājam roku. — Cerams, ka esat pie labas veselības. Vai tikai pārāk nenostrādājaties?

—    Tiesa, esmu mazliet pārpūlējies, ser.

—    Brīvlaikā nemaz nepavaļojāties?

—    Nē, ser.

—    Mēdz sacīt: savs laiks darbam, savs — atpūtai. Nemaz neatpūzdamies, cilvēks notrulinās — uz jums, mister Hedstoun, tas, protams, neattiecas, taču pārpūlēdamies jūs varat iedzīvoties gremošanas traucējumos.

—    Centīšos nepārpūlēties, ser. Vai drīkstu jūs uz pāris vārdiem palūgt ārā?

—    Bez šaubām.

Līdzko nolaidās vakara krēsla, uzgaidāmajā zālē tika iedegti visi gaismekļi. Ne mirkli nenolaizdams skatienu no durvīm, pa kurām bija izgājis Laitvuds, skolotājs izraudzījās citas durvis, tad pagriezās ap stūri, kas grima stacijas ēkas mestajā ēnā, un tur, cimdos tērptās rokas nervozi plucinādams, sacīja:

—    Dzirdēju, ser, ka viena no jūsu dāmām sarunā piemin man pazīstamu vārdu, es pat teiktu — labi pazīstamu vārdu. Kāda mana bijušā skolnieka māsas vārdu. Zēns ilgi mācījās manā vadībā, guva labas sekmes un drīz tika dzīvē uz augšu. Es dzirdēju pieminam Heksemu vārdu. Lizijas Heksemas vārdu.

Skolotājs acīmredzot bija tramīgs, viegli uzbudināms cilvēks un, pūlēdamies slēpt satraukumu, runāja aizžņaugtā balsī. Misteru Milviju mulsināja neveiklā pauze, ko sarunbiedrs bija ieturējis starp pēdējiem diviem teikumiem.

—    Jā, — atbildēja misters Milvijs. — Mēs patlaban esam ceļā pie viņas.

—    To es nopratu no sarunas, ser. Mana bijušā skolnieka māsai, cerams, nekas ļauns nav noticis? Viņu, cerams, nav ķēris smags likteņa trieciens? Nekādas likstas, cerams, viņai nav uzbrukušas? Neviens viņai tuvs cilvēks nav .. . nav nomiris?

Misters Milvijs nodomāja, ka skolotājs jānudien ir gaužām dīvains cilvēks, ja ne reizi pat nepaceļ nodurto skatienu, — tomēr atbildēja kā vienmēr vaļsirdīgi, bez aplinkiem:

—    Ar prieku varu jums, mister Hedstoun, pavēstīt, ka jūsu kādreizējā skolnieka māsai nekādas tamlīdzīgas likstas nav uzbrukušas. Jūs laikam nodomājāt, ka braucu kādu apbērēt?

—    Tā ,kā esat mācītājs, ser, tāda doma patiešām varēja fenākt prātā, taču es jūsu amata tērpu nemaz nebiju pamanījis. Tātad jūs nebraucat uz bērēm, ser?

Nudien gaužām dīvains cilvēks, un šis glūnīgais skatiens liek taisni vai nodrebēt.

—    Nē, — atbildēja misters Milvijs. — Bet, tā kā jūs tik ļoti raizējaties par sava kādreizējā skolnieka māsu, varu jums atklāt, ka braucu uz laulībām.

Skolotājs salēcās un paspēra soli atpakaļ.

—    Ne? ņē, viņu neprecu es, — smaidīdams piebilda misters Milvijs, — man jau sieva ir. Braucu jauno pāri salaulāt. a

Brcdlij.s Hedstouns pieķērās pie staba sev aiz muguras. Ja misters Milvijs līdz tam nebūtu zinājis, ko nozīmē teiciens «pelnpelēka seja», tad nule viņam radās izdevība šādu sejli ieraudzīt.

—    Jupļs kļuva slikti, mister Hedstoun?

—    Nekas, ser. Tūlīt pāries. Man bieži noreibst galva. Pateicos,; ser, manis dēļ neraizējieties, palīdzība man nav vajadzīga! Paldies, ka atlicinājāt man šīs minūtes!

Tā kā mistera Milvija rīcībā vairs nebijā minūšu, ko atlicināt, viņš atbildēja ar pieklājības frāzi un steigšus atgriezās izgaidāmajā zālē, pa ceļam tomēr paguvis ieraudzīt, kālskolotājs ar cepuri rokā atspiežas pret stabu un sagrābj ,saujā kaklautu, it kā grasītos to noraut. Cienīgtēvs Frenks pamāja vienam no stacijas kalpotājiem un, riorādidsiins.uz peronu, sacīja:

—    Tūf kādam cilvēkam kļuvis ļoti slikti un ir nepieciešama '.alīdziba, lai gan viņš man teica, ka tikšot galā pats. *»

Laitvūds tikām bija apgādājis biļetes, un zvanam kuru katru mjrkli vajadzēja pavēstīt vilciena atiešanu. Viņi apsēdās sžk'as vietās, un, kad lokomotīve pamazām uzņēma gaitu, pats stacijas kalpotājs, skriedams visgarām peronam, ielūkojās katrā vagonā.

—    A, Jūs esat šeit, ser! — viņš iesaucās un, uzlēcis uz kāpšļa, ar elkoni pieturēja loga rāmi. — Tam cilvēkam, kuru jūs' man norādījāt, ir uznākusi lēkme.

—    Pēfc mūsu sarunas secināju, ka šadas lēkmes viņam nav nekāds retums. Gan svaigā gaisā drīz atgūsies.

Lēkmē ttitdien esot briesmīga (teica stacijas kalpotājs), nelaimīgais' plosoties un raustoties kā ārprātā. Varbūt

S72

džentlmenis iedošot savu vizītkarti, jo pirmais pamanījis notiekošo. Vizītkarti džentlmenis iedeva, paskaidrodams, ka par lēkmes pārņemto zinot vienīgi tā cienījamo nodarbošanos, un piebilda, ka šis cilvēks pats sūdzējies par sliktu veselību; par to gan varot spriest jau pēc viņa slimīgā izskata. Kalpotājs paņēma vizītkarti, noskatīja nolēkšanai piemērotu vietu, nolēca no kāpšļa, un ar to arī viss beidzās.

Vilciens aizdārdēja starp namu jumtiem un sapostītām ēkām, ko jauca nost, lai atbrīvotu vietu dzelzceļam, norībēja virs gājēju un braucēju pārpilnām ielm, palīda zem auglīgas zemes un pēdīgi, dūmu un tvaika mutuļos tīdamies, žilbinošas gaismas apņemts, pāršāvās pāri upei kā sprāgstoša bumba. Ik pēc brīža tas līdzīgi milzu raķetei atkal pārgrandēja pāri kādam tiltam, nicinošā pārākumā pieveikdams upes līkumu lokumus un traukdamies tieši uz mērķi, kā laiks traucas pretī mūžībai. Tam ir gluži vienalga, vai dzīves upes plfist dziļas vai smilšu sērēm piedangātas vai atspulgo debesu gaismu un nakts tumsību, palīdz dzīt asnus puķēm un nezālēm, izvijas līčos un iejomos, mundri šalko vai plūst nedzirdamas, nemierā viļņo vai nes rāmus ūdeņus, — vienalga tāpēc, ka dzīves upēm gals ir paredzēts viens, lai kādas tās no dažādiem avotiem cēlušās.

Pēc tam viņi sēdās karietē, un brauciens turpinājās gar vareno upi, kas nedzirdama steidzās uz priekšu nakts aizsegā, kā dienu un nakti steidzas viss šai pasaulē, rāmi pakļaudamies nepārvaramajam mūžības pievilkšanas spēkam, un, jo tuvāk viņi nokļuva namam, kurā gulēja Jūdžins, jo vairāk baidījās, vai cietēja mokas nebūs jau beigušās. Drīz ieraudzījuši spīdam blāvu gaismiņu, viņi juta mostamies cerības, lai gan Laitvuds šaubīdamies domāja: «Ja arī Jūdžins ir aizgājis, viņa joprojām sēž pie tā gultas.»

Tomēr Jūdžins gulēja mierīgi, kā miegā, kā nemaņā. Bella ienāca, brīdinoši pacēlusi pirkstu, un klusēdama sirsnīgi noskūpstīja Liziju. Arī pārējie, nebilzdami ne vārda, apsēdās pie gultas kājgaļa un klusu gaidīja. Un šai nakts nomoda stundā līdz ar upes šalkām un vilciena dārdiem Bellai atmiņā atkal uznira neatlaidīgie jautājumi:; kāds ir tik dziļi glabātais Džona noslēpums? Kāpēc viņš nekad nav ticies ar misteru Laitvudu un no tā joprojām izvairās? Kad gaidāms pārbaudījums, kuram cauri viņu, Bellu, Izvadīs paļaušanās uz vīru un nelokāma uzticība, kas miļotajam cilvēkam dāvās uzvaras prieku? Jo tāds bija Džona noteikums. Viņai šis pārbaudījums jāiztur, lai dāvātu uzvaras prieku sirdij tik dārgajam cilvēkam. Noteikums, kas Bellai ne mirkli neizgaisa no atmiņas.

Vēlu naktī Jūdžins atvēra acis. Nācis pie samaņas, viņš tūdaļ pavaicāja:

—    Cik ir pulkstenis? Vai Mortimers pārnācis?

Laitvuds piesteidzās pie gultas un atbildēja pats:

—    Esmu šeit, Jūdžin, un viss ir sagatavots.

—    Mīļais draugs, — vāri pasmaidīdams, sacīja Jūdžins, — mēs abi no sirds tev pateicamies. Lizij, saki ciemiņiem, cik ļoti esam viņus gaidījuši un ka es pats netaupītu vārdus, ja vien spētu parunāt.

—    Nemokiet sevil — teica misters Milvijs. — Mēs visu saprotam arī bez vārdiem. Vai jūtaties mazliet labāk, mister Reibern?

—    Esmu laimīgs, — atbildēja Jūdžins.

—    Un tāpēc arī jūtaties labāk?

Jūdžins palūkojās uz Liziju un, viņu saudzēdams, neko neatbildēja.

Visi sastājās apkārt gultai, un misters Milvijs, atšķīris lūgšanu grāmatu, sāka laulību ceremoniju, kas reti saistās ar nāves ēnu un nav šķirama no jaunības līksmā plaukuma, no veselības, cerībām un prieka. Domās salīdzinādama šo ceremoniju ar savām kāzām, Bella apraudājās. Līdzjūtības pārņemta, raudāja arī misis Milvija. Leļļu šuvēja raudāja, seju plaukstām aizsegusi, ieslēpusies zeltaino matu krāšņajā rotā. Noliecies pār Jūdžinu, kas no viņa nenolaida acis, misters Milvijs lasīja lūgšanu klusā, skaidrā balsī, laulību ceremoniju ieturēdams apstākļiem atbilstošā vienkāršībā. Tā kā līgavainis nespēja pakustināt roku, mācītājs ar gredzenu tikai pieskārās viņa plaukstai, bet uzmauca to pirkstā līgavai. Kad laulātie bija devuši savstarpējas uzticības solījumu, Lizija uzlika plaukstu Jūdžinam uz rokas un vairs to nenoņēma. Pēc laulībām, kad to dalībnieki bija izgājuši no istabas, Lizija liegi apskāva Jūdžinu un nolika galvu uz spilvena blakus viņa galvai.

-v Atvelc aizkarus, mīļotā, — pēc brīža sacīja Jūdžins, — lai varam skatīt savu kāzu dienu.

Lēca. saule, istabā ielauzās pirmie tās stari, un, atgriezusies pie gultas, Lizija ar lūpām piekļāvās Jūdžina mutei.

—    Lai svētīta ir šī diena! — sacīja Jūdžins.

—    Lai svētīta ir šī diena! — sacīja Lizija.

—         Virs gan tev, dārgā, gadījies nekam nederīgs, — teica Jūdžins. — Samaitāts vējgrāblis, kas nevarīgs guļ te, izstiepies visā garumā, un pametis tevi tukšā, kad paliksi atraitnēs.

—        Virs man gadījies tāds, ka pat par uzdrīkstēšanos cerēt uz viņu es būtu atdevusi vai visu pasauli.

—    Tu aizliedz sevi, — papurinājis galvu, teica Jūdžins.

—    Taču dari to, paklausīdama savas cildenās sirds aicinājumam. Kaut nelielu attaisnojumu sev es rodu apziņā, ka, pirms aizliedzi sevi, tu, mana mīļotā, biji aizmetuši savu sirdi projām.

—    Neko neesmu aizmetuši. Savu sirdi es atdevu tev.

—    Mana nabaga Lizija, tas taču ir viens un tas pats.

—         Klusē, lūdzu, klusē! Nepavisam nav viens un tas pats.

Pamanījusi asaras aizmiglojam Jūdžina skatienu, Lizija lūdza viņu aizvērt acis.

—    Nē, — sacīja Jūdžins un atkal papurināja galvu,

—    ļauj man lūkoties tevī, kamēr vien jaudāšu. Tu, mana drosmīgā, uzticīgā meitene! Mana varone!

Klausoties šais cildinājuma vārdos, arī Lizija vqirs nespēja savaldīties. Kad Jūdžins, sakopojis pēdējos spēkus, mazliet pacēla galvu un piekļāva to Lizijai pie krūtīm, asaras bira abiem.

—    Lizij, — pēc krietna klusuma brīža sacīja Jūdžins,

—    līdzko tu pamanīsi, ka es aizklīstu no šā nepelnīti gūtā patvēruma, pasauc mani vārdā, un es, cerams, atgriezīšos.

—    Jā, mīļais Jūdžin.

—         Redzi nu! — viņš smaidīdams iesaucās. — Nebijis tevis, es jau sen būtu aizgājis.

Kad Jūdžins pēc mirkļa likās grimstam nemaņā, Lizija viņu pasauca klusā, mīlestības pārpilnā balsī.

—    Jūdžin, mans mīļotais vīrs!

Viņš tūdaļ atbildēja:

—         Redzil Nu tu pati pārliecinājies, ka vari mani atsaukt atpakaļ.

Nespēdams vairāk runāt, Jūdžins pēc tam Lizijai atbildēja, viegli pagrozīdams galvu viņai uz krūtīm.

Saule jau bija pacēlusies augstu debesīs, kad Lizija maigi nolaida Jūdžina galvu uz spilvena un piecēlās, lai vīru pabarotu un padzirdītu. Nekustīgais augums, kas gulēja gluži kā krastā izmests kuģa vraks, sabiedēja Liziju, taču Jūdžinam acīmredzot bija modušās cerības.

—    Ak, Lizij, mana mīļotā! — viņš vārgi ierunājās.

— Ja izveseļošos, kā es spēšu atlīdzināt visu, ko esi manā labā darījusi!

—    Nekaunies par mani, — viņa atbildēja, — un tu būsi man atlīdzinājis ar uzviju.

—    Lai atlīdzinātu visu, ar vienu mūžu vien nepietiek.

—    Tad dzīvo, lai atlīdzinātu, dzīvo manis dēļ, Jūdžin, dzīvo, lai redzētu, kā es pūlēšos kļūt aizvien labāka un tev nekad nedarīt kaunu.

—    Mana mīļotā meitene! — viņš atsaucās, pēc ilgiem laikiem atkal reiz raudzīdams pajokot. — Man radušās gluži pretējas domas — vai pats labākais, ko varu darīt, nebūtu — nomirt.

—    Labākais, ko vari darīt, — pamest mani ar salauztu sirdi?

—    Nē, mīļotā, nebūt ne. Tā es nedomāju. Prātā man bija pavisam kas cits. Tu ar mani auklējies, mani cildini un teicies karsti mīlam aiz līdzcietības pret šo novārdzināto, sakropļoto ķermeni.

—    Dievs debesīs zina, ka patiešām tevi karsti mīlu!

—    Un Dievs debesīs zina, ka es tavu mīlestību protu novērtēt. Ja man tiks lemts dzīvot, tu redzēsi, kāds es spēju būt.

—    Redzēšu, ka manam vīram ir neizsmeļami gribas un spēka avoti, ko viņš izmantos pēc labākās sirdsapziņas.

—    Cerēsim, mīļā Lizij, ka tā būs, — skumji, tomēr it kā pats par sevi pazobodamies, noteica Jūdžins, — cerēsim. Tomēr nespēju rast sevi pietiekami godkārības, lai tam noticētu. Kā lai ticu, ja atskatos uz savu izniekoto jaunību! Varu tikai pazemīgi cerēt, bet ticēt man nav iemesla. Sirdsprāts manī modina ļaunu priekšnojautu, ka, palikdams dzīvs, es likšu vilties gan tev, gan arī sev, un tāpēc, mana mīļā, pats labākais man būtu nomirt.

XII NODAĻA

Ena gaist.

Laiks steidzās neapturami, ūdeņi simtiem reižu paisumā cēlās un bēgumā kritās, zeme simtiem reižu apmeta loku ap sauli, kuģis, pieveicis okeāna tāles, laimīgi atgriezās krastā, pārvezdams mājās mazo Bellu. Vai kāds jutās vēl līksmāks un laimīgāks nekā misis Roksinita, par misteru Džonu Roksmitu nemaz nerunājot!

—    Vai tagad tu, dārgumiņ, negribētu būt bagāta?

—    Kā tu vari tā jautāt, mīļais Džon? Vai tad es neesmu bagāta?

Tie bija vieni no pirmajiem vārdiem, kas tika pārmīti pie miegā dusošās mazās Bellas gultiņas. Drīz izrādījās, ka mazā ir apbrīnojami attapīgs bērns — viņa visiem spēkiem vairījās no vecmāmiņas sabiedrības, un ikreiz pec šās cienījamās dāmas pagodinošajiem uzmanības pierādījumiem viņai samaitājās vēderiņš.

Prieks bija noskatīties, cik vērīgi Bella aplūko meitiņu, mazajā sejiņā gluži kā spogulī samanīdama pati savu bedrīšu atspulgu, taču aizmirsusi tīksmināties par sevi. Ķerubiskais tētis kādudien Džonam bija pavēstījis, ka bērns darot Bellu jaunāku, tā ka viņam pastāvīgi prātā nākot laiks, kad Bella auklējusi lelli, bez mitas ar to sarunādamās. Diezin vai visā pasaulē izdotos atrast otru bērnu, kuram tiktu pierunātas un piedziedātas tik pilnas ausis ar dažādām blēņām, kā Bella pierunāja un piedziedāja savas meitiņas ausis, vai kuru ģērbtu un pārģērbtu tik daudz reižu dienā, cik reižu savu meitiņu ģērba Bella, vai kurš tiktu tā slēpts aizdurvē un negaidot sniegts pretī tēvam, kad tas pārnāk no darba, kā savu meitiņu Džonam pretī sniedza Bella, — īsi sakot, vai izdotos atrast bērnu, kuram māte veltītu kaut pusi tā laika, ko savai nenogurdināmajai meitiņai, aizvien ko jaunu izgudrodama, veltīja laimīgā, dzīvespriecīgā Bella.

Kad nenogurdināmajai meitiņai palika kādi divi vai trīs mēneši, Bella manīja pār vīra pieri savelkamies drūmu domu mākoni. Vērodama Džonu, viņa redzēja, ka mākonis jo dienas jo sadugst aizvien tumšāks un draudīgāks, un satraucās arī pati. Ne vienreiz vien Bella nakts vidū modināja vīru, kad tas miegā kaut ko murmināja, un, lai gan murmināts tika vienīgi viņas vārds, Bella apjauta, ka Džona prātu nomāc rūpju nasta. Beidzot viņa izšķīrās pieprasīt, lai vīrs dalās šai nastā un pusi no tās uztic nest viņai.

—    Tev, mīļais Džon, ir zināma mana pārliecība, ka svarīgos jautājumos uz mani var paļauties, — viņa mundri sacīja, pievērsdamās agrākai abu sarunai. — Saprotu, ka noraizējies esi ne jau sīkumu pēc. Jaušu, ka smalkjūtība tev liek no manis slēpt rūpju cēloni, tomēr nepūlies velti, mīļais, tas tev tik un tā neizdosies.

—    Atzīstos, dārgumiņ, ka patiešām esmu norūpējies.

—    Tad esiet tik laipns, ser, un izstāstiet, kas noticis!

Velti cerēts — Džons no atbildes izvairījās.

«Lai notiek,» Bella nodomāja. «Džons grib, lai es viņam svēti ticu, un es savam vīram nelikšu vilties.»

Kādudien Bella aizbrauca uz Londonu, lai kopā ar Džonu iepirktos. Džons viņu gaidīja stacijā, un uz pilsētu abi devās kājām. Viņš bija līksmā omā, tomēr sarunu atkal novirzīja uz bagātību un pēkšņi vedināja Bellu iztēloties, ka, rau, tā tur kariete pieder viņiem un uz stūra gaida, lai abus aizvestu uz viņu lepno namu; ko tādā gadījumā Bella gribētu šai namā ieraudzīt? Hm, jāpadomā! Ta kā Bellai visa kā esot gana, viņa nezināja, ko atbildēt. Tomēr, vīra mudināta, viņā beidzot atzinās, ka labprāt gribētu savai meitiņai bērnistabu, kāda pasaulē vēl nav redzēta. Istabai jālaistās «visā varavīksnes košumā», jo Bella bija pārliecināta, ka meitiņa krāsas jau atšķir; kāpņu telpa jāizrotā ar brīnišķīgām puķēm, jo Bella droši zināja, ka meitiņa puķes atšķir, un vēl jāierīko ziemas dārzs ar košiem spārnaiņiem, jo Bella ne mirkli nešaubījās, ka meitiņa atšķir arī putnus. Ko vēl viņa vēlētos? Neko, mīļais Džon. Tā kā nenogurdināmās meitiņas intereses bija apmierinātas, Bella neko citu vairs izdomāt nespēja.

Tā, līksmi tērzēdami, viņi turpināja ceļu, līdz Džons apvaicājās:

—    Vai pēc dārglietām tu nekad neesi kārojusi?

Bella atbildēja ar smiekliem. Jā, jā, kad nu runa aizsākusies par dārglietām, kāpēc gan ne, uz tualetes galdiņa par lieku nebūtu ziloņkaula kārbiņa ar rotaslietām.

Iztēlotās ainas pēkšņi aptumsa un izgaisa. Pagriezušies ap stūri, viņi sadūrās ar misteru Laitvudu.

Ieraudzījis Bellas vīru, misters Laitvuds palika kā zemē iemiets, Džons savukārt nobālēja.

—    Ar misteru Laitvudu esmu jau pazīstams, — viņš sacīja.

—    Pazīstams, Džon? — Bella pārsteigta atkārtoja. — Misters Laitvuds man teica, ka nekad neesot ar tevi ticies.

—    Toreiz nezināju, ka esam tikušies, — paskaidroja Laitvuds, juzdamies neērti Bellas priekšā. — Domāju, ka

, esmu tikai dzirdējis par… par misteru Roksmitu. — So vārdu viņš īpaši uzsvēra.

—    Toreiz, kad tikos ar misteru Laitvudu, mans vārds, dārgā, bija Džuljess Hendfords, — teica Džons, ne vien nevairīdamies no Laitvuda skatiena, bet lūkodamies tam tieši acīs.

Džuljess Hendfords! Vārds, ko Bella tik bieži bija lasījusi vecās avīzēs, kad vēl dzīvoja mistera Bofina namāt Džuljess Hendfords, kura meklēšana tika plaši izsludināta, turklāt ikvienam, kas sniegtu par viņu kādas ziņas, publiski bija piesolīta atlīdzība.

—    Jūsu klātbūtnē es labprāt izvairītos par to runāt, — Laitvuds smalkjūtīgi sacīja Bellai, — bet, tā kā jūsu vīrs pats nosauca savu kādreizējo vārdu, man atliek vienīgi šo dīvaino atzīšanos apstiprināt. Iepazinos ar viņu kā ar misteru Džuljesu Hendfordu un pēcāk (viņš, protams, to zina) pieliku visas pūles, lai sadzītu viņa pēdas.

—    Tas tiešām tā bija, — mierīgi sacīja Roksmits.

—    Taču es parūpējos, lai manas pēdas netiktu sadzītas.

Bella mulsi palūkojās te uz vīru, te uz misteru Laitvudu.

—    Mister Laitvud, — Džons Roksmits turpināja, — tā kā liktenis beidzot mūs savedis aci pret aci — tas nav arī nekāds brīnums, drīzāk jābrīnās par to, ka gadījums mūs nav savedis kopā jau agrāk, — varu jums vienīgi atgādināt, ka manās mājās esat bijis, un piebilst, ka dzīvesvietu pagaidām neesmu mainījis.

—    Ser, — Laitvuds atsaucās, daudznozīmīgi pamezdams skatienu uz Bellas pusi, — esmu nokļuvis neapskaužamā stāvoklī. Ceru, ka nav ne mazākā iemesla jums piedēvēt līdzdalību kaut kādos apšaubāmos darījumos, tomēr jums jāsaprot, ka šāda neizskaidrojama rīcība liek jūs turēt aizdomās.

—    To es saprotu, — atbildēja Džons.

—    Mans amata pienākums stipri atšķiras no manas tīri cilvēciskās tieksmes, — brīdi vilcinājies, turpināja Laitvuds un vēlreiz pameta skatienu uz Bellas pusi, — tomčr šaubos, mister Hendford jeb mister Roksmit, vai mana rīcība būs uzskatāma par attaisnojamu, ja atvadīšos šeit no jums, nesaņēmis pienācīgu paskaidrojumu.

Bella pieķērās vīram pie rokas.

—    Neuztraucies, dārgā! Misteram Laitvudam tūdaļ kļūs skaidrs, ka savu rīcību viņš var uzskatīt par attaisnojamu, ja no manis šeit atvadīsies. Vismaz viens noteikti kļūs skaidrs, — Roksmits piebilda, — ka es esmu nolēmis no viņa šeit atvadīties.

—    Diezin vai varat noliegt, ser, — sacīja Laitvuds,

—    ka tajā jūsu pieminētajā reizē jūs savās mājās ar nolūku izvairījāties no tikšanās ar mani.

—    Ticiet, mister Laitvud, ka man nav ne mazākā nodoma to noliegt. Tā paša iemesla pēc arī turpmāk es vēl

kādu laiku būtu no jums vairījies, ja negadijusies šodien šī sastapšanās. Braukšu taisnā ceļā uz mājām un palikšu tur līdz pat rītdienas pusdienlaikam. Ceru, ka nākamībā iepazīsimies mazliet tuvāk. Ardievul

Laitvuds stāvēja, nezinādams, ko Iesākt, bet Džons Roksmits, paņēmis Bellu zem rokas, noteiktā solī pagāja viņam garām, un līdz pat mājām neviens viņus vairs ne uzrunāja, ne aizkavēja.

Kad pēc vakariņām viņi bija palikuši divatā, Džons Roksmits sacīja sieviņai, kura ari pēc mulsinošā starpgadījuma nebija zaudējusi līksmo omu:

—    Tu, dārgumiņ, nemaz nevaicā, kāpēc es toreiz dzīvoju ar svešu vārdu?

—    Nē, mīļais. Man, protams, ļoti gribētos visu dzirdēt, — (par to liecināja dedzīgā ziņkārība viņas sejā) — tomēr pagaidīšu, kamēr tu stāstīsi pats pēc brīvas gribas. Tu man jautāji, vai spēju tev svēti ticēt, un es nešaubīdamās atbildēju, ka spēju.

Bellas vērīgajam skatienam nepaslīdēja secen Džona lūpās pazibējušais gaviļu smaids. Viņas noteiktība varēja iztikt bez jebkāda stiprinājuma, bet, jutusi pēkšņu nepieciešamību pēc atbalsta, viņa to smeltos jūsmā, kas kvēloja Džona sejā.

—    Tu taču, dārgumiņ, nebiji sagatavojusies uz tādu atklājumu, ka šis misters Hendfords un tavs vīrs ir viens un tas pats cilvēks.

—    Nē, mīļais, protams, nebiju. Bet tu man ieteici sagatavoties uz pārbaudījumiem, un es esmu sagatavojusies.

Piekļāvis sievu ciešāk pie krūtīm, Džons sacīja, ka gaidīšana drīz beigsies un tiks noskaidrota patiesība.

—    Un tagad, mīļā, iegaumē labi, ko teikšu, — viņš turpināja. — Nekādas briesmas man nedraud, un neviens neko ļaunu man nevar nodarīt.

—    Tu par to esi pavisam, pavisam pārliecināts, Džon?

—    Ne matiņš man no galvas nenokritīs. Vēl vairāk — nekā slikta neesmu darījis, un nevienam no manis nekāds Jaunums nav cēlies. Vai gribi, lai apzvēru?

—    Nē, Džon! — lepni iesaucās Bella, ar plaukstu aiz. spiezdama vīram lūpas. — Tikai to vien ne!

—    Tomēr apstākļi, kurus es varu pārvarēt un, protams, arī pārvarēšu, iegrozījušies tā, ka uz mani krīt ārkārtīgi nelāgas aizdomas. Tu dzirdēji, ko misters Laitvuds teica par apšaubāmiem darījumiem?

—    Jā, Džon.

—        Vai esi sagatavojusies uzklausīt, ko viņš ar to īsti domāja?

—    Jā, Džon.

—         Redzi, dārgumiņ, viņš domāja tev par viru izraudzītā Džona Hārmona noslepkavošanu.

Sirdij neprātīgi iepukstoties, Bella satvēra vīra roku.

—    Nav taču pamata turēt tevi aizdomās, Džon?

—    Ir, mīļā, ir… un es arī tieku turēts aizdomās.

Iestājās klusums, un Bella nobālušiem vaigiem un gluži

baltām lūpām ielūkojās vīram acīs.

—         Kā to kāds uzdrošinās! — beidzot viņa iesaucās cildenā sašutumā. — Mīļotais mans, kā to kāds uzdrošinās!

Satvēris Bellu skaujās, Džons viņu piekļāva pie krūtīm.

—    Pat to zinot, tu joprojām man tici, Bella?

—         Ticu, mīļais, ticu no visas sirds. Ja nespētu ticēt, es nokristu pie tavām kājām mirusi.

Džona seja gluži vai iekvēlojās gaviļpilnā sajūsmā; pacēlis galvu, viņš aizrautīgi iesaucās, ka nesaprotot, ar ko izpelnījies šās maigās, uzticīgās sirds dāvāto laimi. Un Bella atkal uzspieda plaukstu vīram uz lūpām, lūgdama viņu klusēt, bet pēc tam aizkustinošā dedzībā atzinās, ka arī tad, ja pret Džonu vērstos visa pasaule, viņa tomēr paliktu savā ticībā nesatricināma; ja Džons tiktu apkaunots kaut visas pasaules acīs, viņa tomēr ar vīru lepotos un, lai cik briesmīgas aizdomas uz Džonu kristu, viņa visu mūžu veltītu nepelnīti apvainotā vīra bēdu remdēšanai un pašas nelokāmo ticību ieaudzinātu arī savā bērnā.

Pēc dienvidus spožumā starojošās laimes mirkļiem Bella un Džons sēdēja apldusuši, izbaudīdami mijkrēšļa stundas rēno mieru; abi satrūkās, kad pēkšņi atskanēja nepazīstama cilvēka balss. Istaba grima tumsā, un nepazīstamais sacīja:

—    Lūdzu lēdiju nesabīties, es tūliņ iedegšu gaismu.

Nošvirkstejis ienācēja rokā uzmirgoja sērskaliņš, Džons

Rosmits tai pašā brīdī attapa, ka roka, sērskaliņš un balss pieder misteram inspektoram, kas šai vēstījumā reiz jau pierādījis savu apķērību un rosīgumu.

—        Atļaušos sevi atgādināt misteram Džūljesam Hendfordam, kas priekš krietna laika mums iecirkni uzrakstīja savu vārdu un adresi, — lietišķi sacīja misters inspektors. — Vai lēdija neiebildīs, ja uz kamīna dzegas aizdegšu pāris sveču, lai jautājumu varētu aplūkot spožākā gaismā? Neiebildīs? Tencinu, cienītā. Nu re, uzreiz tā kā jautrāk.

3K1

Misters inspektors garā, tumšzilā, līdz smakram aizpogātā svārkā un tumšzilās biksēs, pēc izskata tāds kā no karaliskā dienesta pa pusei atvaļināts karavīrs, piespieda pie deguna mutautu un paklanījās dāmai.

—    Toreiz jūs, mister Hendford, parādījāt man laipnību, uzrakstīdams uz papīra savu vārdu un adresi, — sacīja misters inspektors, — un šeitan ir tā lapiņa, uz kuras rakstījāt. Salīdzinājis to ar ierakstu šajā grāmatā tepat uz galda, — jāteic, varen smukā grāmatiņā, — es atklāju, ka te lasāmais: «Misis Roksmitai dzimšanas dienā. No viņas vīra,» — šitādi piemiņas ieraksti, jāteic, dikti ielīksmo dvēseli, — tātad es atklāju, ka te lasāmais pēc rokraksta mats matā atbilst uz lapiņas rakstītajam. Vai drīkstu jūs lūgt uz dažiem vārdiem?

—    Protams. Tikai runāsim, lūdzu, tepat, — skanēja atbilde.

—    Nezinu vis, — atteica misters inspektors, atkal ķerdamies pie mutauta, — kaut lēdijai nav iemesla satraukumam, tomēr lēdijas ir kā uzburtas uz satraukšanos, kad runa sākas par nopietnām darīšanām, jo vājais dzimums nav radis sadurties ar nopietnām darīšanām un tālāk par mājsaimniecību neredz, tāpēc esmu ieņēmies par likumu nošķirties no lēdiju klātbūtnes, iekams sāku runas par darīšanām. Varbūt rīkosimies tā, — misters inspektors ierosināja, — lai lēdija uzkāpj augšstāvā paraudzīties, ko dara viņas meitiņa.

—    Misis Roksmita … — Džons iesāka, bet misters inspektors, iedomājies, ka viņu iepazīstina ar namamāti, neļāva teikumu pabeigt, sacīdams:

—    Priecājos, man ir liels gods.

—    Misis Roksmita, — Džons atkārtoja, — pēc jūsu sacītā ir guvusi pārliecību, ka satraukumam nav iemesla, lai arī kādās darīšanās jūs būtu ieradies.

—    Jānudien? Vai redzējies! — misters inspektors brīnījās. — Ej nu tiec ar tām sievietēm gudrs — ko ieņemsies galvā, to arī izdarīs. Taisni kā mana sieva. Labi, cienītā, klausieties ar': jūsu laulāts draugs ir sagādājis mums veselu lērumu nepatikšanu, no kurām varēja izvairīties, ja vien viņš laikus būtu ieradies iecirknī un sniedzis paskaidrojumus. Bet ko viņš? Neieradās vis un paskaidrojumus nesniedza. Kad nu mēs abi — viņš un es — beidzot esam satikušies, jūs, cienītā, sacīsiet — un sacīsiet pamatoti —, ka nav ne mazākā iemesla satraukumam, ja

1U)

ari es viņu aicināšu ierasties iecirknī vai, izsakoties citiem vārdiem, likšu nākt man līdzi un sniegt paskaidrojumus.

Misteram inspektoram izteicot savu domu citiem vārdiem — «likšu nākt man līdzi», viņa balss nodārdēja patiesā baudījumā un acis iezalgojās paveikta amata pienākuma tīksmē.

—     Jūs esat nolēmis mani apcietināt? — aukstasinīgi apjautājās Džons Roksmits.

—     Kāpēc lai mēs strīdētos? — omulīgi atvaicāja misters inspektors. — Vai nepietiek ar to, ka aicinu jūs nākt man līdzi?

—    Kādā nolūkā?

—    Ak tu debestiņ! — iesaucās misters inspektors.

—    Taisni brīnums, ka tāds esot skolots cilvēks! Kāpēc lai mēs strīdētos!

—    Kādā nodarījumā jūs mani apsūdzat?

—     Taisni brīnums, ka tā var uzvesties lēdijas klātbūtnē! — sacīja misters inspektors un pārmetoši pakratīja galvu. — Brīnums gan, ka labi audzinātam cilvēkam pietrūkst smalkjūtības. Jūs tiekat apsūdzēts — šādā vai tādā sakarā — par Hārmona noslepkavošanu. Neņemos iztirzāt, vai esat iejaukts pašā slepkavībā vai arī priekš vai pēc tās. Tāpat kā neņemos iztirzāt, vai jums par to zināms kaut kas tāds, kas vēl nav nācis gaismā.

—     Jūs mani nepārsteidzat. Es jau paredzēju, ka ieradīsieties tieši šodien.

—     Beidziet! — uzsauca misters inspektors. — Kāpēc lai mēs strīdētos! Mans amata pienākums ir darīt zināmu, ka ikviens jūsu vārds tiks izmantots pret jums pašu.

—    Diezin vai.

—    Kad es jums saku! — atteica misters inspektors.

—    Vai arī tagad, pēc mana brīdinājuma, jūs apgalvosiet, ka esat mani gaidījis taisni šodien?

—     Jā. Un teikšu vēl vairāk, ja nāksiet man līdzi blakusistabā.

Ar skūpstu iedrošinājis izbiedēto Bellu, Džons paņēma sveci un kopā ar misteru inspektoru (šis džentlmenis pakalpīgi paņēma viņu zem rokas) izgāja no istabas. Apspriešanās ilga vismaz pusstundu. Kad abi atgriezās, misters inspektors likās stipri vien pārsteigts.

—     Es šo godājamo džentlmeni uzaicināju mazā pastaigā, — sacīja Džons, — un tajā jāpiedalās arī tev, dārgumiņ. Ja piesolīsi, misters inspektors, jādomā, neatteiksies iebaudīt kaut ko ēdamu un dzeramu, kamēr tu liksi galvā cepuri.

No ēdiena misters inspektors atteicās, bet labprāt pieņēma glāzi atšķaidīta brendija. Domīgi skalinādams dzērienu un vēl domīgāk to iebaudīdams, viņš starp malkiem uzsāka pats ar sevi klusu sarunu par to, ka nemūžam nav pieredzējis tik slīpētu gājienu, ka nemūžam nav iedzīts tādā strupceļā, un sūrojās par viltību, kas vajadzīga, Tai cilvēka pašpārliecību vērstu nožēlojamā mazvērtības apziņā. Tā spriedelēdams, viņš reizumis palaida skaļus smieklus, kuros jautās gan prieks, gan sarūgtinājums — kā cilvēkam, kas, ilgi bez panākumiem nopūlējies ap sarežģītu mīklu, tās atminējumu beidzot uzzina no citiem. Lai arī bīdamās no mistera inspektora, Bella tomēr slepus viņu vēroja un šīs dīvainības pamanīja, tāpat kā manīja, cik stipri mainās inspektora izturēšanās pret Džonu. Iepriekšējais skarbi pavēlnieciskais «jūs nāksiet man līdzi» uzbrēcienu tonis bija pazudis, misters inspektors ilgi, domīgi lūkojās te Džonā, te Bellā, reizēm lēni pārlaizdams pierei plaukstu kā gludekli, ar kuru centās izlīdzināt pārdomu ievilktās rievas. Līdzatvestos palīgus, kas klepodami un svilpodami slaistījās ap māju, misters inspektors atlaida un raudzījās Džonā, kā nule dzīries ļaužu pūļa acu priekša sniegt tam nenovērtējamu pakalpojumu, ja kāds diemžēl nebūtu viņu apsteidzis. Varbūt, nebaidīdamās no mistera inspektora, Bella būtu pamanījusi vēl ko vairāk, taču arī redzētais viņai šķita neizprotams un nemeta ne vismazāko gaismas staru, kas līdzētu saskatīt patiesību. Misters inspektors tāpat arvien biežāk lūkojās Bellas virzienā un ikreiz, kad abu skatieni sastapās, zīmīgi rauca uzacis, it kā taujādams: «Vai jums vēl nav skaidrs?» — un Bella mulsa un mulsa, līdz pēdīgi pavisam apjuka. Tāpēc vēlāk, kad viņi trijatā ar Džonu un misteru inspektoru tumšajā ziemas vakarā ap pulksten deviņiem beidzot uzsāka ceļu uz Londonu un no Londonas tilta brauca pa zemo krastu garām kuģu piestātnēm, dokiem un citām neredzētām vietām, Bella kā pa sapņiem nepagalam nespēja aptvert, kāpēc atrodas šeit, nepagalam nespēja pateikt, kurp viņi brauc un kādēļ brauc, šai mirklī apzinādamās vienīgi savu pārliecību, ka svēti tic Džonam, un redzēja Džona sejā atspoguļojamies aizvien jūsmīgākas gaviles. Taču viegli vis nenācās gūt šādu pārliecību I

Beidzot viņi izkāpa no karietes pie mūra, aiz kura vār

tiem pagalmā bija redzama ar lukturi spoži apgaismota ēka. Šeit valdošo spodrību nepavisam nevarēja salīdzināt ar tuvāko apkaimi, un izskaidrojums tam bija rodams uzrakstā «Policijas iecirknis».

—    Mēs taču tur iekšā neiesim, Džon? — piekļāvusies vīram, ievaicājās Bella.

—    Iesim gan, mijā, iesim aiz brīvas gribas. Nebaidies nemaz, tikpat viegli atkal no turienes izkļūsim ārā.

Izbalsinātā istaba šķita tāda pati koši balta kā viņreiz, akurātie ieraksti lielajā grāmatā tika izdarīti tādā pašā nesatricināmā mierā kā viņreiz, turpat blakus, kameras durvis dauzīdams, tāpat kā viņreiz, plosījās un auroja kāds ieslodzītais. Sī svētnīca bija nevis pastāvīgas apnic šanās vieta, bet kaut kas līdzīgs Pikforda firmas nolikta vai, kur līdz tālākvešanai tiek turētas noziedzības. Zemis kas kaislības un netikumus šeit glīti iegrāmatoja, novie toja glabāšanai kamerās un izvadaja pēc fraktszimēm, ta ka no tiem pāri nepalika ne miņas.

Misters inspektors nolika viesiem pie kamīna divus krēslus un pats klusām apspriedās ar savu ordeņbrāli (tādu pašu pa pusei atvaļinātu karaliskā dienesta kara vīru), kuru pēc tā brīža nodarbības varētu ieskatīt par glītrakstīšanas skolotāju, kas saviem audzēkņiem gatavu paraugrakstu. Pēc apspriešanās misters inspektors, viesiem pie kamīna pavēstījis, ka viņam jāaizkāpj līdz «Brālībai» paraudzīties, kas tur notiek, tūdaļ arī aizgāja. Drīz atgriezies, viņš pateica: «Neko labāku nevar vēlēties, mis Abija ar viņiem vakariņo bufetes telpā,» — un visi trīs devās ceļā.

Joprojām kustēdamās kā pa sapņiem, Bella attapās, ka ir ievesta omulīgā veclaiku krodziņā un gluži negaidot ieslēpta mazā trīsstūrveida kambarītī iepretim bufetei. Slēpējs bija pats misters inspektors — šaurajā gaitenītī viņš spēji pagriezās pret Bellu un Džonu un izplestām rokām abus kā aitas iedzina mazajā istabelē, uz kuras durvīm uzraksts vēstīja, ka šo vietu sauc «Omulība». Gaidot viesus, istabā bija iedegta gaisma.

—    Es nu iešu un it kā gluži nejauši viņiem piebiedrošos, — nogriezdams gāzes liesmu drusku mazāku, misters inspektors teica Džonam. — Kad sacīšu «sazīmēt», esiet tik laipns un tūliņ parādieties!

385

Džons pamāja, un misters inspektors viens pats devās uz bufetes telpas pusdurvīm. Stāvēdami uz krēslībā grimstošās «Omulības» sliekšņa, Bella un Džons redzēja mier-

131117

mīlīgu trīs cilvēku sabiedrību vakariņojam bufetes telpā un dzirdēja visu, kas tur tika runāts.

Vakariņotāji bija mis Abija un divi vīrieši. Uzrunādams visus trīs reizē, misters inspektors ieminējās, ka vējš nu gan pasācis pūst šim gadalaikam nepieredzēti dzeļošs un ass.

—    Ass gan, kā radīts jūsu prātam, — sacīja mis Abija. — Kas jums šoreiz uz sirds?

—    Pateicos par komplimentu, bet uz sirds man nekas īpašs nav, — atbildēja misters inspektors.

—    Ko jūs ievedāt «Omulībā»? — pavaicāja mis Abija.

—    Tikai kādu džentlmeni ar laulāto draudzeni, cienitā.

—    Kas viņi ir? Ja drīkst jautāt, nekaitējot jūsu tālejošajiem nodomiem godīgu cilvēku labā, — lepodamās ar misteru inspektoru kā ar sava aroda lietpratēju, sacīja mis-Abija.

—    Sai pilsētas nostūrī, mis Abija, viņi ir svešinieki. Tagad gaida, līdz aicināšu džentlmeni uz īsu brītiņu parādīties norunātā vietā.

—    Varbūt jūs piebiedrosieties mums, kamēr viņi gaida, — ierosināja mis Abija.

Misters inspektors tūdaļ ieslīdēja bufetes telpā un apsēdās pie pašām durvīm ar muguru pret gaiteni, paturēdams acīs abus mis Abijas viesus.

—    Vakariņas esmu radis ēst krietni vēlāk, — viņš sacīja, — manis dēļ jums pie galda nevajag saspiesties. Bet glāzi karstvīna iebaudīšu labprāt, ja tas ir karstvīns, kas tai krūkā silst uz kamīna restēm.

—    Karstvīns gan, — atbildēja mis Abija, — turklāt manis pašas gatavots, un, ja jums gadījies iebaudīt gardāku, man gribētos uzzināt, kur tas bijis. — Ar devīgu roku iepildījusi glāzē kūpošo dzērienu, krūku mis Abija nolika atpakaļ pie uguns, jo kompānija vēl nebija vakariņās nobriedusi līdz prasībai pēc karstvīna un pagaidām uzmundrinājās ar stipru alu.

—    O-o! — iesaucās misters inspektors. — Tas tik ir ko vērts! Visā valstī, mis Abija, neatradīsies neviens slepenpolicists, kas spētu sadzīt pēdas kaut kam gardākam!

—    Priecājos, to dzirdot, — sacīja mis Abija. — Jums labāk zināms, kurš ko var atrast.

—    Mister Džob Poterson, — misters inspektors turpināja, — uz jūsu veselību! Mister Džeikob Kibl, uz jūsu veselību! Ceru, džentlmeņi, ka atpakaļbrauciens jums izdevās lielisks.

Misters Kibls, pazems, miesās aptucis virs, mazāk radis runāt, vairāk — ēst, pacēla glāzi pie lūpām un strupi, lai neteiktu — dzēlīgi, attrauca:

—    Uz jūsējo!

Misters Džeikobs Potersons, pēc izskata pakalpīgs, jūrniekam līdzīgs džentlmenis, pieklājīgi atbildēja:

—    Pateicos, seri

—    Ak tu žēlīgā debess! — iesaucās misters inspektors.

—    Kad jūs visi, mis Abija, te runājat par amatiem un par to, kādas pēdas tie atstāj cilvēka būtībā, — (šādu tematu neviens pat nebija domājis skart) — jāteic, kurš gan tūliņ nepasacīs, ka jūsu brālis ir stjuarts. Acīs spoži spīd izpalīdzības gars, stāvs stalts un iznesīgs, ik kustība izveicīga — viss iedveš drošu pārliecību, ka trauks tiks pasniegts laikus, — uzreiz redzams, ka viņš ir dzimis stjuarts! Un misters Kibls — vai nav caur un cauri pasažieris! Turklāt ar veikalnieka ķērienu, kas gluži vai aicina mīļuprāt viņam piešķirt piecsimt mārciņu aizdevumu, un vai neredzat, ka šai cilvēkā vizuļo jūras sāļums!

—    Jūs, atļaujiet sacīt, varbūt redzat, es ne, — atteica mis Abija. — Bet, ja runājam par stjuartēšanu, manas domas ir tādas, ka brālim sen jau laiks mest to pie malas un pārņemt savā ziņā šo iestādījumu, lai māsa var doties atpūtā. Ja viņš to nedarīs, krogs agri vai vēlu izputēs. Ne par kādu naudu to nepārdošu, jo ne uz vienu nevaru paļauties, ka viņa teikšanai «Nesējos» būs tāds pats svars, kāds aizvien bijis manējai.

—    Tur nu jums, cienītā, neapstrīdama taisnība, — sacīja misters inspektors. — Rūpīgāk turēts krogs mums visā policijā nav zināms. Ko es saku! Visā policijā nav zināms ne uz pusi tā turēts krogs. Ieminieties policijas spēkiem par «Sešu jautro nesēju brālību», un policijas spēki līdz pat prefektam jums, mister Kibl, atbildēs, ka tas ir paraugkrogs.

Minētais džentlmenis ar svinīgu galvas mājienu «parakstījās» zem mistera inspektora vārdiem.

—    Un runas par laiku, kas aiztraucas gluži kā zirgs ar ieziepētu asti laucinieku izpriecās, — sacīja misters inspektors (arī šo tematu neviens nebija pat domājis skart).

13*

387

—    Kas tur būtu nosodāms? Nekas, runājiet droši! Kā laiks aiztraucis, kopš šeit klātesošais misters Džobs Potersons, šeit klātesošais misters Džeikobs Kibls un šeit klātesošais policijas ierēdnis pirmoreiz sanāca kopā, lai sazīmētu slīkoni!

Bellas vīrs klusiem soļiem piegāja pie bufetes telpas pusdurvīm un palika tur stāvam.

—    Kā laiks aiztraucies, — misters inspektors lēni turpināja, acis no mis Abijas viesiem nenovērsdams, — kopš mēs, trīs vīri, kad šai namā sākās izmeklēšana … kas noticis, mister Kibi? Jums sameties nelabi?

Drebošiem ceļgaliem pierausies kājās, misters Kibls ieķērās Potersonam plecā un, apakšžoklim nošļūkot, rādīja uz durvīm.

—    Poterson! — viņš iesaucās. — Skatieties! Skatieties turp!

Pietrūcies no krēsla, Potersons atlēca atpakaļ, iebrēkdamies:

—    Pasarg' dies, ko tas nozīmē!

Bellas vīrs atgriezās «Omulībā», apskāva Bellu (kuru bija sabiedējušas neizprotamās svešo vīru šausmas) un aizvēra mazā kambarīša durvis. No bufetes atplūda balsu jūklis, kurā pats rosmigākais šķita mistera inspektora bass; pamazām pierimdams, tas beidzot apklusa, un «Omulības» durvīs parādījās misters inspektors pats.

—    Taisāmies nu mudīgi, ser! — viņš sacīja, zīmīgi pamirkšķinādams ar aci. — Tūliņ vedam lēdiju projām!

Nākamajā brīdī Bella un viņas vīrs jau atradās zem zvaigžņotās debess un divatā steidzās uz karieti, kas bija atstāta gaidot.

Notikušais šķita pārāk neparasts, Bella neko nesaprata, zināja vienīgi to, ka taisnība ir Džona pusē. Kāda taisnība un par ko vīrs turēts aizdomās, to viņa pat nenojauta. Miglaina doma, ka Džons nekad nav pieņēmis Hendforda vārdu, tikai bijis ārkārtīgi līdzīgs šim noslēpumainajam cilvēkam, — šī doma bija vienīgā, kas daudzmaz tuvojās patiesībai. Turpretim Džftns gavilēja — tas nebija noslēpjams, un Bella jauta, ka drīz notiks vēl kaut kas.

Nākamajā dienā, pārnācis pusdienās, Džons apsēdās uz dīvāna blakus lielajai un mazajai Bellai un sacīja:

—    Man, dārgumiņ, stāstāmi šādi tādi jaunumi. Esmu aizgājis no darba ķīniešu tirdzniecības namā.

Tā kā Džons likās ar savu lēmumu apmierināts, Bella nosprieda, ka nekāda nelaime nav notikusi. — īsi sakot, mana mīļā, ķīniešu tirdzniecības nams darbību ir izbeidzis. Tāda nama vispār vairs nav.

—    Tātad tu, Džon, esi iestājies citā darbā?

—   Jā, dārgumiņ. Uzsākšu pilnīgi jaunu nodarbošanos. Labi, ka no iepriekšējās esmu atteicies.

Bella tūda] lika nenogurdināmajai meitiņai apsveik tēti, pavicinot sīko, dūritē sažņaugto rociņu.

—    Trīsreiz urā, lēdijas un džempelmeņi, — urā-ā!

—        Tikai žēl, mana miļotā, ka tu tik stipri esi pieķēru sies mūsu namiņam, — sacīja Džons.

—    Zēl, Džon? Protams, esmu pieķērusies.

—        Zēl tāpēc, ka mums no šejienes jābrauc projām, atbildēja Džons.

—    Kā tā, Džon?

—        Jā, mījā, jābrauc vien būs. Turpmāk dzīvosim Lon donā. īsi sakot, jaunajā darbā man pienākas bezmaksa mājoklis, kurā mēs tagad apmetīsimies.

—    Tas taču ir izdevīgi, Džon.

—    Kā tad, mījā, bez šaubām, izdevīgi.

Džons uzmeta Bellai līksmu un arī šķelmīgu skatienu Sāds skatiens rosināja nenogurdināmo meitiņu atkal no vicināt dūrītē sažņaugto rociņu un tētim draudīgi nopra sīt, ko viņa sacītais nozīmējot.

—         Tu, mana mīļā, teici, ka tas ir izdevīgi, un es pie kritu, ka patikām izdevīgi gan. Gluži nevainīgi vārdi

—         Nejaušu . tev… smieties… par… manu… cienījamo… māmiņu, — sacīja nenogurdināmā meitiņa, pēc katra vārda ar mazo dūrīti maigi iebelzdama tētim pa vaigiem.

Kad Džons noliecies labprātīgi saņēma piespriesto sodu Bella apvaicājās, vai uz jaunajām mājām jā pārvācotie* jau drīz. Kā tad, bez šaubām (sacīja Džons), viņš ieteikti, pārvākties, cik drīz vien iespējams. Mēbeles viņi taču ve dīšot līdzi (vaicāja Bella)? Nē, to gan ne (sacīja Džons) jo māja … savā ziņā … esot jau pilnīgi iekārtota.

To izdzirdējusi, nenogurdināmā meitiņa atsāka uzbru kumu un iesaucās:

—         Bet man tur nebūs bērnistabas, ser. Ko gan jūs iedo mājaties, cietsirdīgais tēvs?

Cietsirdīgais tēvs uz to atbildēja, ka jaunajās mājās., savā ziņā … esot arī bērnistaba, kas gan jau «kaut kā no derēs».

—         Kaut kā noderēs? — iesaucās Nenogurdināmā un atkal tētim par sodu novicināja dūrīti. — Par ko tu mani uzskati?

Pēc tam mazā tika noguldīta Bellai klēpī un apbērta 6kūpstiem.

—    Nudien, Džon, vai jaunajā mājā mūsu meitiņa jutīsies labi? — sacīja Bella, pēc plosīšanās ar mazo tīkami piesārtusi. — Redzi, mīļais, kāds ir jautājums.

—        So jautājumu es jau gaidīju, — atsaucās Džons, — tāpēc esmu parūpējies, lai rit no rīta mēs abi varētu aizbraukt un māju apskatīt.

Viss bija norunāts, Bella piekritusi braukt līdzi, Džons noskūpstīts, Bella sajūsmināta.

Nākamajā dienā viņi ieradās Londonā un irētā karietē brauca uz pilsētas rietumu rajonu. Ne tikai uz rietumu rajonu, bet tieši uz to vietu rietumu rajonā, ko Bella bija redzējusi pēdējo reizi, kad uzgrieza muguru mistera Bofina namdurvīm. Ne tikai brauca uz šo vietu, bet iegriezās tai pašā ielā. Un ne tikai iegriezās tai pašā ielā, bet apstājās tās pašas mājas priekšā.

—        Džon! — mulsumā palūkojusies pa karietes logu, iesaucās Bella. — Vai redzi, mīļais, kur esam atbraukuši?

—    Jā, dārgumiņ. Važonis mūs atvedis, kur pienākas.

Nevajadzēja ne klauvēt, ne zvanīt, durvis it kā pašas

atvērās, un Džons palīdzēja Bellai izkāpt no karietes. Sulainis, kas turēja durvis, Džonam neko nevaicāja un negāja ne pa priekšu, ne aiz muguras, kad viņi kāpa augšā. Nebūtu vīrs Bellu apskāvis, aicinādams sev līdzi, viņa būtu palikusi kāpņu apakšā stāvam. Visa kāpņu telpa bija glīti izpušķota krāšņām puķēm.

—    /">:, Džoni — Bella izdvesa. — Ko tas nozīmē?

—    Neko, dārgumiņ, itin neko. Kāpsim tālāk.

Tikuši mazliet augstāk, viņi nonāca pasakainā ziemas dārzā, kur lidinājās neskaitāmi tropu putni, spalvās vēl košāki nekā krāšņās puķes, akvārijā starp sūnām un ūdensrozēm šaudījās zelta un sudraba zivtiņas; te varēja skatīt vēl daudz citu brīnumu.

—    Ak, mīļais Džon! Ko tas viss nozīmē?

—    Neko, dārgumiņ, itin neko. Kāpsim tālāk.

Viņi kāpa augstāk, līdz nonāca pie kādām durvīm. Džons jau sniedzās tās atvērt, bet Bella satvēra viņa roku.

—        Nezinu, ko tas nozīmē, bet man visa jau ir ticis pārāk daudz. Turi mani, Džon, turi, inīļais!

Džons paņēma Bellu uz rokām un viegliem soļiem iesteidzās istabā.

Raugiet, kā laimē staro misters Bofins! Raugiet, kā neaprakstāmā sajūsmā rokas plaukšķina misis Bofina, kā, prieka asarām pār piemīlīgo seju ritot, viņa pieskrien klāt Bellai un, to pie krūtīm piekļāvusi, iesaucas:

—    Mana mīļā, labā, dārgā meitene, mēs abi ar Nodiju noskatījāmies jusu laulāšanā, bet nedrīkstējām Iet jumt klāt un vēlēt laimi, pat ne tik daudz kā ar jums parunāt. Mana mīļā, labā, dārgā Bella — Džona sieva un viņa bērniņa mātei Manu mīļumiņ, dārgumiņ, manu daiļumiņ! Esiet, dārgumiņ, sveicināta pati savās mājās!

XIII NODAĻA

pastāstits, kā Zelta Atkritumu Vācējs palīdz rakņāt atkritumus.

Pirmajos izbrīna mirkļos pats lielākais brīnums Bellai šķita mistera Bofina smaidā starojošā seja. Ka misis Bofina prot priecāties no visas sirds un dvēseles, ka viņas vaigs spēj paust tikai krietnas un cildenas jūtas un nekad neatspulgo neko sīku un mazisku, par to Bella bija pārliecinājusies pati pēc savas pieredzes. Bet, ka misters Bo fins var stāvēt tepat blakus un nolūkoties viņā, Bellā, un Džonā kā tāds dzīvespriecīgs labais gars, — tie viņai likās zili brīnumi. Kāds misters Bofins bija izskatījies tai dienā, kad Bella pēdējo reizi viņu bija redzējusi šai pašā istabā (mistera Bofina kambarī, kur Bella uz šķiršanos bija izteikusi visu, ko par viņu domāja), un kur palicis aizdomīgums, alkatība un neuzticēšanās, kas tai reize bija neglīti saverkšķījusi viņa vaibstus?

Misis Bofina nosēdināja Bellu uz milzīgā turku dīvāna, pati apmetās blakus, sev otrā pusē ierādījusi vietu Bellas vīram, bet misters Bofins stāvēja viņiem pretī, noraudzīdamies visos ar pāri plūstošas līksmības un gaviļu pilnu skatienu. Misis Bofinai uznāca lielā jautrība, viņa aizrau tīgi smējās, plaukšķinādama rokas, sizdama ar delnām sev pa ceļgaliem, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ, līdz nākamajā jautrības uzplūdā apskāva Bellu, arī to šūpodama uz priekšu un atpakaļ, un šī līksmība ilga krietnu brīdi.

—    Mīļo večiņ, klau, večukiņ, — misters Bofins beidzot ierunājās, — ja tu tagad nesāksi, būs jāsāk kādam citam.

—    Tūdaļ pat, mīļais Nodij, tūdaļ sākšu, — atbildēja misis Bofina. — Vai gan ir viegli apjēgt, no kura gala lai sāk, ja cilvēku pārņēmis tāds prieks un laime. Bella, draudziņ! Sakiet — kas ir šis cilvēks?

—    Sis cilvēks? — pārvaicāja Bella. — Mans vīrs.

—    Labi, labil Bet sakiet, dārgumiņ, — kā viņu sauc?

—    Roksmits.

—    Nekā nebija! — plaukšķinādama rokas un galvu purinādama, iesaucās misis Bofina. — Ne uz to pusi.

—    Nu tad Hendfords, — Bella minēja.

—    Nekā nebija! — atkal plaukšķinādama rokas un galvu purinādama, sauca misis Bofina. — Ne uz to pusi.

—    Vismaz vārds taču viņam ir Džons? — vaicāja Bella.

—    Kā tad! Jādomā gan, dārgumiņ! — sauca misis Bofina. — Tā tik trūka, lai nebūtu! Vai varu aizmirst, ka esmu viņu tik daudzreiz saukusi par Džonu! Bet kas viņam uzvārdā, īstajā uzvārdā? Miniet nu, manu daiļumiņ!

—    Uzminēt es nevaru, — atbildēja Bella un nobālējusi ielūkojās pēc kārtas visiem klātesošajiem sejā.

—    Toties es varu, — iesaucās misis Bofina, — ne vien varu uzminēt, bet esmu uzminējusi! Es viņu atmaskoju kādā vakarā, tā sakot, vienā mirklī. Bija tā vai nebija, Nodij?

—    Bija! Mana mīļā večiņa viņu atmaskoja! — lepodamies par sievas gaišprātību, atbildēja misters Bofins.

—    Tagad klausieties, mīļumiņ! — misis Bofina turpināja, saņēmusi Bellas rokas savās plaukstās un brīžam maigi tās paplikšķinādama. — Tas notika pēc mums visiem zināmā vakara, kad Džona jūtas nebija radušas atbalsi — vismaz tā domāja viņš pats. Pēc tā vakara, kad, bildinājis kādu jaunu dāmu, viņš saņēma atraidījumu. Pēc tā vakara, kad viņš jutās lieks šai pasaulē un nolēma doties laimes meklējumos. Tātad tas notika tūdaļ nākamajā vakarā. Manam Nodijam ievajadzējās kāda papīra no sekretāra istabas, un es viņam sacīju: «Man tik un tā tur garām jāiet, pie viena palūgšu to papīru.» Pieklauvēju pie durvīm, bet viņš laikam nedzirdēja. Tad es ielūkojos istabā un ieraudzīju viņu domās nogrimušu vientuļu sēžam pie kamīna. Pacēlis galvu, viņš man mīļi uzsmaidīja, un uzreiz ar blīkšķi uzliesmoja viss pulveris, kas veselā blāķī bija klājies pāri sekretāram, kopš viņš pirmoreiz spēra kāju pār Patvēruma slieksni. Pārāk bieži biju viņu redzējusi vēl kā mazu puikiņu šitā pat vientuļi sēžam, kad sirds man žēlumā sažņaudzās! Pārāk bieži biju redzējusi, cik dikti viņam vajadzīgs uzmundrinājuma vārds! Bieži, pā'rāk bieži biju to redzējusi, lai alotos šoreiz, kad man beidzot gar acīm nozibēja viss pagājušais! Kur nu! Tai pašā brīdī man paspruka kliedziens: «Nu es zinu, kas jūs esat! Jūs esat Džorr§!» Un tad es gāzos, tā ka viņš tik tikko paguva mani uzķert. Tātad kā tagad būs, — starojoši smaidīdama, misis Bofina pārtrauca pati savu čalošanu, — vai nu jūs, mīļumiņ, varēsiet uzminēt sava vīra vārdu?

—    Nevar būt, — drebošām lūpām atbildēja Bella, — nevar būt, ka Hārmons. Tas taču nav iespējams!

—    Nedrebiet, mīļumiņ! Kāpēc lai nebūtu iespējams, ja uz pasaules viss ir iespējams, — mierinoši noteica misis Bofina.

—    Viņu nogalināja, — sacīja Bella.

—    Domāja, ka viņš ir nogalināts, — teica misis Bofina. — Bet, ja Džons Hārmons uz šās zemes vispār kādreiz ir dvašojis, tad tā ir viņa roka, kas tagad, mīļumiņ, skauj jūsu vidukli. Ja Džonam Hārmonam uz šās zemes kādreiz ir bijusi sieva, tad tā esat jūs. Ja Džonam Hārmonam un viņa sieviņai uz šās zemes kādreiz bijis bērns, tad šis bērns, zināms, ir jūsu meitenīte.

Tobrīd darbā tika laists slepus iecerēts nepārspējams triks — neredzama spēka pacelta, augstu gaisā pie durvīm parādījās nenogurdināmā meitiņa. Misis Bofina metās mazajai klāt, ielika to Bellai klēpī, un abi ar misteru Bofinu Nenogurdināmo teju vai nosmacēja, apbērdami to (kā mēdz teikt) ar veselu glāstu krusu. Tikai šis savlaicīgais pārsteigums Bellu paglāba no ģībšanas. Tikai tas un vīra mierīgie paskaidrojumi, kā gadījies, ka viņš uzskatīts par noslepkavotu un pat turēts aizdomās par sevis paša noslepkavošanu, pie kādas viltības ķēries, lai pārbaudītu Bellu, kā šie meli viņu gremzuši un kļuvuši nepanesami, kad tuvojies brīdis to atklāšanai, kā baidījies, ka Bella var nosodīt mērķi, kura dēļ viltība izgudrota un tik ilgi likta lietā.

—    Ak tu tētīt, dārgumiņ! — gandrīz pusvārdā viņu pārtrauca misis Bofina un atkal sirsnīgi saplaukšķināja rokas. — Nedomājiet, ka Džons viens pats ir pie vainas. Mēs abi tāpat esam tur iemaisīti.

—    Es tomēr lāgā nesaprotu … — iesāka Bella un apjukusi pārlaida skatienu visiem klātesošajiem citam pēc cita.

—    Zināms, ka nesaprotat, dārgumiņ! — iesaucās misis Bofina. — Kā var saprast, iekams viss nav kārtīgi izstāstīts! Tātad es nu tagad ķeršos pie stāstīšanas. Dodiet atkal šurp savas rociņas, — labsirdīgā būtne sacīja, apskaudama Bellu, — mazā, mīļā lellīte lai paliek tāpat klēpī guļam, kamēr es jums visu izstāstīšu. Tātad es ķēros pie stāstīšanas. Viens, divi, trīs, aujos laižam drīz! Aiziet! Kad man tai vakarā paspruka kliedziens: «Nu es zinu, kas jūs esat! Jūs esat Džons!» — taisni tā es saucu, tā tak bij«, Džon?

—    Tā jūs sacījāt — vārds vārdā, — piekrita Džons un uzlika roku uz misis Bofinas plaukstas.

—    Brīnumjauki, Džon! — iesaucās misis Bofina. — Lai jūsu roka tāpat paliek. Tā kā tur iemaisīti esam mēs visi, arī tu, Nodij, — nāc uzliec virsū savējo, un atstāsim rokas tā citu uz citas, kamēr izstāstīšu visu līdz galam.

Misters Bofins pievilka krēslu tuvāk un uzlika kaudzitei virsū savu plato, iedegušo labo roku.

—    Tas tik ir vareni! — sacīja misis Bofina un noskūpstīja vīra roku. — Taisni vai visas ģimenes būvēts tornis, ko? Bet zirgi auļo tālāk. Nūja. Kad man tai vakarā paspruka kliedziens: «Nu es zinu, kas jūs esatl Jūs esat Džons!» — Džons mani uzķēra, bet es tak neesmu nekāda spalviņa, un viņam nācās mani nolaist uz grīdas. Izdzirdējis troksni, atrikšoja Nodijs, un, kolīdz, nākusi pie atinaņas, es viņam uzsaucu: «Rau, Nodij, nu ir tā reize, kad var sacīt, ko es teicu tovakar Patvērumā, — lai slavēts Dievs debesīs, tas tak ir mūsu Džons!» — tā Nodijs saļodzījās un gar zemi gan, ar galvu taisni apakš rakstāmpults. No šitā skata es tūdaļ atžirgu, Nodijs atžirga no manas atžirgšanas, un tad Džons, Nodijs un es — mēs visi trīs aiz laimes laidām.vaļā raudāšanu.

—    Jā gan! Viņi raudāja aiz laimes, mīļumiņ! — iesaucās Džons. — Vai tu to vari saprast? Sie cilvēki, kuriem es ar savu atgriešanos dzīvē biju izjaucis nākotnes nodomus un atņēmis visu mantu, — raudāja aiz laimes!

Bella mulsi palūkojās vīrā, tad pievērsa skatienu misis Bofinas smaidīgajai sejai.

—    Pareizi, dārgumiņ, neliecieties gar viņu ne zinis, — sacīja misis Bofina, — labāk klausieties manīt Nu tad tā. Apsēdāmies, pamazām nomierinājāmies un sākām runāties. Džons pastāstīja, ka vīlies cerībās uz kādu jaunavu, un atzinās, ka, nebūtu es viņu sazīmējusi, viņš dotos uz neatgriešanos plašajā pasaulē meklēt laimi, ļaudams arī turpmāk sevi uzskatīt par mirušu, un visa manta, kas netaisnīgi bija novēlēta mums, paliktu mūsu īpašums uz mūžīgiem laikiem. Jūs nevarat iedomāties, kā Nodijs no šitās runāšanas pārbijās. No domas, ka īpašums ne tik vien netaisnīgi atstāts mums mantojumā, kaut paši nekādi pie vainas neesam, bet ka tikpat netaisnīgi būtu varējis tāds palikt līdz pat viņa beidzamajai stundiņai, — no šās domas Nodijs tapa balts kā krīts.

—    Tāpat kā tu, — iemetināja misters Bofins.

—    Arī par viņu neliecieties ne zinis, — misis Bofina turpināja, — labāk klausieties manīt Tad nu sākām runāties par minēto jaunavu, un Nodijs atzinās, ka viņam tā liekoties mīļa un jauka. «Rādās maķenīt palutināta,» viņš sacīja, «bet nav ko brīnīties — apstākļi lutinājuši, taču tas rādās tikai no virspuses, un es varu likt galvu ķīlā,» viņš sauca, «ka sirds viņai ir no tīra zelta!»

—    Tu teici to pašu, — iemetināja misters Bofins.

—    Neliecieties, dārgumiņ, par viņu nu nepavisam ne zinis, — misis Bofina turpināja, — labāk klausieties manī! Tad ierunājās Džons — ak, kaut varētu meiteni pārbaudīt! Mēs abi tūdaļ kā spārnos un sakām: «Pārbaudiet!»

Bella sarāvās un uzmeta misteram Bofinam ašu skatienu. Bet misters Bofins ar domīgu smaidu sejā raudzījās uz savu plato, iedegušo plaukstu un vai nu Bellas skatienu nemanīja, vai negribēja manīt.

—    «Pārbaudiet, Džon!» mēs sacījām, — misis Bofina atkārtoja. — «Pārbaudiet, sviniet uzvaru pār savām šaubām un esiet pirmo reizi mūžā laimīgs un palieciet laimīgs līdz mūža galam!» Džons vairs nezināja, ko būt, ko darīt. Tad mēs viņam sacījām: «Kas jūs var pārliecināt? Ja viņa metīsies jūs aizstāvēt, kad jums tiks darīts pāri, ja augstsirdīgi dosies palīgā, kad tiksiet uzmašām izkalpināts, ja paliks uzticīga, kad jums nebūs ne naudas, ne draugu, un aizmirsīs domāt pati par savu labumu — vai ar to pietiks?» — «Pietiks?» iesaucās Džons. «Jutīšos kā septītajās debesīs.» — «Nu tad tikai sāciet gatavošanos,» bilda mans Nodijs, «jo debesīs, par to esmu pilnīgi pārliecināts, jums nāksies uzlidot kā likts.»

īsu mirkli Bella uztvēra mistera Bofina dzirkstošo skatienu, taču viņš tūdaļ nodūra acis un atkal pievērsa tās savai platajai, iedegušajai plaukstai.

—    Kopš sākta gala jūs esat bijusi Nodija mīlule, — galvu purinādama, sacīja misis Bofina. — Un kā vēl! Būtu es pēc dabas greizsirdīga, diezin kā tas beigtos. Taču šitā sērdzība man nepiemīt… nu labi, ko tur tik daudz, manu daiļumiņ, — sirsnīgi smiedamās, misis Bofina atkal apskāva Bellu, — arī man jūs bijāt mīlule. Bet, rau, zirgi jau pagriežas ap stūri. Tātad mans Nodijs smējās, vēderu turēdams, kamēr vai dvaša aizrāvās. «Nu, Džon, pieraugiet, kādi pāridarījumi nāks pār jūsu galvu

i.ii ka jus tiksiet izkalpināts,» sacīja mans Nodijs, «jo, ja pasaulē vispār ir pieredzēts bargs saimnieks, tad, iegaumējiet, no šās dienas tāds turpmāk būšu es.» Un tad sākās! — sajūsmināta par vira izmanību, iesaucās misis Bofina. — Ak tu tētīt, kas sākās! Ko tik visu viņš neizgudroja!

Bella šķita izbijusies, tomēr nespēja novaldīt smieklus.

—    Ak kungs, ja jūs tolaik būtu viņu redzējusi! — misis Bofina turpināja. — Kā viņš sēdēja, klusībā ķiķinādams! Kā viņš priecājās: «šodien nu gan esmu izārdījies kā viens plēsīgs lācis,» — un, ar abām rokām pats sevi apkampis, līksmoja par to, cik veikli izrādījies par īstu nezvēru. Bet, kā pienāca vakars, tā viņš vienādiņ atkārtoja: «Iet uz labo pusi, aizvien vairāk iet uz labo pusi, mīļo večiņ. Ko mēs par viņu sacījām? Ka meitene sevi pārvarēs, jo sirds viņai ir no tīra zelta. Tas būs pats labākais, ko savā mūžā esam paveikuši.» Pēc tam viņš vēl piebilda: «Rīt būšu vēl briesmīgāks, plosīšos vēl trakāk,» — un pats smējās aizņemdamies, tā ka mums abiem ar Džonu nācās dauzit viņam pa muguru un pasniegt ūdeni, lai nenosmok.

Nolīcis pār savu smago roku, misters Bofins nebilda ne vārda, tikai klausījās, ko sieva par viņu stāsta, un reizēm it kā aiz labsajūtas paraustīja plecus.

—    Tā pienāca diena, kad jūs, manu mīļo daiļumiņ, stājāties altāra priekšā, — misis Bofina turpināja, — un šis te pats jūsu laulātais draugs mūs abus ar Nodiju paslēpa baznīcā aiz ērģelēm, lai noslēpums aizlaikus nenāktu gaismā, kaut gan papriekš bijām runājuši jums parādīties. «Nē,» Džons sacīja, «viņa ir tik nesavtīga un ar visu apmierināta, ka pagaidām nevaru atklāt savu bagātību. Vēl mazliet jāpaciešas.» Pēcāk, kad nonācāt gaidībās, Džons sacīja: «Viņa ir tik rosmīga, brīnišķīga namamāte, >ka pagaidām nevaru atklāt savu bagātību. Vēl mazliet jāpaciešas.» Kad piedzima jūsu maziņā, Džons atkal sacīja: «Nu viņa jaukumā pārspēj pati sevi, tā ka pagaidām nevaru atklāt savu bagātību. Vēl mazliet jāpaciešas.» Tā tas turpinājās dienu no dienas, līdz es nenocietos. «Zināt ko, Džon,» es viņam teicu, «ja jūs nenosacīsiet dienu, kad

' savu sieviņu pārvedīsiet viņas pašas mājā, es nudien kļūšu par slepenu nosūdzētāju.» Tad Džons paziņoja, ka nolēmis pagaidīt, līdz varēšot svinēt tādu uzvaru, ko neviens ij ne sapnī nav redzējis, un pierādīt, ka viņa sieviņa ir daudz krietnāka, nekā spējam iedomāties pat mēs abi ar

Nodiju, un paskaidroja: «Viņa uzzinās, ka tieku turēts aizdomās par sevis paša noslepkavošanu, un jūs savām acīm redzēsiet, cik liela ir viņas uzticība man un pajaušanās uz manu godīgumu.» Nu tad tā. Mēs abi ar Nodiju šādam plānam piekritām, un izrādījās, ka Džonam ir taisnība, bet zirgi nule ir atauļojuši, jūs esat šeitan, pasaka ir galā, un lai Dievs svēti jūs, manu daiļumiņ, un lai svētī mūs visus!

No plaukstām sakrautā kaudzīte izira, Bella un misis Bofina cieši apskāvās, pakļaudamas briesmām nenogur« dināmo meitiņu, kas plati ieplestām acīm gulēja Bellai klēpī.

—    Vai pasaka tiešām ir galā? — domīgi vaicāja Bella.

—    Un turpinājuma tai nebūs?

—    Kas gan tur būtu turpināms? — līksmē starodama, atjautāja misis Bofina.

—    Nekas tiešām nepalika nepateikts? — taujāja Bella.

—    Nezinu, ko vēl varētu piebilst, — viltīgi atbildēja misis Bofina.

—    Tu, Džon, esi teicams auklis, paturi, lūdzu, mazo! — sacīja Bella. Ielikusi meitiņu vīram rokās, Bella vērīgi palūkojās misterā Bofinā, kas bija pārsēdies pie galda un, galvu ar roku atbalstījis, raudzījās tālumā; klusi noslīgusi cejos, viņa uzlika roku misteram Bofinam uz pleca un sacīja: — Piedodiet man, lūdzu, kļūdīšanos un to vārdu, ko toreiz atvadoties es jums iemetu acīs. Lūdzu, uzklausiet mani: zinu, ka esat labāks (nevis sliktāks) par Hopkinsu, labāks (nevis sliktāks) par Dānseru, labāks (nevis sliktāks) par Blekberiju Džounsu, labāks (nevis sliktāks) par jebkuru no viņiem! Ļaujiet, lūdzu, pateikt vēl kaut ko! — smiedama skanīgus smieklus, sauca Bella un varītēm pūlējās pievērst sev mistera Bofina laimīgā smaidā atplaukušo seju. — Klausieties, lūdzu, — kaut kas vēl ir palicis nepateikts. Lūdzu, iegaumējiet — nemūžam es jūs neuzskatīšu par cietsirdīgu sīkstuli un nemūžam neticēšu, ka tāds kaut mirkli esat bijis.

Misis Bofina šai brīdī aiz sajūsmas palaida spiedzienu un, kājas pret grīdu dauzīdama, rokas plaukšķinādama, šūpojās savā dīvānā uz priekšu un atpakaļ gluži kā prātā tērēts kāda mandarīna dzimtas piederīgais.

—    Aha, nu esmu jūs izpratusi, ser! — sauca Bella.

—    Neļaušu nedz jums, nedz kādam citam izdomāt pasakai beigas. Es pati varu to izstāstīt līdz galam, ja vien jums labpatiks mani uzklausīt.

—    Patiešām varat, mīļumiņ? Nu tad stāstiet!

—     Labil — iesaucās Belia un abām rokām sagrāba misteru Bofinu aiz svārku atlokiem. — Sapratis, ka savā aizgādnībā esat ņēmis nekrietni mantkārīgu skuķi, jūs nolēmāt viņai parādīt, cik briesmīgi cilvēku spēj samaitāt un bieži ari samaitā Mi neaptverta un ļaunprātīgi izmantota naudas vara. Tā taču bija? Nerūpēdamies par to, kā šī skuķe jūs novērtēs (kas zina, vai viņas domām vispār bija kāda vērtē!), jūs ar savu rīcību viņai parādījāt vispretīgākos bagātības viepstus, pats sev sacīdams: «Tukšpaure skuķe ar sīko dvēselīti pie patiesības atzīšanas pati nemūžam nenonāks, kaut simt gadu pūlēdamās, turpretim šāds nepārprotams paraugs var atvērt viņai acis un likt, lai padomā.» Tā bija, ser, to jūs sev sacījāt?

—    Neko tamlīdzīgu nekad neesmu sacījis, — atbildēja misters Bofins, notiekošo izbaudīdams milzīgā priekā.

—    Zēl, ka neteicāt, vajadzēja teikt, ser, — divreiz paraustījusi un vienreiz noskūpstījusi misteru Bofinu, sacīja Bella, — jo tieši to jūs domājāt un gribējāt sacīt. Jūs redzējāt, ka lielā labklājība sagroza manu aušīgo galviņu un nocietina manu muļķa sirdi — kļuvu nekaunīga, neciešama, alkatīga aprēķinātāja, un jūs apņēmāties tapt par ceļarādītāju, kas man atklās, kurp dodos pa izraudzīto ceļu un pie kāda gala tas mani novedīs. Tūliņ pat atzīstieties!

—    Džon, — ierunājās misters Bofins, tik plati smaidīdams, ka šķita no galvas lidz kājām saules apspīdēts,

—    palīdziet man no šās putras izkulties!

—    Aizstāvis lai pagaidām klusē, ser! — sacīja Bella.

—    Jūsu pienākums ir runāt pašam. Atzīstieties tūliņ pati

—    Lai notiek, mīļumiņ, — misters Bofins atsaucās,

—    sacīšu jums taisnību: kad izstrādājām viltīgo plānu, ko te izklāstīja mana večiņa, es apvaicājos pēc Džona domām — kā būtu, ja mēs savu plānu attiecinātu vēl uz vienu otru šeitan klātesošo — nu tā, kā klāstījāt jūs. Taču neko no jūsu minētā neesmu ne sev sacījis, ne arīdzan domājis. Tikai Džonam pavaicāju, vai nebūtu prātīgāk, ja, kā plēsīgs lācis uzklupdams viņam, es kā plēsīgs lācis mestos virsū arī citiem.

—    Atzīstieties, ser, atzīstieties šai pašā mirklī, — sacīja Bella, — ka to darījāt, lai mani pārmācītu un vestu pie prāta.

—    Zināms, mīļais bērns, ka neko nedarīju, jums ļaunu vēlēdams, — atbildēja misters Bofins, — par to varat nešaubīties. Cerēju, ka brīdinājums sasniegs mērķi, tomēr te jāpiebilst vēl kaut kas: kolīdz mana večiņa sazīmēja Džonu, Džons mums abiem pastāstīja, ka sen jau vērīgi sekojot kādai nepateicigai personai, vārdā Sailess Vegs. Lai šo Veģu sodītu, Jautu viņam aizvien dziļāk iestigt paša uzsāktajā neglītajā, negodīgajā spēlē, es ar jūsu palīdzību sapirkos pulka grāmatu (starp citu, dārgumiņ, runa ir nevis par Blekberiju Džounsu, bet gan par Blūberiju Džounsu) un liku šai pašai personai, ko sauc Sailess Vegs, tās lasīt man priekšā.

Sarunas laikā tupējusi uz ceļgaliem misteram Bofinam pie kājām, Bella noslīga uz grīdas sēdus un, kļūdama aizvien domīgāka, nenolaida acis no sava bijušā labdara smaidīgās sejas.

—    Tomēr vēl paliek divi jautājumi, par kuriem netieku skaidrībā, — pēc ilgas klusēšanas viņa sacīja. — Misis Bofina, jādomā, nevienu brīdi neticēja, ka misteram Bofinam raksturs patiešām samaitājies. Jūs taču neticējāt, vai ne? — Bella pievērsās misis Bofinai.

—    Nēl — pārspīlēti dedzīgi atsaucās misis Bofina.

—    Un tomēr tas jums stipri ķērās pie sirds, — sacīja Bella. — Atceros, cik neveikli jūs jutāties.

—    Pavei, Džon, kāds jūsu laulenei vērīgs skatiens! — sajūsmā galvu kratīdams, iesaucās misters Bofins. — Taisnība, mīļumiņ. Cikreiz mana večiņa neuzdzina mums drebuļus, teju, teju mūs nododama.

—    Kāpēc tā? — Bella vaicāja. — Kā tas iespējams, ja viņa bija ar jums uz Vienu roku?

—    Nu, tā manai večiņai tāda vājība, — atbildēja misters Bofins, — un tomēr, runādams patiesību un neko citu kā tikai patiesību, atzišos, ka ar šo viņas vājību lepojos. Raugiet, mīļumiņ, mana večiņa savās augstajās domās par mani nespēja noskatīties, ka es uzvedos tik briesmīgi kā plēsīgs lācis. Nespēja paciest pat manu izlikšanos! Tāpēc viņa mūs turēja pastāvīgās bailēs.

Misis Bofina gardi nosmējās pati par sevi, taču nodevīgs spīdums viņas acīs liecināja, ka lādzīgā večiņa no šās bīstamās vājības joprojām nav izdziedināta.

—    Ticiet, mīļumiņ, — misters Bofins turpināja, — tai neaizmirstamajā dienā, kad man pēc vienprātīga atzinuma izdevās meistarstiķis — atcerieties: «ņau, ņau» teic kaķis, «kvā-kvā» teic varde, «vau-vau-vau» teic suns, — ticiet, mīļumiņ, ka tai neaizmirstamajā dienā jūsu dikti skarbie vārdi trāpīja manu večiņu tik sāpīgi, ka man nācās viņu ar varēm turēt ciet, lai viņa nejoztu jums pakaļ un, mani aizstāvēdama, neatzītos, ka es tikai izliekos par plēsīgu lāci.

Misis Bofina atkal sirsnīgi nosmējās, acīs viņai atkal parādījās nodevīgais spīdums, un tad noskaidrojās, ka ne vien abi sazvērestības līdzdalībnieki iedomājušies misteru Bofinu ar tai vakarā sarunātajām dzēlībām tālu pārspējam sevi pašu, bet arī misters Bofins savus skarbos vārdus uzskata par izcilu sasniegumu daiļrunībā.

—    Nekas tamlīdzīgs, dārgumiņ, man ne prātā nebija nācis, — misters Bofins sacīja Bellai. — Kad Džons ieteicās, cik laimīgs justos, ja jūs atbildētu uz viņa jūtām un dāvātu viņam savu sirdi, man pēkšņi iegribējās viņu pakaitināt un es iesaucos: «.Ja viņa atbildētu uz jūsu jūtām un dāvātu jums savu sirdi! «Ņau-ņau» teic kaķis, «pēkpēk» teic pīle, «vau-vau-vau» teic suns.» Nezinu, kur tāda doma radās, kā tā man iešāvās galvā, bet vārdi nošvīkstēja kā zāģis, tā ka man pašam no brīnumiem mute palika vaļā. Daudz netrūka — un es būtu palaidis lielo smējienu, kad redzēju Džonu ieplestām acīm blenžam manī!

—    Jūs, manu daiļumiņ, sacījāt, ka nesaprotot vēl kaut ko, — misis Bofina atgādināja Bellai.

—    Ak jā! — seju plaukstām aizsegusi, iesaucās Bella. — Un to es nespēšu saprast līdz pat savai pēdējai stundiņai. Kā Džons varēja iemīlēt mani, ja es to nepavisam nebiju pelnījusi, un kā jūs abi, mister un misis Bofini, varējāt, pūles netaupīdami, pašaizliedzīgi rūpēties, lai es kļūtu krietnāka, turklāt vēl ieprecināt Džonam tik necienīgu skuķi! Tomēr esmu jums ļoti, ļoti pateicīga.

Bija pienākusi kārta Džonam Hārmonam — Džonam Hārmonam kopš šā brīža uz mūžīgiem laikiem un Džonam Roksmitam uz neatgriešanos — lūgt Bellai piedošanu (pēc tās gan nekādu vajadzību nemanīja) par saviem meliem un arvien no jauna atkārtot, ka uz tik ilgu mānīšanos viņu mudinājusi Bellas pašas neatvairāmi pievilcīgā apmierinātība ar dzīvi viņu pagaidu miteklī. Pārrunas beidzās ar savstarpējām maiguma un prieka izpausmēm, līdz kāds pamanīja, ka Nenogurdināmā ar nesaprātīgu skatienu lūr uz misis Bofinas krūtīm, un tad mazā tika pasludināta par pārdabiski gudru bērnu, kuru tūdaļ uzaicināja pavicināt sīko dūrīti (ko tikai ar milzu pūliņiem izdevās izvilkt no cieši apvīstītajiem autiņiem), lai lēdijām un džempelmeņiem pavēstītu: «Esmu savai cienījamai māmiņai darījusi zināmu, ka man viss ir skaidrs!»

Pēc tam Džons Hārmons apvaicājās, vai misis Hārmorai nelabpatiktu aplūkot savu namu. Nāras šķita kā no gleznas izcelts, skaistums visapkārt liecināja par izsmalcinātu gaumi, un apskatīt to devās vesela procesija, kurā misis Bofina pie krūtīm piespiestu stiepa Nenogurdināmo (tā arvien vēl ieplestām acīm raudzījās apkārt) un misters Bofins noslēdza gājienu. Uz Bellas greznā tualetes galdiņa stāvēja ziloņkaula kārbiņa ar brīnišķīgam dārglietām, kādas Bellai pat sapnī nebija rādījušās, un augšstāvā bija iekārtota bērnistaba, kas patiešām laistījās visās varavīksnes krāsās, «kaut gan mēs stipri nopūlējāmies,» bilda Džons, «lai tik īsā laika sprīdī to pabeigtu».

Kad nams bija aplūkots un kalpones aiznesušas Nenogurdināmo uz bērnistabu, drīz vien no varavīksnes krāsās zaigojošā augšstāva atskanēja vareni spiedzieni; līdzko Bella pameta džempelmeņu sabiedrību, spiedzieni tūdaļ mitējās, jo viņa — šis zaļoksnējais olīvkoka zars — ar smaidu vien spēja panākt, lai mājās iestātos miers.

—    Nāc, Nodij, paskaties! — misis Bofina aicināja misteru Bofinu.

Misters Bofins paklausīgi uz pirkstgaliem aiztipināja līdz bērnistabai un kā apburts ielūkojās pa durvju spraugu, lai gan nekā īpaši skatāma tur nebija, vienīgi Bella, klusas laimes pārņemta, ar meitiņu daiļajās rokās sēdēja pie kamīna, nolaistām skropstām acis no spilgtās gaismas sargādama.

—    Rādās, ka vecā saimnieka gars pēdīgi ir ticis pie miera, vai tu tā nedomā, Nodij? — ievaicājās misis Bofina.

—    Jā, mana mīļā večiņa.

—    Itin kā viņa nauda pēc ilgās rūsēšanas tumsībā būtu nospodrināta un atkal iemirdzētos saules staros.

—    Jā, mana mīļā večiņa.

—   Cik jauks skats, taisni kā uz bildes, vai tev tā neliekas, Nodij?

—    Jā, mana mīļā večiņa.

Nospriedis, ka mirklis ir īsti piemērots jokiem, misters .Bofins no domām pārgāja pie darbiem — ierēcās tieši kā plēsīgs lācis:

—   Jauks skats, taisni kā uz bildes! Ņau, pēk-pēk, vauvau! — Un, pleciem saviļņojumā drebot, klusu notipināja pa kāpnēm lejā.

XIV NODAĻA

Draudzīgās vienošanās sagrāve.

Tieši tai dienā, kad misters Džons Hārmons un misit Hārmona, nu jau pieņēmuši īsto uzvārdu, pārcēlās uz dzivi savā Londonas namā, pa Bofina Patvēruma vārtiem izlīgoja pēdējais vezums ar pēdējā atkritumu kalna paliekām. Nolūkodamies, kā smagi piekrautais pajūgs, ceļa grambās kratīdamies, pamazām attālinās, misters Vegs juta, ka arī no viņa sirds noveļas pēdējais smagais slogs, un jau priecājās par to daudzsološo mirkli, kad līdz ādai tiks nocirpta melnā avs — «šiten tas Bofins».

Nebeidzamās dienās, kamēr atkritumu pauguri lēnā garā tika norakti līdz pat zemei, Sailess no tPem nebija novērsis plēsoņas skatienu. Taču tikpat plēsonīgas acis sen aizgājušos gados bija sekojušas pauguru augšanai un modri vērojušas ik sauju kaudzēs kraujamo izsijāto atkritumu. Nekādas vērtības tur neatklājās. Kur lai tās arī rastos, ja vecais Harmonijas Cietuma arestants ik pabiru, ik atslauku sen jau bija pārvērtis naudā!

Kaut arī neapmierināts par bešā palikšanu, misters Vegs tomēr juta zināmu atvieglojumu, ka netīkamajam darbam beidzot pienācis gals, tāpēc pārlieku nekurnēja. Atkritumu uzpircēja nolīgtais kaudžu izvešanas pārraudzītājs bija novedis misteru Veģu tiktāl, ka no viņa pāri bija palikuši tikai kauli un āda.

Sis izdzinējs, aizstāvēdams sava darba devēja tiesības izvest atkritumus, kad vien ienāk prātā — dienas gaismā, nakts tumsā vai lāpu apgaismojumā —, Sailesu galu galā būtu piebeidzis, ja darbs turpinātos kaut mazliet ilgāk. Pats acīmredzot nejuzdams vajadzību pēc miega, darba pārraudzītājs mēdza uzrasties pēkšņi — ar ogļrača cepuri mūžam apsaitētajā galvā, rievota kokvilnas auduma biksēm kājās —, uzrasties kā tāds apsēsts mājas gars pašos nelāgākajos, nepavisam negaidītos brīžos. Tikko, ierāpies gultā, Sailess laidās tīksmā snaudā, drausmīgi grandiem un dārdoņa gluži vai no viņa spilvena apakšas vēstīja, ka tuvojas pajūgu verdze šā nemiera dēmona vadībā un viņš atkal tiks triekts pie darba. Reizēm ratu rīboņa pašā nakts melnumā Veģu iztraucēja no saldākā miega, citkārt viņš savā postenī nokvernēja četrdesmit astoņas stundas pēc kārtas. Jo vairāk vajātājs lūdza Veģu neapgrūtināt sevi un nenākt laukā, jo spēkā pieņēmās blēdīgā

40J

kokkāja aizdomas, ka ir atradies kaut kas atkritumos rūpīgi noslēpts un kāds viņu rauga nekrietni apkrāpt. Pastāvīgo miega un atpūtas traucējumu nokausēts, Vegs dzīvoja, itin kā noslēdzis derības, ka desmittūkstoš stundās desmittūkstoš reižu nostāvēs sargpostenī, un, sevi žēlodams, gaudās, ka pastāvīgi esot spiests lēkt laukā no gultas, vēl lāgā nepaguvis tajā iekāpt. Pēdīgi viņš tā noliesēja un sakritās, ka koka kāja šķita par mēru veselīga un nepieklājīgi zaļoksna pretstatā nomērējušam ķermenim, ko vēl nesen droši varēja saukt par tuklu.

Vegs tomēr rada mierinājumu pārliecībā, ka visas nepatikšanas nu ir galā un viņš nekavējoties pievāks to, ko uzskata par savu īpašumu. Beidzamajā laikā grābšana pie dziesmas misteram Vegam pašam draudēja vairāk nekā Bofinam, taču arī Bofina rīklei uzglūnēja pamatīgas briesmas. Pagaidām misters Vegs tomēr savu draugu, veco lupatlasi, bija palaidis mazliet vaļīgāk, jo viņa jauko apņemšanos iespējami bieži pusdienot Bofinu namā bija izjaukušas mūžīga nemiera dīdītā atkritumu vedēja viltīgās izdarības. Tā nu uzdevumu — Bofinu pastāvīgi turēt acīs — misters Vegs bija spiests uzticēt misteram Vīnesam, kamēr pats Patvērumā pamazām iznīka un noliesēja.

Līdzko visi pauguri bija norakti un atkritumi izvesti, misters Vegs nekavējās apmeklēt mistera Vīnesa muzeju. Tuvojās vakars, un muzeja īpašnieku Vegs, kā jau paredzējis, ieraudzīja sēžam kamīna priekšā, tomēr pretēji Vega paredzējumam anatoms savu vareno prātu tobrīd tējā nepeldināja.

—    Oho, cik jauki jums teitan smaržo! — Vegs iesaucās un, neapmierināts ar bēdīgajām izredzēm, ka tējas dzeršana var paiet secen, uz sliekšņa apstājies, paostīja gaisu.

—    Un jūtos es arīdzan visai jauki, ser, — atsaucās Vīness.

—    Savā amatā citronu jūs tak, domāt, neizmantojat? — vēlreiz paostījis gaisu, vaicāja Vegs.

—    Nē, mister Veg, — atbildēja VIness. — Ja vispār to lietoju, tad vienīgi jaucot atspirdzinošu auksto punšu.

—    Ko jūs saucat par atspirdzinošu punšu? — omai aizvien vairāk samaitājoties, noprasīja Vegs.

—    Recepte vien jums, ser, neko neizteiks, — atbildēja Vīness, — lai cik rūpīgi tiek vērots sastāvdaļu samērs, pats galvenais ir atkarīgs no punša jaucēja personiskajām dotībām un izjūtas. Bet pa/natā šim dzērienam ir džins.

—    No vācu pudeles? — apsēzdamies pikti noburkšķēji

Vegs.

—    Labi sacīts, ser, varen labil — iesaucās Vīness. — Varbūt gribat nogaumēt?

—    Vai es gribu nogaumēt? — nu jau pavisam sapīcis atvaicāja Vegs. — Kas tur ko jautāt, skaidrs, ka gribu. Vai punšu grib nogaumēt cilvēks, kam beidzamos spēkus izsūcis mūžīga nemiera dīdīts atkritumu vedējs ar pārsietu galvu! Iedomājies — vai grib nogaumēt! Kā ta' šis negribēs!

—    Nevajag padoties nīgrumam, mister Veg. Izskatās, ka jūs neesat parastajā omā.

—    Ja jau šitā runājam, tad sacīsim, ka arī jūs neesat parastajā omā, — atcirta Vegs. — Izskatāties tāds dikti uzpurinājies.

Mistera Vīnesa žirgtumu dziļi nomāktais misters Vegs uztvēra kā nedzirdētu savas personas apvainojumu.

—    Mati arī rādās apcirpti, — sacīja Vegs, atjēdzis, ka vairs nemana tik pierasto putekļaino ērkuli.

—    Jā, mister Veg. Taču arīdzan tāpēc jums nevajag padoties nīgrumam.

—    Jupis lai mani rauj, ja neesat apvēlies miesās, — sacīja Vegs. — Kāds būs jūsu nākamais gājiens?

—    Ziniet, mister Veg, — šķelmīgi smaidīdams, atbildēja Vīness, — es šaubos, vai jums izdosies manu nākamo gājienu uzminēt.

—    Ij netaisos minēt, — atcirta Vegs. — Gribu tikai sacīt, ka mūsu darba dalīšanu jūs manīgi esat iegrozījis sev par labu. Iegrozījis sev par labu tā, lai dzīvotu kā niere pa taukiem un es rautos melnās miesās. Jums, domāt, naktsmieru neviens ik mīļu brīsniņu nav traucējis.

—    Nepavisam ne, ser, — atbildēja Vīness. — Pateicos par apvaicāšanos, savu mūžu neesmu labāk izgulējies.

—    Ek, vajadzēja jums to visu izbaudīt manā vietā! — noņurdēja Vegs. — Būtu jūs manā vietā mēnešiem ilgi ticis tramdīts ārā no gultas, no miega, atrauts no ēdiena un no pārdomām, redzētu, vai arī jūs neizkristos miesās un nezaudētu parasto omu.

—    Tiesa kas tiesa, beidzamā laikā jūs, mister Veg, nudien esat pamatīgi izdēdējis, — piekrita Vīness, ar mākslinieka aci dziļdomīgi nopētījis Vega kuslo stāvu. — Pagalam izdēdējis, jānudien! Kauli un āda, turklāt tik dzeltena un sažuvusi āda, ka taisni vedas domāt, vai tikai neesat atnācis sērst pie franču džentlmeņa tur tanī kaktā, nevis pie manis.

Dziļi aizvainotais misters Vegs palūrēja uz franču džentlmenim atvēlēto kaktu un, pamanījis tur kaut ko agrāk nebijušu, negribot palūrēja uz otru kaktu, tad, uzkabinājis acenes, citu pēc cita nopētīja visus krēslā grimstošās bodeles nostūrus un pakaktes.

—         Paklau, jums tak te tagad viss ir iztīrīts un sakārtotsl — viņš iesaucās.

—    Jā, mister Veg. Ar burvīgas sievietes rociņām.

—        Tātad nākamais jūsu gājiens, domāt, būs precēšanās?

—    Taisni tā, ser.

Sailess noņēma acenes, juzdams pret drauga pēkšņo ņiprumu pārāk lielu nepatiku, lai viņu aplūkotu palielinājumā, un ķērās pie iztaujāšanas.

—    Ar to pašu veco, vai?

—         Mister VegI — sašutis iesaucās Vīness. — Dāma, par kuru runājam, nebūt nav veca.

—         Ta' nē jau, — nikni attrauca Vegs, — gribēju sacīt — ar to sievišķi, kas pirmāk jūs atraidīja.

—         Mister Veg, — Vīness turpināja, — tā kā jautājums ir ļoti kutelīgs, esmu spiests jūs lūgt, lai turpmāk izsakāties skaidrāk. Ir tādas stīgas, ko nedrīkst strinkšķināt, kā pagadās. Tik tiešām, seri No tām atļauts tikai patiesā saviļņojumā izvilināt daiļus meldiņus. Mis Plezenta Raiderhuda ir radīta tieši no šādām melodiskām stigām.

—         Tātad tomēr tā pati dāma, kas pirmāk jūs atraidīja? — atkārtoja Vegs.

—         Ser, — nezaudēdams savaldību, cienīgi atbildēja Vīness, — šādi uzlabotu, es jūsu jautājumu pieņemu. Jā, tā ir tā pati dāma, kas pirmāk mani atraidīja.

—    Kad ta' šitā būšana ies vaļā?

—         Mister Veg, — pietvīkdams atbildēja Vīness, — nevaru pieļaut, ka par došanos laulības ostā jūs izsakāties tā, kā varētu runāt par cīkstoņu sacensību. Savaldīgi, tomēr noteikti pieprasu, lai jūs arī šo savu jautājumu pārveidptu.

—         Kad šitai dāmai, — Vegs negribīgi atsāka, apspiezdams dusmas, jo atminējās draudzīgo vienošanos un kopīgi glabājamo dokumentu, — kad šitai dāmai labpatiks savu roku atdot tam, kam viņa jau atdevusi sirdi?

—    Ser, — atbildēja Vīness, — arī šo uzlaboto jautājumu es pieņemu ar prieku. Savu roku atdot tam, kam viņa jau atdevusi sirdi, dāmai labpatiks nākamo pirmdien.

—    Tātad jūs esat ņēmis vērā dāmas iebildumus? — vaicāja Sailess.

—    Mister Veg, — atbildēja Vīness, — tā kā esmu jau agrāk jums reiz ieminējies… varbūt ieminējies pat vairākas reizes…

—    Vairākas reizes, — Vegs viņu pārtrauca.

—    …kādi tolaik bija dāmas iebildumi, tad tagad varu pastāstīt, nenodarot pāri maigajām jūtām, kuras kopš tā laika raisījušās starp šo dāmu un mani, — pastāstīt, kā viņas iebildumi tika pārvarēti, kad talkā man nāca divi draugi, no kuriem viens dāmu bija pazinis agrāk, bet otrs — ne. Abi draugi, ser, izdarīja man lielu pakalpojumu, nekavējoties dodamies pie dāmas noskaidrot, vai laulība starp mums ir iespējama, — īsi sakot, noskaidrot, vai tad, ja pēc kāzām es aprobežošos ar vīriešu, bērnu un zemāko dzīvnieku sadalīšanu sastāvdaļās un salikšanu atkal kopā, vai tad dāma nepārdomātu, jo būtu sapratusi, ka uz viņu — dāmu — neviens netaisās raudzīties no kaulu viedokļa. Tā, ser, bija laimīga doma, kas tūdaļ laida dziļas saknes.

—    Es tā skatos — draugu jums ir, ka vai biezs, — aizdomīgi palūrēdams Vīnesā, noteica Vegs.

—    Tās mantas man nudien netrūkst, — noslēpumainā mierā atbildēja misters Vīness. — Kas ir, tas ir. Nudien netrūkst.

—    Lai vai kā, — ar aizdomīgu skatienu vēlreiz draugu nomērojis, sacīja Vegs, — ka tik jums pašam ir prieks. Vienam labpatīk savu mantu notriekt tā, otram — šitā. Jūs esat sadomājis iestūrēt laulības ostā. Es atkal taisos uz ceļošanu.

—    Eita nu, mister Veg?

—    Gaisa pārmaiņa, smuks skats uz jūru un kārtīga atpūta, cerams, ļaus man atkopties no mocībām, ko esmu izcietis no šitā atkritumu vedēja ar pārsieto galvu. Ellīgi grūtais darbs ir pabeigts, atkritumu kalni nošķūrēti, nu ir situsi stunda Bofinam atdarīt maku. Kā jums, līdzdalībniek, rādās — ja mēs rīt pulksten desmitos no rīta Bofinu beidzot ņemtu pie dziesmas?

Misters Vīness piekrita, ka Vega minētā stunda šādam izcilam nolūkam ir īsti pier*ērots laiks.

—    Jācer, ka viņu no acīm neesat izlaidis? — Sailess vēl pavaicāja. .

Misters Vīness tik tiešām ne mirkli neesot misteru Bofinu no acīm izlaidis.

—    Nu tad tā — aizkāpiet šovakar pie viņa un manā vārdā — vai dzirdat, manā vārdā, jo viņš zina, ka ar mani nekādus pekstiņus nedrīkst taisīt, — tātad manā vārdā pavēliet, lai rīt uz to laiku papīri, rēķini un skaidra nauda būtu sagatavota, — Vegs norīkoja līdzdalībnieku. — Bet tagad kārtības labad un jums par patikšanu uzmetīsim aci mūsu apgrozības kapitālam, pirms ejam laukā (jo es jūs gabaliņu pavadīšu, kaut kājas man aiz pārguruma jimst).

Misters Vīness izvilka papīru no slēptuves — tam nekas nekaitēja; pulkstenis jau nosita desmit, kad misters Vīness apņēmās nākamajā rītā papīru atkal izvilkt un tikties ar misteru Veģu pie Bofina namdurvīm. Puscejā starp Klārkcnvelu un Bofina namu (misters Vegs ietiepīgi palika pie sava, ka Zelta Atkritumu Vācēja vārdam nekādus misterus priekšā nekabinās) draudzīgās vienošanās dalībnieki līdz rītam atvadījās.

Nakts bija netīkama, un tikpat netīkams atausa nākamās dienas rīts. Ielas pludoja lietū, dubji šķīda, tāpēc Vegs tik pretīgā laikā nolēma notikuma vietā ierasties braukšus, klusībā spriedelēdams, ka cilvēks, kurš, tā sacīt, dodas uz banku izņemt veselu lērumu naudas, šādus sīkus izdevumus var atļauties.

Vīness ieradās tieši norunātajā brīdī, un Vegs pavēstīja, ka pie durvīm klauvēs un ari pārrunas vadīs pats. Viņš pieklauvēja. Durvis atvērās.

—    Vai Bofins mājās?

Sulainis atbildēja, ka misters Bofins esot mājās.

—    Ekur misters! — sacīja Vegs. — Man ne prātā nenāk šo nez kā godāt.

Sulainis apvaicājās, vai misters Bofins esot licis viņiem ierasties.

—    Zināt ko, jaunais cilvēk, — sacīja Vegs, — es šito necietīšu. Man šitāda apiešanās nepatīk. Ar kalpiem runāt netaisos. Man vajag Bofinu.

Sulainis ieveda abus pieņemamā istabā, kur visvarenais Vegs tāpat ar cepuri galvā svilpodams piegāja pie kamīna un ar rādītājpirkstu pabikstīja tur nolikto pulksteni, līdz tas sāka zvanīt. Pēc brīža viņi tika aicināti augšstāvā uz tā saukto Bofina kambari, kurā bija otras — divviru durvis, ko vajadzības gadījumā varēja atvērt uz blakusistabu. Bofins sēdēja pie galda, un misters Vegs, ar valdonigu rokas mājienu pavēlējis sulainim nozust, piestūma pie galda otru krēslu un — joprojām ar cepuri galvā — apsēdās Bofinam blakus. Taču tai pašā brīdī ar misteru Veģu notika kaut kas dīvains — kāds viņam no galvas norāva cepuri un izmeta pa šai nolūkā īpaši atvērtu un tūdaļ atkal aizvērtu logu.

—    Piesargieties un nedomājiet šā džentlmeņa klātbūtnē atļauties nekaunīgas vaļības, — sacīja tas, kura roka tikko bija Veģu atbrīvojusi no cepures, — vai ari es jūs izlidināšu pa to pašu logu.

Vegs tvēra ar roku pie atsegtās galvas un pēkšņi ieraudzīja sekretāru. Bargais Vega strostētājs patiešām bija sekretārs, kas klusi un nemanāmi tikko bija ienācis pa divviru durvīm.

—    Pavei! — sacīja Vegs, atguvis runas spējas. — Varen jauki! Vai es neesmu vēlējis jūs no šejienes padzīt? Bet jūs vēl esat šite pat, ko? Labi! Palūkosim! Varen jauki!

—    Arī es tepat vien esmu, — atskanēja otra balss.

Pa divviru durvīm klusu bija ienācis vēl kāds. Pagriezis galvu, Vegs ieraudzīja savu mocītāju — nemiera garu atkritumu vedēju ar to pašu ogļrača cepuri galvā un rievota kokvilnas auduma biksēm kājās. Kad, norāvis apsēju, viņš klātesošo skatienam pavēra galvu, kurā nemanīja ne mazākās skrambiņas, Vegs ieraudzīja arī seju un attapa, ka tas ir Plīkšķis.

—    Ha, ha, ha, džentlmeņi! — neizteicamā sajūsmā smiedamies, Plīkšķis ieaurojās. — Viņam ne prātā nenāca, ka es varu gulēt arī stāvus, kā biju radis gulēt tolaik, kad vēl griezu misis Higdenas rulli! Viņam ne prātā nenāca, ka, lasīdams misis Higdenai priekšā policijas ziņas, es aizvienam izrunājos dažnedažādās balsīs! Tad nu dabūja gan viņš no manis trūkties, džentlmeņi, dabūja pamatīgi! — Misters Plīkšķis atieza muti neiedomājami platu un, atmetis galvu nākamajā smieklu lēkmē, parādīja visu savu neskaitāmo pogu krāšņumu.

—    Pavei! — mulsdams noteica Vegs, taču pārāk apjucis vēl nelikās. — Viens un viens ir divi, un abi nav atlaisti, ko? Bofin! Klausieties, ko jums jautā. Kurš man uzsūtīja šito zeņķi, vēl nez kā pārtaisītu? Kurš šito zeņķi pielaida pie atkritumu izvešanas?

—    Vadzi! — kaklu izstiepis, draudīgi iesaucās Plīkšķis. — Pievaldiet mēli par to «zeņķi», vai arī es izgrūdīšu jūs pa logu laukā!

Misters Bofins, ar rokas mājienu apvaldījis Plīkšķi, sacīja:

—    Es viņu pielaidu, Veg.

—    Ak šitā gani Jūs, Bofin, viņu pielaidāt? Varen jauki! Mister Vīnes, paaugstināsim prasības un uz vietas ķersimies pie darba. Bo-fin! Tā ka istaba tūliņ pat tiktu izmēzta no šitiem salašņām!

—    To gan, Veg, nevarēs, — atbildēja misters Bofins, mierīgi palikdams sēžam vienā galda pusē; otrā pusē tikpat mierīgi sēdēja sekretārs.

—     Bo-fin! Ak nevarēs, ko? — Vegs atkārtoja. — Pat tad ne, ja par to jums draudēs nepatikšanas?

—    Nē, Veg, — labsirdīgi galvu purinādams, atbildēja misters Bofins. — Pat ja par to man draudēs nepatikšanas. Ne ar kādiem noteikumiem.

Brīdi padomājis, Vegs sacīja:

—    Mister Vīnes, esiet tik laipns, pasniedziet man to dokumentu!

—     Lūgtum, seri — pieklājīgi atbildēja Vīness un pasniedza Vegam prasīto. — Ņemiet! Kad nu esmu šo papīru atdevis, gribu dalīties ar jums, ser, kādā nelielā vērojumā — nevis tāpēc, ka tas būtu nepieciešams vai ar to tiktu pausta kāda jauna doma vai sazin kāds atklājums, bet gan tikai tālab, lai es nomierinātu pats savu sirdsapziņu. Sailes Veg, jūs esat pēdīgais nelietis.

Cerībā uzklausīt cildinājumu misters Vegs vicināja dokumentu līdzi katram sava drauga un brāļa laipnajam vārdam, bet, izdzirdējis negaidīto nobeigumu, palika kā uz mutes sists.

_— Sailes Veg, — Vīness turpināja, — daru jums zināmu, ka uz savu galvu esmu iesaistījis misteru Bofinu par pasīvu līdzdalībnieku mūsu draudzīgajā savienībā jau drīz pēc tās nodibināšanas.

—     Skaidra patiesība, Veg, — piemetināja misters Bofins, — un es Vīnesu pārbaudīju, izteikdams viņam šādus tādus priekšlikumus, un pārliecinājos, ka kopumā viņš ir itin godīgs cilvēks.

—    To misteram Bofinam labpatīk sacīt aiz lielas iecietības, — secināja Vīness, — jo sākumā es pamatīgi biju

iegrābies Vega sabrūvētajos mēslos un rokas man krietnu brīdi nebija tik tīras, kā pašam gribētos. Taču savā vainā, jācer, esmu atzinies pietiekami drīz un pilnībā to izpircis.

—    Tiesa, Vīnes, — apstiprināja misters Bofins. — Nuka esat izpircis, kā tad, ka izpircis!

Vlness cieņā un pateicībā zemu nolieca galvu.

—    Tencinu, seri Esmu jums ļoti pateicīgs, ser, paldies par visu. Par nupat sacītajiem labajiem vārdiem, par to, ka mani neatraidījāt, kad pirmo reizi uzdrošinājos jūs traucēt, paldies par kādas dāmas ietekmēšanu, ko manis deļ uzņēmāties kopā ar misteru Džonu Hārmonu. — Pieminēdams šo džentlmeni, Vīness paklanījās arī tam.

Vega smalki iedīdītajām ausīm Vīnesa pieminētais vārds nepaslīdēja secen, tāpat kā asajam skatienam nepamanīta nepalika klanīšanās, un nekrietnajā ģīmī jau dzīrās parādīties lišķīgs smaids, bet tad viņa uzmanība pievērsās Vinesam.

—    Viss pārējais, kas mani ar jums, mister Veg, saista, tagad pats par sevi kļūst skaidrs, — sacīja Vīness, — un to jūs izpratīsiet arī bez manas palīdzības. Tomēr, lai izvairītos no turpmākām nepatikšanām vai kļūmīgiem pārpratumiem, kas var rasties sakarā ar kādu, manuprāt, svarīgu jautājumu, un lai mūsu pazīšanās nobeigumā nekas nepaliktu nenoskaidrots, es lūdzu mistera Bofina un mistera Džona Hārmona piekrišanu atkārtot savas domas, ko ar patiesu prieku pirms brīža jau atļāvos jums darīt zināmas. Jūs esat pēdīgais nelietis!

—    Bet jūs esat stulbenis, — uzsizdams knipi, atbrēca Vegs, — sen jau es būtu no jums atkratījies, radusies tikai izdevība! Par to, varat ticēt, esmu izprātojies ilgi un dikti. Laimīgu ceļu, nedomāju jūs aizturēt! Man tiks brangāka tiesa. Tāpēc ka es savai cenai atbilstu, — sacīja Vegs, ar uzmanību apveltīdams pārmaiņus misteru Bofinu un misteru Hārmonu, — un panākšu, lai man pienācīgi samaksā. Savā ziņā iznācis varen jauki, ka jūs lasāties lapās, jo no šitāda anatomijas apsēsta āmurgalvas neko citu nav ko gaidīt, — Vegs ar pirkstu norādīja uz misteru Vīnesu, — bet ar kārtīgu vīra cilvēku šitais numurs neies cauri. Stāvu teitan, lai par mani samaksātu, un savu vērtību cenā jau esmu nosaucis. Tātad vai nu maksājiet ragā, vai atstājiet man brīvas rokas!

—    Lai jums paliek brīvas rokas, Veg, — smiedamies atsaucās misters Bofins, — nav manā varā jūs aizkavēt.

—     Bo-fin! — Vegs ierēcās, nikni lūrēdams~uz bijušo saimnieku. — Manu jau, no kurienes šitāda dūša uzradusies. Jūsu apsudrabojurnam cauri spīd misiņš. Kāds jums izgriezis kņopes. Apjēgdams, ka pie dvēseles nav ne plika fārtinga, jūs izliekaties spēlējam par visu naudu. Tak nekā nebija — es jums redzu cauri kā nosmulētam stiklam. Rau, misters Hārmons — tā ir pavisam cita runāšana. Misteram Hārmonam gan ir ko likt uz spēles. Beidzamā laikā man par mistera Hārmona parādīšanos šis tas ir nācis ausis un arīdzan avīzēs gadījies dažlabu mājienu izlasīt, tāpēc jūs, Bofin, man bijis nebijis, ar jums nav vērts muti dzisināt. Vaicāšu misteram Hārmonam — vai viņam ir zināms, kas rakstīts šiten tajā papīrā?

—    Tas ir mana nelaiķa tēva testaments, ko viņš uzrakstījis vēlāk nekā to, kuru savā laikā uzrādīja misters Bofins (pamēģiniet vēlreiz šo džentlmeni uzrunāt tikai uzvārdā, un es tūlīt jūs nolingošu no kājām), un šai testamentā viņš visu savu mantu novēlējis valstij, — Džons Hārmons atbildēja tik vienaldzīgi, cik vispār vienaldzīgums ir savienojams ar sevišķu bardzību.

—    Taisnība! — iesaucās Vegs. — Tādā gadijienā, — un viņš sašķiebās greizs, visu ķermeņa svaru uzveldams koka kājai, pēc tam greizi sašķieba koka galvu un vienu redzokli greizi iešķieba acs kaktiņā, — tādā gadijienā es jums vaicāju — cik šitas papīrs ir vērts?

—    Necik nav vērts, — atbildēja Džons Hārmons.

Vegs šos vārdus atkārtoja, nicinoši nosmīkņājies, un

jau grasījās labi dzēlīgi atcirst, kad sev par milzīgu pārsteigumu juta, ka viņu kāds sagrābj aiz spranda un sakrata tā, ka sāk klabēt zobi, tad parauj streipuliski atpakaļ un iespiež kaktā.

—    Nelieti! — iesaucās Džons Hārmons, kura jūrnieka rokas cienīgajā tvērienā Vegs jutās kā skrūvspīlēs.

—    Jūs dauzāt manu galvu pret sienu, — Sailess vārgi lūkoja pretoties.

—    Dauzu un vēl labi krietni padauzīšu, — atbildēja Džons Hārmons, vārdus aizgūtnēm apstiprinādams ar darbiem, — es nežēlotu ne tūkstoš mārciņu, lai kāds jums izdauzītu dzīvību no kauliem. Klausieties, nelieti, un aplūkojiet šo puaeli!

Vegain par apgaismību Plīkšķis pacēla pudeli labi augstu.

—    Šai vācu pudelē, nelieti, glabājās pēdējais no daudzaj-iem mana nelaimīgā, pašmocību tirdītā tēva testamentiem. Šajā testamentā pilnīgi visa viņa manta ir novēlēta manam un jūsu labdarim misteram Bofinam, bet man un manai nopulgotajai māsai (toreiz aiz bēdām jau mirušai) tiek atņemtas mantošanas tiesības. Šo pudeli mans un ari jūsu krietnais labdaris atrada pēc tam, kad mantojumu jau bija saņēmis. Atradums viņu bezgala sarūgtināja, jo, lai gan mana māsa sen jau bija mirusi un ari es tiku uzskatīts par mirušu, šis testaments aptraipīja mūsu piemiņu, kaut savā nožēlas vērtajā jaunībā neko apkaunojošu mēs nebijām darijuši. Pudeli misters Bofins ieraka pats savā atkritumu kaudzē, un tur tā palika noglabāta vēl tad, kad jūs, nepateicīgais diedelniek, bijāt izbakstījies un izurķējies tai visapkārt. Misters Bofins vēlējās, lai šis testaments nemūžam neieraudzītu dienas gaismu, bet to iznicināt pat sava cēlā mērķa labad neuzdrošinājās, jo baidījās, ka ar šādu rīcību būs pārkāpis likumu. Pēc tam kad bija noskaidrojies, kas es esmu, misters Bofins, joprojām nespēdams rast sirdsmieru, man šo noslēpumu atklāja, izvirzījis dažus noteikumus, kurus tāds neģēlis kā jūs nemūžam neprastu novērtēt. Es viņu pierunāju pudeli izrakt un dokumentu likumīgā kārtā nodot tiesas iestādēm. Pirmo viņš izdarīja jūsu acu priekšā, otro — jums nezinot. Tātad papīrelis, kas, rokā čaukstēdams, kratās līdz ar jums, — ai, cik labprāt es kratīdams jūs miltos samaltu! — nav pat šās pudeles satrunējušā korķa vērts, saprotat?

Sailesa skābais ģīmis, galvai neveikli uz priekšu un atpakaļ kuļājoties, liecināja, ka viņš tiešām visu ir sapratis.

— Tagad, nekrietneli, — sacīja Džons Hārmons, vēlreiz ar jūrnieka rokas cienīgu tvērienu sakratījis aiz spranda sagrābto un kaktā rokas stiepiena attālumā turēto Veģu, — saņemieties uzklausīt vēl divas īsas piebildes, kuras, jācer, liks jums mazliet pamocīties. Tas, ko jūs atklājāt, nudien bija īsts atklājums (tieši tādā veidā), jo nevienam ne prātā nebija nācis meklēt tai vietā. Par jūsu atklājumu nekā nezinājām ari mēs, līdz Vīness to izpauda misteram Bofinam, kaut es turēju jūs pastāvīgā uzraudzībā kopš savas pirmās ierašanās šeit un kopš Plīkšķim par galveno nodarbību un aizraujošāko izpriecu bija kļuvusi sekošana jums pa pēdām kā jūsu paša ēnai. To stāstu tālab, lai jūs apjēgtu, ka, pārzinādami katru jūsu soli, mēs varējām misteram Bofinam izlūgties atļauju arī turpmāk iespējami ilgi uzturēt spēkā jūsu alošanos un uzvedināt jūs uz maldu ceļiem, līdz beidzot, kad atklāsies patiesība, jūsu vilšanās vērstos jo briesmīgāka. Tā bija pirmā īsā piebilde, saprotat?

Džons Hārmons Vega saprašanu paskubināja, vēlreiz viņu krietni sakratīdams.

—     Klausieties, nckrietneli, es tūdaļ beigšu, — viņš turpināja. — Jūs nupat nodomājāt, ka tagad esmu sava tēva bagātības īpašnieks. Taisnība. Bet vai es pie tās tiku ar tēva novēlējumu vai ar likumīgām mantošanas tiesībām? Nt kas tamlīdzīgs. Mani aplaimoja mistera Bofina devība. Noteikums, ko misters Bofins izvirzīja, iekams atklāja ar vācu pudeli saistīto noslēpumu, bija tāds, ka man jāpārņem viss tēva īpašums, bet viņš par savu uzskatīs vienīgi paša mantoto atkritumu kaudzi un neko vairāk. Par visu, kas man pieder, esmu parādā pateicību mistera un misis Bofinu nesavtīgumam, godīgumam, labsirdībai un krietnumam (neviens no šiem vārdiem nespēj izteikt, ko domāju). Tieši brīnums, ka, zinādams to visu un redzēdams, kā šāds nešķīsts cirmenis uzdrošinās šai namā sliet degunu gaisā un noniecināt tik cildenu "dvēseli, — sacirstiem zobiem piebilda Džons Mārmons un draudīgi savilka Vega kaklauta mezglu, — tieši brīnums, ka vēl neesmu norāvis jums galvu un izmetis pa logu laukā! Tā. Šī bija mana pēdējā īsā piebilde, saprotat?

Izsprucis no tvēriena, Sailess nokāsējās un pataustīja rikli tādā izskatā, itin kā viņam šai ķermeņa daļā būtu iesprūdusi pamatīga asaka. Vienlaikus ar minēto darbību, kurai Vegs nodevās savā kaktā, dīvainu un paviršā vērojumā neizprotamu rīkošanos uzsāka misters Plīkšķis — gar sienu atmuguriski virzīdamies tuvāk misteram Vegam, viņš izskatījās pēc nesēja vai krāvēja, kas grasās uzvelt kamiešos maisu ar miltiem vai oglēm.

—    Man gaužām žēl, Veg, ka nedz es, nedz mana mīļā večiņa nekādi nespējam grozīt nelāgo iespaidu, ko gribot negribot esat par sevi radījis, — parastajā mīkstsirdībā sacīja misters Bofins. — Tomēr man negribētos, lai pēc visa sarunātā un pieredzētā jums dzīvē klātos ļaunāk nekā priekš mūsu iepazīšanās. Tālab, iekams atvadāmies, sakiet skaidri un gaiši, cik izmaksātu no jauna iegādāts viss ielas tirdzniecībai nepieciešamais.

—    Un tirgošanās jaunā vietā, — piemetināja Džons Hārmons. — Lai viņš nekvernētu te zem šiem logiem.

—    Mister Bofin, — Vegs iesāka pēkšņā pazemībā, kam cauri spīdēja alkatīgums, — kad man trāpījās gods ar jurfls iepazīties, biju savācis prāvu dziesmu kopojumu, kurš, uzdrošinos sacīt, savā vērtībā ir nesamaksājams.

—    Tātad tas ne par kādu naudu nav nopērkams, — piebilda Džons Hārmons, — un es jums, godājamais, iesaku nenodarboties ar izspiešanu.

—    Piedošanu, mister Bofin, — Vegs turpināja, uzmezdams Džonam naidīgu skatienu, — savus apsvērumus es izklāstīju jums, jo, ja ausis mani neviļ, pēc tiem vaicājāt jūs. Man bija dikti izmeklētu dziesmu kopojums un svaigi ceptas piparkūkas skārda bundžā. Vairāk neko nebildišu, novērtēšana lai paliek jūsu ziņā.

—    Nav viegli noteikt, cik jums pienākas, — juzdamies neērti, teica misters Bofins un iebāza roku kabatā, — un negribas arī pārmaksāt, jo nu mums ir zināms, ka esat aplam nelādzīgs cilvēks. Kopš sākta gala jūs, Veg, esat bijis nepateicīgs un viltus pilns, bet vai es esmu kādreiz jums nodarījis pāri?

—    Vēl es piestrādāju par izsūtāmo, — vērodams misteru Bofinu, turpināja Vegs, — un savā darbā tiku stipri cienīts. Tak negribu, lai mani ieskata par negausi, tāpēc arī šitā darba novērtēšanu mīļuprāt uzticu jums, mister Bofin.

—    Goda vārds, nudien nezinu, cik par to maksāt, — nomurmināja Zelta Atkritumu Vācējs.

—    Vēl man piederēja steķi, — Vegs turpināja, — un par tiem vieniem pašiem kāds īrs, īsts ķeneris steķu būšanās, piedāvāja man'piecus šiliņus sešus pensus — par tādu nieka naudu es ir dzirdēt negribēju, kāpēc gan lai ciestu zaudējumus! — un vēl man piederēja krēsls, lietussargs, drēbju pakaramais un paplāte. Bet arī šo mantu novērtēšanu es atstāju jūsu ziņā, mister Bofin.

Zelta Atkritumu Vācējs šķita iegrimis svarīgos aprēķinos, un misters Vegs devās viņam talkā, uzskaitīdams aizvien jaunus zaudējumus.

—    Vēl tur bija mis Elizabete, māsters Džordžs, krustmāte Džeina un tēvocis Pārķers. Ak! Kad tu, cilvēks, iedomājies, kādu aizbildniecību esi zaudējis, kad ieraugi, kādu brīnumdārzu izrakņājušas cūkas, ir grūti to visu novērtēt naudā, lai prasības neuzsistu nemēr augstas. Arī to es pilnībā atstāju jūsu ziņā, ser.

Misters Plīkšķis tikmēr joprojām turpināja dīvaino un paviršā vērojumā neizprotamo kustēšanos.

—    Kāds te ieminējās par uzvedināšanu, — grūtsirdīgi sacīja Vegs, — nav vieglais darbs tagad novērtēt, cik kaitīgu iespaidu uz manu prātu ir atstājusi neveselīgā lasīšana par sīkstujiem, kad jūs, mister Bofin, un vēl dažs labs uzvedināja uz domu, ka arī jūs pats, ser, piederat pie šitās sugas. Nevaru tak noliegt, ka jutu, cik kaitīgs ir to grāmatu iespaids uz manu prātu. Kā cilvēks lai nosaka

cenu savam prātam! Un cepure, lai, man bija galvā. Bet visa tā izšķiršanu es nododu jūsu ziņā, mister Bofin.

—    Ņemiet! — teica misters Bofins. — Te jums būs divas mārciņas.

—    Sev par godu varu sacīt, ka nespēju tās pieņemt, ser.

Vārdi vēl līdz galam nebija izskanējuši pār godavīra

lūpām, kad Džons Hārmons pacēla pirkstu un Plīkšķis, tikām pielavījies Vegam cieši klāt, atslējās ar muguru pret Vega muguru, pietupās, ar abām rokām sagrāba viņu aiz apkakles un veikli uzmeta sev plecos kā nule pieminēto miltu vai ogļu maisu. Aiz pārsteiguma un neomulības Vegs gaužām pārvērtās ģīmī, apjēdzot, kādā stāvoklī nonācis, kad nu visas viņa pogas pavērušās klātesošo skatienam tādā košumā, kādā Plīkšķis mēdza izrādīt savējās, un koka kāja aplam nepiedienīgi izslējusies gaisā. Tomēr sašķobītais ģīmis bija skatāms pavisam īsu mirkli, jo Plīkšķis ar Veģu uz muguras vieglā solī izrikšoja no istabas, norikšoja pa kāpnēm un izmetās pa durvīm, kuras pakalpīgi atvēra misters Vīness. Misteram Plīkšķim bija vēlēts nastu nolikt ielas vidū, taču, pamanījis pie stūra stāvam bez uzraudzības pamestus mēslu vedēja ratus, kuriem turklāt pie riteņa bija pieslietas kāpnītes, misters Plīkšķis nespēja turēties pretī kārdinājumam un iemeta misteru Sailesu Veģu pie pārējiem mēsliem. So savā ziņā pat par varoņdarbu uzskatāmo uzdevumu Plīkšķis veica apbrīnojami veikli, tā ka šļakatas vien pašķīda.

XV NODAĻA

Kas tika noķerts lamatās.

Kādās pašmocībās plosījās Bredlijs Hedstouns kopš klusā vakara upes krastā, kad viņš, tā sakot, bija pacēlies no ogļu barkas matroža pelniem, varētu pastāstīt vienīgi viņš pats. Un arī viņš diezin vai varētu, jo tādas ciešanas nav izteicamas vārdos, tās iespējams tikai izjust.

Bredlijam bija uzkrauts dubults smagums — apzinoties, ko pastrādājis, viņš mocījās pašpārmetumos par nepietie. kami veiklo rīcību un drebēja bailēs no atmaskošanas. Smagais slogs spieda skolotāju nost, un viņš nerada atelpu ne dienu, ne nakti. Tas žņaudza viņu ar drausmi nemainīgo vienmuļību, kurā ne mirkli nepavīdēja pārmaiņu iespēja. Pārlieku smagas nešjavas nokausēts jūga

lops, tāpat kā pārguris vergs, var īsu bridi gūt atvieglojumu, novejot nastu uz vienu vai otru sānu, pat ja tāpēc jo skaudrākām sāpēm pakļauj citus muskuļus vai citus locekļus. Taču ari šāda maldīga atelpa bija liegta nelaimīgajam, kas pastāvīgi cieta elles mokas, kurām sevi pats bija nolēmis.

Laiks ritēja, bet nekādas aizdomas pret Bradliju neradās; laiks ritēja, un pēc ļaunprātīgajam uzbrukumam veltītajiem ziņojumiem, kas līdz ar izmeklēšanas sākumu reizumis parādījās avīzēs, Bredlijs drīz noprata, ka misters Laitvuds (kurš bija uzņēmies cietušā aizstāvību) arvien vairāk attālinās no pašas notikuma būtības, arvien mazāk pievēršas uzbrukuma sekām un acīmredzot ir zaudējis pirmāko aizrautību. Pamazām Bredlijs nāca pie skaidrības par šādas advokāta rīcības patiesajiem iemesliem. Pēc tam gadījās nejaušā sastapšanās ar misteru Milviju dzelzceja stacijā (kurp Bredlijs vaļas brīžos bieži aizklīda, jo šai vietā varēja izdzirdēt baumas par viņa pastrādāto noziegumu vai ieraudzīt kādu tai pašā sakarā izlil'tu paziņojumu), un viņš pēkšņi kā gaismas zibsnī ieraudzīja savas nekrietnības sekas.

Bredlijs saprata, ka ar izmisīgajiem pūliņiem šķirt abus mīlētājus uz neredzēšanos īstenībā ir tos uz mūžiem savienojis. Ka, aptraipīdams rokas asinīm, ir kļuvis par nožēlojamu apsmieklu un lieti noderējis nīstā sāncenša nodomu piepildīšanai. Ka Jūdžins Reiberns savas sievas miera labad ir atmetis viņam ar roku, ļaudams kā nolādētam rāpot tālāk pa bezgaligo moku ceļu. Domādams par likteni, providenci vai diezin kādu citu augstāko gribu, kas viņu pievārējusi, pārspēdama viltībā, Bredlijs Hcdstouns, nespēka niknuma pārņemts, kā ārprāta lēkmē koda pats sev rokās un plosīja drānas.

Nākamajās dienās Bredliju sasniedza jauni patiesības pierādījumi: viņš avīzēs izlasīja, ka uzbrukuma upuris laulību ceremonijas laikā nav spējis atstāt gultu, izlasīja, ar ko tas salaulāts un ka jūtoties mazliet labāk, kaut arī briesmas tā dzīvībai draudot joprojām. Bredlijs daudz mīļāku prātu būtu ticis iespundēts cietumā par slepkavību, nekā lasīja šādas rindas, skaidri atskārzdams, ka ir pažēlots, un skaidri apzinādamies, kāpēc pažēlots.

417

Tomēr, lai turpmāk vairs neļautu sevi pievārēt un pārspēt viltībā — tās neizbēgami notiktu, ja, Raiderhuda nodots, viņš nonāktu likuma varā un tiktu sodīts par nicināmo neveiksmi, itin kā tā bijusi visspožākā veiksme, —

H -1117

Bredlijs augām dienām kleknēja skolā, uz ielas iziedams tik,ai vakara krēslībā, un dzelzceja stacijas tuvumā vairs nerādījās. Avīzēs viņš rūpīgi izlasīja sludinājumus, meklēdams kaut niecīgāko mājienu, ka Raīderhuds izpildījis draudus un uzaicinājis viņu atjaunot pazīšanos, tomēr neko tamlīdzīgu neatrada. Savulaik devīgu roku atlīdzinājis Raiderhuda palīdzību un slūžu uzrauga namiņā atvēlēto pajumti, turklāt zinādams, ka jaunais paziņa ir tumsonīgs cilvēks un pat ne lasīt, ne rakstīt neprot, viņš beidzot sāka prātot, vai maz ir pamats no tāda baidīties un vai nebūtu labāk, ja viņi vispār nekad vairs nesastaptos.

Laikam ritot, Bredlija mocības ne mirkli nemitējās, ārprātā dusmu kvēle neatvēsa, jo viņš nespēja atsvabināies no domas, ka pats pret savu gribu nogūlies pāri bezdibenim, kas bija šķīris abus mīlētājus, un kļuvis par tiltu, kurš tiem līdzēja satikties. Nerimtīgajās ciešanās viņam pastāvīgi uznāca jaunas lēkmes. Bredlijs nebūtu varējis pasacīt, kad un cik bieži tās viņu sagrābj, taču pēc savu skolnieku mulsajiem skatieniem noprata, ka tie viņu redzējuši gaužām nožēlojamā stāvoklī un izbijušies gaida iekmes atkārtošanos.

Kādā ziemas dienā, kad pūkainas sniega pārslas rāmi un viegli nolaidās uz skolas dzegām un palodzēm un Bredlijs H;dstouns ar krītu rokā stāvēja pie tāfeles, lai sāktu kārtējo stundu, viņš pēc skolēnu izbiedētajām sejām apjēdza, ka notiek kaut kas nelāgs, ka viņi ir nobažījušies par savu skolotāju, un palūkojās uz durvju pusi, kurp vērās zēnu skatieni. Palūkojies viņš ieraudzīja uzkumpušu, atbaidošu skrandaini, kas jau bija ticis līdz klases vidum un stāvēja tur ar paunu padusē, un, ieraudzījis ienācēju, aptvēra, ka tas ir Raiderhuds.

Bredlijs apsēdās uz ķebļa, ko viņam pasniedza kāds zēns, un kā pa miglu nojauta, ka tūdaļ kritīs un ka seja viņam šausmās sašķobās. Lēkme tomēr tai brīdī pagāja secen, un, noslaucījis muti, viņš piecēlās.

—    Piedošanu, saimniek! Ja vēlēts vaicāt, — sacīja Raiderhuds un, ar saliektu pirkstu piesitis sev pie pieres, atieztiem zobiem ieklukstējās. — Kas šiten tā ir par vietu? , —-Skola.

—     Kur puikiņām borē, kas labs, kas ļauns? — galvu klanīdams, Raiderhuds nopietni apvaicājās. — Piedošanu, saimniek! Ja vēlēts vaicāt. Kas šitanī skolā bērniņus māca?

—    Es.

—         A-a, jus pats esat skolmeistars, vai ta velesiet saprast, skolotais saimniek?

—    Jā. Es esmu s..olotājs.

—        Tai gan jābūt dikten brangai būšanai — puikiņām borēt, kas labs, kas ļauns, un pašam zināt, ka puikiņas skatās, ko labu dara skolmeistars. Piedošanu, skolotais saimniek! Ja vēlēts vaicāt. Siten tas melnais dēlis — priekš kam tas vajadzīgs?

—    Zīmēšanai, rakstīšanai.

—        Va' redzējies! — Raiderhuds iesaucās. — Kas to pēc paskata būtu domājis! Varbūtās parādīsiet laipnību, skolotais saimniek, un uz šiten tā dēļa izliksiet savu vārdiņu. — (Lišķīgi izlocīdams balsi.)

Papriekš mirkli vilcinājies, Bredlijs tomēr savu vārdu uz tāfeles uzrakstīja, turklāt izvilka to prāviem burtiem.

—         Pats ne pie kādām grāmatu gudrībām neesu ticis, — sacīja Raiderhuds, pārlaizdams klasei skatienu, — tak pret mācītiem cilvēkiem jūtu bijāšanu. Kā būtu, ja kāds no šiten tiem jaunkungiem man par lielu patikšanu balsī izlasītu, kas tur stāv rakstīts?

Visa klase pacēla roku. Pēc nelaimīgā skolotāja galvas mājiena vesels koris spalgi nobrēca:

—    Bredlijs Hedstouns!

—         Ko?! — Raiderhuds iesaucās. — Nevar būti Hedstouns? Apžēliņ, kur šitāds uzvārds ir dzirdēts!* Aiziet, puikiņas, vēl vienu reizi!

Atkal vesels roku mežs, atkal galvas mājiens un atkal spalgs koris:

—    Bredlijs Hedstouns!

—         Pavei, kā! — vērīgi ieklausījies un domās atkārtojis vārdu «Bredlijs», noteica Raiderhuds. — Aha, Bredlijs. Skaidrs kā diena. Tātad kristītais vārds viņam ir Bredlijs, tāpatās kā manējais — Rodžers, ko? Uzvārds Hedstouns, taisni tāpatās ka manējais — Raiderhuds. Ir tā vai nav?

Spalgs koris:

—    Ir!

—        Vai jūs, skolotais saimniek, gadījienā neesat pazīstams ar garumā un platumā jums trakot līdzīgu cilvēku, kas arī svarā diezin vai paliktu jums iepakaļ un ko sauc tā kā Visotrākais vai uz to modi?

Izmisumā, kas ārēji izpaudās stindzinošā mierā, kaut žokļi bija cieši sacirsti, acis no Raiderhuda nenolaizdams, nāsīm straujajā elpā raustoties, skolotājs pēc pailgas klusēšanas tikko sadzirdami atbildēja:

—    Es, liekas, zinu, par kuru cilvēku jūs runājat.

—     Tā jau man rādījās, ka jūs, skolotais saimniek, zināt, par kuru cilvēku es runāju.

Slepus uzmetis skatienu skolniekiem, Bredlijs pavaicāja:

—    Jums šķiet, ka viņš atrodas šeit?

—      Piedošanu, skolotais saimniek, ja vēlēts vaicāt, — iesmējies atjautāja Raiderhuds, — ka gan man varētu šķist, ka tas cilvēks ir teitan, ja savām acīm redzu, ka te nav neviena cita kā tikai jūs, es un šitie Dieva jēriņi, kurus esat ņēmis apmācīšanā. Tas cilvēks, par kuru tiek runāts, ir dikten brangs sarunu biedrs, un man gribas, lai viņš atnāk ciemos slūžu uzrauga namiņā pie upes.

—    Labi, es viņam to pateikšu.

—    Jūs domājat, ka nāks? — pavaicāja Raiderhuds.

—    Noteikti.

—     Ja nu jūs tā par cilvēku aizbilstat vārdu, — sacīja Raiderhuds, — tad es saprotu, ka lieta tikpat kā darīta. Varbutās jūs, skolotais saimniek, par manu lūgšanu, vēl viņam pasacītu, ka, ciemiņu drīzumā nesagaidījis, pats došos viņu meklēt.

—    Labi, pateikšu.

—     Tencinu. Kā jau pirms brīsniņa bildu, — Raiderhuds turpināja jau mazliet pielaidīgāk un pārlaida klasei glūnīgu skatienu, — pats ne pie kādam grāmatu gudrībām neesu ticis, tak pret mācītiem cilvekiem, pats par sevi saprotams, jūtu bijāšanu. Iegriezies teitan un ticis laipnīgi uzņemts, vai drīkstu, skolmeistar, šiten tiem jūsu puikiņām uzdot vienu jautājumu?

—     Ja jūsu jautājumam ir sakars ar skolu, protams, drīkstat, — nomākts atbildēja Bredlijs, drūmo skatienu no sarunbiedra nenolaizdams.

—      Nuka! Vai ta' bešā? — Raiderhuds iesaucās. — Par to es, skolmeistar, gādāšu, lai sakars ar skolu būtu. Sakiet, mīļie puikiņas, — kādi ūdeņi jums ir zināmi? Un vai jūs varat pasacīt, kā šitos zemes ūdeņus sauc?

Spalgs koris:

—    -Jūras, upes, ezeri un dīķi.

—     Jūras, upes, ezeri un dīķi, — Raiderhuds atkārtoja. — Rau, skolmeistar, kā nosauca visus pēc strīpas. Bet es, jupis āra, būtu izlaidis ezerus, jo savu mūžu nevienu no tiem neesu ne acīs redzējis. Jūras, upes, ezeri un dīķi. Nu, mīļie puikiņas, ko šitanīs jūrās, upēs, ezeros un dīķos var noķert?

Spalgs koris (ar manāmu nicinājuma pieskaņu par to, ka jautājums uzdots tik viegis):

—    Zivis!

—    Atkal trāpīts! — sacīja Raiderhuds. — Bet kas vēl, mīļie puikiņas, reizreizēm upē var uzķertics uz āķa?

Koris apjucis. Pēkšņi viena spalga balss:

—    Cdenszāles!

—    Vēlreiz trāpīts! — iesaucās Raiderhuds. — Bet neba tikai ūdenszāles vien. Kur nu jums, Dieva jēriņi, to uzminēt! Tātad kas vēl reizreizēm upē var uzķerties uz āķa? Lai notiek! Pasacīšu pats. Apģērba gabali.

Bredlijs pārvērtās vaigā.

—    Vismaz man, puikiņas, tā ir gadījies, ka reizreizēm no upes izčakarēju kādu apģērba gabalu, — Raiderhuds sacīja un slepus pašķielēja Bredlijā. — Lai velns par stenderi, mīļie puikiņas, ja neesu no upes izvilcis šiten to paunu, kas man padusē!

Visa klase lūdzoši raudzījās skolotājā, it kā aicinādama viņu izbeigt dīvaino klaušināšanu, kas skanēja kā vilināšana lamatās. Skolotājs savukārt raudzījās klaušinātājā, it kā gribēdams to saplosīt gabalos.

—    Piedošanu, skolotais saimniek, — gardi nosmējies, sacīja Raiderhuds un nobraucīja muti ar saskretušā svārka piedurkni, — zinu, ka nav labs darbs apcelt puikiņas. Tak neba aiz ļauna prāta es ar šiem padzinu pigorus. Bet šito paunu, dievgoda vārds, es nuaie' no upes izķeksēju! Tamī ievīkstīts matroža vamzis. Kāds, rau, to bija novilcis no kamiešiem un ievantējis upē, bet es ņēmu un izvilku laukā.

—    Kā jūs zināt, ka drānas upē iemetis tas, kuram tās bijušas mugurā? — vaicāja Bredlijs.

—    Tāpēc, ka pats savām acīm to redzēju.

Abi palūkojās viens otrā. Lēnām novērsdams skatienu, Bredlijs pagriezās pret tāfeli un lēnām nodzēsa savu vārdu.

—    Lielum lielā pateikšana, skolmeistar, ka nosliecāt lādu lērumu dārgā laika un ļāvāt atraut puikiņas no grāmatu gudrībām, — sacīja Raiderhuds. — Tad nu, paļaudamies uz jums, ka slūžu uzrauga būdā pie upes sagaidīšu ciemos to cilvēku, par kuru nupatās mūsu sarunā jūs aizlikāt vārdu, es ņemos godu atvadīties ij no mīļajiem puikiņārn, ij no skolotā saimnieka.

To pateicis, Raiderhuds izlamzāja no klases, bet skolotājs par varēm raudzija pabeigt stundu, nemanīdams skolnieku sačukstēšanos un pētigos skatienus, lidz viņu sagrāba sen jau draudīgi uzglūnējusī lēkme.

Aiznākamā diena iegadījās sestdiena, un skolā mācības nenotika. Bredlijs piecēlās agri un kājām devās uz Dūņupes dzirnavu dambja slūžām. Viņš bija piecēlies tik agri, ka ceļu uzsāka jau pirms rītsvīdas. Iekams nodzēsa sveci, kuras gaismā bija ģērbies, viņš iesaiņoja savu ievērības cienīgajā matu važiņā iekabināto ievērības cienīgo pulksteni, papīra iekšpusē atstājis norādījumu: «Lūdzu uzglabāt, līdz es atgriezīšos.» Tad viņš uz sainīša uzrakstīja mis Plčeres vārdu un nolika to drošā stūrītī uz mazā soliņa mazajā lievenītī.

Pūta salts austrenis, kad, aizvēris dārziņa vārtus, Bredlijs izgāja uz ielas. Sniegpārslas, kas ceturtdien ar pūkainu seģeni bija klājušas viņa klases logu palodzes, aizvien vēl 'koši baltas bira no vēja pluinītajiem melnajiem padebešiem. Kūtrā rītausma debesu pamalē parādījās tikai pēc divām stundām, kad Bredlijs jau bija šķērsojis lielu Londonas daļu no austrumiem uz rietumiem. Brokastis skolotājs iebaudīja tai pašā noplukušajā kroģelī, kur abi ar Raiderhudu bija šķīrušies pēc kopīgās nakts pastaigas. Viņš paēda stāvkājās pie notašķītās letes, caur pieri glūnēdams cilvēkā, ko pamanīja tieši turpat, kur tai agrīnajā rītā bija stāvējis Raiderhuds.

Bredlijs apsteidza īso dienu un tulznās noberztām kājām uz strūdzinieku takas upes malā nonāca reizē ar tumsas iestāšanos. Līdz slūžām bija atlikušas divas trīs jūdzes, bet viņš ceļu turpināja, mazliet piegausinādams soli. Apkārtnē baltoja sniegs, kaut gan tā sega vēl rādījās visai plāna, upes straume pamazām pārvilkās ar vižņiem, bet seklumu pakrastes aizsegā pieblīvēja ledus šķēpeles. Bredlijs nepievērsa uzmanību nedz ledum, nedz sniegam, nedz pieveicamajam ceļa gabalam, līdz upes malā ieraudzīja uguntiņu, ko zināja spīdam pa slūžu uzrauga namiņa logu. Apstājies Bredlijs palūkojās apkārt. Ledus, sniegs, viņš pats un vienīgā blāvā uguntiņa — tas bija viss, ko skatienam pavēra drūmā aina. Tālu priekšā atrodas vieta, kur viņš bija gribējis nogalināt sāncensi, bet ar neveiksmīgajiem sitieniem tikai sevi padarījis par apsmieklu, jo Lizija nu ir Jūdžina sieva. Tālu aiz muguras palikusi skola, kur zēni, roku pacēluši, izbļāva sava skolotāja vārdu, it kā nododami viņu paša sātana varā. Tur tai namiņā, kur spīd uguns, gaida cilvēks, kas viņu var iznīcināt — vienalga, vai ceļš vestu uz priekšu vai atpakaļ. Seit nu bija robeža, līdz kurai sarukusi viņa pasaule.

Bredlijs pielika soli, ar dīvainu neatlaidību raudzīdamies uguntiņā tik cieši, it kā tēmētu mērķī. Kad uzrauga namiņš likās teju vai ar roku aizsniedzams, gaisma, pa logu plūzdama izklaidu staros, itin kā tvarstīja Bredliju, varītēm velkot viņu aizvien tuvāk. Roka vēl lāgā nebija pie durvīm pieklauvējusi, kad kājas jau aši metās pāri slieksnim, un viņš stāvēja namiņā, nenogaidījis aicinājumu ienākt.

Blāzmu logā bija metis pavards un svece. Starp abiem gaismas avotiem, kājas pret dzelzs aizsargrcžģi saslējis, ar pīpi mutē sēdēja Raiderhuds.

Durvīm atveroties, viņš pacēla galvu un strupi pamāja ciemiņam. Ciemiņš nodūra galvu un tikpat strupi pamāja pretī. Novilcis virsdrēbes, viņš apsēdās otrā pavarda malā.

—         Nepīpējat, ko? — vaicāja Raiderhuds un pāri galdam piebīdīja ciemiņam pudeli.

—    Nē.

Abi apklusa un, acis nenolaizdami, vērās ugunī.

—        Nav taču laikam jāatgādina, ka esmu atnācis, — beidzot sacīja Bredlijs. — Kurš no mums sāks?

—         Sākšu es, — atbildēja Raiderhuds, — kad pīpe būs izpīpēta.

Lēni, ar baudu ievilcis pēdējo dūmu, viņš pelnus izkra tlja pavardā un pīpi nolika uz plauktiņa.

—        Sākšu es, — viņš atkārtoja, — ja jūs, skolmeistar Brcdlij Hedstoun, to vēlaties.

—    Es vēlos? Vēlos zināt, ko jums no manis vajag.

—        Tūlītās uzzināsiet. — Raiderhuds cītīgi nopētīja ciemiņa rokas un kabatas, acīmredzot drošības labad pārbaudīdams, vai tam līdzi nav kāds ierocis. Pēc tam, paliecies uz priekšu, viņš piegrūda pirkstu Bredlijam pie vestes atloka, pacēla to un noprasīja:

.— Ei, kur palicis pulkstenis?

—    Atstāju mājās.

—        Man tas ir vajadzīgs. Nekas, atnesīsiet nākamreiz. Dikti man šis iepaticies.

Bredlija atbilde bija nicīgi smiekli.

—        Man tas ir vajadzīgs, — Raiderhuds atkārtoja, paceldams balsi, — un es to dabūšu.

42S

—    Tātad pulkstenis ir viss, kas jums no manis vajadzīgs?

—     Nē, — vēl ska]āk atteica Raiderhuds, — tas tikai tāds sīkums. Man vajag naudu.

—    Un ko vēl jums vajag?

—    Visu vajag! — Raiderhuds pārskaities ieaurojās pilnā rīklē. — Mēģiniet vēlreiz šitā atbildēt, un es nekādās runās vairs neielaidīšos.

Bredlijs palūkojās sarunbiedrā.

—    Un nelūriet uz mani šitādā vīzē, vai arī es nekādās runās vairs neielaidīšos! — aizraudamies brēca Raiderhuds. — Nekādās runās neielaidīšos, un, kā kraušu, rau, šitā, — viņš no visa spēka cirta ar dūri pa galdu, — tā no jums tik pīšļi paliks pāri.

—    Sakiet drīzāk, ko jums vajag, — aplaizījis lūpas, teica Bredlijs.

—    Oho, šis man vēl pavēlēs! Pats zinu, kas man darāms. Nebīstieties, iztikšu bez jūsu priekšā sacīšanas. Klausieties, skolmeistar Brcdlij Hedstoun! Manis pēc jūs to tur otro saimnieku būtu varējis kauč miltos samalt vai driskās saberzt, varbūtās tad es joņiem pie jums piekāptu ieraut pa mazam mēriņam. Kāda vella pēc citādi lai es ar jums pītos? Bet, kad jūs iztaisāties par mani — uzvelkat mats matā manas drēbes, apsienaties mats matā manu kaklautu un kad, pastrādājis varasdarbus, aptašķījat mani ar asinīm, — par to jūs samaksāsiet un samaksāsiet man bargu naudu. Ticis neģēlībā pieķerts, jūs tak visu vainu būtu uzgrudis man, vai ne, ko? Kur citur, ja ne pie Dūņupcs dzirnavu dambja slūžām atrodams cilvēks, kas redzēts taisni tādās drēbēs, kādas pēcāk aprakstījis piekautais? Kur citur, ja ne pie Dūņupes dzirnavu dambja slūžām atrodams cilvēks, kas uzsācis ķīviņu ar pēcāk piekauto, kad tas laivā braucis cauri slūžām? Padrebiniet Dūņupes dzirnavu dambja slūžu uzraugu, paverieties, vai šim mugurā nav šiten tās pašas drēbes ar to pašu sarkano kaklautu un vai uz viņa drēbēm gadījiena pēc neieraudzīsiet asinis. Kā ta', viscaurēm vienās asinīs! Ek jūs, sasodītais neģēli!

Bāls kā kaļķis Bredlijs klusēdams raudzījās Raiderhudā. , — Palūkosim, kurš kuru te pievārēs, — sacīja Raiderhuds, ik vārdu pavadīdams ar skaļu knipi, — man šitā spēlīte sen jau pazīstama, es šito spēlīti esu spēlējis sen pirms tam, kad jūs pio tās ķērāties jēliem nagiem, jau tolaik, kad jūs vēl negvelzāt visādīgas pārgudrības tamī, kā viņu, savā skolā. Man kā pieci pirksti zināma jūsu izrīcība. Jūs cerējāt zaglīgi izlavīties, bet es lavījos pakaļ — un lavījos jēdzīgāk. Zinu, ka no Londonas izgājāt savās paša drēbēs, zinu, kur apģērbu pārmainījāt un kur nobēdzinājāt novilkto. Pats savām acīm redzēju, kā atpakaļceļā drēbes izdabūjāt no slēptuves zem kritušu koku čupas un līdāt mērcēties upē, lai šitā ērmotā ģērbšanās aizdomīgi nedurtos acīs, ja tuvumā gadītos kāds garāmgājējs. Redzēju, ka upmalā notupstas ogļu barkas matrozis, bet pieceļas skolmeistars Bredlijs Hedstouns. Redzēju, kā matroža drēbju pauna tiek ievantēta upē. Es ņēmu un šito paunu no upes izķeksēju. Skatos — matroža vamzis kautiņā šur tur ieplēsts, pa zāli zaļš novazāts un caurcaurēm notriepts ar zupu, kas sūcas no pušumiem. Drēbes nu man ir rokā un rokā esat arī jūs. Par to tur otru saimnieku man ne silts, ne auksts, lai šis dzīvs vai beigts, — katram savs krekls tas tuvākais. Tā kā esat izrīkojies kā sasodīts nelietis, savās ļaundarībās viltīgi iepīdains mani, jūs par to samaksāsiet… samaksāsiet… samaksāsiet… Es no jums izspiedīšu beidzamo sulu!

Sejai raustoties, Bredlijs ilgi lūkojās ugunī un neteica ne vārda. Kad viņš beidzot ierunājās, balss un vaibsti šķita sastinguši nedabiskā mierā.

—    No akmens asinis neizspiedīsiet, Raiderhud.

—    Toties no skolmeistara naudiņu gan izspiedīšu.

—    Nav iespējams no manis izspiest to, kā man nav. Nav iespējams man atraut to, pie kā pats neesmu ticis. Par savu darbu saņemu niecīgu skolotāja algu. Jūs jau esat no manis dabūjis vairāk nekā divas ginejas. Vai zināt, cik ilgs laiks pagāja, līdz, uzcītīgi strādājot, es grūtā darbā šādu naudu nopelnīju?

—    Ne es to zinu, ne man gar to kāda daļa. Toties amats jums godājams. Sitā goda pēc vien ir vērts beidzamo kreklu ieķīlāt, beidzamo krāmu pārdot un pa pensam vien aizlienēt no katra, kas gatavs jums uzticēties. Izdarījis to, maksājiet ragā visu, kas man pienākas, un es no jums atstāšos. Tikai tad un ne drusku agrāk.

—    Ko nozīmē, ka jūs no manis atstāsieties?

—    Dikti vienkārši; lai jūs ietu kurp iedams, kolīdz ticis pār šitās būdas slieksni, — ziniet, ka es jums iepakaļ nepalikšu. Slūžas itin brangi var iztikt bez manis. Bet es bez jums nevaru iztikt, un, kad nu esu jūs nogrābis, no maniem nagiem tik lēti vis vaļā netiksiet.

Bredlijs atkal lūkojas uguni. Acis no viņa nenolaiž«dams, Raiderhuds paņēma pīpi, piebāza ar tabaku un aizkūpinājis sirdīgi pūta dūmu mākuļus. Bredlijs sēdēja, elkoņus pret ceļgaliem atbalstījis, galvu apņēmis ar abām plaukstām, un ugunij pievērstais skolotāja skatiens kļuva aizvien domīgāks.

—    Raidcrhud, — pēc ilgas klusēšanas viņš beidzot ierunājās, tad izslējās krēslā un, izvilcis no kabatas naudasmaku, nolika to uz galda. — Norunāsim, ka es jums atdodu šo maku, kurā ir visa mana nauda. Norunāsim, ka jūs dabūjat arī manu pulksteni, un vēl norunāsim, ka, ik ceturksni saņēmis algu, es jums izmaksāšu noteiktu summu.

—    Neko tamlīdzīgu mēs nenorunāsim vis, — atbildēja Raiderhuds un, pīpi no mutes neizņēmis, papurināja galvu. — Vienreiz jūs aizlaidāties lapās, otrreiz tik viegli vairs mani ncpiešmauksiet. Noņēmos kā lūks, jūs meklēdams, un kazi vai maz atrastu, ja laimīgi nebūtu gadījies, ka aizviņvakar jūs pašļūcāt uz ielas man garām, un es jūs izsekoju līdz pašām mājām. Bet tagad vienreiz par visām reizēm norunāsim, kas man no jums pienākas.

—    Klausieties, Raiderhud, visu mūžu esmu dzīvojis vientulībā. Varu paļauties tikai pats uz sevi. Drauga itin neviena man nav.

—    Melil — Raiderhuds iesaucās. — Viens draugs jums ir — es to zinu — draugs, kuram varat uzticēties drošāk nekā bankas grāmatiņai, un, ja tā nav, lai pērkons mani nosper.

Bredlijs sadrūma vēl vairāk, tomēr pasniedzās pēc maka un lēnām vilka to sev tuvāk, nepalaizdams gar ausīm ne vārda, ko sacīja sarunbiedrs.

—    Izgājušo ceturtdien man vīlās — iegāju pa aplamām durvīm, — sacīja Raiderhuds. — Un tur — va' vellosl — biju iekūlies pie jaunkundzēm. Bet jaunkundzēm priekšā, veros, sēž viena mamzele. Un šitā mamzele, vai zināt, skolmeistar, taisni vai dvēseli nelabajam pārdos, lai tikai līdzētu jums izkulties no ķibeles. Tad nu gādājiet, lai ši palīdzētu.

Bredlijs pēkšņi palūkojās Raiderhudā tik savādi, ka tas, uzreiz neatskārtis, kā pēc šāda skatiena izturēties, izlikās aizņemts ar savas pīpes dūmiem — gan vēcināja roku, gan pūta uz mutuļiem, lai tos izkliedētu.

—    Jūs ar to mamzeli jau runājāt? — acis novērsis,

Bredlijs pavaicaja, un viņa balss un vaibsti šķita atkal sastinguši tai pašā nedabiskajā mierā.

—    Puf-puf! Jā, — atbildēja Raiderbuds. — Maķenīt runāju gan. Ko lielu es šai varēju sarunāt! Dikti gan mamzele satraucās, kad es tā ar reizi pie jaunkundzēm iegāzos (brunču mednieks nekad neesu bijis), pasauca mani sev līdzi un nu ņēmās tērpināt, vai jums tik kas jauns neesot lēcies. «Ta' nē jau,» es šai saku, «nekas nav lēcies. Skolmeistars man ir makten labs draugs.» Bet pats ar vienu aci lūrēju, kā šī iekortelējusies, un jāteic — dzīvo kā niere pa taukiem.

Bredlijs iebāza naudasmaku kabatā, labajā dūrē sažņaudza kreisās rokas dilbu un kā sastindzis atkal nekustīgi vērās ugunī.

—    Labi, ka tālu pie šās nav jādzenas, iznāk tikpat kā ar roku sasniedzama, — sacīja Raiderbuds, — kad būsim līdz viņai tikuši (es, saprotams, iešu jums lid/.i), iesaku netūļāties, bet tūdaļ ņemt un mamzeli aptīrīt. Pēc tam kad abi būsim norēķinājušies, varat šo precēt nost. Ģmutis mīlīgs, un cita tak, domāt, vēl nebūs uzcerēta, jo cik ta' sen kad viena jums durvis parādīja.

Visu nakti Bredlijs neizrunāja vairs ne vārda. Ne viņš kaut reizi pagrozījās, ne palaida vaļīgāk dūrē sažņaugto delmu. Sastindzis Bredlijs sēdēja pavarda priekšā, it ka uguns ar burvestības spēku būtu vērtusi viņu nevarīgi vecī, un rievas viņa sejā ievilkās aizvien dziļākas, seja ik brīdi tapa aizvien bālāka, kā pelniem apbārstīta, acis zau dēja spožumu, mati nosirmoja.

Krēslā sabrukušais stāvs sakustējās tikai tad, kad loga rūtis vēlīnajā ausmā tapa caurredzamas. Tad tas lēnām piecēlās, pārsēdās pie loga un palūkojās laukā.

Arī Raidcrhuds visu nakti bija novārdzis krēslā. Vakara pusē viņš vēl pāris reižu iemurkšķējās, ka aukstums kožot kaulos, pēc tam, celdamies piemest pavardā ogles, nogaudās, ka uguns pārlieku ātri izdegot, taču, no viesa nesagaidījis ne mazāko skaņu, pat sakustēšanos ne, ari viņš pēdīgi apklusa. Kad Raidcrhuds no rīta tūļādamies sāka rīkoties uz kafijas vārīšanu, Bredlijs pēkšņi piecēlās, atgāja no loga un, apvilcis mēteli, lika galvā cepuri.

—   Vai pirms ceļa nevajadzētu kādu kumosu iekost? — apvaicājās Raiderhuds. — Nav lāgā, skolmeistar, doties salā ar tukšu māgu.

Neizrādīdams ne niecīgāko zīmi, ka dzirdējis, ko viņam saka, Bredlijs izgāja pa durvīm. Raiderhuds paķēra no galda maizes kancīti, pasita padusē matroža drēbju paunu un nekavēdamies metās skolotājam pakaļ. Bredlijs pagriezās uz Londonas pusi. Raiderhuds viņu panāca un sāka stilbot blakus.

Ne vārda nepārmīdami, abi plecu pie pleca nosoļoja veselas trīs jūdzes. Bredlijs pēkšņi pagriezās un devās pa to pašu ceļu atpakaļ. Tūdaļ pagriezās arī Raiderhuds, un abi atkal soļoja plecu pie pleca.

Bredlijs iegāja slūžu uzrauga namiņā. Raiderhuds ne soli neatpalika. Bredlijs apsēdās pie loga. Raiderhuds atzvēlās krēslā pie pavarda apsildīties. Pēc kādas stundas Bredlijs atkal strauji piecēlās un izgāja no namiņa, taču šai reizē pagriezās pretējā virzienā. Raiderhuds tūdaļ bija kājās un, pāris lēcieniem bēgli panācis, atkal sāka soļot tam blakus.

Pārliecinājies, ka arī šai reizē no uzmācīgā pavadoņa atkratīties neizdosies, Bredlijs spēji pagriezās atpakaļ. Taču Raiderhuds arī šoreiz ne soli neatpalika. Slūžu uzrauga namiņā viņi tomēr iekšā negāja, jo Bredlijs palika stāvam uz apsnigušā velēnu vaļņa pie pašām slūžām, lūkodamies augšup un lejup pa upi. Kuģošanu sals bija pārtraucis, un upe līdz ar visu apkārtni likās viens vienīgs dzēlgani balts tuksnesis.

—    Pa tukšo pūlaties, skolmeistar, — piestājies blakus, sacīja Raiderhuds. — Sitais numurs neies cauri! Kāds prāts teitan mētāties? No manis visviens vaļā netiksiet, iekams rēķini nebūs noslēgti. Eita kurp iedams, es turēšos līdzi kā pielipis.

Neatbildējis ne vārda, Bredlijs aši šķērsoja upi pa laipu virs slūžu vārtiem.

—    Nu gan izdarās pavisai kā bez saprašanas, — kājodams pakaļ, sacīja Raiderhuds. — Tur tak ir dzirnavu dambis, tik un tā, vadzi, būs jānāk atpakaļ.

Nepievērsdams Raiderhudam uzmanību, Bredlijs atslējās pret stabu atvilkt elpu un atgūdamies palūkojās ūdenī.

—    Ja nu esu šurp atvilkts, — pikti norūca Raiderhuds, — tad kauč vai ko derīgu padarīšu. — Zļerkslēdami, ūdeni šļakstīdami, sakustējās vaļā pamestie augšējie slūžu aizvari, kad viņš tos vēra ciet, iekams ķērās pie apakšējo atvēršanas. Tādējādi abi aizvari īsu brīdi palika noslēgti.

—     Laiks pēdīgi nākt pie prāta, skolmeistar Ilcdstoun,— spraukdamies Bredlijam garām, sacīja Raiderhuds, — citādi pie rēķinu noslēgšanas vēl ņemšu un piežmiegšu… Ak šitā! Paskat, ko sadomājrs!

Bredlijs bija sagrābis viņu ap vidukli. Ciešajā tvēriena Raiderhuds jutās kā ar dzelzs stīpu apjozts. Pa slūžu malu abi bija pavirzījušies uz priekšu un atradās gandrīz vidū starp augšējo un apakšējo aizvaru.

—    Laidiet vaļā! — Raiderhuds iebrēcās. — Laidiet, vai ņemšu nazi un grūdīšu, kur pagadās. Laidiet vaļā!

Bredlijs vilka viņu uz slūžu malu. Raiderhuds rāvās uz pretējo pusi. Cīniņš bija nikns, pretinieki bez žēlastības viens otru apstrādāja rokām un kājām. Bredlijam izdevās Raiderhudu pagriezt ar muguru pret slūžām, un nu viņš to stūma aizvien vairāk atpakaļ.

—    Laidiet! — sauca Raiderhuds. — Rimstieties! Kas jums vēl padomā? Nē, mani jūs nenoslīcināsiet. Vai pir māk nesacīju — kas vienreiz slīcis, to otrreiz ūdens vairs neņem pretī. Mani nevar noslīcināt.

—    Toties mani var! — izmisuma aizžņaugtā balsī atsaucās Bredlijs. — Un es laidīšos dibenā. Dzīvu es turu jūs savos apkampienos, un arī beigts jūs no manām rokām ncizspruksiet. Tad nu iesim abi divi!

Raiderhuds atmuguriski ievēlās nekustīgajā ūdenī, un Bredlijs Hedstouns uzkrita viņam virsū. Kad pavasarī abus atrada zem dūņām un glemēm pie satrupējušiem slūžu aizvariem, Raiderhuds gulēja atstieptām rokām, kā acīmredzot kritienā tās izpletis, un stingām acīm vērās debesīs. Vidukli viņam joprojām apjoza Bredlija roku dzelžainā stīpa, kurai pat neviena kniede nebija izkustējusies.

XVI NODAĻA

Par dažlabu cilvēku un vēl par šo to.

Pirmais uzdevums, pie kura misters un misis Hārmoni ķērās ar patiesu prieku, bija kārtības ieviešana visā, kas vai nu bija sagājis grīstē, vai gandrīz sagājis grīstē, vai būtu varējis saiet grīstē, vai gandrīz būtu varējis saiet grīstē, kamēr viņu tiesības uz Džona īsto uzvārdu vēl nebija likumīgi atzītas. Izsekojuši notikumiem, kuriem cēlonis šādā vai tādā ziņā bijusi Džona iedomātā nāve, viņi uzņēmās ar devīgu roku visas pārestības izlīdzināt: leļļu šuvēja, piemēram, tika atzīta par tiesīgu saņemt Hārmonu laulātā pāra atbalstu, jo bijusi cieši saistīta ar Jūdžina

Reiberna dzīvesbiedri — misis Reibernu, kura savukārt kopš sākta gala bijusi saistīta ar visdrūmākajiem notikumiem viņu abu dzīvē. No minētā izrietēja secinājums, ka nedrīkst atstāt novārtā arī abu draudzeņu krietno un uzticīgo palīgu — veco ebreju Raiju. Tāpat vajadzēja parūpēties par misteru inspektoru, kas, aizmānīts pa maldu takām, tik cītīgi bija dzinis viltus pēdas. Drīz gan, jāpiebilst, visos policijas spēkos paklīda nezin no kurienes grābtas baumas: godājamais varas pārstāvis, sēdēdams «Sešu jautro nesēju brālības» bufetē pie gardā karstvīna kausa, esot mis Abijai Potersonei atzinies, ka mistera Hārmona augšāmcelšanās viņam (misteram inspektoram) neesot nodarījusi zaudējumus pat ne fārtinga vērtībā, jo, saņemdams valdīšanas izsolīto atlīdzību, viņš iebāzis kabatā vismaz tikpat lielu summu, kāda viņam pienāktos, ja minētais džentlmenis patiešām būtu zvēriski nogalēts.

Visos šais rūpestos misteram un misis Hārmoniem nesamaksājamu palīdzību sniedza ievērojamais viņu ģimenes advokāts misters Mortimers Laitvuds; saviem amata pienākumiem viņš pēkšņi bija nodevies ar tādu aizrautību, ka visi tiesas darbi, līdzko nonākuši viņa aizgādībā, tika nokārtoti ar apbrīnojamu skubu, tā ka jauneklis Posts vairs pa logu dīki nevērās tālumā, bet, gluži kā viņpus okeāna dzejiski par modinātājmalku dēvēta brendija mēriņa apskurbināts, blenza īstos klientos. Pazīšanās ar Raiju noderēja visai sarežģīto Jūdžina naudas jautājumu atrisināšanai — saņēmis no vecā ebreja lietišķus padomus, Laitvuds ar nepieredzētu dedzību metās uzbrukumā misteram Fledžbijam, un Neatvairāmais, nobijies, ka, dažam labam apšaubāmam darījumam kā spridzeklim sprāgstot, tam līdzi gaisā var uzlidot arī viņš pats, turklāt izjuzdams uz savas ādas, cik nežēlīgi vēl pavisam nesen ticis mizots, it veikli ielaidās sarunās un lūdza žēlastību. Savs labums no bargajiem noteikumiem, ko Fledžbijam nācās izpildīt, atlēca ari lādzīgajam Tvemlovain, kaut pats viņš to nezināja. Misters Raija pēkšņi bija kļuvis ārkārtīgi pielaidīgs: ieradies Djūkstrītas dzīvoklītī virs zirgu staļļiem, viņš šķita nevis vairs nikns laupītājs, bet gan mīlīgs labdaris; pavēstījis, ka viņa ebrejiskā alkatība būšot pilnām remdināta, ja procenti par aizņēmumu tikšot dzēsti tāpat kā agrāk — tikai turpmāk tie nomaksājami mistera Laitvuda kantorī —, Raija aizgāja, neatklājis noslēpumu, ka naudu aizlicis un kopš šā brīža par Tvemlova kreditomi kļuvis misters Džons Hārmons. Tādējādi tika novērstas diženā Snigsverta dusmas un bildē virs kamīna joprojām sprauslājošais lords nespēja izsprauslāt vairāk cildenas tikumības, kā bija paredzēts viņa (tātad arī Britānijas) konstitūcijā.

Misis Vilferes pirmais apciemojums diedelnieka sievas diedelineciskajā miteklī izvērtās milzīgā notikumā. Pēc tēta kariete jau bija aizsūtīta tai pašā dienā, kad misters un misis Hārmoni pārcēlās uz savu īpašumu, un viņš, tikko atbraucis, vēl neattapies no pārsteiguma, aiz vienas auss tika izvadāts pa visu namu, kur aizgrābts un sajūsmināts aplūkoja dažnedažādos brīnumus. Tēti tūdaļ pieņēma par sekretāru, liekot nekavējoties uzrakstīt lūgumrakstu, ar kuru viņš uz mūžīgiem laikiem šķīrās no Ciksija, Venīringa un Stoblsa. Mamma ieradās vēlāk — ieradās, kā parasts, varen svinīgi.

Arī mammai aizbrauca pretī, un karietē viņa iekāpa ar notikumam atbilstošu cieņu, mis Lavīnijas pavadīta — tieši pavadīta, nevis atbalstīta, jo Nevaldāmā visnotaļ atteicās atzīt mātes ķēnišķīgo cēlumu. Misters Džordžs Sernsons devās dāmām līdzi. Jaunajam cilvēkam iekāpjot braucamajā, misis Vilfere izturējās tā, it kā parādītu viņam īpašu godu, ļaujot piedalīties kāda sava ģimenes locekļa bērēs, — pēc tam diedelnieka kučierim pavēloši uzsauca: «Braucam!»

—    Dieva dēļ, mamm, — sacīja Lavija un, rokas uz krūtīm sakrustojusi, tīksmi atlaidās sēdekļa spilvenos, — ko jūs sēžat kā olekti norijusi!

—    Ko?! Es — norijusi olekti? — atkārtoja misis Vilfere.

—    Taisni tā, mamm.

—    Neko tamlīdzīgu es pat iedomāties nevaru.

—    Bet paskats jums, mamm, ir tieši tāds. Kāpēc, braucot uz pusdienām pie pašas meitas vai māsas, dāmai vajadzētu sēdēt tā, it kā apakšbrunču vietā viņa būtu uzspīlējusi mugurā skolas tāfeli, — to nu es nekādi nespēju saprast.

—    Un es nekādi nespēju saprast, kā tikumīga jaunava var atļauties tādu briesmīgu vaļību — laist pār lūpām zināmā apģērba gabala nosaukumu! Es nosarkstu tavā vietā.

—    Pateicos, mamm, liels paldies, — nožāvājusies sacīja Lavija, — taču, ja radīsies vajadzība, gan es pati pratīšu nosarkt.

Sai brīdī misters Semsons nosprieda, ka pienākusi īstā reize atjaunot mātes un meitas saskaņu, un, kaut arī viņam tas nekad vēl nebija izdevies, laipni smaidīdams, sacīja:

—    Kā nekā, cienītā, mēs visi labi zinām, ka šāda vajadzība ir radusies. — Un tūdaļ pats apjēdza, ka ir galīgi

izgāzies.

—    Ko mēs labi zinām? — acīm zvērojot, iesaucās misis Vilfere.

—    Nudien, Džordž… — Iebildumi bija radušies arī mis Lavīnijai. — Es, jāteic, jūsu mājienu nesaprotu un domāju, ka jūs varētu izteikties smalkjūtīgāk un neaizvainot nevienu personiski.

—    Brūciet tik virsū! — iesaucās misters Semsons, tūdaļ krizdams par upuri izmisumam. — Jā, jā, un kā vēl! Brūciet tik man virsū, mis Lavīnija Vilfere!

—    Ko nozīmē šie omnibusa kučiera cienīgie izteicieni, to es, Džordž Seinson, pat ne tuvu nespēju iedomāties, — sacīja mis Lavīnija, — un, jums, mister Semson, par zināšanu, nemaz arī nevēlos iedomāties. Man pietiek, ja savā sirdī jūtu, ka negrasos… negrasos brukt… — Aiz pārsteidzības sapinusies teikumā, kura atpiņķēšanai uz ātru roku nerada līdzekli, mis Lavīnija pati pret savu gribu sakāmo pabeidza, noburkšķēdama: «…brukt nevienam virsū.» Teikuma nobeigums izskanēja visai gaudeni, daudzmaz svaru tam piešķīra tikai nievīgais tonis.

—    Jā, jā, un kā vēli — sarūgtināts neatlaidās misters Semsons. — Ko citu es varu sagaidīt! Nekad man nav bijis lemts…

—    Ja gribat sacīt, ka jums nekad nav bijis lemts pieradināt jaunu gazeli,* tad varat sev aiztaupīt pulēs, jo nevienam šeit, šajā karietē, nemūžam nenāks prātā, ka esat uz kaut ko tādu spējīgs. Pazīstam jūs pārlieku labi.— (Tas bija naža dūriens tieši sirdī.)

—    Lavīnija, — pagalam satriekts atbildēja misters Semsons, — nekas tamlīdzīgs man ne prātā nav nācis. Gribēju tikai sacīt, ka vairs neceru saglabāt savu izredzētā stāvokli šai ģimenē tagad, kad pār to gaismu izstarojusi laimes saule. Kāpēc jums ievajadzējies mani vest uz šīm mirdzošajām zālēm, kuras man mūžam paliks nepieejamas, — vai tādēļ, lai pēc tam apsmietu manu niecīgo aldziņu? Vai tā ir krietna rīcība? Vai tā ir augstsirdība?

Pamanījusi iespēju no sava troņa augstumiem nākt klajā ar vērtīgiem aizrādījumiem, cēlā misis Vilfere metas ķildniekiem starpā.

—    Mister Semson, — viņa iesāka, — es nevaru pieļaut, ka jūs sagrozāt un izkropļojat mana bērna nodomus.

—    Liecieties mierā, mamm! — mis Lavija augstprātīgi viņu apsauca. — Man ir gluži vienalga, ko viņš saka vai dara.

—    Nē, atvaino, Lavīnija, tāda izrunāšanās aizskar visas ģimenes godu, — pavēstīja misis Vilfere. — Ja misters Džordžs Semsons atļaujas pat manai jaunākajai meitai piedēvēt…

(— Nesaprotu, kāpēc jums jāsaka «pat», mamm, — mis Lavija atkal nenovaldījās, — nejūtos par kādu sliktāka.)

—    Klusē! — misis Vilfere viņai bargi uzsauca. — Atkārtoju: ja misters Džordžs Semsons atļaujas manai jaunākajai meitai piedēvēt zemiskus nolūkus, līdz ar to viņš zemiskumu piedēvē arī manas jaunākās meitas mātei. Māte nepelnīto apvainojumu noraida un misteram Sernsonam kā godīgam cilvēkam vaicā — ko viņam vajag? Iespējams, ka es alojos — tas nebūtu nekāds brīnums, — cimdotās rokas majestātiski vēcinādama, misis Vilfere turpināja, — taču man rādās, ka misters Džordžs Semsons brauc izcili lepnā ekipāžā. Man rādās, ka misters Džordžs Semsons atrodas ceļā uz mājokli, kuru greznībā pa'ts pielīdzināja pilij. Man rādās, ka misters Džordžs Semsons tiek aicināts nobaudīt cēlo lieliskumu, kas tapis dāvāts ģimenei, kurā viņš kāro ieprecēties. Kā gan izskaidrojams mistera Semsona uzņemtais tonis?

—    Tas, cienītā, izskaidrojams tādējādi, — pavisam sašļucis paskaidroja misters Semsons, — ka es gaužām sāpīgi pārdzīvoju savu niecību naudas ziņā. Lavīnijai tagad ir sakari augstākajās aprindās. Vai varu cerēt, ka viņa arī turpmāk paliks tā pati agrākā Lavīnija? Un vai nav piedodams mans dziļais aizvainojums, kad redzu viņas tieksmi arvien ņemt mani uz grauda?

—    Ja ar savu stāvokli neesat apmierināts, ser, — pārspīlēti laipni ierunājās Lavīnija, — varam jūs izlaist uz jebkura stūra, ko jums labpatiks norādīt manas māsas kučierim.

—    Lavīnija, mana mīļotā! — žēli iesaucās misters Semsons. — Es tevi dievinu!

—    Ja nespējat dievināt ar mazliet tīkamākiem paņēmieniem, — atcirta jaunā dāma, — man jūsu dievināšant nav vajadzīga.

—    Ari jūs, cienītā, es turu milzīgā vērtē, — misters Semsons turpināja, — kaut skaidri apzinos, ka pats neesmu jūsu mazā pirkstiņa vērts. Samierinies ar nelaimīgo, Lavīnija, samierinieties ar nelaimīgo, cienītā, kurš apzinās cildeno upuri, ko esat uzņēmušās nest viņa labā, bet kurš gluži vai prātu zaudē, — misters Semsons iebelza ar dūri sev pa pieri, — līdzko iedomājas, ka jādodas sacensībā ar bagātajiem un varenajiem!

—    Kad pienāks īstā reize sacensties ar bagātajiem un varenajiem, tas jums tiks laikus paziņots, — sacīja mis Lavīnija. — Vismaz tad, ja noteicēja būšu es.

Nekavējoties pauzdams viskvēlāko pārliecību, ka mis Lavīnija «paceļas pāri jebkurai šāszemes būtnei», misters Semsons nokrita ceļos pie mīļotās kājām.

Tikai šās uzvaras vien bija pietrūcis, lai māte un meita izbaudītu pilnīgu laimi, vezdamas misteru Semsonu uz paša pieminētajām mirdzošajām zālēm un izrādīdamas viņam šo zāļu krāšņumu gan kā savas slavas dzīvam lieciniekam, gan kā spilgtam sava visžēlīguma pierādījumam. Kāpjot uz augšstāvu, mis Lavīnija atļāva misteram Semsonam turēties sev pie sāniem, it kā sacīdama: «Lai kāda te visapkārt valda greznība, pagaidām es tomēr vēl piederu tev, Džordž. Cik ilgi tam lemts turpināties, nav manā varā pasacīt, tomēr pagaidām vēl piederu tev.» Turklāt viņa skaļi un vēlīgi Džordžam skaidroja visu, kas gadījās ceļā un par ko viņam, jādomā, nebija ne jausmas, sacīdama: «Siltzemju augi, Džordž.» — «Putnu dārzs, Džordž.» — «Zeltīts bronzas pulkstenis, Džordž,» — un tā joprojām. Bet misis Vilfere abiem pa priekšu soļoja visam šim krāšņumam garām stalta kā mežonīgas džungļu cilts virsaitis, kas aiz bailēm zaudēt cieņu pavalstnieku acīs neizrāda ne mazāko pārsteiguma vai apbrīnas zīmi.

Iespaidīgās sievietes izturēšanās patiešām varēja noderēt par priekšzīmi visām iespaidīgajām sievietēm līdzīgās ciemu reizēs. Pazīšanos ar misteru un misis Bofiniem cienījamā dāma atjaunoja tik vīzīgi, itin kā misters un misis Bofini par viņu būtu sacījuši to, ko patiesībā par šiem krietnajiem cilvēkiem bija sarunājusi viņa pati, un nepārprotami lika nojaust, ka tikai laiks izlīdzinās viņai nodarīto pārestību. Katrā sulainī, kas pasniedza ēdienus, misis Vilfere saskatīja rūdītu ienaidnieku, kam prātā viens vienīgs nolūks — uz šķīvja sakraut viņai nekrietnus apvainojumus un viņas labākās jūtas no karafes apšļākt ar neslēptu zemiskumu. Pie galda viņa sēdēja blakus znotam taisna un stīva, it kā jaustu, ka ik ēdienam piejauktas nā veszāles, un ar visiem dvēseles spēkiem gatavotos varonīgi dot pretsparu jebkuram slepenam tīkojumarfi pēc vi-, ņas dzīvības. Pret Bellu viņa izturējās kā pret jaunu labāko aprindu dāmu, ar kuru pirms pāris gadiem iepazinusies kādās viesībās. Arī pēcāk, kad, dzirkstoša šampanieša ietekmē mazliet atmaigusi, misis Vilfere znotam uzticēja dažas atmiņas par savu tēti, viņa stāstījumā iepina tādlis stindzinoši saltus mājienus par vienaldzīgo pasauli, kas pēc tēta nāves nav pratusi viņā (misis Vilferē) saskatīt un novērtēt īstu cilvēces labdari, un par veco džentlmeni radīja priekšstatu kā par tik ledainas ģints vēl ledaināku piederīgo, ka klausītājiem līdz pat kāju pēdām pārskrēja salti drebuli. Pat Nevaldāmā, kas, acis iepletusi, raudzīja izspiest sejā vārgu, šķidru smaidiņu, palūkojusies mātē pamira, pēc tam ļāvās krampjainām, nevaldāmām raudām. Kad misis Vilfere beidzot posās mājupceļam, nebija izprotams, vai ar savu izturēšanos viņa grib parādīt, ka pati dodas uz ešafotu vai ari šā nama iemītniekus uzskata par tūlītējam nāvessodam nolemtiem. Tomēr Džonam Hārmonam šī diena bija sagādājusi patiesu prieku, un vēlāk, palicis ar Bellu divatā, viņš atzinās, ka sieviņas dabiskums nekad vēl neesot šķitis tik burvīgs kā uz viņas tuvinieku fona, un piebilda, ka, nešaubīgi atzīdams Bellu par viņas tēva meitu, pats tomēr paliekot nelokāmā pārliecībā, ka savas mātes meita viņa nemūžam nevarot būt.

Sī ciemošanās, kā jau iepriekš minēts, izvērtās milzīgā notikumā. Ap to pašu laiku iegadījās vēl kāds notikums, milzīgs tas nebija, taču Hārmonu namā par nozīmīgu uzskatīts gan, un proti — misters Plīkšķis pirmoreiz tikās ar mis Reņu.

Leļļu šuvēja darināja veselu tērpu komplektu Nenogurdināmās lellei, kas augumā divkārt pārsniedza mazo Bellu pašu, un misters Plīkšķis, apņēmies uzposto skaistuli pārnest mājās, drīz vien stāvēja Dženijas durvjpriekšā.

—    Nāciet iekšā, seri — strādādama pie sava sola, aicināja mis Rena. — Kas jūs tāds esat?

Misters Plīkšķis stādījās priekšā, nosaukdams savu vārdu un izriezdams neskaitāmās pogas.

—       Ko jūs sakāt! — iesaucās Dženija. — Vai re kā! Seil esmu vēlējusies ar jums iepazīties. Man ausīs nākusi vēsts par jūsu brašo rīcību.

—    Tiešām, jaunkundz? — Plīkšķis atieza zobus smaidā.

—   Nudien priecājos, to dzirdot, bet nezinu, ko es tik brašu būtu pastrādājis.

—    Kādu ielingojāt mēslu ratos, — sacīja mis Rena.

—    A! Jūs domājat to reizi! — iesaucās Plīkšķis.

—    Nuja, jaunkundz, tā gadījās gan! — Un, galvu atgāzis, viņš palaida lielo smējienu.

—         Dies pas! — satrūkusies iesaucās mis Rena. — Nepletiet, jaunais cilvēk, muti tik platu, tā kādudien vēl izmežģīsies žokļi, un jūs muti vairs nedabūsiet ciet.

Misters Plīkšķis tomēr atpleta muti vēl platāku, ja vien tas bija iespējams, un paturēja līdz ausīm vaļā, kamēr lielais smējiens pārskrēja.

—         Vai dieniņ, jūs taču esat taisni tāds kā pasaku milzis, — sacīja mis Rena, — kurš, pārnācis mājās Puplakstu ķēniņzemē, gribēja vakariņās aprīt Džeku.

—        Vai viņš bija smuks, jaunkundz? — Plīkšķis apvaicājās.

—    Nē, — atbildēja mis Rena. — Briesmīgi nesmuks.

Viesis pārlaida skatienu istabai, kuras ērtības bija papildinātas ar daudzām agrāk te neredzētām lietām, un sacīja:

—    Jauka istaba, jaunkundz.

—    Priecājos, ka jums patīk, ser, — atsaucās mis Rena.

—    Un kāda šķietu es pati?

Tas mistera Plīkšķa godīgumam bija grūts pārbaudījums, viņš sastomījās un, vainīgi smaidīdams, sagrāba pirkstos svārku pogu un ņēmās to virpināt.

—         Speriet vien laukā! — šķelmīgi caur pieri lūrēdama, mis Rena viņu mudināja. — Sakiet droši, ka es izskatos pēc gatavā ķēma. — Un viņa papurināja galvu, tā ka mati izrisa pāri visai mugurai.

—        Vai die! — sajūsmināts iesaucās Plīkšķis. — Ir nu gan kuplums un laistās kā zelts!

Mis Rena, pēc veca paraduma paslējusi gaisā zodiņu, ķērās atkal pie šaivekļa. Taču aiz prieka par panākto iespaidu matus viņa atstāja izrisušus.

—    Jūs tak te nedzīvojat viena, jaunkundz, ko?

—         Nē, — atcirta mis Rena. — Dzīvoju kopā ar pasaku krustmāmiņu.

—    Kopā ar — e… — Misteram Plīkšķini šķita, ka viņš ir pārklausījies. — Kopā ar ko? Es lāgā nesadzirdēju, jaunkundz.

—    Labs ir, — kļuvusi nopietna, atbildēja mis Rena.

—     Ar savu otro tēvu. Vai, pareizāk sakot, ar pirmo tēvu. — Nopūtusies viņa papurināja galvu. — Pazinis manu nabaga tēvu, jūs mani saprastu, — viņa piebilda.

—    Taču jūs viņu nepazināt un tāpēc mani saprast nespējat. Un labi arī, ka tā.

—        Jūs, jaunkundz, laikam gan dikti ilgi mācījāties, — sacīja Plīkšķis, aplūkodams visapkārt izliktās neskaitāmās lelles, — līdz iemanījāties tik veikli un smuki šūt.

—         Pat adatu drānā iedurt neviens mani nav mācījis, jaunais cilvēk, — atmetusi galvu, atbildēja leļļu šuvēja.

—    Tikām būros, būros un bakstījos, kamēr pati nācu pie sajēgas, kā tas darāms. Sākumā gāja šā un tā, bet nu jau esmu it labi iemanījusies.

—         Es gan mācos tik un mācos, — ļaudamies pašpārmetumiem, sacīja Plīkšķis, — un misters Bofins par manu mācīšanos tik maksā un maksā.

—    Zinu, kādā arodā tiekat skolots, — ieteicās mis Rena,

—   jūs būsiet smalkgaldnieks.

Misters Plīkšķis piekrītoši pamāja.

—         Kad atkritumu kalni bija izvesti, mani lika pie mācīšanās. Zināt ko, jaunkundz? Man gribas jums kaut ko smuku uztaisīt.

—    Liels paldies! Bet ko īsti?

—        Varētu, par piemēru, — Plīkšķis pārlaida skatienu istabai, — varētu tādu kā etažēri, kur plauktos sakraut lelles. Vai kumodei līdzīgu mēbeli ar atvilktnēm, kur parocīgi turēt diegus, lentes un auduma pārpalikumus. Bet varbūt izdrāzt glītu rokturi tam tur kruķim, kas laikam pieder jūsu minētajam tēvam?

—         Kruķis pieder man, — cieti atteica mazā leļļu šuvēja un pietvīka tā, ka pat kakls metās sārts. — Esmu kropla.

Nosarka arī nabaga Plīkšķis, jo aiz viņa daudzajām pogām bija paslēpta iedzimta smalkjūtība un viņš apzinājās, ka nupat, pašam negribot, rīkojies nesmalkjūtīgi. Un Plīkšķis pateica vārdus, kas laikam gan labāk par visu noderēja viņa vainas mīkstināšanai.

—         Priecājos, ka kruķis ir jūsējais, — viņš sacīja, — jo ar daudz lielāku patiku izrotāšu to jums nekā sazin kuram citam. Vai drīkst to, lūdzu, aplūkot tuvāk?

Mis Rena jau dsirās pāri solam sniegt kruķi Plikšķim,

bet pēkšņi pārdomāja.

—         Labāk paskatieties, kā es ar to kluburēju, — viņa skarbi sacīja. — Šitā te. Klipata, klapata, plik, plak, plakl Diezin cik skaisti vis nav, ko?

—        Man rādās, ka tas kruķis jums nemaz tik dikti nav vajadzigs, — atteica Plikšķis.

Mazā šuvēja atkal apsēdās, ielika kruķi Plīkšķim rokās un ar laipnu smaidu uz lūpām pateica:

—    Paldies!

—         Uztaisīt etažēri un kumodi, varat ticēt, man būs tīrais prieks, — sacīja Plikšķis un, kruķi pie sava svārka piedurknes nomērījis, saudzīgi pieslēja to pie sienas.

—    Stāsta, ka jūs varen smuki dziedot, un dziesmiņa man būs labāks atalgojums nekā vislielākā nauda, jo es kopš sākta gala esmu bijis kā mests uz dziedāšanu un agrāk misis Higdenai un Džonijam bieži dziedāju priekšā jocīgas dziesmiņas ar visādīgiein izteicieniem. Bet jums, varu derēt, tādas pie sirds neiet.

—        Jūs, jaunais cilvēk, esat ļoti laipns, — atbildēja leļļu šuvēja, — patiešām ļoti, ļoti laipns. Jūsu piedāvājumu es pieņemu. Viņš, jācer, par to neļaunosies, — mirkli padomājusi, mis Rena piebilda un paraustīja plecus,

—   un, ja arī ļaunosies, tā ir Viņa darīšana.

—        Jūs to sakāt par savu, kā teikt, tēvu, jaunkundz? — Plikšķis pavaicāja.

—         Nē, nē, — atbildēja mis Rena. — Par Viņu, Viņu, par Viņu!

—         Par viņu, viņu, par viņu? — Plikšķis atkārtoja un pavērās apkārt, vai kaut kur neieraudzīs kādu «Viņu».

—         Par viņu, kas atnāks, lai mani iemīlētu un apprecētu, — atbildēja mis Rena. — Vai dieniņ, cik jums lēna apķeršana!

—        Ak tā! Viņš! — noteica Plikšķis. Pārdomādams sacīto, viņš pat tā kā sadrūvējās. — Tas man neienāca prātā. Un kad viņš nāks, jaunkundz?

—         Ir nu gan jautājums! — iesaucās mis Rena. — Kā lai es to zinu!

—    No kurienes viņš nāks, jaunkundz?

. ' — Ak tu žēlīgais tētīt! Kā gan es to varu pateikt! Gan jau no vienas vai otras vietas, jādomā, agri vai vēlu kādā jaukā dienā nāks. Tas pagaidām ir viss, kas man par viņu zināms.

Šāda atbilde misteru Plīkšķi uzjautrināja, un, galvu atgāzis, viņš milzīgā priekā smējās ka kutināts. Noskatīdamās šai ērmotajā līksmības lēkmē, sirsnīgi iesmējās arī leļļu šuvēja. Un tā nu abi rāvās ar smiešanos, līdz piekusuši palika gluži vai bez elpas.

—    Pietiek, diezgan, palieciet mierā! — sacīja mis Rcna. — Dieva dēj, rimstieties, milzeni, citādi es nepagūšu ne attapties, kad jūs jau būsiet mani dzīvu aprijis. Turklāt pagaidām man vēl nav laimējies dzirdēt, kālab esat ieradies.

—    Atnācu pēc mis Hārmonas lelles, — atbildēja Plīkšķis.

—    Tā jau es domāju, — teica mis Rena. — Mis Hārmonas lelle jūs jau gaida. Rau, no galvas līdz kājām ietīta sudraba papīrā kā gluži jaunās banknotēs. Apejieties ar viņu saudzīgi, še jums roka, un vēlreiz lielais paldies!

—    Apiešos ar nesamo saudzīgāk nekā tad, ja man rokās būtu svētbilde no tīra zelta, — atsaucās Plīkšķis, — še jums abas manas rokas, jaunkundz, un drīz es atkal būšu klāt!

Tomēr par visievērojamāko notikumu mistera un misis Hārmonu jaunajā dzīvē izvērtās mistera un misis Reibernu apciemojums. Cik bāls un sakrities bija vēl nesen tik brašais Jūdžins! Zēl bija skatīties, kā viņš klibo, ar vienu roku uz spieķa balstīdamies, ar otru ieķēries sievai elkonī. Taču jo dienas jo viņam kļuva labāk, spēki pamazām atgriezās, un ārsti jau ņēmās apgalvot, ka pavisam drīz no gaudenuma nepalikšot tikpat kā ne miņas. Notikums patiešām bija ievērojams, kad misters un misis Rciberni viesojās mistera un misis Hārmonu namā, kur, starp citu, jau labu laiku uzturējās misters un misis Bofini (bezgala laimīgi abi augām dienām klejoja pa pilsētu, pētīdami veikalu skatlogus).

Misis Hārmona kā lielu noslēpumu misteram Jūdžinam Reibernam pačukstēja visu, ko zināja par Lizijas jūtām pret viņu jau tos laikus, kad viņš vēl bija īsts vējgrābslis. Savukārt misters Jūdžins Reiberns kā noslēpumu pačukstēja misis Hārmonai, ka viņa drīz vien pārliecināšoties, cik stipri viņš savas sievas ietekmē — lai slavēts Dievs debesīs! — esot pārvērties.

— Nedomāju mētāties ar solījumiem — kurš gan tos ņem par pilnu! — taču esmu cieši apņēmies kļūt pavisam citāds, — Jūdžins teica.

—    Jūs, Bella, nemaz nevarat iedomāties, ko Jūdžins man sacīja mūsu kāzu dienā! — teica Lizija, ienākusi istabā, lai ieņemtu parasto vietu pie vīra gultas, jo pagaidām viņš bez slimnieku kopējas nespēja iztikt. — Viņš sacīja, ka laikam gan pati labākā izeja būtu viņam nomirt.

—    Tā kā neesmu nomiris, Lizij, — atsaucās Jūdžins,

—     pacentīšos ievērot tavus norādījumus un tevis labad arī turpmāk palikšu dzīvs.

To pašu dienu ieradās Laitvuds, lai patērzētu ar draugu — guļvieta tam bija saklāta uz kušetes augšstāva istabā —, un Bella pierunāja Liziju tikmēr doties nelielā izbraucienā.

—    Viņa tikai ar varasdarbiem ir piedabūjama iziet no mājām, — sacīja Jūdžins, un Bella jokodamās ar varu arī Liziju aizveda.

—    Mīļais draugs, tu esi atnācis īstajā reizē, — satvēris Laitvuda roku, Jūdžins iesāka sarunu, — jo esmu nomocījies ar visādām domām un ļoti gribu atvieglot sirdi. Iekams pievēršos priekšdienām, parunāsim par to, kas darāms tagad. MGT, garā juzdamies jaunāks dāmu pielūdzējs nekā es un būdams zvērināts daiļuma cienītājs, laipni ieminējās (nesen viņš divas dienas ciemojās pie mums upmalas viesnīcā un aizbrauca neapmierināts kā ar mūsu apmešanās vietu, tā ar apkalpošanu tajā), ka derētu kādam gleznotājam pasūtināt Lizijas portretu. Sāds ierosinājums, nācis no MGT mutes, droši ir pielīdzināms saldsērīgai tēva dotai svētībai.

—    Redzu, draugs, ka tu jau pamazām atlabsti, — smaidīdams noteica Mortimers.

—    Runāju nudien pavisam nopietni, — sacīja Jūdžins.

—    Nācis klajā ar šo vērtīgo atziņu, MGT pašļurkstināja mutē sarkanvīnu (ko, starp citu, bija pasūtījis viņš, bet apmaksāju es) un noteica: «Miļais dēls, kā tava dūša ņem pretī šādas samazgas!» Arī šie vārdi bija jāsaprot kā mūsu laulībai dota tēvišķīga svētība, ko citi vecāki pavada ar asaru plūdiem. Taču MGT aukstasinība nav mērojama ar parastu cilvēku mērauklu.

—    Laikam gan tev ir taisnība, — piekrita Laitvuds.

—    Tas arī ir viss, ko šai sakarā jelkad dzirdēšu no MGT mutes, — Jūdžins turpināja, — viņš joprojām soļos pa dzīvi svilpodams, cepuri uz vienas auss pasitis. Tā kā pie ģimenes altāra mana laulība ir svinīgi atzīta, turpmāk šai ziņā varu atmest jebkādas raizes. Vēl gribu sacīt, ka tu, Mortimer, manā labā esi pastrādājis zilus brīnumus, nokārtodams samudžinātās naudas darīšanas, un tagad, kad man pie sāniem ir drošs balsts — mans labais gars un dzīvības glābēja (redzi, Mortimer, cik vēl esmu vārgs — līdzko pieminu Liziju, trīsas balsī nav novaldāmas, tik stipri es viņu mīlu!), ar maniem visai niecīgajiem !Idzekļiem mēs tomēr varam iztikt. Un kāpēc lai neiztiktu — atceries, ka agrāk nauda man nepavisam neturējās makā. Aizvien izkūpēja kā nebijusi.

—    Vēl ļaunāk nekā izkūpēja, Jūdžin. Arī mani pieticīgie ienākumi (ai, kā gribētos, lai mans vectētiņš savu mantību būtu iemetis jūras dzelmē, nevis novēlējis man!) tik vien bija noderīgi, ka mani atturēja no pievēršanās kārtīgam darbam. Tāds pats liktenis, manuprāt, ķēra arī tevi.

—    No tavas mutes skan vieda saprāta balss, — atsaucās Jūdžins. — Abi esam dzīvojuši kā putniņi zarā. Beidzot nolēmuši kļūt citādi, mainīsimies uz labu. Tomēr pagaidām par to vairs nerunāsim, lai paiet pāris gadu. Zini, Mortimer, nesen man radās doma kopā ar sievu doties uz kādu tālu koloniju un tur beidzot nopietni likt lietā savu advokāta prasmi.

—    Bez tevis man draud pazušana, Jūdžin, taču tavs lēmums droši vien ir pareizs.

—    Nē! — pēkšņā sparīgumā atsaucās Jūdžins. — Nav pareizs. Tas ir galīgi aplams.

Viņš runāja tik dedzīgi, gandrīz nikni, ka Mortimers aiz brīnumiem gluži vai apstulba.

—    Tev šķiet, ka mana apdauzītā galva ir pavisam sajukusi? — vēl vairāk iekaisdams, turpināja Jūdžins. —Nokas tamlīdzīgs, tici man! Par sava pulsa veselīgo mūziku varu teikt to pašu, ko Hamlets sacīja par savējo.* Atceroties savu neseno domu, arvien saniknojos, taču tas ir veselīgs niknums. Saki, Mortimer, — vai man kļūt par gļēvuli Lizijas priekšā un kopā ar viņu slepus kā zaglim lavīties sazin kurp tālumā, it kā es par savu sievu kau nētos? Kur tavs draugs, Mortimer, atrastos šobrīd, ja Li zija pret viņu būtu izturējusies gļēvi tai reizē, kad gļēvulībai it viegli varēja rast attaisnojumu?

—    Tu esi krietns cilvēks, īsts godavīrs, — sacīja Laitvuds. — Un tomēr, Jūdžin …

—    Un tomēr, Mortimer? …

—    Un tomēr, Jūdžin, vai tu jūties drošs, ka nekad sāpīgi nepārdzīvosi (Lizijas dēļ, tikai Lizijas dēļ) to dzedrumu, ar kādu viņu uzņems Sabiedrība?

—    Re nu, šis vārds mums abiem liek sastomīties, — smiedamies sacīja Jūdžins. — Vai, runājot par Sabiedrību, mums prātā nav Tipinsa?

—    Varbūt gan, — piekrita Mortimers un arī iesmējās.

—    Saprotams, ka Tipinsal — aizrautīgi iesaucās Jūdžins. — Varam bāzt galvu smiltīs, varam izlikties, ka nekā tāda nav, un tomēr mums prātā ir tieši tas. Taču paša sieva, Mortimer, manai sirdij ir tuvāka nekā Tipinsa, viņai esmu parādā lielāku pateicību nekā Tipinsai un ar viņu lepojos daudz vairāk, nekā jebkad esmu lepojies ar Tipinsu. Tāpēc līdz beidzamajam elpas vilcienam cīnīšos par viņu un kopā ar viņu šeit pat, atklātā kaujas laukā. Bet, ja lūkošu Liziju slēpt un cīniņu par viņu turpināt, mīkstčaulīgi nolīdis kadā alā vai nobēdzis tālā kaktā, tad tu, mans dārgākais cilvēks pēc Lizijas, met man acīs patiesību, ko pilnām būšu pelnījis, — teic, ka viņa būtu rīkojusies prātīgi, pasperdama mani ar kāju tai naktī, kad, asinīm plūstot, gulēju upes inalā, un iespļaudama manā nelietīgajā gļēvuļa ģīmi.

Gaisma, ko Jūdžins runādams izstaroja, brīdi Jāva noticēt, ka viņa seja nekad nav tikusi sakropļota. Mortimers draugam atbildēja, kā īstam vīram pieklājas atbildēt, un līdz Lizijas pārnākšanai abi dedzīgi sprieda par nākotni. Ieņēmusi savu vietu pie Jūdžina galvgaļa un liegi piekļāvusi plaukstu viņam pie rokām un pieres, Lizija sacīja:

—    Mīļais Jūdžin, tu panāci, ka es devos šai izbraucienā, lai gan man būtu vajadzējis palikt pie tevis. Tik karstu un tik stipri pietvīkušu sen neesmu tevi redzējusi. Ko tu darīji?

—    Neko, — atbildēja Jūdžins, — tikai gaidīju tevi atgriežamies.

—    Un tērzēji ar misteru Laitvudu, — Lizija piemetināja un smaidīdama pavērās Mortimerā. — Vai neesat atkal sprieduši par Sabiedrību, jo tu esi tik uzbudināts.

—    Tev taisnība, mana visdargā, — Jūdžins atbildēja tikpat bezbēdīgi kā vecos laikos un icsmējies noskūpstīja Liziju. — Par ko gan citu, ja ne par Sabiedrību!

Sis vārds tovakar Mortimeram Laitvudam neizgāja no prāta visā mājupceļā līdz Templim, un viņš nolēma iemest aci Sabiedrībā, ar kuru krietni sen nebija ticies.

XVII NODAĻA

Sabiedrības balss.

Lai savu nodomu izpildītu, Mortimeram Laitvudam atliek vienīgi atbildēt uz mistera un misis Veniringu karti ar uzaicinājumu parādit viņiem godu un ierasties uz pusdienām, un viņš tūda] nosūta atbildi, kurā apliecina, ka ar lielāko prieku pieņem misteram Mortimeram Laitvudam parādīto godu. Venīrings joprojām nenogurdams aplaimo Sabiedrību ar savam ielūguma kartēm, un tiem, kuri kāro pēc piedalīšanās lepnajos mielastos, ieteicams pasteigties, jo Maksātnespējīgo Likteņa Grāmatā ir ierakstits, ka Venīrings jau nākamajā nedēļā ar pamatīgu blīkšķi izputēs. Jā, tā nu tas ir. Atminējis lielo noslēpumu, kā ir iespējams dzīvot pāri līdzekļiem, un tā pastiprāk pāršāvis pār strīpu un pārāk nelietīgi izmantojis savu dienesta stāvokli kā nesavtīgo Pokitbrīčizas vēlētāju pilnvarots pārstāvis parlamentā, Venīrings nākamajā nedēļā noliks Apakšnama deputāta pilnvaras, un Britānijas uzticības persona — tiesībnieciskais džentlmenis — atkal pievāks Pokitbrīčizas tūkstošus, un Venīrings pārcelsies uz Kalē, kur dzīvos uz misis Venīringas briljantu rēķina (šais dārgakmeņos Venīrings kā priekšzīmīgs laulāts draugs laiku pa laikam ieguldījis ievērojamas summas) un, vaļas brīžos tērzēdams ar Neptūnu un citiem nejauši nogrābtiem sarunbiedriem, stāstīs, ka līdz tai dienai, kad viņš, Venīrings, atstājis parlamentu, viss Apakšnama sastāvs bijis viņš un sešsimt piecdesmit septiņi viņa vissenākie un vistuvākie draugi. Neizbēgams ir vēl kas — ap to pašu laiku Sabiedrība nāk pie saprašanas, ka aizvien ir nicinājusi Venīringu, nepavisam nav uzticējusies Venīringam un, piedalīdamās Venīringa mielastos, allaž šaubījusies par šādas rīcības pareizumu — šaubījusies gan gaužām slepeni, tā sakot, vienatnē, lai tikai kāds šīs šaubas nenojaustu.

Tomēr Maksātnespējīgo Likteņa Grāmata vēl nav atšķirta, un uz Venīringu namu bariem vien steidz viesi, lai pusdienotu cits ar citu, nevis ar namatēvu un namamāti. Klāt ir lēdija Tipinsa. Klāt Podsneps Diženais un misis Podsnepa. Klāt ir Tvemlovs. Klāt Buferis, Būtss un Brūvers. Klāt ir būvuzņēmējs, kura griba kā pati Providence spēj aplaimot piecsimt tūkstošus strādātgribētāju. Klāt ir priekšsēdis, kas nedēļā pārvar trīstūkstoš jūdžu attālumu. Klāt ir arī darbonis, kura spožais finansu ģēnijs viņa paša izlaistās akcijas pratis pārvērst glitā summiņā — tieši trīssimt septiņdesmit piecos tūkstošos mārciņu, ne par šiliņu, ne pensu vairāk.

Minētajai Sabiedrībai vēl jāpiebiedro Mortimers Laitvuds, kas gurdens klimst viesu pulkā tai garlaikotajā paskatā, ko veiksmīgi patapinājis no Jūdžina jau tolaik, kad labprāt stāstīja par cilvēku no Nezinkurienes.

Ieraudzījusi savu neuzticīgo pielūdzēju, aizvien vēl jaunavīgā lēdija Tipinsa tikko apvalda spalgu spiedzienu. Mādama ar vēdekli, valdzinošā feja aicina nodevēju pienākt tuvāk, taču nodevējs, jau iepriekš nolēmis rokās viņai nedoties, turpina ar Podsnepu uzsāktās pārrunas par Britānijas likteni. Podsneps aizvien uzsāk runas par Britāniju un runā tā, it kā būtu iecelts Britānijas miesassarga godā, lai aizstāvētu tās intereses pret visu pārējo pasauli.

—    Mēs zinām, ko prātā ieņēmusi Krievija, — teic Podsneps, — mēs zinām, kas vajadzīgs Francijai, mēs redzam, ko grasās darīt Amerika, bet mēs zinām arī, kas ir Anglija. Un ar to mums pietiek.

Tomēr, kad viesi tiek aicināti pie pusdienu galda un Laitvuds ir atkritis krēslā savā ierastajā vietā pretī lēdijai Tipinsai, no valdzinātājas atkratīties viņam vairs neizdodas.

—    Nu, sen neredzētais vientuļniek Robinson Krūzo, — sasveicinājusies ar Mortimeru, saka lēdija Tipinsa, — kā klājas jūsu pamestajai salai?

—    Pateicos par apvaicāšanos, — atbild Laitvuds.— Ne par kādām kaitēm tā nav sūdzējusies.

—    Un kā klājas jūsu pamestajiem mežoņiem? — jautā lēdija Tipinsa.

—     Kad atstāju Huana Fernandesa salu, tie pamazām pievērsās civilizācijai, — atbild Laitvuds. — Spriežu pēc tā, ka viņi sāka ēst cits citu.

—    Spīdzinātājs! — iesaucas piemīlīgā, zaļoksnējā būtne. — Labi zinot, par ko es vaicāju, jūs nelietīgi pārbaudāt manu pacietību. Tūliņ pat stāstiet par jauno pāri! Jūs taču bijāt viņu kāzās.

—    Tiešām? — Mortimers notēlo, ka cenšas atminēties. — Jā, laikam biju gan.

—    Kā bija tērpusies līgava? Airētājas ģērbā?

Mortimers sadrūmst un pat nepūlas atbildēt.

—     Pati, jādomā, stūrēja, pati airēja, pati grozīja laivu uz visām pusēm, pati enkuroja — vai kā to sauc —, lai nokļūtu uz laulību ceremoniju, — rotaļīgi turpina Tipinsa.

—    Lai kā tur nokļuvusi, viņa šai ceremonijai bija īsta rota, — atcērt Mortimers.

—    Rota! Palīdziet, Venīring, ja es tūliņ ģībstu! Viņš grib mums iestāstīt, ka šī briesmīgā laiviniece spēj kaut ko rotāt.

—    Atvainojiet, lēdija Tipinsa! Es neko jums negribu iestāstīt, — atsaka Laitvuds. Doto vārdu viņš tur, visā mielasta laikā palikdams uzsvērti vienaldzīgs.

—    Neceriet tik viegli tikt no manis vaļā, jūs, rūdītais necilvēki — Lēdija Tipinsa nedomā padoties. — Neizvairieties no atbildes, lai izpestītu savu draugu Jūdžinu, kas pats sevi padarījis par apsmieklu. Pret tik ērmīgu rīcību, jums par zināšanu, nosodoši vēršas Sabiedrības balss. Dārgā misis Venīringa, tūlīt dibināsim parlamenta komisiju šā jautājuma noskaidrošanai.

Misis Venīringa, kā allaž šās tarkšķošās silfīdas apburta, iesaucas:

—    Jā, jā! Dibināsim parlamenta komisiju! Brīnišķīgi!

Venīrings teic:

—    Visi, kas piebiedrojas šim uzaicinājumam, atbildiet «ja», visi, kas ir pret to, — sakiet «nē» — vairākums tātad ir piekritēju.

Venīringa joku tomēr neviens neliekas dzirdējis.

—    Komisijas priekšsēdētāja esmu esi — sauc lēdija Tipinsa.

(— Cik viņa ir rosmīga garā! — iesaucas misis Venīringa, bet tāpat netiek neviena uzklausīta.)

—    Mūsu parlamenta komisija ir nodibināta, lai… kā to labāk izsacīt… varbūt, teiksim, lai uzklausītu Sabiedrības balsi, — valšķīgā Tipinsa turpina. — Komisijai jānoskaidro jautājums, vai par muļķi sevi padarījis vai gudri rīkojies glīts, savā ziņā apdāvināts jauns cilvēks no labas ģimenes, apprecēdams jaunavu, kas ir vai nu laiviniece, vai fabrikas strādniece.

—    Nevaru jums piekrist, — iejaucas tiepīgais Mortimers. — Jūsu vietā, lēdija Tipinsa, es vaicātu, vai šis jaunais cilvēks, ko jūs nule mums raksturojāt, rīkojas krietni vai nekrietni, apprecēdams drosmīgu jaunavu (tās skaistumu pat nepieminēšu), kura, likdama lietā visus spēkus un apbrīnas cienīgu attapību, izglāba viņam "dzīvību, jaunavu, par kuras tikumu un godaprātu viņš nekad nav šaubījies, kuru sen jau apjūsmojis un kura viņu iemīlējusi no visas sirds.

M.r i

—    Atvainojiet, — bilst Podsneps, kura raksturs ir tikpat gumzīgs kā samaidzltā krekla apkakle, — vai ši jaunava ir bijusi laiviniece?

—    Nē, nekad nav bijusi. Reizēm viņa, šķiet, tikai palīdzējusi tēvam airēt.

Uzbango vispārēja nepatika pret jaunavu. Brūvers krata galvu, Butss krata galvu, Buferis krata galvu.

—    Tādā gadījumā, mister Laitvud, varbūt jums ir zināms, — turpina Podsneps, un sašutums viņā šļācas aizvien augstāk, līdz sasniedz matu sukai līdzīgo vaigubārdu, — vai viņa ir bijusi fabrikas strādniece?

—    Nē, nav bijusi. Kādu laiku, šķiet, tikusi nodarbināta papīrfabrikā.

Atkal uzbango vispārēja nepatika. Brūvers noteic: «Ak kungs!» Būtss noteic: «Ak kungs!» Buferis noteic: «Ak kungs!» Un viņu protesta balsis saplūst vienotā dūkoņā.

— Tad atliek tikai sacīt, ka no šādas laulības man metas nelabi, — pavēsti Podsneps un ar labo roku pretīgo laulību aizmēž nebūtībā, — tā mani apvaino, tā man derdzas, un es negribu par to neko vairs dzirdēt.

(«Nezin vai šī ir tā Sabiedrības balss?» uzjautrināts nodomā Mortimcrs.)

—    Pareizi, pareizi, pilnīgi pareizi! — sauc lēdija Tipinsa. — Kā uz šo mйsalliance raugāties jūs, godājamie kolēģi — komisijas pārstāvji, vai piekrītat godājamam kolēģim, kurš tikko apsēdās savā vietā?

Misis Podsnepa domā, ka precību jautājumā jāņem vērā abu pušu atbilstība sabiedriskajā un mantiskajā stāvoklī un ka cilvēkam, kas radis grozīties sabiedrībā, arī līgava jānolūko starp sabiedrības dāmām, kas prot uzvesties labākajam aprindām piedienīgi dabiski un izsmalcināti, lai… Teikumu misis Podsnepa nepabeidz, smalkjūtīgi jaujot noprast, ka ikvienam labāko aprindu vīrietim līgava jānolūko cildenumā līdzīga viņai, ja vien tādu ir iespējams atrast.

(«Nezin vai šī ir tā Sabiedrības balss?» nodomā Mortimers.)

Lēdija Tipinsa jautājuma iztirzāšanā iesaista būvuzņēmēju, kura jauda ir piecsimt tūkstoši cilvēkspēku. Sis pasaules varenais ir pārliecināts, ka pārrunās apspriežamā jaunā cilvēka pienākums ir minēto jaunavu apgādāt ar laivu un nelielu ikgadēju renti patstāvīgas dzīves uzsākšanai. Galu galā jautājums pamatos saistās ar bifšteku un porteri. Jūs nopērkat jaunavai laivu. Pareizi darīts. Jūs viņai piešķirat ikgadēju renti. Pareizi darīts. Ikgadējo renti jūs aprēķināt sterliņu mārciņās, lai gan īstenībā tā atbilst tik un tik mārciņām bifšteka un tik un tik pintēm portera. Bifšteks un porteris noder par degvielu jaunavas motoram. Ar šās degvielas starpniecību viņa gūst zināmu spēku, kas tiek izmantots laivas airēšanai un ienes tik un tik daudz naudas; šai summai pieskaitiet nelielo ikgadējo renti, un jūs noskaidrosiet, cik lieli ir jaunavas ienākumi. Jautājums aplūkojams tikai tā (tāda ir būvuzņēmēja pārliecība) un nekā citādi.

Būvuzņēmēja runas nobeiguma posmā lēdija Tipinsa ir iesnaudusies, un viņu modināt nevienam negribas. Laimīgā kārtā apburošā valdzinātāja pamostas pati un tūdaļ metas iztaujāt apkārtceļojošo priekšsēdi. Apkārtceļojošais jautājumu apņemas iztirzāt tikai no sava viedokļa. Ja minētajai jaunavai līdzīga jaunava būtu izglābusi dzīvību viņam, viņš nevis domātu par precēšanos, bet gan izgādātu tai labu darbu elektriskā telegrāfa kantorī, kur šādām jaunavām esot īstā vieta.

Ko domā ģēnijs, kas pratis iedzīvoties trīssimt septiņdesmit piecos tūkstošos mārciņu — ne šiliņa, ne pensa vairāk? Ģēnijs nezina, ko domāt, iekams nav uzdevis jautājumu: vai minētajai jaunavai nauda esot?

—    Nē, — iecirtīgi attrauc Laitvuds, — naudas viņai nav.

—   Ārprāta murgi! — Ģēnija spriedums ir īss un nepārprotams. — Naudas dēļ cilvēks var darīt visu, kas saskan ar likumu. Bet par baltu velti? Blēņas!

Ko atbildēs Būtss?

Būtss atbild, ka viņš neko tamlīdzīgu nedarītu, ja nesaņemtu vismaz divdesmit tūkstošus mārciņu.

Ko atbildēs Brūvers?

Brūvers atbild to pašu, ko atbildējis Būtss.

Ko atbildēs Buferis?

Buferis atbild, ka viņam esot paziņa, kas apprecējis pirtnieci, bet drīz no tās aizlaidies.

Lēdijai Tipinsai šķiet, ka nu visas komisijas locekļu balsis ir savāktas (par Venīringu domām nevienam pat prātā nenāk apvaicāties), bet tad, ar monokli acī aplaidusi skatienu visapkārt galdam, viņa pēkšņi pamana misteru Tvemlovu, kas sēž, plaukstu pie pieres piekļāvis.

Žēlīgais Dievs! Mans Tve.mlovs aizmirsts! Mans mīļais Tvemlovsl Mans dārgais! Par ko balso viņš?

Tvemlovs jūtas neveikli, tomēr plaukstu no pieres noņem un valdzinātājai atbild.

—    Man vedas domāt, — viņš iesāk, — ka pats svarīgākais ir džentlmeņa jūtas.

—    Džentlmenim, kas atjaujas doties šāda laulībā, nekādu jūtu vispār nevar būt, — pietvīcis sarkans, noteic Podsneps.

—    Atvainojiet, ser, — bilst Tvemlovs, un viņa balss nebūt neskan tik bikli kā citkārt, — neesmu ar jums vienisprātis. Ja pateicības, cieņas, apbrīnas un mīlestības jūtas džentlmeni mudinājušas (uzdrošinos domāt, ka ir bijis tieši tā) apprecēt šo dāmu …

—    Dāmu?! — kā atbalss atkārto Podsneps.

—    Ser, — teic Tvemlovs, un sabožas pat viņa krekla aproces, — jūs šo vārdu atkārtojat, un to atkārtošu arī es. Tieši tā — šo dāmu. Kā citādi jūs viņu nosauktu, ja kopā ar mums šeit būtu minētais džentlmenis?

Atbilde uz tādu jautājumu Podsnepam ir pārāk ciets rieksts, tāpēc, nebilzdams ne vārda, viņš to aizmēž nebūtībā.

—    Redziet, — Tvemlovs turpina, — ja cildenas jūtas mudinājušas džentlmeni apprecēt šo dāmu, tāda rīcība pašu džentlmeni dara cildenāku un cildenāka kļūst ari dāma. Atļaušos piebilst, ka, sacīdams «džentlmenis», es iedomāju cildenumu, pēc kura sasniegšanas vajadzētu tiekties ikvienam vīrietim. Džentlmeņa jūtas es turu svētas un atzīšos — man kļūst neomulīgi, kad tās tiek apsmietas vai publiski pārspriestas.

—    Gribētos zināt, vai jūsu dižciltīgais radinieks šādus uzskatus atbalstītu, — ņirdzīgi ierunājas Podsneps.

—    Atvainojiet, mister Podsnep, es atbildēšu, — saka Tvemlovs. — Varbūt atbalstītu, varbūt neatbalstītu. Grūti paredzēt. Taču pat viņam es neļautu izteikt man aizrādījumus tik delikātā jautājumā, kurā man pašam ir sava nelokāma pārliecība.

Sabiedrība pēkšņi šķiet apšļākta ar saltu debesu rasu, un lēdija Tipinsa nekad vēl nav likusies tik kāra uz kašķēšanos. Atplaukst vienīgi Mortimers Laitvuds. Viņš domās pats sev apvaicājas par katru komisijas locekli: «Nezin vai no jūsu mutes skan Sabiedrības balss?» Bet pēc tam, kad ir runājis Tvemlovs, šo jautājumu viņš sev vairs neuzdod, bet noraugās Tvetnlovā ar pateicīgu skatienu. Kad Sabiedrība izklīst — līdz šim brīdim misters un misis Venīringi liku likām ir izbaudījuši viņiem parādīto

godu un viesi liku likām izbaudījuši pretī saņemto godu —, Mortimers pavada Tvemlovu uz mājām, atvadoties sirsnīgi paspiež mazā džentlmeņa roku un līksms dodas atceļā uz Templi.

PĒCVĀRDS f

Priekšvārda vietā

Tikko vēl iecerēdams šo stāstu, es tūdaļ paredzēju daža laba sava lasītāja un kritizētāja pieļāvumu, ka neesmu taupījis pūliņus, lai noslēptu to, ko īstenībā ar lielām pūlēm centos izcelt, proti, ka misters Džons Hārmons nemaz nav nogalināts un ka misters Džons Roksmils ir tas pats misters Džons Hārmons. Mierināju sevi ar domu, ka minēto pieļāvumu radis varbūt savā ziņā pārāk āķīgi sašķetinātais sižets, un nospriedu, ka mākslai nepavisam nenāks par ļaunu, ja došu publikai mājienu bruņoties ar mazu drusciņu pacietības un uzticēties māksliniekam (lai kādu mākslas nozari viņš pārstāvētu), ļaujot viņam vaļu mākslas darba radīšanā, — un, šādi nospriedis, par savu paredzējumu nejutu vairs ne mazāko satraukumu.

Tomēr pati grūtākā un ari saistošākā manas ieceres daļa bija nolūks iespējami ilgāk saglabāt neatklātu kādu citu — ar galveno sižeta līniju cieši saistītu intrigu, kurai pēc dažādiem pavērsieniem pēdīgi tika lemtas pamācošas un laimīgas beigas. Grūtības vēl lielākas darīja publicē šanas veids, jo nevar taču gaidīt, lai daudzi lasītāji, stāstam izsekodami nevis kopsakarā, bet pa daļām deviņpadsmit mēnešu laikā, spētu uztvert visus raksta darināšanai izlietotos smalkos pavedienus, kuri allaž paliek acu priekšā stāsta audējam pašam. Ka tāda publicēšanas veida priekšrocības tomēr pārsniedz tā trūkumus, to droši ņemas apgalvot cilvēks, kas šo sen neizmantoto paņēmienu atkal cēlis gaismā, publicējot «Pikvika kluba piezīmes», un kopš tā laika arvien palicis tam uzticīgs.

449

Mūsu zemē dažkārt manāma dīvaina tieksme uzskatīt par literatūrā neiespējamu to, kas dzīvē ir gaužām parasta parādība. Tāpēc es šeit piebildīšu, kaut ias varbūt nemaz nav nepieciešams, ka simtiem tā saukto mantojuma lietu neparastibā krietni vien pārspēj šai grāmatā aprakstīto gadījumu un ka tiesu arhīvi vai lūst no likumīgi apstiprinātiem novēlējumiem, ar kuriem ir pierādāms, ka no-

151117

vēlētāji rakstījuši, grozījuši, nonākdami pretrunā paši ar sevi. slēpuši, aizmirsuši, atsaukuši un no jauna apliecinājuši katrs tādu daudzumu testamentu, ar kuru vecais misters Hārmons savā Harmonijas Cietumā ne tuvu nespētu mēroties.

Kopš tā laika, kad šai stāstā uz skatuves parādījās un no tās nozuda misis Higdena, es savā sabiedriskās darbības pieredzē esmu dabūjis it pamatīgi izjust Tukšvārdības departamenta dižvīru dusmas, kas tiek vērstas pret maniem uzskatiem par nabagu likumu. Mans draugs misters Baundārbijs nekādi nespēja saprast atšķirību starp raktuvju €darbaroku» pamešanu savā vaļā un prasību gādāt zelta karotes viņu barošanai ar bruņurupuča zupu uri briežga(as cepeti. Man lika uztiepti dažnedažādi bezjēdzīgi priekšlikumi, no manis raudzīja izdabūt atzīšanos, ka nabagu pabalstu es labprāt piešķirtu jebkuram klaidonim jebkuru bridi, luīi gan šis muļķības par pilnu neņemu, tomēr esmu novērojis minēto dižvīru aizdomīgo slieksmi nošķirties divās nometnēs: vienas nometnes pārstāvji apgalvo, ka starp daudzmaz uzmanības vērtiem nabagiem neesot iespējams atrast nevienu, kas drīzāk izvēlētos bada nāvi un nosalšanu nekā pieņemtu žēlastības dāvanas no aizgādnības padomju locekļiem vai meklētu pajumti nabagmājā; otras nometnes pārstāvji atzīst gan, ka tādi nabagi patiešām ir sastopami, tomēr paliek pārliecībā, ka tik neizprotamai rīcībai tiem nav ne mazākā iemesla, ne pamata. Raksti mūsu avīzēs, nesen «Lancetē» nodrukātais atmaskojums, kā ari veselais saprāts un saprātīga cilvēka apziņa ar neapstrīdamiem pierādījumiem noraida kā vienas, tā otras nometnes viedokli. Lai mans ieskats par nabagu likumu neliktu pārprasts vai tīši sagrozīts, atļaušos to tūdaļ pat šais lappusēs izklāstīt. Domāju, ka jau kopš Stjuartu laikiem neviens cits likums Anglijā nav tik bieži ticis izmantots nekrietnos nolūkos, neviens cits likums nav tik bieži ticis klaji pārkāpts, neviena cita likuma izpildīšana nav tikusi aiz kūtrības vien tik pavirši uzraudzīta. Kad, nonākuši galējā trūkumā, cilvēki saslimst vai nomirst, kad šādi bēdīgi nolikumi satriec sabiedrību un apkauno valsti, gandrīz vienmēr vainojama ir tiklab pretlikumība kā necilvēcigums, un valodā trūkst vārdu, lai šo ' patvaļu nosodītu.

Sā gada devītajā jūnijā, piektdienā, misters un misis Bofini (stāstā viņi tobrīd uzņem brokastīs misteru un misis Lemtus) kopā ar mani brauca vilcienā un uz Dienvidaustrumu dzelzceļa nokļuva briesmīgā katastrofā. Paveicis visu iespējamo citu cietušo glābšanai, es ierāpos atpakaļ savā vagonā, kas apgāzies gulēja atšfaukus uz gaisa tilta, un, pats tik tikko turēdamies kājās, palīdzēju godājamam laulātam pārim izkļūt brīvībā. Abi bija sveiki un veseli, tikai visgarām novārtījušies ar smiltīm. Tāda pati laime tika mis Bellai Vilferei viņas kāzu dienā un misteram Raiderhudam, kas grāmatā tobrīd pētīja aizmigušā Bredlija Hedstouna sarkano kaklautu. Sirsnīgā pateicībā es pieminu Dievu, apzinādamies, ka nekad vairs neizjūtišu tik tuvu pienākam mirkli, kad uz visiem laikiem šķiršos no saviem lasītājiem, — līdz stundai, kad manam mūžam galā tiks rakstīts vārds, ar kuru šodien pielieku punktu šai grāmatai: Beigas.

1865. gada 2. septembri.

PIEZĪMES

mūsu kopīgais draugs

Trešā grāmata

46. Ipp. …šāda pati vājība piemitusi ari Prūsijas karalim Fridriham. — Prūsijas karaļa Fridriha II (1858—65) armijā kalpojuši ļoti gara auguma vīri.

82. Ipp. …vienu no tām… pudelēm, kurās vācietis, kā stāsta, glabājot savu drošsirdību. — Norāde uz izteicienu Dutch courage — drosme skurbulī.

128. Ipp. Daudz skaudrāk nekā tūskas zobs dzeltu viņa nepateicība … — Pārveidots citāts no V. Šekspīra lugas «Karalis Līrs»: «Daudz skaudrāk nekā čūskas zobs dzeļ bērnu nepateicībai (I cēliens, 2. aina.)

138. Ipp. Neesi nu tāds pacietības eņģelis, kas no kamina dzegas bez smaida noraugās Lelli… — Norāde uz V. Šekspīra lugas «Divpadsmitā nakts» rindām: She sat like patience on a monument Smiling at grief. («Kā pacietības eņģel's zārka vākā Par sāpēm smaidīja.» II cēliens, 4. aina.) … nu viņš ir izgaisis, nu viņš ir pazudis, tu atkal esi virs. — Norāde nz V. Šekspīra lugas «Makbets» tekstu: «Rēgs izgaist. Pazuda. Es atkal vīrs.» (III cēliens, 4. aina.)

mosu kopīgais draugs ceturtā grāmata

283. Ipp. … atradis apelsinkoka ziedu… — Apelsīnkoka ziedi — mūžam zaļojošas dzīvības un skaistuma simbols. Tika lietoti kā līgavas plīvura rotājums.

300. 1pp. Dieks Horners — Norāde uz bērnu skaitāmpantiņu:

Little Jack Horner,

Sat in a corner,

Ealing a Christmas pie.

He put in his thumb,

Arid pulled out a plum,

And said What a good boy am /.

351. Ipp_ pats tukšām bezdomu acim stīvi uzlūkodams lelles. —

Norāde uz V. Šekspīra lugas «Makbets» rindām: «… ne dzīslās vairs Tev asiņu, ne domu tukšās acīs, Kas zvēro te uz mani!» (III cēliens, 4. aina.)

419. lpp. Hedstouns? Apžēliņ, kur šitāds uzvārds ir dzirdēts? — Headstone — kapakmens (angl.).

432. lpp__ ļums nekad nav bijis lemts pieradināt jaunu gazeli… —

Norāde uz lai laikā populāru dziesmu ar T. Mūra vārdiem «Uguns pielūdzēji»:

I never nursed a young gazelle To glad me with its soft black eye. But when it came to know me well And love me, it was sure to die.

441. lpp. Par sava pulsa veselīgo mūziku varu teikt to pašu, ko Hamlets sacīja par savējo. — Norāde uz V. Sekspira lugas «Hamlets» rindām; «Man pulss sit mierigi tāpat kā jums. Tam veselīga mūzika, nav ārprāts, ko runāju…» (111 cēliens, 4. aina.)

SATURS

Mūsu krplgais draugs. Trešā grāmata. Garš cejš

I nodala. Parādos iestigušie ……………………………………………… 7

II nodaļa. Godājams draugs jaunā gaismā … 20 III nodala. Tas pats godājamais draugs vēl kādā

gaismā………………………………………………………………. 30

!V nodala Ievērojama jubileja……………………………………………………….. 38

V   nr>daļa. Zelta Atkritumu Vācējs nonāk sliktā sa

biedrība ………………………………. … 52

VI    nodaļ» Zelta Atkritumu vācējs nonāk vel sliktākā

sabiedrībā…………………………………………………………… 68

VII      nodala. Draudzīgā vienošanās Iegūst jaunu spēku 84 VIII nodala. Kāda ilga ceļa gals 97

IX   nodaļa. Likteņa pareģojums………………………………………………….. 109

X   nodala. Spiegu gaitas…………………………………………………… 127

XI nodaļa. Tumsī…………………………………………………………………….. 143

XII    nodala Nelaimes nojausma…………………………………………………. 154

XIII     nodala. Slikta slava lālu skan…………………………………………….. 164

XIV    nodala. Misters .Vegs gatavojas ņemt misteru Bo>

finu pie dziesmas………………………………………………… 175

XV nodaļa. Misters Bofins parādās no sliktākās puse3 190

XVI nodaļa. Trīs rūķīšu dzīres……………………………………………………… 207

XVII nodaļa. Kopkoris………………………………………………………………. 224

Mūsu kopīgais draugs. Ceturtā grāmata. Pavērsiens

I nodala. Lamatas …………………………………………………………. 239

l nodaļa. Zelta Atkritumu Vācējs rauga saņemties 251

III    nodala. Zelta Atkritumu Vācējs atkal pagrimst 262

IV   nodaļa. Slepenas laulības…………………………………………………….. 274

V  nodaļa vēstī par diedelnieka sieviņu …. 285 VI nodala. Sauciens pēc palīdzības 304

VII    nodaļa. Labāk būt Ābelam nekā Kainam . . . 310

VIII     nodaļa. Šķipsniņa piparu ……. 330

IX nodaļa. Divas brīvas vietas……………………………………………… 342

X nodaļa. Leļļu šuvēja atmin burvju vārdu . . . 355

XI nodaļa. Leļļu šuvējas minējums piepildās . . . 363

XII nodaļa. Ena gaist………………………………………………………….. 376

XIII     nodaļā pastāstīts, kā Zelta Atkritumu Vācējs pa

līdz rakņāt atkritumus…………………………………………… 391

XIV    nodaļa. Draudzīgās vienošanās sagrāve . . , 403 XV nodaļa. Kas tika noķerts lamatās 416

XVI nodaļa. Par dažlabu cilvēku un vēl par šo to . , 421 '

XVII nodaļa. Sabiedrības balss…………………………………………………. 443

Pēcvārds. Priekšvārda vietā……………………………………………………….. 4 49

Šiliņa li. Piezimes …………………………………………………………………. 537

Čārlzs Dikenss

RAKSTI DIVPADSMIT SĒJUMOS XI sējums

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūnc Tehniskā redaktore I. Solde Korektore S. Llnlņa

Nodota salikšanai 19.12.90. Parakstīta iespiešanai 2? 06 91. Reģistrācijas apliecības № 2-0306. Formāls 81x108/32. Tipogrāfijas papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 28.S6 uzsk. iespiedi.) 30 24 uzsk. krāsu nov.; 32.71 izdevn I. Pasыl. .V» 1117-5. Izdevniecība «Liesma», 1.V-MS5 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. Ni 40/33498/0-1132. Iespiesta tlpoRrāllja «Rota», LV-1417 Rīgā. Blaumaņa Ielā 38/40.

Dikenss Č.

Di 454 Raksti 12 sēj.

11. sēj. 3., 4. grārn. Mūsu kopīgais draugs: Aizkrāsnes circenītis / No angļu vai. tulk. R. Runce un Z. Rozenberga; 11. U. Sosnovskis; B. Siliņas piez. 1993. — 540 lpp.; il.

ISBN 5-410-00581—3

4703010100—40

,V VlSni(n)-93 124 -90 84.4 Angļu-44

[1] i* 323

Content

Dikenss Čārlzs Mūsu kopīgais draugs. Trešā un ceturtā grāmata

TREŠĀ GRĀMATA GARŠ CEĻŠ

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

CETURTĀ GRĀMATA PAVĒRSIENS

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

PIEZĪMES

SATURS