Dikenss Čarlzs

Nikolass Niklbijs

Čarlzs Dikenss

Nikolass Niklbijs

Romāns divās grāmatās

Otrā grāmata

.

XXXII NODAĻA

stāstīts galvenokārt par kādu ievērības cienīgu sarunu un par tai sekojošu ricibu.

—    Beidzot Londona! — iesaucās Nikolass, nomezdams mēteli un pamodinādams Smaiku no ilgās snaudas. — Man tā vien šķita, ka mēs to nekad nesasniegsim.

—    Tak jau mēs laidām pamatīgā riksī, — noteica kučieris, pār plecu uzmezdams Nikolasam visai nemīlīgu skatienu.

—    Jā, tiesa gan, — skanēja atbilde, — taču man ļoti gribējās drīzāk nokļūt galā — un tāpēc ceļš likās tik garš.

—    Nūja, — sacīja kučieris, — ja ar šitādiem lopiņiem ceļš licies garš, tad jau jums dikti ir gribējies atbraukt ātrāk. — Un, lai teiktais kļūtu izteiksmīgāks, viņš ar pātagas cirtienu pakutināja lielus kādam puišelim ielas malā.

Kariete rībēdama joņoja pa skaļajām, burzmas un kņadas pārpilnajām Londonas ielām; abās pusēs tām gaiši dega lampas, šur tur spoži spīdēja aptieku ugunis, žilbinoši pludoja gaisma no veikalu skatlogiem, kur krāšņa un izšķērdīgā bagātībā skatienam pavērās vizuļojošas dārglietas, košās krāsās mirdzošs zīds un samts, kārdinoši gardumi un citi lepnum lepni greznuma priekšmeti. Cilvēki plūda nebeidzamā straumē, cits citu pūlī grūstīdami, steigdamies tikai uz priekšu, it kā nemanīdami uz katra soļa skatāmo pārpilnību, un daždažāda veida un izskata karietes sajaucās vienā vienīgā kustīgā jūklī, kas traucās kā ūdens tecējums, ar nemitīgo dārdoņu pievienodamies apkārtējai kņadai un troksnim.

Karietei brāžoties garām šiem krāšņumiem, kas acu priekšā bez mitas mainījās, bija bezgala aizraujoši vērot dīvaino secību, kādā tie mijās. Veikali ar lepniem tērpiem, kuriem drāna gādāta no pasaules malu malām, vilinošas tirgotavas, kuru skatlogos itin viss rosināja un uzjundīja pārsātinātās iegribas, liekot no jauna izgaršot mūžīgo dzīru priekus; zeltā un sudrabā zaigojoši trauki — gan vāzes un bļodas, gan kausi; šautenes, zobeni, pistoles un citi patentēti iznīcināšanas ieroči; dzelži un važas blēžiem, autiņi jaundzimušajiem, zāles sirdzējiem, zārki mirušajiem, kapsētas zemei atdotajiem — visas šīs ainas, cita ar citu sajaukdamās, cita citai virsū mākdamās, pazibēja raibā dancī kā fantastiskās grupas senā holandiešu meistara gleznās — par tādu pašu pamācību nevērīgajam, nemierīgajam pūlim.

Arī pūlī netrūka paraugu, kas lieti noderēja mainīgo ainu spilgtākai izgaismošanai. Nabadzīga ielas dziedoņa skrandas plīvoja spožajā gaismā, kas ļāva dižoties zeltkaļa dārgumiem; bālas, nomocītas sejas drūzmējās pie skatlogiem ar gardajām delikatesēm; badīgu acu skatieni slīdēja pār izšķērdību, ko sargāja plāna, trausla stikla rūts — dzelzs siena šiem atstumtajiem; puskaili, trīcoši stāvi piestāja uzmest mirkli Ķīnas šallēm un zeltītajam Indijas brokātam. Vislielākajā zārku tirgotāja namā notika kristības; par godu aizgājējam izlikts ģerbonis bija apturējis pārbūvi pašā lepnākajā savrupmājā. Dzīvība un nāve turējās roku rokā, bagātība un nabadzība stāvēja plecu pie pleca, pārpilnību un badu gaidīja viens un tas pats gals.

Tātad Londona bija klāt, un vecā lēdija, kas, braukdama no laukiem, kādu jūdzi vai divas pirms Kingstonas sasniegšanas bija izbāzusi galvu pa karietes logu un brēkusi kučierim, ka tas, bez šaubām, pabraucis garām un aizmirsis viņu izlaist laukā, beidzot tika apmierināta.

Nikolass parūpējās par naktsmītni sev un Smaikam viesnīcā, kur pasta karietei bija piestātne, un, ne mirkli nekavēdamies, abi devās pie Ņūmena Nogsa, jo Nikolasa nepacietība un bažas ik ar brīdi auga augumā un nebija vairs nomācamas.

Ņūmena bēniņstāva istabā bija iekurts kamīns, dega svece, grīda bija spodri uzslaucīta, pati istaba, cik vien šādai telpai tas ir iespējams, glīti uzposta un uz galda uzlikta gaļa un dzeramais. It viss liecināja par Ņūmena sirsnīgajām rūpēm un uzmanību, tikai paša Ņūmena nemanīja.

—    Vai jns nezināt, kad viņš pārnāks? — Nikolass apvaicājās, pieklauvējis pie Ņūmena ielas puses kaimiņa durvīm.

—    Ā, misters Džonsons! — iznācis pretī, sacīja Krauls. — Esiet sveicināts, ser! Jūs nu gan labi izskatāties. Nemūžam nebūtu domājis…

—    Piedodiet! — Nikolass viņu pārtrauca. — Es vaicāju… man ir ārkārtīgi svarīgi to zināt.

—    Viņam, redzat, gadījās tādas nepatīkamas darīšanas, — atbildēja Krauls, — un mājās viņš nebūs pirms divpadsmitiem. Misteram Nogsam nepagalam negribējās iet, varat man ticēt, bet nekas tur nebija līdzams. Taču viņš lika jums pateikt, lai jūtaties kā mājās, kamēr pats pārnāks, un lūdza mani pakavēt jums laiku, un to es darīšu ar vislielāko prieku.

Par apliecinājumu priekam papūlēties vispārības labad misters Krauls vēl runādams piebīdīja pie galda krēslu un, uzlicis sev uz šķīvja prāvu gaļas šķēli, aicināja Nikolasu un Smaiku sekot viņa paraugam.

Satraucies un neapmierināts Nikolass nespēja ēdienam pieskarties un, pārliecinājies, ka Sinaiks ir ērti iekārtots pie galda, devās projām (neņemdams vērā dedzīgo atrunāšanu, ko ar pilnu muti uzsāka misters Krauls), pieteikdams Smaikam aizturēt Ņūrnenu, ja tas atgrieztos pirmais.

Kā mis La Krīvi bija nojautusi, Nikolass devās tieši pie viņas. Nesastapis miniatūru gleznotāju mājās, Nikolass kādu brīdi nodevās šaubām, vai iet pie mātes vai neiet, jo ar savu ierašanos varētu māti kompromitēt Ralfa Niklbija acīs. Tomēr, pilnīgi pārliecināts, ka Ņūmens nemūžam neuzstātu, lai viņš atgriežas Londonā, ja pēc viņa klātbūtnes nebūtu īpašas nepieciešamības, Nikolass nolēma doties uz mātes mitekli un sāka steidzīgi soļot uz pilsētas austrumu nomali.

Kalpone pavēstīja, ka misis Niklbija atgriezīšoties tikai pēc divpadsmitiem vai vēl vēlāk. Mis Niklbijai, viņasprāt, nekas nekaitot, taču mājās jaunā lēdija pagaidām neuzturoties un iegriežoties tur gaužām reti. Kur mis Niklbija apmetusies, to viņa gan nevarot pateikt, bet pie madatne Mantalīni tas nu neesot. To viņa zinot droši.

Sirdij neprātīgi sitoties, nojauzdams iespējamu nelaimi, Nikolass metās atpakaļ turp, kur bija atstājis Smaiku. Ņūmens vēl nebija rādījies. Un arī nerādīšoties līdz divpadsmitiem, uz to neesot ne mazāko cerību. Vai tiešām nebūtu iespējams kādu aizsūtīt pēc viņa, lai iznāk kaut mazu brītiņu, vai nodot pāris rindu, uz kurām viņš varētu atbildēt mutvārdiem? Tas nekādi neesot izdarāms. Goldenskvērā Ņūmenu velti meklēt, varbūt viņš esot aizsūtīts kādā uzdevumā kaut kur patālāk.

Nikolass lūkoja palikt uz vietas, bet jutās tik satraukts un uzbudināts, ka mierā nosēdēt nespēja. Viņam šķita, ka, nekustīgi sēžot, veltīgi tiek šķiests laiks. Pats saprazdams, ka šī iedoma ir aplama, viņš tomēr lai nespēja turēties pretī. Tā nu viņš paņēma cepuri un atkal metās klaiņojumos.

Sai reizē viņš pagriezās uz pilsētas rietumiem un ašiem soļiem mēroja garās ielas, mocīdamies nebeidzamās raižpilnās domās un nepārvaramās ļaunās nojautās. Iegājis Haidparkā, kas šādā vēlā stundā bija kluss un visu pamests, viņš paātrināja gaitu, it kā cerēdams tādējādi atkratīties no nelāgajām domām. Kad nu gar acīm nezibēja vairs nekas tāds, kas spētu saistīt uzmanību, šīs domas tomēr mācās viņam virsū ar jaunu spēku un gluži vai nepanesama tapa miglainā nojausma, vai tikai viņa ģimeni nav ķēris tik nežēlīgs likteņa trieciens, ka visi baidās viņam to teikt. Miera nedeva viens un tas pats jautājums: kas varētu būt noticis? Nikolass klīda līdz galīgam pagurumam, taču gudrāks tāpēc nekļuva un no parka iznāca īsteni vēl vairak apjucis un satraucies, nekā bija tur iegājis.

Kopš agra rīta viņš nebija ne ēdis, ne dzēris un jutās pagalam piekusis un nomocījies. Gurdeni atgriezdamies uz to pašu vietu, no kuras bija uzsācis ceļu, iedams pa lielajām ielām starp Pārkleinu un Bondstrītu, viņš pienāca pie lepnas viesnīcas un, neko nedomājot, apstājās tās durvju priekšā.

«Te nu gan laikam vajag daudz naudas,» Nikolass nodomāja, «taču pinte vīna un cepums nav diez kāda lielā izšķērdība, lai kur tos iebaudītu. Papriekš tomēr drusku jāpadomā.»

Nikolass paspēra pāris soļu, taču, skumīgi pavēries garajā gāzes laternu virknē, kas aizstīdza tālumā, iedomādamies garo ceļu līdz šās virknes galam, turklāt vēl būdams lai noskaņā, kad cilvēks visvieglāk pakļaujas pirmajam dzinulim, piedevām vēl juzdams, ka viesnīca viņu dīvaini pievelk — daļēji tā bija ziņkārība, daļēji savāds jūtu mistrojums, par kuru viņš pats netika skaidrībā, — griezās atpakaļ un iegāja kafijas zālē.

Z;ile bija ļoti krāšņa. Sienas klāja vislabākā parauga franču tapetes, ko noslēdza zeltīta dzega greznā rakstā. Grīdu sedza dārgs paklājs, un divi lieliski spoguļi no grīdas līdz griestiem — viens virs kamīna, otrs pretējā istabas galā — ne vien dubultoja visu acīm redzamo, bet vēl papildināja košo iespaidu par šo telpu. Blakus kamīnam dzīroja skaļa kompānija — četri džentlmeņi; zālē vēl bija tikai divi viesi — pavecāki džentlmeņi, kas sēdēja katrs pie sava galdiņa.

To visu uztvēris pirmajā acu uzmetienā, ko cilvēks parasti veltī iepriekš neredzētai vietai, Nikolass apsēdās pie nākamā galdiņa līdzās kompānijai un, uzgriezis skaļajiem džentlmeņiem muguru, gaidīdams, līdz izdosies pasūtīt pinti sarkanvīna, jo viesmīlis ar vienu no pavecajiem džentlmeņiem pūlējās noskaidrot domstarpības par kādu rēķinā ierakstītu summu, — paņēma avīzi un sāka lasīt.

Nikolass nepaguva izlasīt ne pārdesmit rindu un, taisnību sakot, jau laidās snaudā, kad pēkšņi izdzirda pieminam savas māsas vārdu. — Par mazo Keitu Niklbiju! — uztvēra viņa ausis. Pārsteigts Nikolass pacēla galvu un, palūkojies spogulī pie pretējās sienas, ieraudzīja, ka divi džentlmeņi no skaļās kompānijas ir piecēlušies kājās un nostājušies kamīna priekšā. «To acīmredzot teicis viens no viņiem,» Nikolass nodomāja. Viņš gaidīja, kas vēl tiks sacīts, un jau sāka skaisties, jo runas veids nepavisam nebija liecinājis par cieņu un tips, ko viņš iedomājās runājušu, izskatījās rupjš un uzpūtīgs.

Sis cilvēks — Nikolass to pamanīja, uzmetis skatienu spogulim, kas viņam deva iespēju saskatīt runātāja seju,— stāvēja ar muguru pret kamīnu un sarunājās ar jaunāku vīrieti, kurš bija uzgriezis muguru pārējai kompānijai un, cepuri no galvas nenoņēmis, spoguļa priekšā kārtoja krekla apkaklīti. Viņi runāja čukstus, brīžam skaļi iesmiedamies, taču Nikolasam vairs neizdevās uztvert ne pašus vārdus, ne arīdzan neko līdzīgu vārdiem, kas bija saistījuši viņa uzmanību.

Beidzot abi džentlmeņi atkal apsēdās, un, pieprasījusi jaunu pudeli vīna, kompānija sāka līksmot vēl skaļāk. Ne reizi netika pieminēts neviena Nikolasam pazīstama cilvēka vārds, tāpēc viņš centās sev iestāstīt, ka vai nu dzirdēto radījusi viņa sakaitētā iztēle, vai arī viņš pavisam citas zilbes sasaistījis vārdā, kas pašam ne mirkli neiziet no prāta.

«Savādi gan,» Nikolass domāja, «ja nāktos dzirdēt «Keita» vai «Keita Niklbija», es tik ļoti nebrīnītos, bet «mazā Keita Niklbija»!»

Viesmīlis, kas tieši tobrīd pasniedza vīnu, pārtrauca

Nikolasa domu gaitu. Izdzēris glāzi, viņš atkal ķērās pie avīzes. Tai mirklī…

—    Par mazo Keitu Nikibiju! — kāds iesaucās viņam aiz muguras.

—    Tatad man bijusi taisnība, — nomurmināja Nikolass, un avīze izkrita viņam no rokām. — Un to teica tieši tas cilvēks, ko es turēju aizdomās.

—    Tā kā šeit tika izteikti dibināti iebildumi, ka uz viņas veselību uzdzer vīnu, kas vēl palicis glāzēs, — atskanēja tā pati balss, — tad mēs uzdzersim par viņu pirmo glāzi no jaunās pudeles. Par mazo Keitu Nikibiju!

—    Par mazo Keitu Nikibiju! — nobrēcās pārējie trīs. Un glāzes uz galda tika noliktas tukšas.

Asi uztvēris necienīgo un vieglprātīgo toni, kādā viņa māsas vārds tika pieminēts sabiedriskā vietā, Nikolass acumirklī aizsvilās, tomēr ar milzīgām pūlēm savaldījās un pat nepagrieza galvu.

—    Valšķīgā skuķe! — skanēja tā pati balss, ko Nikolass bija dzirdējis jau iepriekš. — īsta Nikibiju dzimtas pārstāve, cienīga sava vecā tēvoča Ralfa kopija — tielējas, lai piespiestu cilvēkus neatlaidīgāk lūgties, taisni tāpat kā Ralfs; no Ralfa neko nav iespējams izdabūt, ja bez mitas viņam neuzmācas, un tad nauda nāk divkārt viegli un noteikumi kļūst divkārt smagi, jo lūdzējs nepacietībā tvīkst, bet viņam nav par ko tvīkt. Ak, kāda ellīga viltība!

—    Ellīga viltība! — kā atbalss noskanēja divas balsis.

Kad abi pavecie džentlmeņi viens pēc otra piecēlās, lai

dotos projām, Nikolass krita izmisumā aiz bailēm, ka varētu palaist kādu vārdu garām. Tomēr, džentlmeņiem rosoties uz promiešanu, saruna pieklusa, toties atsākās vaļīgāk, līdzko tie bija izgājuši.

—    Ka tik vecā nekļūst greizsirdīga un nesadomā viņu ieslēgt! — ierunājās jaunākais džentlmenis. — Goda vārds, man tā vien rādās.

—    Ja abas saķildosies un mazā Niklbija atgriezīsies pie mātes, tas mums nāks tikai par labu, — teica pirmais džentlmenis. — Veco lēdiju es varu tīt ap pirkstu. Viņa notic visam, ko saku.

—    Tas nu, pie joda, ir taisnība, — atsaucās otra balss. — Ha, ha, ha! Nabaga dvēsele!

Jautrību uztvēra pārējie divi, kuru balss ikreiz tapa dzirdama vienlaikus, un nu visa kompānija ņēmās izsmiet misis Nikibiju. Nikolass aiz niknuma nezināja vairs, kur dēties, tomēr, ar pūlēm saņēmies, ausījās, vai neizdzirdēs vēl kaut ko.

To, ko viņš izdzirdēja, nav nozīmes atstāstīt. Atliek vienīgi bilst, ka īsajā laika sprīdī, kamēr vīns tika laists apkārt galdam, viņš dzirdēja pietiekami, lai novērtētu runātāju raksturu un nolūkus, lai pilnībā aptvertu Ralfa neģēlību un patieso iemeslu, kāpēc bija radusies steidzama nepieciešamība viņu atsaukt atpakaļ Londonā. Viņš dzirdēja to visu un vēl mazliet vairāk. Viņš dzirdēja, cik zemiski tiek apsmietas viņa māsas ciešanas, kā tiek izzobota un ļaunprātīgi apmelota tās tikumiskā rīcība, viņš dzirdēja māsas vārdu valkātu no mutes mutē, dzirdēja, kā par Keitu tiek slēgtas rupjas un nekaunīgas derības, kā tā tiek apsaukāta vaļīgiem vārdiem un apmētāta neķītriem jokiem.

Sarunu vadīja un tās grožus gandrīz pilnīgi savās rokās turēja tas, kurš bija ierunājies pirmais, ļaudams pārējiem tikai reizumis piebilst pa kādam uzmundrinošam vārdam. Pie šā cilvēka Nikolass vērsās, līdzko jutās gana savaldījies, lai ietu klāt skaļajai kompānijai un pārdabūtu kādu vārdu pār izkaltušajām un sakaitušajām lūpām.

—   Man ar jums jāpārmij daži vārdi, ser, — Nikolass sacīja.

—    Ar mani, ser? — augstprātīgi viņu nopētīdams, atvaicāja sers Malberijs Hoks.

—    Teicu — ar jums, — niknuma smacēts, spiešus izspieda Nikolass.

—    Die's sodi, mīklains svešinieks! — izsaucās sers Malberijs, paceldams pie lūpām vīna glāzi un pārlaizdams skatienu saviem draugiem.

—   Vai jūs panāksiet uz īsu brīdi man līdzi vai arī atsakāties? — bargi jautāja Nikolass.

Sers Malberijs tikai atņēma glāzi no mutes un pieprasīja, lai Nikolass vai nu izsaka savu vajadzību, vai taisās projām no viņu galda.

Nikolass izņēma no kabatas vizītkarti un nosvieda to seram Malberijam priekšā.

—    Lasiet, ser! — viņš teica. — Un jūs uzminēsiet, kāda man ir vajadzība ar jums aprunāties.

Sera Malberija sejā parādījās acumirklīgs pārsteigums, varbūt pat neliels apmulsums, kad viņš izlasīja vārdu, tomēr viņš tūdaļ pārvarēja to un, pametis karti lordam

Frederikam Verisoftam, kas sēdēja viņam pretī, paņēma no glāzes zobu bakstāmo un lēnā garā iebāza to mutē.

—    Jūsu vārds un adrese? — vaicāja Nikolass, kļūdams jo bālāks, jo kvēlāk aizsvilās viņa dusmas.

—    Ne vārdu, ne adresi es jums neteikšu, — atcirta sers Malberijs.

—    Ja šajā sabiedrībā ir kaut viens džentlmenis, — palūkodamies visapkārt un tik tikko spēdams pārdabūt vārdus pār gandrīz pilnīgi baltajām lūpām, Nikolass turpināja, — tas man darīs zināmu šā cilvēka vārdu un dzīvesvietu.

Nikolasa teiktais tika uztverts mēmā klusumā.

—    Esmu tās jaunās lēdijas brālis, kura šeit tika aprunāta, — sacīja Nikolass. — Paziņoju, ka šis cilvēks ir melis, turklāt vēl gļēvulis. Ja te ir kāds viņa draugs, tas viņam aiztaupīs zemisko un kaunpilno mēģinājumu slēpt savu vārdu, lai gan tāds mēģinājums ir gluži veltīgs, jo es viņa vārdu tā kā tā uzzināšu vai arī nelaidīšu pašu vaļā, iekams nebūšu to uzzinājis.

Sers Malberijs nicinoši noskatīja Nikolasu un, pievērsdamies saviem draugiem, sacīja:

—    Lai tik runā vien! Nevaru iedomāties nekā nopietna, ko runāt ar šādiem puišeļiem, un smukās māsiņas pēc es pacentīšos nepārlauzt viņam sprandu, kaut arī viņš te gvelztu līdz pusnaktij.

—    Jūs esat zemisks un gļēvulīgs nelietis! — teica Nikolass. — Un to es darīšu zināmu visiem. Noskaidrošu, kas jūs esat, došos jums līdzi visur, kaut vai jūs klīstu ielās līdz pat rītam.

Sera Malberija roka neviļus sažņaudza vīna karafi, un likās — viņš tūdaļ gāzīs ar to savam izaicinātājam pa galvu. Tomēr viņš tikai piepildīja glāzi un zobgalīgi iesmējās.

Nikolass apsēdās tieši pretim džentlmeņu galdiņam un, pasaucis viesmīli, samaksāja tēriņu.

—    Vai jūs zināt, kā sauc šo tipu? — viņš skaļi apjautājās, norādīdams uz seru Malberiju.

Sers Malberijs atkal iesmējās, un abas balsis, kas ikreiz atskanēja vienlaikus, atbalsoja šos smieklus, taču pārāk līksmi tie nelikās.

. > — So te džentlmeni, ser? — pārvaicāja viesmīlis, neapšaubāmi zinādams, kas kuroreiz darāms, un atbildē ietvēra tieši tik maz cieņas un tieši tik daudz nekaunības, cik droši varēja atļauties: — Nē, ser, nezinu, ser.

—    Ei jūs, ser! — iesaucās sers Malberijs, kad viesmīlis grasījās doties projām. — Vai jūs zināt, kā sauc šo tipu?

—    Kā sauc, ser? Nē, nezinu, ser.

—    Tad jūs to tūlīt uzzināsiet, — sacīja sers Malberijs, pasviezdams viesmīlim Nikolasa vizītkarti, — un, kad būsiet to iemācījies, iemetiet šo kartona gabaliņu ugunī.

Viesmīlis pasmīnēja un, aizdomīgi pablenzis Nikolasā, drošības labad aizbāza kartīti aiz kamīna spoguļa. To izdarījis, viņš aizgāja.

Nikolass sakrustoja rokas uz krūtīm un, lūpas kodīdams, sēdēja pavisam nekustīgi, ar savu izturēšanos tomēr nepārprotami pauzdams ciešo apņemšanos izpildīt draudus un neatlaidīgi sekot seram Malberijam līdz pat tā mājām.

Pēc toņa, kurā pats jaunākais džentlmenis šai kompānijā uzrunāja savu draugu, varēja skaidri noprast, ka viņš iebilst pret šādu notikumu gaitu un uzstāj, lai draugs izpilda Nikolasa prasību. Tomēr sers Malberijs, jau krietni iereibis un nule drūmā stūrgalvībā ietiepies, ātri vien apklusināja nenosvērtā jaunā drauga iebildumus un, it kā lai sevi pasaudzētu no jebkādu ierunu atkārtošanas, paziņoja, ka vēloties palikt viens. Lai kā tas būtu bijis, jaunais džentlmenis un tie, kas pastāvīgi runāja abi reizē, tūdaļ piecēlās un pēc brīža devās projām, atstādami savu draugu divatā ar Nikolasu.

Viegli iedomāties, ka cilvēkam Nikolasa stāvoklī minūtes šķita velkamies kā ar svina spārniem un to ritēšanu ašāku nedarīja ne franču pulksteņa vienmuļie tikšķi, ne arī tā zvaniņa spalgā šķinda, kas vēstīja stundas ceturkšņus. Tomēr Nikolass palika sēžam, bet zāles otrā galā, kājas uz dīvāna spilvena saslējis, uz ceļgaliem nevērīgi uzmetis mutautu, zvilnēja sers Malberijs Hoks, bezgalīgā mierā un vienaldzībā tukšodams sarkanvīna pudeli.

Tā abi netraucētā klusumā nosēdēja vairāk nekā stundu — Nikolasam būtu licies, ka vismaz trīs stundas, ja pulksteņa zvaniņš nebūtu notinkšķējis tikai četras reizes.. Lāgiem viņš nikni un nepacietīgi atskatījās, taču sers Malberijs joprojām vāļājās tai pašā pozā, ik pēc brīža paceldams glāzi pie lūpām un izklaidīgi raudzīdamies sienā, it kā nepavisam nenojaustu otras dzīvas radības klātbūtni.

Beidzot viņš nožāvājās, izstaipījās, piecēlās un piegāja pie spoguļa, tad, aplūkojis sevi, pagriezās un nomērīja Nikolasu ar ilgu, nievīgu skatienu. Nikolass tāpat blenza viņam pretī; sers Malberijs paraustīja plecus, tikko mānāmi pasmaidīja, tad parāva zvana auklu un pavēlēja viesmīlim pasniegt mēteli.

Palīdzējis džentlmenim apģērbties, viesmīlis atvēra durvis.

—    Jūs vairs neesat vajadzīgs, — sacīja sers Malberijs, un viņi atkal palika divi vien.

Bezrūpīgi svilpodams, sers Malberijs vairākas reizes pārstaigaja zāli: apstajās iztukšot pēdējo glāzi sarkanvīna, ko pirms mirkļa bija piepildījis, pagājās atkal, uzlika galvā cepuri, pie spoguļa to sakārtoja, apvilka cimdus un beidzot lēni izgāja pa durvīm. Nikolass, nu jau uzbudinājies un pārskaities līdz neprātam, pielēca kājās un metās seram Malberijam pakaļ — tik cieši pa pēdām, ka durvis pēc sera Malberija iziešanas vēl svārstījās virās, kad abi jau plecu pie pleca stāvēja uz ielas.

Viesnīcas priekšā gaidīja kabriolets, kučieris atlocīja ādas pārklāju un, izlēcis no ratiem, metās zirgam pie galvas.

—    Vai teiksiet, kā jūs sauc? — klusinātā balsī vaicāja Nikolass.

—    Nē, — nikni attrauca sers Malberijs, atteikumu pavadīdams ar lāstu. — Nē!

—    Ja jūs paļaujaties uz sava zirga žiglumu, varat pārrēķināties, — sacīja Nikolass. — Es no jums neatlaidīšos. Dievs ir mans liecinieks, ka neatlaidīšos, kaut vai nāktos karāties kāpslī.

—    Pamēģiniet tikai — un dabūsiet ar pātagu, — teica sers Malberijs Hoks.

—    Jūs esat nelietis, — sacīja Nikolass.

—    Bet jūs, cik man zināms, esat citu pakalpiņš! — atcirta sers Malberijs.

—    Esmu provinces džentlmeņa dēls, — atbildēja Nikolass, — līdzvērtīgs jums pēc izcelšanās un audzināšanas, taču citādā ziņā noteikti pārāks par jums. Saku vēlreiz — mis Niklbija ir mana māsa. Vai uzņemsieties atbildību par savu nevīrišķīgo un nekaunīgo rīcību?

—    Ja runa būtu par manis cienīgu pretinieku, tad — jā. Ja par jums — nē! — sacīja sers Malberijs un sagrāba grožus. — Taisieties nost no ceļa, pienapuika! Viljam, laid zirgu vaļā!

—    Apdomājieties, kamēr nav par vēlu! — iesaucās Nikolass, uzlēkdams uz kāpšļa tieši tai mirkli, kad sers Malberijs ieklupa ratos, un izraudams grožus tam no rokām. — Viņš taču nevarēs zirgu novaldīt, atjēdzieties! Nekur jūs neaizbrauksiet… nekur neaizbrauksiet, kā es te stāvu… iekams nebūsiet pateicis savu vārdu.

Kučieris minstinājās, jo ķēve — straujš tīrasiņu dzīvnieks — raustījās ar tādu spēku, ka viņš tik tikko spēja to noturēt.

—    Laid vaļā, kad tev saka! — ieaurojas saimnieks.

Kalps paklausīja. Zirgs saslējās pakaļkājās un metās

uz priekšu tā, it kā grasītos sadauzīt karieti lupatu lēveros, bet Nikolass, neapjēgdams briesmas, nejuzdams vairs nekā cita kā tikai savas nevaldāmās dusmas, palika stāvam uz kāpšļa, sažņaudzis grožus rokās.

—    Vai jūs laidīsiet rokas vaļā?

—    Vai teiksiet, kā jūs sauc?

—    Nē!

—    Nē!

Šie vardi tika pārmīti zibens ātrumā, un sers Malberijs, sagrābis pātagu stingrāk rokā, sāka neganti zvetēt Nikolasu pa galvu un pleciem. Pātagas kāts cīkstiņā pārlūza; satvēris smago rokturi, Nikolass ar to pāršķēla pretiniekam vaigu no acīm līdz lūpām. Viņš ieraudzīja dziļo brūci, apjēdza, ka ķēve joņo trakos auļos, gar acīm nozibēja neskaitāmas ugunis, un viņš juta, ka tiek varmācīgi nogrūsts zemē.

Lai gan Nikolasam reiba galva un metās nelabi ap dūšu, viņš grīļodamies tūdaļ pietrausās kājās, izbijies no skaļajiem brēcieniem, — cilvēki drāzās pa ielu, saukdami, lai priekšā tiktu atbrīvots ceļš… Viņš saprata, ka ļaužu straume traucas viņam garām… pacēlis skatienu, redzēja kabrioletu baismā ātrumā ripojam pa ietvi… izdzirdēja skaļu kliedzienu, smagu būkšķi, kādam ķermenim nokrītot uz ielas, plīstoša stikla klinkšķus… tad pūlis tālumā sakļāvās un viņš neredzēja un nedzirdēja vairs itin neko.

Vispārējā uzmanība no Nikolasa pievērsās cilvēkam kabrioletā, un jauneklis palika viens. Pamatoti nospriedis, ka šādos apstākļos turpmāka pakaļdzīšanās būtu tīrais neprāts, viņš iegriezās tuvākajā sānielā, lai salūkotu važoni, tūlīt arī atskārzdams, ka streipuļo kā piedzēris, un tikai tad pamanīja asinis, kas sīkā straumītē tecēja viņam pa seju un krūtīm.

XXXIII NODAĻA,

kurā misters Ralfs Niklbijs loti veikli tiek vaļā no jebkādiem sakariem ar saviem radiniekiem.

Smaiks un Ņūmens Nogss, kas, nespēdams nociesties, bija pārradies mājās krietni agrāk par norunāto laiku, sēdēja pie kamīna un, Nikolasu gaidot, vērīgi ieklausījās ik solī uz kāpnēm, ik mazākajā troksnītī, kas atskanēja nama sienās. Laiks ritēja, un bija jau vēls. Nikolass bija nosolījies atgriezties pēc stundas, un viņa ieilgusī prombūtne aizvien vairāk satrauca abu gaidītāju prātus, kā to varēja spriest pēc mulsajiem skatieniem, ko viņi pārmija pēc katras jaunas maldinošas skaņas.

Beidzot viņi izdzirdēja kādu karieti apstājamies mājas priekšā, un Ņūmens izskrēja pretī apgaismot Nikolasam kāpnes. Ieraudzīdams to tādā izskatā, kāds aprakstīts iepriekšējās nodaļas beigās, Nogss vai sastinga aiz brīnumiem un šausmām.

—    Neuztraucieties! — sacīja Nikolass, steidzinādams Ņūmenu atgriezties istabā. — Nekāds ļaunums man nav nodarīts, un bļoda ar ūdeni līdzēs savest mani atkal kārtībā.

—    Nekāds ļaunums! — iesaucās Ņūmens, aši pārlaizdams plaukstas Nikolasam pār muguru un piedurknēm, it kā lai pārliecinātos, vai tam visi kauli ir veseli. — Ko jūs esat darījis?

—    Tagad zinu visu, — attrauca Nikolass, — daļu dzirdēju, pārējo uzminēju. Taču, iekams ķeršos kaut pie mazākā traipiņa tīrīšanas, man jādzird viss no jums. Kā redzat, esmu pavisam mierīgs. Lēmums ir pieņemts. Un nu, mans krietnais draugs, klājiet vaļā, jo tas laiks, kad kaut ko varēja izpušķot vai noslēpt, ir pagājis un Ralfam Niklbijam nekas vairs nelīdzēs.

—    Jūsu svārki vairākās vietās ir saplēsti, jūs klibojat, un esmu pārliecināts, ka jums stipri sāp, — teica Ņūmens. — Ļaujiet man vispirms apkopt jūsu brūces.

—     Man nav nekādu brūču, ko vajadzētu apkopt, un tā rļieka -smelgoņa un stīvums drīz pāries, — tik tikko spē'darns apsēsties, sacīja Nikolass. — Taču, pat ja es būtu lauzis visus locekļus, tomēr palikdams pie pilnas saprašanas, jūs nepārsietu nevienu no tiem, iekams nebūtu izstāstījis visu, ko man ir tiesības zināt. Atcerieties, — turpināja Nikolass, sniegdams Nogsam roku, — reiz jūs man stāstījāt, ka ari jums bijusi māsa, kas nomirusi, pirms jūs piemeklēja nelaime. Padomājiet par viņu un izstāstiet visu, Ņūmen!

— Labi, izstāstīšu, — sacīja Ņūmens. — Izstāstīšu jums visu patiesību.

Un Ņūmens stāstīja. Lāgu lāgiem, kad Ņūmens skāra Nikolasam jau zināmus sīkumus, viņš pamāja ar galvu, taču nenolaida acis no kamīna un ne reizi nepalūkojās apkārt.

Stāstījumu beidzis, Ņūmens uzstāja, lai viņa jaunais draugs novelk svārkus un Jauj, kā nākas, apstrādāt tā vātis. Brītiņu pretojies, Nikolass beidzot bija ar mieru, un, kamēr ar eļļu, etiķi un dažādiem citiem iedarbīgiem dziedinošiem līdzekļiem, ko Ņūmens aizņēmās no viena otra kaimiņa, tika ierīvēti pamatīgie zilumi uz rokām un pleciem, viņš paskaidroja, kā pie šiem miesas bojājumiem ticis. Stāstījums atstāja spēcīgu iespaidu uz Ņūmena viegli iekairināmo iztēli, jo, kad Nikolass bija nonācis līdz ķildas varmācīgajai daļai, Nogss ierīvēšanai pievērsās ar tādu sparu, it kā lai sagādātu savam jaunajam draugam jo skaudrākas sāpes, kurās tas neparko pasaulē nebūtu atzinies, skaidri saprazdams, ka Ņūmens tai mirklī, galīgi aizmirsis savu pacientu, apstrādā seru Malberiju Hoku.

Kad šīs mocības bija beigušās, Nikolass ar Ņūmenu sarunāja, ka nākamajā rītā, kamēr viņš pats būs aizņemts citās darīšanās, Ņūmens sagatavos visu, kas vajadzīgs, lai Nikolasa māte tūdaļ varētu pamest savu pašreizējo mitekli, un palūgs mis La Krīvi to mātei paziņot. Nikolass pats ievīstījās Smaika mētelī un devās uz viesnīcu, kur viņi bija nolēmuši pārnakšņot un kur, uzrakstījis Ralfam pāris rindu (to nodošana nākamajā dienā tika uzticēta Ņūmenam), viņš beidzot atļāvās izmantot tik nepieciešamo atelpas brīdi.

Mēdz teikt, ka piedzēries cilvēks var ievelties bezdibenī un, atgriezies pie sajēgas, atģist, ka ir sveiks un vesels. Sāds vērojums laikam gan attiecināms arī uz citādā spēcīgā satraukumā gūtiem miesas bojājumiem, jo nav noliedzams, ka Nikolass, nākamajā rītā atmodies, gan samanīja vieglas sāpes locekļos, bet, līdzko pulkstenis nosita septiņi, teju vai bez jebkādām grūtībām izlēca no gultas un drīz vien jutās tik spirgts, it kā viņam nekas nebūtu lēcies.

Ielūkojies Sinaika istabā un pateicis, ka pēc īsa brīža tam pakaļ ieradīsies Ņūmens Nogss, Nikolass izgāja uz ielas un, apturējis važoni, lika tam braukt pie misis Vititerlijas, kuras dzīvesvietu Ņūmens viņam bija darījis zināmu iepriekšējā vakarā.

Kad kariete sasniedza Kedogcnpleisu, pulkstenis rādīja bez ceturkšņa astoņi. Nikolass jau sāka bažīties, vai tik agrā rīta stundā kāds jau būs kājās, bet tad atvieglots pamanīja kalponi, kas cītīgi berza namdurvju pakāpienus. Šī amatpersona viņu nosūtīja pie apšaubāma izskata pāža, kas parādījās gaužām izspūris, ar sasārtušu, uzblīdušu seju, kā jau cilvēks, kas tikko izkāpis no gultas.

Jaunais džentlmenis Nikolasam pavēstīja, ka mis Niklbija izgājusi rīta pastaigā turpat mājas dārzā. Uz jautājumu, vai viņš varētu aiziet un jauno lēdiju pasaukt, pāžs, apšaubīdams šādu iespeju, bēdīgs papurināja galvu, lāču, pamudināts ar šiliņu, atguva žirgtumu un nosprieda, ka tomēr varēšot gan.

—    Sakiet mis Niklbijai, ka te gaida brālis, kas steidzami grib viņu satikt, — teica Nikolass.

Apsudrabotās pogas nozuda negaidīti veicīgi, un Nikolass sāka soļiem mērot istabu tādā drudžainā satraukumā, kas ikvienu kavēšanās mirkli padara neizturamu. Pēkšņi viņš izdzirdēja tik labi pazīstamos vieglos soļus, bet, iekams paguva mesties māsai pretī, Keita jau bija apkritusi viņam ap kaklu un pārplūdusi asarām.

—    Manu mīļo meitenīti — apskaudams māsu, sacīja Nikolass. — Cik tu esi bāla!

—    Jūtos šeit tik nelaimīga, mīļo brāli! —nabaga Keita elsoja. — Tik ļoti, ļoti nelaimīga! Nepamet mani šeit, mīļo Nikolas, vai arī es aiz bēdām nomiršu!

—    Nekur es tevi vairs nepametīšu, — atbildēja Nikolass. — Nekad vairs, Keita! — kļaudams māsu pie sirds, viņš iesaucās, jo nespēja vairs apvaldīt saviļņojumu. — Saki man, ka esmu rīkojies pēc labākās sirdsapziņas. Saki man, ka mēs izšķīrāmies tikai tādēļ, lai pār tavu galvu nenāktu nelaime, ka man šī sodība nebija vieglāka kā tev, bet, ja esmu kaut ko darījis aplam, tad vienīgi nepazīdams pasauli un būdams pārāk nepieredzējis.

—     Kālab lai es sacītu to, ko mēs abi tik skaidri •zinām? — atvaicāja Keita. — Nikolas, mīļo Nikolas, kā tu vari tā runāt!

—    Kāds man ir briesmīgs kauns, uzzinot, ko tu esi pārcietusi, — viņš atbildēja, — redzot, ka esi pārvērtusies un tomēr palikusi tik laipna un pacietīga! Ak dievs! — Nikolass iesaucās, sažņaugdams dūres un pēkšņi mainīdams toni un izturēšanos. — Man taisni asinis dzīslās vārās. Tu tūdaļ kopā ar mani brauksi no šejienes projām, tev nevajadzēja vairs pat šo nakti te pārlaist, tikai es visu uzzināju pārāk vēlu. Ar ko lai es runāju, pirms mēs braucam projām?

Jautājums tika izsacīts īstajā reizē, jo tieši tobrīd istabā ienāca misters Vititerlijs, un Keita iepazīstināja viņu ar brāli, kas tūlīt pavēstīja savu nodomu, piebilzdams, ka tā izpildīšana nav atliekama.

—    No laika, kas vajadzīgs darba uzteikšanai, — svarīgi teica misters Vititerlijs — kā cilvēks, kas apzinās savu taisnību, — viņa pat ne pusi vēl nav nostrādājusi. Tāpēc…

—    Tāpēc, — Nikolass viņu pārtrauca, — jāzaudē alga par gada ceturksni, ser. Lūdzu mūs atvainot, ka tik ārkārtīgi steidzamies, taču apstākļi ir tā iegrozījušies, ka man nekavējoties jāved māsa projām un mums nav iespējams kavēties ne mirkli. Pēc mantām, ko viņa atvedusi līdzi, atsūtīšu šās dienas laikā, ja jūs, protams, to atļausiet.

Misters Vititerlijs palocījās, taču nekādus iebildumus pret Keikis tūlītēju aizbraukšanu necēla, īsteni juzdamies pat itin apmierināts, jo sers Tamlijs Snafims bija izteicis domu, ka mis Niklbija lāgā neatbilstot misis Vititerlijas raksturam un garam.

—    Kas attiecas uz tādu sīkumu kā neizmaksātā alga, — sacīja misters Vititerlijs, — tad es … — Te viņu pārtrauca neganta klepus lēkme. — …Tad es to palieku mis Niklbijai parādā.

Jāpiebilst, ka misters Vititerlijs bija radis palikt parādā nelielas summas un savus parādus neatdot. Ikvienam cilvēkam piemīt savas tīkamas vājībiņas, un šī nu bija mistera Vititerlija vājība.

—    Kā jums labpatīk, — attrauca Nikolass. Un, vēlreiz atvainojies par tik pēkšņu aizbraukšanu, viņš steigšus iesēdināja Keitu karietē un lika važonim, cik ātri vien iespējams, braukt uz Sitiju.

Tādējādi viņi Sitiju aizsniedza ar ātrumu, kādā vien spējīgs kustēties važoņa pajūgs, un, tā kā zirgi laimīgā kārtā mitinājās Vaitčeplā un bija pieraduši tur brokastot, ja vien tiem vispār iznāca brokastot, tad brauciens beidzās drīzāk, nekā bija domājams.

Vispirms Nikolass uzsūtīja augšā Keitu. lai viņa negaidītā ierašanās nesatrauktu māti, un, kad ceļš bija šādi nobruģēts, parādījās arī pats, neslēpdams mātei savu cieņu un mīlestību. Ņūmens tikām nebija velti tērējis laiku, jo pie durvīm jau gaidīja rati un tika nesta ārā iedzīve.

Misis Niklbija nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kam steigā var kaut ko iestāstīt vai uz ātru roku ieskaidrot kaut ko īpaši delikātu un nozīmīgu. Tāpēc, kaut arī mis La Krīvi veselu stundu bija nopūlējusies krietno lēdiju sagatavot un Nikolass un Keita izteicās pavisam skaidri un gaiši, viņa neizprotamā kārtā apjuka, zaudēja galvu un nekādi nebija iespējams panākt, lai viņa saprastu, cik nepieciešama ir šāda steidzama rīcība.

—    Kāpēc tu, manu mīļo Nikolas, neapjautājies tēvocim, kādi ir viņa nodomi? — vaicāja misis Niklbija.

—    Mīļo māt, — atbildēja Nikolass, — laiks runāšanai ir pagājis. Atliek tikai viens ceļš, un proti — atstumt viņu ar tādu nicinājumu un sašutumu, kādu viņš ir pelnījis. To prasa jūsu pašas gods un labais vārds, un, kad nu esam atmaskojuši viņa zemisko rīcību, jums ne mirkli nav jājūtas pateicīgai, pat par šo kailo sienu sniegto patvērumu ne.

—    Taisnība gan, — rūgti raudādama, atsaucās misis Niklbija, — viņš ir necilvēks, izdzimums, un sienas ir pavisam kailas, tās būtu vajadzējis nokrāsot, un es vēl liku izbalsināt griestus par veseliem astoņpadsmit pensiem, un tas ir taisni briesmīgi, ja padomā, ka visa šī nauda nonākusi tava tēvoča kabatā! Nekad es tam nebūtu ticējusi, nekad!

—    Arī es nebūtu ticējis, un neviens cits nebūtu ticēcjis, — teica Nikolass.

—    Ak tu pasaulīti — iesaucās misis Niklbija. — Kas to būtu domājis, ka šis sers Malberijs Hoks ir caurcaurēm nelietis, kā stāsta mis La Krīvi, manu mīļo Nikolas, un es diendienā sevi priecēju ar to, ka viņš ir mūsu Keitas pielūdzējs, un domāju, kāda laime tā būs mūsu ģimenei, ja viņš saradosies ar mums un izmantos savu ietekmi, lai apgādātu tev ienesīgu vietu valsts darbā. Galma labu vietu netrūkst, es zinu, jo kādam mūsu ģimenes draugam (Keita, manā dārgā, tu taču atceries mis Kropl'iju no Ekziteras?) tika šāda vietiņa, un es zinu, ka galvenais viņa pienākums bija staigāt zīda zeķēs un nēsāt parūku; kas to varēja domāt, ka galu galā viss beigsies tā; ak kungs, ak kungs! — tas jau cilvēku var taisni nobeigt! — Tādējādi paudusi savu nožēlu, misis Niklbija atkal ļāva vaļu bēdām un gauži apraudājās.

Tā kā Nikolasam un viņa māsai vajadzēja pārraudzīt nelielās iedzīves iekraušanu ratos, mis La Krīvi nodevās cienījamās lēdijas mierināšanai un ārkārtīgi maigi aizrādīja, ka tai patiešām jāsaņemas un jākļūst mundrākai.

—    O, vai zināt, mis La Krīvi, — atsaucās misis Niklbija, neslēpdama īgnumu, ko viņas nelaimē var uzskatīt par gluži dabisku, — viegli ir sacīt, lai es kļūstu mundrāka, bet ja jums būtu tik daudz iemeslu kļūt mundrākai, cik ir man… un vispār… — sacīja misis Niklbija un pēkšņi apklusa. — Kad es iedomājos misteru Paiku un misteru Plaku, šos jaukākos džentlmeņus, kādus vien pasaulē esmu redzējusi, ko es sacīšu viņiem… ko es varēšu viņiem sacīt? Ja es viņiem sacītu: «Man teica, ka jūsu draugs sers Malberijs Hoks ir nekrietns nelietis,» — viņi taču par mani smietos.

—    Par mums viņi vairs nesmiesies, to es apņemos nokārtot, — panākdamics uz priekšu, sacīja Nikolass. — Iesim, māt, važonis gaida pie durvīm, un vismaz līdz pirmdienai mēs atkal paliksim savā vecajā dzīvoklī.

—    Kur viss ir sagatavots un kur piedevām jūs gaida sirsnīga uzņemšana, — piemetināja mis La Krīvi. — Ļaujiet, es jūs pavadīšu lejā pa kāpnēm.

Taču misis Niklbiju tik viegli vis nevarēja aizvest, jo vispirms viņa uzstāja, ka jāiet augšā palūkot, vai kaut kas nav palicis neiznests, bet pēc tam pieprasīja, lai ļauj kāpt lejā apskatīties, vai viss ir iznests; kad beidzot cienījamā lēdija ierāpās važoņa ratos, viņai pēkšņi šķita, ka virtuvē uz kamīna plauktiņa palikusi kafijas kanna, bet, karietes durtiņām aizcērtoties, viņā pamodās nelāgas aizdomas par nezin kādu zaļu lietussargu, kas esot palicis aiz sazin kādām durvīm. Beidzot Nikolass, jau krizdams galīgā izmisumā, lika važonim braukt; no negaidītā grūdiena, pajūgam sakustoties, misis Niklbijai salmos iekrita šiliņš, un tā nu viņas uzmanība laimīgi tika pievērsta karietei, tā ka pēcāk bija jau par vēlu kaut ko vēl atcerēties.

Pārbaudījis, vai viss ir iznests, atlaidis kalpotāju un aizslēdzis durvis, Nikolass ielēca garām braucošā kabrioletā un devās uz mazu ieliņu pie Goldenskvēra, kur bija sarunājis tikties ar Nogsu; viss bija tik ātri paveikts, ka pulkstenis rādija tikko pusdesmit, kad viņš ieradās norunātajā vietā.

—    Te būs vēstule Ralfam, — sacīja Nikolass, — un arī atslēgas. Kad šovakar atnāksiet pie manis, ne vārda par vakarējo sarunu! Nelāgas vēstis izplatās aši, un tās kļūs zināmas pietiekami drīz. Ko jūs esat dzirdējis — vai viņš ir pamatīgi cietis?

Ņūmens papurināja galvu.

—    Es pats par to pārliecināšos, laiku nezaudēdams,— teica Nikolass.

—    Jums gan vajadzētu atpūsties, — sacīja Ņūmens. — Jūs esat slims — jūs taču krata drudzis.

Nikolass nevērīgi atmeta ar roku un, slēpdams neveselību, ko tik tiešām arī pats apjauta, kad pirmējais satraukums nule bija rimis, steidzīgi atvadījās no Ņūmena un devās projām.

Ņūmens atradās labi ja triju minūšu gājiena attālumā no Goldenskvēra, taču šais trijās minūtēs viņš vēstuli ņēma ārā no cepures un lika atkal atpakaļ teju vai divdesmit reizes. Vispirms Ņūmens aplūkoja vēstuli no virspuses, no apakšpuses un no sāniem, pēc tam nopētīja adresi un zīmogu. Tad viņš mirkli paturēja to izstieptā rokā, it kā lai ar tīksmīgu skatienu uztvertu visā kopumā, un saberzēja plaukstas mēmā sajūsmā par viņam uzticēto uzdevumu.

Iegājis kantorī, viņš pakāra cepuri parastajā vietā uz naglas, nolika vēstuli un atslēgas uz galda un nepacietīgi gaidīja, kad parādīsies Ralfs Niklbijs. Pēc īsa brīža uz kāpnēm atskanēja labi pazīstamā zābaku čīkstoņa, un tad jau iešķindējās zvans.

—    Vai pasts jau ir atnests?

—    Nē.

—    Nevienas vēstulēs arī nav?

—    Ir viena. — Ņūmens vērīgi ielūkojās saimniekam sejā un nolika vēstuli uz galda.

—    Kas tas tāds? — vaicāja Ralfs, paņemdams atslēgu.

—    To atstāja kopā ar vēstuli… atnesa kāds zēns… pirms stundas ceturkšņa vai apmēram tā.

Ralfs aplūkoja adresi, atplēsa vēstuli un lasīja:

«Nu es zinu, kas Jūs esat. Nav tādu pārmetumu, ko izgāzt pār Jūsu galvu un kas spētu izraisīt kaut tūkstošo daļu no tā svelošā kauna, kuru Jūsu krūtīs pamodinās mani vārdi.

Jūsu brā|a atraitne un bārenēs palikusī brāļameita nicinājumā atsakās no Jūsu pajumtes sniegtā patvēruma un ar nepatiku un riebumu atstumj Jūs. Jūsu dzimta atsakās no Jums, jo neapzinās lielāku kaunu kā asinssaikne, kas to saista ar Jums.

Jūs esat vecs vīrs, un līdz kapam Jums vairs nav tālu ejams. Lai ikviena atmiņa no Jūsu dzīves sīksti ieķeras Jūsu viltīgajā sirdī un nāk kā tumsība pār Jūsu nāves cisām!»

Ralfs Niklbijs vēstuli izlasīja divreiz un, drūmi saraucis seju, iegrima dziļās pārdomās; papīra lapa izslīdēja viņam no rokas un nokrita uz grīdas, bet viņš sažņaudza pirkstus dūrē, it kā vēl arvien to turēdams.

Pēkšņi viņš pietrūkās no krēsla un, slūķēdams kabatā saburzīto vēstuli, nikni pablcnza Ņūrnenā Nogsā, it kā jautādams, ko tas te vēl kavējas. Taču Ņūmens stāvēja nekustīgi, uzgriezis saimniekam muguru, un vilka vecu, norakstītu, tintē nomelnējušu spalvu pa skaitļiem pie sienas pielīmētajā procentu tabulā, acīm redzami nekā cita sev apkārt nemanīdams.

XXXIV NODAĻA

Misteru Ralfu Niklbiju apmeklē cilvēki, ar kuriem lasītājs jau ir iepazīstināts.

—    Cik sasodīti ilgi jūs man liekat šķindināt šo nolādēto veco, saplaisājušo tējkannu no zvana, kaut arī katrs tā tinkšķis var novest spēcīgu vīru līdz ārprātīgiem krampjiem, kad es jums saku, goda vārds, ek, sasodīts! — Ņūmenam Nogsam sacīja misters Mantalīni, berzēdams zābakus uz Ralfa Niklbija sliekšņa kājslauķa.

—    Dzirdēju zvanām tikai vienu reizi, — atbildēja Ņūmens.

—    Tad jūs esat pavisam un pagalam kurls, — teica misters Mantalīni, — kurls kā sasodīts mednis riestā.

Tikām misters Mantalīni bija ienācis priekšnamā un,ne mirkli nevilcinādamies, devās taisnā ceļā uz Ralfa kantora durvīm, bet Ņūmens nostājās tam priekšā un, aizrādījis, ka misters Niklbijs nevēloties tikt traucēts, apjautājās, vai klienta darīšanas esot īpaši steidzamas.

—    Sasodīti svarīgas, — atbildēja misters Mantalīni.

— Pāris netīru papīreju kripatu jāizkausē spožā, spīdošā, šķindošā, žvadzošā, sasodīti skanošā naudas mērcē.

Ņūmens kaut ko daudznozīmīgi norūca un, paņēmis mistera Mantalīni sniegto vizītkarti, uzkliboja ar to uz sava saimnieka kantori. Pabāzis galvu pa durvīm, viņš ieraudzīja Ralfu sēžam tai pašā dziļdomīgajā pozā, kādu tas bija ieņēmis pēc brāļadēla vēstules rūpīgas izlasīšanas, un šķita, ka saimnieks to atkal pārlasa, jo atvērtu turēja rokā. Ņūmens skatījās tikai īsu mirkli, jo Ralfs, juzdamies iztraucēts, tūdaļ pagriezās, lai uzzinātu, kāda iemesla pēc likušas atvērtas durvis.

Kamēr Ņūmens pūlējās saimniekam sniegt paskaidrojumu, iemesls pats ielīgoja istabā un, nevaldāmā jūsmā sagrābis Ralfa cieto plaukstu, apzvērēja, ka savu mūžu neesot redzējis viņu izskatāmies labāk.

—      Nu taisni ziedošs tas jūsu sasodītais paskats, — sacīja misters Mantalīni, neaicināts apsēzdamies un pieglauzdams matus un bārdu. — Jūs izskatāties pavisam jauneklīgs un jautrs, velns ar ārā!

—     Mēs šeit esam vieni, — skarbi attrauca Ralfs. —Ko jums no manis vajag?

—     Jauki! — iesaucās misters Mantalīni, smaidā atiezdams zobus. — Ko man vajagot! Jā! Ha, ha! Varen jauki! Ko man vajagot! Ha, ha! O, velns ar ārā!

—      Ko jums no manis vajag, godātais? — bargi noprasīja Ralfs.

—      Sasodīto vekseļu diskontēšanu, — smaidīdams atbildēja misters Mantalīni un draiskulīgi pakratīja galvu.

—    Ar naudu ir nelāgi, — teica Ralfs.

—     Sasodīti nelāgi, citādi man tās arī nevajadzētu, — atsaucās misters Mantalīni.

—      Laiki ir grūti, un cilvēks vairs nezina, kam var uzticēties, — turpināja Ralfs. — Patlaban man nemaz negribas uzsākt nekādus darījumus, un patiešām es to arī nedarītu, bet tā kā jūs esat draugs… cik jums tur ir to vekseļu?

—    Divi, — atbildēja misters Mantalīni.

—    Par kādu summu?

—    Tīrais sīkums. Septiņdesmit pieci.

—    Un termiņš?

' — Vienam divi mēneši, otram — četri.

—     Labi, es jums tos diskontēšu — ņemiet vērā, jums, kuram katram es vis to nedarītu… par divdesmit piecām mārciņām, — apdomīgi sacīja Ralfs.

—    Ak, sasodīts! — iesaucās misters Mantalīni, un seja pēc šāda jauka priekšlikuma viņam izstiepās.

—    Nu, jums taču paliek piecdesmit! — atcirta Ralfs.

—    Cik tad jūs gribējāt? Ļaujiet paskatīties parakstus!

—    Jūs nu gan esat sasodīti sīksts, Niklbij, — sūrojās misters Mantalīni.

—     Ļaujiet paskatīties parakstus, — neatlaidas Ralfs, nepacietīgi pastiepis roku pēc vekseļiem. — Jā-ā. Pilnīgi droši tie nav, bet pamēģināt var. Vai jūs apmierina noteikumi un vai ņemsiet naudu? Man tas nav vajadzīgs. Es labāk gribētu, lai jūs atsakāties.

—    Sasodīts, Niklbij, vai jūs nevarētu… — iesāka misters Mantalīni.

—    Nē, — viņu pārtraukdams, atcirta Ralfs. — Nevaru. Vai ņemsiet naudu — tūdaļ, lieciet aiz auss; nekādas minstināšanās, nekādas staigāšanas pa pilsētu un nekādas izlikšanās, ka dosiet vekseli žiret kādiem citiem interesentiem, kuru nav un nekad nav bijis. Vai esam vienojušies vai ne?

Runādams Ralfs atbīdīja dažus papīrus un nevērīgi, it kā nejaušības pēc pagrabināja sīknaudas lādīti. So skaņu misters Mantalīni nespēja paciest. Viņš piekrita darījumam, līdzko monētu šķinda aizsniedza viņa ausis, un Ralfs tūdaļ naudu noskaitīja galdā.

Tikko viņš to bija izdarījis — misters Mantalīni vēl nebija paguvis naudu savākt —, ieskanējās zvans, un tūliņ arī Ņūmens kantorī ieveda… tik tiešām madame Mantalīni; ieraudzījis laulāto draudzeni, misters Mantalīni apjuka un apbrīnojami veicīgi ieslidināja naudu kabatā.

—    Ak tu esi šeit, — atmetusi galvu, sacīja madame Mantalīni.

—    Jā, mana sirds un dvēsele, esmu gan, — atsaucās laulātais draugs, nokrizdams ceļos un ar kaķēna rotaļīgumu mezdamies pakaļ zemē noripojušam soverēnam.

—    Esmu šeit, manas dvēseles līksme, šeit, uz Toma Tidlera zemes, un lasu kopā sasodīto zeltu un sudrabu.

—    Es kaunos par tevi, — gauži sašutusi sacīja madame Mantalīni.

—    Kaunies? Par mani, mans prieks? Mans prieks zina, ka valodiņa viņai rit sasodīti jauki un patīkami, bet ka tajā netrūkst arī savu draiskulīgu meliņu, — atsaucās misters Mantalīni. — Mans prieks zina, ka viņa nebūt nekaunas par savu pašas mīļoto mincīti.

Lai kādi apstākļi bija noveduši pie šāda iznākuma, nepalika ne mazāko šaubu, ka mīļotais mincītis tambrīžam nebija lāgā aprēķinājis savas laulātās draudzenes jūsmības apmērus. Par atbildi madame Mantalīni uzmeta vīram tikai nicinošu skatienu un, pievērsusies Ralfam, lūdza atvainot viņas uzmācību.

—    Kas pilnā mērā izskaidrojama, — viņa turpināja,

—    ar mistera Mantalīni pārlieku nepiedienīgo izturēšanos un viņa neiedomājami piedauzīgo uzvešanos.

—    Ar manu uzvešanos, mana nesalīdzināmā debesu manna?

—    Ar tavu gan, — atbildēja madame Mantalīni.

—    Taču es to nepieļaušu. Nepielaidīšu, ka mani izputina kāda cilvēka vieglprātība un izvirtība. Gribu pievērst mistera Niklbija uzmanību tai rīcībai, ko esmu nolēmusi izmantot pret tevi.

—    Nepievērsiet, lūdzama, manu uzmanību nekam, cienītā, — sacīja Ralfs. — Nokārtojiet savas attiecības paši, nokārtojiet tās paši!

—    Labi, bet man jālūdz no jums vismaz viens pakalpojums, — teica madame Mantalīni, — lai jūs noklausītos, ka darīšu viņam zināmu to, kas ir mana visciešākā apņemšanās… visciešākā apņemšanās, ser, — atkārtoja madame Mantalīni, uzmezdama vīram niknu skatienu.

—    Viņa sauks mani par seru! — iebrēcās Mantalīni.

—    Mani, kas viņu dievina ar vistrakāko kvēli! Viņa, kas ar savu valdzinājumu mani apvij kā šķīsta un gluži vai eņģeliska klaburčūska! Tad jau manas jūtas tiks pie» beigtas, viņa iegrūdis mani ellīgā postā.

—    Nerunājiet par jūtām, ser! — iebilda madame Mantalīni un apsēdusies uzgrieza vīram muguru. — Jūs par mani vispār nedomājat.

—    Es par tevi nedomājot, mana dvēsele! — kliedza misters Mantalīni.

—    Nē, — atbildēja viņa sieva.

Lai kā misters Mantalīni izpūlējās laulātajai draudzenei pieglaimoties, madame Mantalīni joprojām palika pie sava «nē» un teica to ar tik apņēmīgu un nelokāmu niknumu, ka misters Mantalīni beidzot patiešām apjuka. ' — Viņa vieglprātībai, mister Niklbij, — sacīja madame Mantalīni, vērsdamās pie Ralfa, kurš rokām aiz muguras sēdēja, atzvēlies krēslā, un vēroja jauko pārīti ar smaidu, kas pauda nebeidzamu un neizmērojamu nicinājumu,

—   viņa izšķērdībai nav nekādu robežu.

—    Nebūtu gan to domājis, — dzēlīgi sacīja Ralfs.

—    Ticiet man, mister Niklbij, tā tas ir, — apgalvoja madame Mantalīni. — Esmu tik nelaimīga! Dzīvoju mūžīgās bažās un mūžīgās grūtībās. Un arī tas, — teica madame Mantalīni, slaucīdama asaras, — nav pats ļaunākais. Šorīt viņš, atļauju neprasījis, no mana galda izvilcis vērtspapīrus.

Misters Mantalīni klusu iestenējās un aizpogāja bikšu kabatu.

—    Kopš mūsu iepriekšējām nedienām, — turpināja madame Mantalīni, — esmu spiesta stipri daudz maksāt mis Negai par to, ka uzņēmumam izmantojam viņas vārdu, un tāpēc nekādā ziņā nevaru ļaut vaļu viņa izšķērdibām. Tā kā ne mirkli nešaubos, ka viņš nācis taisni šurp, mister Niklbij, lai manis pieminētos vērtspapīrus pārvērstu naudā, un tā kā arī agrāk jūs ļoti bieži esat mums izlīdzējis un ļoti cieši esat ar mums saistīts šāda veida darījumos, gribu, lai jūs zinātu, kādu lēmumu mani piespiedusi pieņemt viņa rīcība.

Misters Mantalīni vēlreiz nostenējās, slēpdamies aiz sievas cepures, un, vienā acī iekniebis soverēnu, ar otru miedza Ralfam. Milzum veikli ticis galā ar šo priekšnesumu, viņš monētu ieslidināja kabatā un bezgalīgā nožēlā vēlreiz nostenējās.

—    Esmu nolēmusi, — sacīja madame Mantalīni, Ralfa sejā manīdama parādāmies nepacietības izpausmi, — ik pēc noteikta laika izmaksāt viņam zināmu summu.

—    Ko darīt, mans prieks? — ievaicājās misters Mantalīni, kas sievas vārdus likās īsti labi neizprotam.

—    Izmaksāt viņam, — lūkodamās Ralfā un ar gudru ziņu izvairīdamās uzmest vīram kaut mazāko skatienu, lai tā burvīgums nesašķobītu viņas apņēmību, sacīja madame Mantalīni, — izmaksāt viņam ik pēc noteikta laika zināmu naudas summu, un man jāteic — ja viņš gadā saņem simt divdesmit mārciņu apģērbam un kabatasnaudai, viņš var sevi uzskatīt par ļoti laimīgu cilvēku.

Ievērojot vissmalkāko pieklājību, misters Mantalīni gaidīja, kad dzirdēs noteiktā pabalsta lielumu, bet, kad tas sasniedza viņa ausis, viņš nometa zemē cepuri un spieķi un, izvilcis mutautu, ļāva vaļu savām jūtām izmisīgā kunkstienā.

—    Sasodīts! — viņš iebrēcās, strauji pielēkdams no krēsla un tikpat strauji atkrizdams tanī atpakaļ, tādējādi stipri satraukdams savu laulāto draudzeni. — Nevar būt! Tas ir tikai sasodīti drausms murgs. Tā nav īstenība. Nē!

Mierinādams sevi ar šādu pārliecību, misters Mantalīni aizvēra acis un pacietīgi gaidīja atmošanās brīdi.

—     Ļoti saprātīga doma, — vīpsnādams noteica Ralfs, — ja vien jūsu vīrs tai piekritīs, cienītā, un viņš, bez šaubām, tai piekritīs.

—    Sasodīts! — atskanot Ralfa balsij, iesaucās misters Mantalīni un atvēra acis. — Drausmīga īstenība! Viņa sēž te, manā priekšā. Te ir viņas stāva gleznās aprises, vai gan iespējams kļūdīties? — nav pasaulē nekā līdzīga! Abām grāfienēm vispār nebija nekādu aprišu, un atraitnei bija sasodītas aprises. Kāpēc gan viņa ir tik mokoši daiļa, ka pat tagad nespēju uz viņu dusmoties?

—    Par to tu vari pateikties pats sev, Alfred, — sacīja madame Mantalīni — joprojām pārmetoši, taču jau mazliet maigākā tonī.

—    Esmu sasodīts nelietis! — sauca misters Mantalīni, belzdams sev pa galvu. — Izmainījis soverēnu puspensos, piebēršu kabatas ar sīknaudu un noslīcināšos Temzā, bet uz viņu nedusmošos, pat tad ne, jo pa ceļam vēl iemetīšu viņai vēstuli, lai pateiktu, kur meklēt manu līķi. Dažas skaistas sievietes raudās, viņa smiesies, velns parāvis!

—    Alfred, tu ļaunais, ļaunais cilvēk! — sacīja madame Mantalīni un, iztēlodamās briesmīgo ainu, iešņukstējās.

—    Viņa mani sauc par ļaunu… mani… mani, kas viņas dēļ labprātīgi kļūs par sasodītu, mitru, slapju, pretīgu līķi! — brēca misters Mantalīni.

—    Tu zini, ka man sirds vai lūst, kad dzirdu tevi runājam kaut ko tamlīdzīgu, — sacīja madame Mantalīni.

—    Vai es varu dzīvot, ja man netic? — kliedza misters Mantalīni. — Vai es neesmu sacirtis savu sirdi ellīgi daudzos sīkos kriksīšos un visus tos citu pēc cita atdevis šai sasodīti pievilcīgajai mazajai valdzinātājai, un vai es varu dzīvot, ja viņa mani tur aizdomās? Pie velna, to es nevaru!

—    Pajautā misteram Niklbijam — vai manis minētā summa ir pieklājīga vai nav?

—: Negribu nekādas summas! — attrauca neremdināmais laulātais draugs. — Man nav vajadzīgas nekādas sasodītas noteiktas summas. Es gribu būt līķis!

Misteram Mantalīni atkārtojot liktenīgos draudus, madame Mantalīni sāka lauzīt rokas un lūdza Ralfu Niklbiju teikt savu vārdu; pēc pamatīgiem asaru un pārrunu plūdiem un pēc vairākiem mistera Mantalīni mēģinājumiem nokļūt līdz durvīm, lai taisnā ceļā padarītu sev galu, šo džentlmeni ar grūtībām izdevās piedabūt tiktāl, ka viņš nosolījās nekļūt par līķi. Panākusi tādu ievērojamu uzvaru, madame Mantalīni atkal ņēmās apspriest jautājumu par naudas izmaksu, un arī misters Mantalīni darīja to pašu, izmantodams gadījumu, lai apgalvotu, ka pilnām spēj iztikt ar maizi un ūdeni un staigāt skrandās, bet nekad nespēs paciest dzīvi, kas viņam uzveļ nepanesamo nastu — tās būtnes neuzticēšanos, kurai pieder viņa paļāvīgā un uzticīgā mīlestība. Sie vārdi no jauna izvilināja asaras madame Mantalīni acīs, kuras tikko bija sākušas vērties vaļā, lai saskatītu dažus mistera Mantalīni trūkumus, un, tikai mazliet pavērušās, it viegli varēja atkal aizvērties. Iznākums bija tāds, ka, gluži neatteikusies no jautājuma par zināmu naudas summu izmaksāšanu, madame Mantalīni pagaidām atlika tā galīgo atrisināšanu, un Ralfs pietiekami skaidri saprata, ka misters Mantalīni atguvis agrāko sparu mesties iepriekšējā bezrūpīgajā dzīvē un ka viņa iegrožošana un apspiešana vismaz uz kādu laiku tiek atlikta.

«Taču nekur tā nepaliks,» nodomāja Ralfs, «mīlestība — phē! — tas tikai trūka, lai es runātu puišeļu un skuķu valodā, — ātri izgaist, laigan tāda, kurai vienīgais dzinulis ir aizraušanās ar bārdainu ģīmi, kā šim te paviānam, varbūt noturas visilgāk, jo ir radusies aiz galīgas aklības un tiek uzturēta ar tīrām iedomām. Bet kas man par to — šie muļķi lej ūdeni uz manām dzirnavām, tāpēc lai dzīvo pēc sava prāta — un, jo ilgāk, jo labāk!»

Sls tīkamās domas Ralfam šaudījās prātā, kamēr viņa apceres objekti apmainījās maigiem glāstiem un mīlestības apliecinājumiem pilnā pārliecībā, ka viņus neviens nevēro.

—    Ja tev, mans dārgais, misteram Niklbijam nekas vairs nav sakāms, — teica madame Mantalīni, — mums ir laiks atvadīties. Manuprāt, mēs jau viņu tāpat esam pārlieku aizkavējuši.

Misters Mantalīni atbildēja, vispirms pāris reižu paplikšķinādams madame Mantalīni pa degunu, tad vārdos piebilzdams, ka viņam tiešām neesot vairāk nekā, ko sacīt.

—    Sasodīts! Tomēr ir gan, — viņš pēkšņi attapās un aizvilka Ralfu istabas kaktā. — Ir tāds jautājums sakarā ar jūsu draugu seru Malberiju. Sasodīti ērmota padarīšana, ka ne nobrīnīties!

—    Par ko jūs runājat? — apvaicājās Ralfs.

—    Un jūs, sasodīts, to nezināt? — atjautāja misters Mantalīni.

—    Avīzē izlasīju, ka vakarvakarā viņš izmests no kabrioleta, pamatīgi sasities un ka viņa dzīvībai draudot zināmas briesmas, — nesatricināmā mierā atbildēja Ralfs, — taču nekā īpaša es tur nesaskatu. Nelaimes gadījums nav nekāds brīnums, ja cilvēks dzīvo pārmēru vaļīgi un pēc pusdienām ķeras pie grožiem.

—    Te tev nu bija! — gari un spalgi nosvilpies, iesaucās misters Mantalīni. — Tātad jūs nezināt, kā tas īsti noticis!

—    Nē, ja tas nav tā, kā esmu to sapratis, — atbildēja Ralfs, nevērīgi paraustīdams plecus, it kā likdams vaicātājam saprast, ka notikušais viņam ir gluži vienaldzīgs.

—    Sasodīts, jūs mani pārsteidzat! — sauca Mantalīni.

Ralfs vēlreiz paraustīja plecus, sak, nav nekāda lielā

māka pārsteigt misteru Mantalīni, un uzmeta zīmīgu skatienu Ņūmenam Nogsam, kas pāris reižu parādījās aiz stiklotajām durvīm; tais reizēs, kad kantori apmeklēja neievērojami ļautiņi, Ņūmena pienākumos ietilpa izlikšanās, ka saimnieks zvanījis, lai viņš tos pavadītu līdz durvīm, — šādiem apmeklētājiem tas bija laipns mājiens, ka laiks iet projām.

—    Vai jūs zināt, — teica misters Mantalīni, satverdams Ralfu aiz pogas, — ka tas vispār nav nekāds nelaimes gadījums, bet gan ir bijis sasodīti drausmīgs,slepkavīgs uzbrukums, ko izdarījis jūsu brāļadēls?

—    Ko! — sažņaugdams dūres un kļūdams bāls kā kaļķis, ierēcās Ralfs.

—    Sasodīts, Niklbij, jūs taču esat tikpat bīstams kā viņš, — negaidīto dusmu izpausmes sabiedēts, noteica Mantalīni.

—    Turpiniet! — kliedza Ralfs. — Izsakiet visu, kas jums sakāms! Kas tur noticis? Kurš jums to stāstīja? Runājiet! — auroja Ralfs. — Vai jūs dzirdat, ko jums saka?

—    Sasodīts, Niklbij! — kāpdamies atpakaļ tuvāk sievai, sacīja misters Mantalīni. — Jūs nu gan esat viens ellīgi bīstams vecs ļaunais gars! Tā tak var līdz nāvei pārbiedēt manu dzīvību un dvēseli, manu mazo, burvīgo sieviņu, kad uzreiz krīt tādā trakā, šausmīgā, zvērīgā niknumā, velns parāvis!

—    Nieki, — pūlēdamies pasmaidīt, noteica Ralfs. — Tas ir tikai tāds paradums.

—    Sasodīti nepatīkams trakonama iemītnieku paradums, — sacīja misters Manlalīni un pacēla no grīdas savu spieķi.

Ralfs spiešus izspieda smaidu un vēlreiz apvaicājās, kur misters Mantalīni ņēmis šādas ziņas.

—    Ko Paika. Un tas ir viens jauks un patīkams zellis, īsts džentlmenis, — atbildēja Mantalīni. — Sasodīti patīkams un pirmšķirīgi veikls kā ķirmis.

—    Un ko viņš vēl sacīja? — raukdams pieri, vaicāja Ralfs.

—    Ka noticis šitā — jūsu brāļadēls ar seru Malberiju sastapies kādā kafijas namā, uzklupis tam sasodīti trakā niknumā, meties pakaļ uz ratiem, brēkdams, ka došoties tam līdzi uz mājām — kaut vai jāšus vai zirgam astē ieķēries —, iedauzījis seram ģīmi, sasodīti jauko ģīmi pat tā dabiskajā paskatā, pārbaidījis zirgu, izgrūdis no ratiem seru Malberiju un pats sevi un…

—    Un nosities? — acīm spīdot, viņu pārtrauca Ralfs.

—   Tiesa? Vai viņš ir beigts?

Mantalīni papurināja galvu.

—    Tfu tu! — novērsies norūca Ralfs. — Tātad nekas nav noticis. Pagaidiet, — viņš piebilda, atkal paceldams skatienu. — Viņš ir lauzis kāju vai roku vai izmežģījis plecu, vai satriecis atslēgas kaulu, vai sadragājis divas trīs ribas? Kaklu no karātavām viņš paglāba, bet nu sev par postu guvis sāpīgas, ilgi nedzīstošas brūces? Tiesa? Vismaz to taču jūs būsiet dzirdējis.

—    Nē, — atbildēja Mantalīni, vēlreiz pakratīdams galvu. — Ja nav sadauzījies tādos mazos gabaliņos, ka tos aizpūtis vējš, tad viņš nav cietis, jo aizgāja vienā mierā tik apmierināts kā… kā… kā sasodīts, — noteica Mantalīni, nespēdams rast piemērotu salīdzinājumu.

—    Un kāds… — mirkli vilcinājies, taujāja Ralfs,

—   kāds bijis strīda iemesls?

—    Jūs nu gan esat sasodīts viltnieks, — neslēpdams apbrīnu, sacīja misters Mantalīni, — neiedomājami blēdīgs, slīpēts, nepārspējams vecs lapsa… o, sasodīts! — izliekas nezinām, ka par iemeslu bijusi spulgace mazā brāļameita — visjaukākā, visdaiļākā, visburvīgākā…

—    Alfred! — iejaucās madame Mantalīni.

—    Viņai vienmēr ir taisnība, — mierinoši atsaucās misters Mantalīni, — kad viņa saka «laiks iet», tad arī ir laiks iet un viņa iet; un, kad nu viņa aizsoļos pa ielu

kopā ar savu sirdsāķīli, tad sievietes skaudīgi nosacTs: «Tai nu gan ir sasodīti glīts vīrs,» — un vīrieši sajūsmā sacīs: «Tam nu gan ir sasodīti glīta sieva,» — un kā vienām, tā otriem būs pilnīga taisnība, dieva, goda vārds, o, sasodīts!

Izteicis šīs un vēl dažas tikpat saprātīgas un gadījumam piemērotas piezīmes, misters Mantalīni noskūpstīja savu cimdu pirkstgalus, pamādams atvadu sveicienu Ralfam Niklbijam, un, paņēmis laulāto draudzeni zem rokas, cēli izveda to ārā.

—    Tā, tā, — atkritis krēslā, nomurmināja Ralfs, — šis sātans ir atkal norāvies no ķēdes un tālab vien piedzimis, lai ik uz soļa maisītos man pa kājām. Reiz viņš man piedraudēja, ka agri vai vēlu pienākšot atmaksas diena. Parūpēšos, lai viņš kļūtu īsts pareģis, jo šī diena patiešām pienāks.

—    Vai jūs esat mājās? — apvaicājās Ņūmens, pēkšņi pabāzis pa durvīm galvu.

—    Nē, — strupi atcirta Ralfs.

N'ūmens atvilka galvu atpakaļ, bet tad atkal pabāza to durvju spraugā.

—    Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka jūsu nav mājās? — viņš jautāja.

—    Ko šim stulbenim vajag? — īgni uzbrēca Ralfs.

—    Viņš gaida gandrīz kopš tā brīža, kad ienāca tie abi un droši vien ir dzirdējis jūsu balsi, un tas ari viss, — rokas berzēdams, atbildēja Ņfimens.

—    Kurš gaida? — noprasīja Ralfs, tikko uzklausītās ziņas un sava kantorista izaicinošās aukstasinības nokaitināts līdz baltkvēlei.

Nepieciešamību atbildēt aizstāja trešā apmeklētāja negaidītā parādīšanās — tā, par kuru nupat tika runāts .iri kurš pagrieza pret Ralfu Niklbiju vienu aci (jo viņam bija tikai viena acs), neskaitāmas reizes neveikli paklanījās un apsēdās atzveltenī, rokas uz ceļgaliem salicis un sēšanās procesa piepūlē īsās, melnās bikses uzrāvis tik augstu, ka tās tikko aizsedza garo zābaku atlokus.

—    Tas nu gan ir pārsteigums! — sacīja Ralfs, pievefsdains apmeklētājam skatienu un pētījoši to vērodams, ar smaida alēnu sejā. — Jūsu vaigu man būtu vajadzējis

, pazīt, mister Skvīrs.

—    Ak, — atbildēja šis godājamais vīrs, — jūs gan to būtu varējis pazīt labāk, ja nebūtu noticis viss, ko esmu pārdzīvojis. Noceliet to puišeli no augstā ķebļa kantora

dibenistabā un paaiciniet viņu šurp, ja nav iebildumu, godājamais! — teica Skvīrss, pievērsdamies Ņūmenam. • Aliā, viņš jau pats ir piecēlies! Mans dēls, ser, mazais Vckfords. Kāds viņš jums šķiet, ser, kā Doutboizas skolas ēdināšanas paraugs? Vai viņš aiz resnuma drīz neiesprūilis savās drāniņās, tā ka visas vīles pārsprāgs un pogas aizlidos pa gaisu? Tā tik ir miesiņa! — iesaucās Skvīrss, grozīdams zēnu uz visām pusēm, bikstīdams un dunkādams tā mīkstākās ķermeņa daļas, par lielu nepatiku savam dēlam un mantiniekam. — Rau, cik stingra, rau, cik (ieta! Diez vai atrastos kāda vietiņa, kur šim varētu iekniebt.

Lai cik labi arī būdams barots, māsters Skvīrss nepavisam neuzrādīja šādu apbrīnojamu miesas stāvokli, jo, kad tēva rādītājpirksts un īkšķis sakļāvās, lai uzskatāmi pierādītu izteikto atziņu, puika palaida spalgu brēcienu un visdabiskākā veidā ņēmās berzēt cietušo vielu.

—    Nu re, — mazliet samulsis noteica Skvīrss. — Drusku Irāpīja gan, bet tas ir tāpēc, ka mēs šorīt brokastojām agri un pabrokastis viņš vēl nav ēdis. Taču, kad zēns ir Ieturējis pusdienas, tad viņu pat durvīs nevar ievērt. Aplūkojiet šitās asaras, ser, — uzvaroši sacīja Skvīrss, kad māsters Vekfords noslaucīja acis savu svārciņu piedurknes aprocē, — tās taču ir taukainas!

—    Viņš nudien izskatās labi, — piekrita Ralfs, pašam vien zināmu iemeslu pēc gribēdams skolotājam izpatikt. — Kā klājas misis Skvīrsai un kā jums pašam?

—    Misis Skvīrsa, ser, — atsaucās Doutboizas skolas īpašnieks, — ir tāda pati kā allaž — māte visiem šitiem te puišeļiem un svētība, mierinājums un ielīksmojums ikvienam, kas viņu pazīst. Kāds no mūsu puikiņāin, labumu pārēdies, nolikās slimības cisās, kā jau viņiem tas mūžīgi gadās, un iedzīvojās augonī. Vajadzēja redzēt, kā viņa to izoperēja ar spalvu nazīti! Ak kungs! — sacīja Skvīrss, izdvesdams nopūtu un neskaitāmas reizes klanīdams galvu. — Kāds gods šī sieviete ir sabiedrībai!

Misters Skvīrss kādu ceturtdaļminūti nodevās atmiņām, it kā laulātās draudzenes izcilo īpašību pieminēšana būtu likusi viņa domām aiztraukties uz mierā dusošo Doutboizas ciemu pie Grītebridžas Jorkšīrā; tad viņš palūkojās Ralfā, kā gaidīdams, vai tas kaut ko neteiks.

—    Vai esat pilnām atkopies pēc tā nelieša uzbrukuma? — vaicāja Ralfs.

—    Ja vispār esmu atkopies, tad esmu atkopies tikai nupat, — atbildēja Skvlrss. — Biju caurcaurēm vienos zilumos un vātis, — viņš sacīja, vispirms pieskardamies matu saknēm, tad zābaku purngaliem, — no šitejienes līdz šitejienei. Etiķis un ietinamais papīrs — etiķis un ietinamais papīrs no rīta līdz vēlai naktij. Pa visu šo laiku manis aplipināšanai, domāt, tika izlietota kāda pusrise ietinamā papīra. Kad es virtuvē gulēju, noklāts ar plāksteriem kā tāds blāķis, varēja likties, ka tas ir vieniem vienīgiem vaidiem piebāzts un ietinamā papīrā ievīstīts milzu sainis. Vai es skaļi vaidēju, Vekford, vai arī vaidēju klusi? — pievērsdamies dēlam, vaicāja misters Skvīrss.

—    Skaļi, — atbildēja Vckfords.

—    Vai puikas bēdājās, redzēdami mani tādā šausmīgā stāvoklī, Vekford, vai arī priecājās? — aizkustinošā tonī apvaicājās misters Skvīrss.

—    Pr…

—    Ko? — iebļāvās Skvīrss, apšaudainies apkārt.

—    Bēdājās, — atbildēja dēls.

—    Ak tā! — sacīja Skvīrss, iecirzdams zēnam pamatīgu pļauku. — Nu, tad velc rokas laukā no kabatām un neštomies, ja tev ko jautā! Un netaisiet troksni, ser, džentlmeņa kantorī, vai arī es aizbēgšu no savas ģimenes un nekad vairs tur neatgriezīšos; kas notiks ar visiem šitiem mīļajiem puikiņām, kad, palaistiem plašajā pasaulē, tiem pietrūks viņu labākā drauga palīdzīgās rokas!

—    Vai jums bija vajadzīga ārsta palīdzība? — vaicāja Ralfs.

—    Ka tad, — atsaucās Skvīrss, — dakteris vel man izrakstīja brangu rēķinu, un tomēr es to samaksāju.

Ralfs sarauca uzacis tā, ka šī kustība varēja nozīmēt gan līdzjūtību, gan pārsteigumu. Kā sarunu biedram labpatika to saprast.

—    Jā, samaksāju līdz pēdējam fārtingam, — apgalvoja Skvīrss, acīmredzot pārāk labi apzinādamies, ar kādu vīru viņam ir darīšana, un necerēdams jautājumu iegrozīt tā, lai Ralfs apmaksātu kaut daļu no izdevumiem, — un tomēr mana kabata no tā ne drusku necifera.

—    Nemaz? — apvaicājās Ralfs.

—    Ne puspensa, — atbildēja Skvīrss. — Raugiet, pie• maksu par zēnu ārstēšanu mēs ņemam tanīs reizēs, kad

ārsts no tiesas ir nepieciešams, un arī tikai tad, ja esam droši par vecāku maksātspēju. Vai jums ir skaidrs?

—    Saprotu, — atbildēja Ralfs.

—    Brangi, — sacīja Skvīrss. — Tātad, kad mans rēķins bija pilns, mēs nolūkojām piecus puikiņus (tirgoņu dēlus — pārliecībā, ka par tiem samaksās), kas vēl nebija izslimojuši skarlatīnu, un vienu no tiem aizvedām Uz mājām, kur šitā slimība kādam jau bija piemetusies, un viņš aplipa; tad pārējos četrus nolikām gulēt kopā ar aplipušo, un arī tie aplipa; tad atnāca dakteris, ārstēja visus uzreiz, un manu lielo rēķinu mēs sadalījām uz galviņām un pievienojām viņu mazajiem rēķiniem, un vecāki tos apmaksāja. Ha, ha, ha!

—    Gudri izdomāts, — sacīja Ralfs, slepus vērodams skolotāju.

—    Kā gan citādi! — atsaucās Skvīrss. — Tā mēs darām vienmēr. Kad misis Skvīrsai nāca pasaulē mazais Vekfords, mēs pusduci puiku izlaidām cauri garajam klepum un visus izdevumus, arīdzan mēneša atalgojumu slimnieku kopējai, sadalījām starp tiem. Ha, lia, ha!

Ralfs nekad nesmējās, taču šai reizē viņš savu spēju robežās izdarīja mēģinājumu palaist kaut ko līdzīgu smiekliem un, nogaidījis, lai misters Skvīrss pēc sirds patikas izbauda savu amata joku, apvaicājās, kāda vajadzība to atvedusi uz pilsētu.

—    Tāda piņķerīga tiesas darīšana, — galvu kasīdams, atbildēja Skvīrss, — rīcība, ko viņi sauc par nolaidīgu izturēšanos pret bērnu. Nezinu, ko viņi grib panākt. Puikam tika dota vaļa ganīties tik labi, cik vien sirds kāro.

Ralfs likās nesaprotam.

—    Ganīties, — atkārtoja Skvīrss, paceldams balsi, jo viņam šķita — ja Ralfs kaut ko nesaprot, tad tam jābūt kurlam. — Ja kāds puiķelis sāk vārguļot, sirgt un ēd kā negribēdams, mēs mainām viņa ēdienkarti —katru dienu uz pāris stundām izlaižam ārā kaimiņu runkuļu laukā vai citureiz, ja sirdzējs ir īpaši nīkulīgs, pārmaiņus runkuļu laukā un burkānu dobē un ļaujam tam ēst, cik māgā lien. Visā grāfistē nav labākas zemes par to, kur ganījās sfjs stūrgalvīgais puika, un tomēr viņš ņem un saķer iesnas, samaitā vēderu un sazin ko vēl, bet viņa draugi uzsāk tiesas darbus pret mani! Kas to varēja iedomāties, — piemetināja Skvīrss, nepacietīgi sarosīdamies krēslā kā dziļi aizvainots cilvēks, — ka nepateicība dažu labu novedīs tik tālu, vai nav tiesa?

—    Nelāgs gadījums, nudien, — piekrita Ralfs.

—        Tā nu ir tīrā patiesība, ko jūs nupat pateicāt, — sacīja Skvīrss. — Nezi vai pasaulē ir kāds cilvēks, kas jaunatni mīlētu tā, kā to mīlu es. Pašlaik Doutboizas skolā nometināta jaunatne kopsummā par astoņsimt mārciņām gadā. Es būtu savācis šos veselu tūkstoš sešsimt mārciņu vērtībā, ja vien varētu tik daudzus sadabūt, un katras divdesmit mārciņas mīlētu tā, ka šai mīlestībai nebūtu ne gala, ne malas.

—    Vai esat apmeties tai pašā vietā? — apjautājās Ralfs.

—    Jā, mēs dzīvojam «Saracēņa galvā», — atbildēja Skvīrss, — un, tā kā līdz pusgada beigām palicis pavisam maz, mēs vēl kādu laiciņu tur uzturēsimies, kamēr es savākšu naudu un, jācer, arī dažus puikas. Mazo Vekfordu atvedu līdzi, lai viņu parādītu vecākiem un aizbildņiem. Šoreiz domāju viņu izmantot reklāmai. Paskatieties uz šo zēnu — tas ir mūsu audzēknis. Viņš tak ir viens īsts brīnums un rāda, kā bērni barojami!

—    Es gribētu ar jums pārmīt dažus vārdus, — teica Ralfs, jau labu brīdi runājis un klausījies gluži mehāniski, aizņemts ar savām paša domām.

—    Cik vien vārdus gribat, ser, — atsaucās Skvīrss.

—    Vekford, ej un paspēlējies kantora dibenistabā un nedauzies tik daudz apkārt, citādi vēl ņemsi un novājēsi, un tas nekam neder. Vai jums neatradīsies kaut kas tāds, ko sauc par diviem pensiem, mister Niklbij? — Skvīrss jautāja, šķindinādams pa svārku kabatu atslēgu saišķi un kaut ko murminādams par sudrabu viņa rīcībā.

—    Man… liekas, būs gan, — Joti lēni atbildēja Ralfs un, ilgi rakņājies pa vecā galda atvilktni, izņēma pensu, puspensu un divus fārtingus.

—    Tencinu, — sacīja Skvīrss, atdodams naudu dēlam.

—    Se! Ej nopērc sev augļu kūku — mistera Niklbija kantorists tev parādīs, kurp ejams, — tikai pērc labi treknu! Sviestmīklas kūkas, — piebilda Skvīrss, palaizdams māsteru Vekfordu un aizvērdams durvis, — padara viņam ādu spīdīgu, un vecāki domā, ka tā ir veselības pazīme.

So paskaidrojumu papildinājis ar īpaši daudznozīmīgu skatienu, misters Skvīrss pabīdīja krēslu tā, lai sēdeiu Ralfam Niklbijam pretī un atrastos tam pietiekami tuvu; nolicis krēslu pilnīgi sev pa prātam, viņš apsēdās.

—    Klausieties, ko es teikšu! — sacīja Ralfs, mazliet paliecies uz priekšu.

Skvīrss pamāja.

—    Nespēju iedomāties, — iesāka Ralfs, — ka jūs esat

tSds stulbenis, lai mī|uprāt piedotu vai aizmirstu pret titns pastrādātos varasdarbus un nelietību, kas tiem se(oja.

—    Lika druscīt pagaidīt! — skābi attrauca Skvīrss.

—        Vai palaistu garam izdevību, lai atmaksātu ar procentiem, ja tāda jums gadītos, — teica Ralfs.

—        Parādiet man šādu izdevību, tad palūkosimies, — atbildēja Skvīrss.

—         Vai tas ir iemesls, kāpēc esat ieradies pie manis? — jautāja Ralfs, ieskatīdamies skolotājam sejā.

—    N-n-nē, gluži tā vis nav, — atbildēja Skvīrss.

—    Biju gan domājis, ka varbūtās jūsu spēkos būtu piešķirt man ne tikai to sīkumu, ko atsūtījāt, bet vēl kādu mazu kompensāciju …

—    Ak tā! — pārtraukdams Skvīrsu, iesaucās Ralfs.

—   Varat neturpināt.

Pēc pailga klusuma, ko Ralfs pavadīja, it kā dzijās pārdomās iegrimis, viņš iejautājās:

—    Kurš ir tas zēns, ko viņš aizveda sev līdzi?

Skvīrss nosauca vārdu.

—        Vai viņš ir mazs vai liels, veselīgs vai slimīgs, paklausīgs vai grūti audzināms? Runājiet! — uzsauca Ralfs.

—         Nekāds mazais vis nav, — atbildēja Skvīrss, — tas ir, nekāds mazais, ja ņem vērā, tā teikt, ka vēl puika, vai zināt.

—        Tātad, cik noprotu, nekāds bērns viņš vairs nav? — Ralfs viņu pārtrauca.

—         Nu jā, — mundri atsaucās Skvīrss, it kā pēc šāda mājiena juzdams atvieglojumu, — viņam var būt tā ap divdesmit. Tiem, kas viņu nepazīst, viņš neliksies tik vecs, jo viņam šiten te druscīt trūkst. — Skvīrss pieskārās sev pie pieres. — Visi nav mājās, lai cik iigi jūs dauzītu.

—         Un jūs laikam taču dauzījāt itin bieži, — norūca Ralfs.

—    Bieži gan, — pasmīnēdams atbildēja Skvīrss.

—         Vēstulē apliecinādams, ka esat saņēmis šo sīkumu, kā jums labpatika izteikties, — sacīja Ralfs, — jūs rakstījāt, ka draugi viņu sen jau pametuši un ka jums nav ne mazākā pieturas punkta, ne pēdu, pēc kurām noskaidrot, kas viņš tāds ir. Vai tas ir tiesa?

—         Dievamžēl tiesa gan! — atteica Skvīrss, kļūdams jo bezrūpīgāks un vaļīgāks, jo vairāk Ralfs taujādams zaudēja savaldību. — Ir pagājuši četrpadsmit gadi, kā manā grāmatā ierakstīts, kopš kāds svešinieks vēlā rudens vakarā viņu atveda pie manis un tur arī pameta, samaksājis uz priekšu par pirmo ceturksni piecas mārciņas un piecus šiliņus. Tambrižam puikam varēja būt kādi pieci vai seši gadi, vairāk ne.

—    Kas vēl jums par viņu ir zināms? — noprasīja Ralfs.

—    Par nožēlošanu, man jāteic, ka ellīgi maz, — atbildēja Skvīrss. — Naudu maksāja sešus vai septiņus gadus, un ar to pašu bija cauri. Viņš, tas puisietis, atstāja savu Londonas adresi, bet, kad radās pēc tās vajadzība, neviens, pats par sevi saprotams, neko par viņu nezināja. Tā nu es to puiku paturēju aiz … aiz …

—    Žēlsirdības? — vēsi viņu pamudināja Ralfs.

—    Aiz žēlsirdības, kā tad, — ceļgalus berzēdams, piekrita Skvīrss, — un, kad nu tāds beidzot kļūst savā ziņā noderīgs, uzrodas šitas jaunais neģēlis Niklbijs un aizved viņu projām. Bet pats nejēdzīgākais un čābiskākais visā šai padarīšanā ir tas, — turpināja Skvīrss, klusinādams balsi un pievilkdams krēslu vēl tuvāk Ralfam,

—   ka taisni pēdējā laikā par to puiku ir sākuši interesēties; ne jau taisni pie manis, bet tā riņķī un apkārt pie ciema iedzīvotājiem. Tā nu tagadīt, kad man beidzot varbūt tiktu samaksāts parāds un varbūt, kas zina — kaut kas tāds mūsu amatā ir noticis arīdzan agrāk —, pasniegta piedevām vēl kāda dāvana, ja palaimējas puiku nodot pie fermera vai aizlaist uz jūru, lai šis nekad vairs neatgrieztos un neapkaunotu savus vecākus, jo gadās, ka ir ārlaulības bērns tāpatās kā daudzi mūsu audzēkņi… nolāpīts, tas nelietis Niklbijs gaišā dienas laikā šo pievāc un apstrādā manu kabatu tikpat kā lielceļa laupītājs.

—    Drīz mēs abi nokārtosim ar viņu rēķinus, — sacīja Ralfs, uzlikdams roku Jorkšīras skolotājam uz elkoņa.

—    Rēķinus! — kā atbalss atsaucās Skvīrss. — Ak, es labprāt vēl aizdotu viņam priekšdienām, lai norēķinās, kad varēs. Gribētos tikai, lai misis Skvirsa dabū viņu savos nagos. Žēlīgais dievs! Viņa to piebeigtu, mister Niklbij. Ka nemetas, tas viņai tikpat kā «āmen» baznīcā.

—    Par to mēs vēl kādreiz parunāsim, — teica Ralfs:

—    Man ir vajadzīgs laiks, lai visu apdomātu. Ievainot viņu, tēmējot viņa jūtās un cēlajās tieksmēs… Ja varētu

, dot triecienu, izmantojot to zēnu …

—    Dodiet, kādu triecienu vien vēlaties, ser, — Skvīrss viņu pārtrauca, — tikai sitiet labi dūšīgi, vairāk neko!

Nu, tad norunāts, un ar labu rītu! Ei! — noņemiet puisēna cepuri no vadža un noceliet viņu no ķeb]a — vai dzirdat?

Izbļāvis šīs pavēles pār Ņūmenu Nogsu, misters Skvīrss devās uz kantora dibenistabu un tēvišķā rūpībā uzmauca puisēnam galvā cepuri, bet Ņūmens ar rakstāmspalvu aiz nuss stīvs un nekustīgs sēdēja uz sava ķebļa, izbrīnā blenzdams lāgiem uz tēvu, lāgiem uz dēlu.

—    Patīkams zēns, vai ne? — ievaicājās Skvīrss, mazliet piešķiebis galvu, un atkāpās līdz rakstāmpultij, lai labāk novērtētu mazā Vekforda proporcijas.

—    Ļoti, — piekrita Ņūmens.

—    Dikti jauks tuklums, vai ne? — turpināja Skvīrss. — Viņa tauciņu pietiktu divdesmit puikām kā likts.

—     Noteikti! — atsaucās Ņūmens, piebāzdams savu seju gluži klāt Skvīrsa ģīmim. — Viņam patiešām … tauciņu pietiktu divdesmitiem — nē, vairāk! Viņš tos savācis no visiem. Lai dievs stāv klāt pārējiem! Ha, ha! Ak kungs!

Izkliedzis šos saraustītos vērojumus, Ņūmens noliecās pār rakstāmpulti un ņēmās apbrīnojamā ātrumā rakstīt.

—    Ei, ko sitas cilvēks grib sacīt? — mezdamies sarkans, iesaucās Skvīrss. — Vai viņš nav piedzēries?

Ņūmens neatbildēja.

—    Vai viņš varbūtās ir traks? — apprasījās Skvīrss.

Taču Ņūmens joprojām izlikās nevienu nemanām, it kā

istabā atrastos viens pats, un tā nu misteram Skvīrsam atlika sevi mierināt, izsakot domu, ka Ņūmens ir gan piedzēries, gan traks, un pēc šiem atvadu vārdiem viņš paņēma savu daudzsološo dēlu aiz rokas un devās projām.

Jo vairāk Ralfs Niklbijs apzinājās aizvien pieaugošo, paša negribēto patiku pret Keitu, jo niknāks vērtās viņa pretīgums pret Nikolasu. Iespējams, ka, tieši sliekdamies izlīdzināt vājību pret vienu cilvēku, viņš uzskatīja par nepieciešamu jo sparīgāk ienīst kādu citu, vismaz tā šķita veidojamies viņa jūtas. Tikt izaicinātam un nicinātam, Keitas acīs iztēlotam visnetīkamākajās un riebīgākajās krāsās, zināt, ka meiteni musina viņu nīst un nievāt, vairīties no viņa pieskāriena kā no sērgas un no viņa sabiedrības kā no negoda, — to visu zināt, turklāt vēl zināt, ka visa rosinātājs ir tas pats nabagu radu puišelis, kas jau pirmajā tikšanās dienā bija ņēmis viņu uz zoba un kopš tā brīža atklāti un pārdroši griezis viņam krūti pretī, — tas Ralfa slepus loloto naidīgumu nokveldināja līdz tādam ļaunumam, ka viņš uzdrošinātos izmantot

jebkura līdzekli tā apmierināšanai, ja vien spētu saskatīt tūlītējas atmaksas iespēju.

Taču, par laimi Nikolasam, Ralfs šādu iespēju nesaskatīja, un, kaut arī viņš gudroja līdz pat vakaram un, noņemdamies ar dienišķajiem veikala plāniem un darījumiem, neizlaida no prata šo kaitinošo kavēkli savā dzīves ce|ā, pienāca nakts, un Ralfs joprojām nokāvās ar to pašu, nespēdams atkratīties no neauglīgajām pārdomām.

—    Kad mans brālis bija viņa vecumā, — sacīja Ralfs, — mūs abus sāka salīdzināt. Vienmēr man par Jaunu. Viņš bija laipns, devīgs, drosmīgs un jautrs, es — izmanīgs sīkstulis, kam dzīslās tik tikko rit aukstas asinis, kas nepazīst citu kaisli kā krāšanu un ko tirda vienvjenigas alkas — mantrausība. Tas viss man atausa atmiņā, kad pirmoreiz ieraudzīju šo pienapuiku, bet tagad es to atceros pavisam labi.

Ralfs saplosīja Nikolasa vēstuli smalkās driskās un, pats ar sevi runādamies, izsvaidīja tās pa visu istabu.

—    Kad es nododos šādām atmiņām, — Ralfs turpināja, rūgti pasmaidīdams, — tās veselām gūzmām mācas man virsū no visām pusēm. Tā kā šai pasaulē ir cilvēki, kas izliekas nicinām naudas varu, man jāmēģina tiem parādīt, kāda ir šī vara.

Un, ieslīgdams tīksmā jutoņā, kas noskaņoja uz dusu, Ralfs Niklbijs devās pie miera.

XXXV NODAĻA

Smaiks tiek stādīts priekšā misis Niktbijai un Keitai.

Nikolass iegūst jaunus paziņas.

Ģimenei rādās sākamies gaišākas dienas.

Iekārtojis māti un māsu labsirdīgās miniatūru gleznotājas dzīvoklī un pārliecinājies, ka sera MaIbērija Moka dzīvībai briesmas nedraud, Nikolass pievērsās domām par nabaga Srnaiku, kas, pabrokastojis kopā ar Ņūmēriu Nogsu, nomākts palika sēžam šā lādzīgā cilvēka miteklī, neremdināmā satraukumā gaidīdams turpmākas vēstis par ' savu labvēli.

«Tā kā viņš piederēs pie mūsu mazās saimes, lai kur mēs apmestos un lai kā iegrozītos mūsu liktenis,» Niko-

I.iss domāja, «nabaga zēns man jāstāda priekšā, kā pieklājas. Māte un māsa izturēsies pret Smaiku laipni viņa naša dēļ, un, ja arī šī laipnība nebūs tāda, kā man griIk'Ios, savu labvēlību viņas nekādā ziņā neliegs vismaz manis dēļ.»

Nikolass domās sacīja «viņas», lai gan īsteni raizes sagādāja tikai viena no abām. Par Keitu Nikolass jutās drošs, toties pazina mātes dīvainības 'un nebija gluži pārliecināts, ka Smaikam izdosies iemantot misis Niklbijas labvēlību.

«Tomēr māte noteikti viņu iemīlēs, sapratusi, cik viņš ir uzticīgs,» Nikolass nodomāja, dodamies savās labdarības gaitās, «un, tā kā šo atklājumu viņai vajadzēs izdarīt ļoti drīz, Smaika pārbaudījumu laiks būs gaužām īss.»

—    Es jau baidījos, vai tikai jūs neesat iekūlies jaunās nepatikšanās, — bezgala ielīksmots par drauga atgriešanos, sacīja Smaiks. — Laiks šķita velkamies tik gausi, ka es sāku bažīties, vai nebūsiet pazudis.

—    Pazudis! — līksmi atsaucās Nikolass. — Tik viegli jūs no manis vaļā vis netiksiet, ticiet man! Es uzpeldēšu virs ūdens vēl tūkstošiem reižu, un, jo dziļāk mani gremdēs, jo ātrāk es izniršu, Smaik. Bet tagad iesim, mans. pienākums ir nogādāt jūs mājās.

—    Mājās! — bikli kāpdamies atpakaļ, izstomīja Smaiks.

—    Nu jā, — atbildēja Nikolass, paņemdams Smaiku zem rokas. — Kāpēc gan ne?

—    Kādreiz es to cerēju, — sacīja Smaiks, — dienu un nakti, dienu un nakti, daudzus gadus. Ilgojos pēc mājām, līdz paguru un aiz bēdām sanīku, bet tagad …

—    Kas ir tagad? — vaicāja Nikolass, laipni ielūkodamies Smaikam acīs. — Kas ir tagad, draudziņ?

—    Es nešķirtos no jums ne par kādām mājām visā pasaulē, — spiezdams Nikolasam roku, atbildēja Smaiks. — Tikai lai dotos uz vienām mājām, tikai uz vienām. Līdz vecumam es nenodzīvošu, bet, ja jūsu rokas guldītu mani kapā un pirms nāves es zinātu, ka reizēm atnāksiet pie manas kapa kopiņas un pievērsīsiet tai savu laipno sināidu — jaukā vasaras dienā, kad viss ir tik dzīvs… neVis miris kā es… es varētu aiziet uz šīm mājām, gandrīz nevienu asaru nenobirdinādams.

—    Kāpēc jūs tā runājat, nabaga zēn, ja dzīve kopā ar mani jums šķiet laimīga? — jautāja Nikolass.

—    Tāpēc, ka tad mainītos es, nevis tie cilvēki, kas man ir tuvi. Un, ja viņi mani aizmirstu, es to nekad neuzzinātu, — atbildēja Smaiks. — Kapsētā mēs visi esam vienādi, bet šeit neviens nav tāds kā es. Esmu nožēlojams radījums un pats to apzinos.

—    Jūs esat mu|ķīgs aplamnieks, Smaik, — mundri sacīja Nikolass. — Ja gribējāt teikt to, tad esmu ar jums vienisprātis. Vai gan šādā bēdīgā izskatā var rādīties dāmu sabiedrībā? Manai skaistajai māsai, par kuru jūs mani tik bieži esat iztaujājis? Tad tāds ir jūsu jorkšīriešu galantums! Kauns gan! Kauns!

Smaiks atplauka un pasmaidīja.

—    Kad es runāju par mājām, — turpināja Nikolass, — es runāju par savām mājām, kuras, saprotams, ir arī jūsējās. Ja runa būtu par četrām sienām un jumtu virs galvas, dievs zina, cik grūti man nāktos pasacīt, kur tās atrodas, taču es domāju pavisam ko citu. Kad runāju par mājām, es runāju par vietu, kur, nerazdamas labāku patvērumu, apmetušās tās, ko mīlu, un, kaut šī vieta būtu čigānu telts vai siena šķūnis, es tomēr to sauktu tai pašā cildenajā vārdā. Tātad dosimies turp, kur šobrīd ir manas mājas, — un, lai cik satraucošs jums viss liktos, šīs mājas nespēs jūs sabiedēt ne ar lielumu, ne krāšņumu!

To pateicis, Nikolass ņēma draugu aiz rokas un, joprojām ar runām pūlēdamies Smaiku nomierināt un pa ce|am rādīdams visu, kas spētu to saistīt un izklaidēt, devās uz mis La Krīvi māju.

—    Tas, Keita, ir mans uzticamais draugs un ceļabiedrs, — sacīja Nikolass, ieejot istabā, kur māsa sēdēja viena, — par kuru tev esmu stāstījis.

Sākumā nabaga Smaiks aiz bailēm un kautrības nezināja, kur acis likt, bet Keita izturējās tik laipni un tādā maigā balsī pavēstīja, cik ļoti viņai pēc visa, ko brālis stāstījis, gribējies zēnu redzēt un cik pateicīga viņa jūtoties par tā atbalstu Nikolasam abu pārciestajos grūtajos pārbaudījumos, — ka Smaikam uzmācās šaubas — liet asaras vai ne, un viņš tāpēc sadulba vēl vairāk. Tomēr nabadziņam izdevās aizlauztā balsī izspiest, ka Nikolass esot viņa vienīgais draugs un ka viņš labprāt atdotu dzīvību, lai tam palīdzētu, bet Keita, lai cik laipna un vērīga arī būdama, likās galīgi nemanām zēna mokas un mulsumu, tā ka viņš gandrīz tūdaļ atguva mundrumu un • jutās gluži kā mājās.

Pēcāk ienāca mis La Krīvi, un arī tai vajadzēja Smaiku stādīt priekšā. Un mis La Krīvi bija tikpat laipna, turklāt brīnum runīga, taču viņa vērsās nevis pie Smaika,

Jo tad viņš atkal apjuktu, bet gan pie Nikolasa un tā māsas. Pēc brītiņa viņa lāgiem uzrunāja arī Smaiku, apvaicādamās, vai viņš spējot spriest par līdzīgumu izskatā un vai viņam tur tā glezna istabas kaktā liekoties līdzīga viņai, un vai nebūtu bijis labāk, ja viņa sevi būtu attēlojusi desmit gadus jaunāku, un vai, tā kopumā spriežot, viņam nešķietot, ka jaunas lēdijas ne tikvien bildēs, bet arī dzīvē izskatoties krietni vien daiļākas nekā vecas lēdijas; mis La Krīvi jokoja un runāja dažādas asprātības tik labsirdīgi un jautri, ka Smalks klusībā nosprieda — viņa ir jaukākā lēdija, kādu viņš jebkad sastapis, pat jaukāka par mis Gradenu no mistera Vinsenta Kramlsa teātra, un tā patiešām bija jauka lēdija un runāja ja ne vairāk, tad vismaz skaļāk nekā mis La Krīvi.

Beidzot durvis atvērās vēlreiz un istabā ienāca vecāka lēdija sērās, un Nikolass, mīļi noskūpstījis sērās ģērbušos lēdiju un uzrunājis par māti, aizveda viņu pie krēsla, nt> kura, lēdijai ienākot istabā, bija piecēlies Smaiks.

—    Tu allaž esi bijusi labsirdīga un vēlējusies sniegt palīdzību tiem, kam klājas grūti, mīļo māt, — sacīja Nikolass, — tāpēc zinu, ka neliegsi savu labvēlību arī Šim jauneklim.

—    Katrā ziņā, manu mīļo Nikolas, — atbildēja misis Niklbija, cieši lūkodamās jaunajā draugā un palocīdamās cēlāk, nekā šai gadījumā pienāktos, — katrā ziņā ikvienam tavam draugam ir tiesības — un tā tam, dabiski, vajag būt, un tā, protams, jābūt, — ir tiesības saņemt no manis laipnību, un man, protams, ir ļoti liels prieks iepazīties ar cilvēkiem, ar kuriem tu kaut kādā ziņā esi saistīts. Par to nevar būt nekādu šaubu, ne mazāko, nepavisam arī ne, — teica misis Niklbija. — Un tomēr man jāteic, Nikolas, mans dārgais, kā allaž sacīju tavam nabaga nelaiķa tētim, kad viņš atveda džentlmeņus uz pusdienām un mājās nekā nebija, — ja viņš būtu atnācis aizvakar… nē. es, protams, nerunāju par aizvakarējo dienu, man laikam gan nācās sacīt — aizpērnajā gadā … mēs būtu varējuši viņu uzņemt labāk.

•Izteikusi šo piezīmi, misis Niklbija pievērsās meitai, Skaļā čukstā apvaicādamās, vai džentlmenis domājot palikt arī pa nakti.

—    Tāpēc, Keila, mana dārgā, ja viņš paliek, — sacīja misis Niklbija, — es neredzu iespēju, kur viņu varētu guldināt, un tā ir tīra patiesība.

Keita gracioziem solīšiem piegāja mātei klāt un, neizrādīdama ne mazāko īgnumu, ne dusmas, iečukstēja tai ausī pāris vārdu.

—    Vai, Keita, mana dārgā, — saraudamās iesaucās misis Niklbija, — kā tu mani kutini! Bez šaubām, es saprotu, mīļumiņ, bez tavas teikšanas, es taču to pašu sacīju Nikolasam, un es patiešām ļoti priecājos. Nikolas, mans dārgais, — piebilda misis Niklbija, mainīdama izturēšanos un vairs nelikdamās tik nepieejama, — tu vēl neesi teicis, kā tavu draugu sauc.

—    Viņa vārds, māt, — atbildēja Nikolass, — ir Smaiks.

Neviens nebūtu spējis paredzēt šā paziņojuma sekas,

taču, kolīdz vārds tika izsacīts, misis Niklbija atkrita krēslā un pārplūda asarām.

—     Kas noticis? — iesaucās Nikolass, mezdamies mātei klāt.

—    Tas skan tik līdzīgi Paikam! — raudādama sacīja misis Niklbija. — Tik ļoti līdzīgi Paikam! Ak, nerunājiet ne vārda — tūliņ man kļūs labāk.

Izrādījusi iespējamās elpas trūkuma pazīmes visās tā pakāpēs un izdzērusi apmēram tējkaroti ūdens no pilnas glāzes un pārpalikumu izšļakstinājusi, misis Niklbija jutās tiešām labāk un, vārgi smaidīdama, ieteicās, ka viņa laikam gan izturējusies visai ģeķīgi.

—     Sāds vājums mūsu ģimenē ir iedzimts, — sacīja misis Niklbija, — tā ka, saprotams, mani par to nevar nopelt. Tava vecmāmiņa, Keit, bija tieši tāda pati — uz mata. Vismazākais satraukums, visniecīgākais pārsteigums — un viņa tūliņ krita ģībonī. Reizi no reizes dzirdēju viņu stāstām, ka jau agrā jaunībā, vēl pirms iziešanas pie vīra, kādudien, iegriežoties gar stūri Oksfordslrītā, viņa ieskrējusi tieši krūtīs savam frizierim, kas acīmredzot bēdzis no lāča; šādas tikšanās pēkšņuma pārsteigta, viņa tūdaļ kritusi ģībonī. Tomēr pagaidiet, — piebilda misis Niklbija, apklusdama, lai mirkli pārdomātu. — Ļaujiet atminēties, kā tas īsti bija. Vai frizieris bēga no lāča vai lācis — no friziera. Tā uzreiz nudien nespēju atcerēties, bet frizieris bijis ļoti glīts cilvēks, to nu es zinu, un uzvedies kā īsts džentlmenis, tā ka tam ar šo stāstu nav nekāda sakara.

Kopš brīža, kad misis Niklbija, pašai nemanot, bija . iegrimusi pagātnes apcerē, viņas garastāvoklis pamazām uzlabojās, un, sarunā viegli pārslīdēdama no temata uz tematu, viņa izstāstīja vēl dažādus ar to brīdi tikpat cieši saistītus notikumus.

—     Misters Sinaiks tātad nāk no Jorkšlras, mans dārgais? — pēc pusdienām, krietnu mirkli klusējusi, apvaicājas misis Niklbija.

—     Tieši tā, māt, — atbildēja Nikolass. — Redzu, ka neesi aizmirsusi viņa skumjo dzīvesstāstu.

—     Apžēliņ, nē! — atsaucās misis Niklbija. — Jā, skumjš, nudien! Vai jums, mister Smaik, nav gadījies pusdienot pie Grimbliem Grimblu muižā, tas ir kaut kur Nortraidingā? — pievērsdamas Smaikam, apvaicājās krietnā lēdija. — Ļoti lepns cilvēks šis sers Tomass Grimbls, un viņam ir sešas burvīgas pieaugušas meitas un pats brīnišķīgākais parks visā grāfistē.

—     Mīļo māt! — pārsteigts iejaucās Nikolass. — Vai tu domā, ka nelaimīgam bārenim Jorkšīras skolā apkaimes dižmaņi un muižnieki piesūta daudz ielūgumu?

—     Patiešām, dārgais, nesaprotu, kas tur būtu tik sevišķs, — teica misis Niklbija. — Atminos, kad es gāju skolā, vismaz divas reizes pusgadā braucu pie Hokinsiem Tontonveilā, un tie ir daudz bagātāki par Grimbliem un, apprecinot bērnus, saradojušies ar viņiem, tā ka tu pats redzi — tas galu galā nav nemaz tik neiespējami.

Tik spīdoši pievārējusi Nikolasu, misis Niklbija pēkšņi vairs nekādi nespēja atminēties Smaika uzvārdu un neatlaidīgi sāka to godāt par misteru Slemonsu, savu aizmāršību aizbildinādama ar apbrīnojamo līdzību šo vārdu skanējumā, jo abi sākas ar «s» un abiem pa vidu ir vēl «m». Bet, ja šai ziņā, iespējams, varēja rasties kādas šaubas, nekādu šaubu nebija par to, ka Smaiks ir apbrīnojams klausitājs, un tas ārkārtīgi ietekmēja labu attiecību iedibināšanos un rosināja misis Niklbiju izsacīt visaugstāko atzinību par jaunekja raksturu un uzvedību.

Tā mazais pulciņš palika kopā vislabākajās un draudzīgākajās attiecībās līdz pirmdienas rītam, kad Nikolass uz īsu brīdi to pameta, lai nopietni apsvērtu savu stāvokli un, ja izdosies, atrastu kādu nodarbošanos, kas dotu iespēju pabalstīt tos, kuri ir pilnīgi atkarīgi no viņa pūliņiem.

/ Vairākiem lāgiem viņam prātā iešāvās misters Kramlss, taču, kaut gan Keitai bija izstāstīts viss par viņa attiecībām ar šo džentlmeni, māte nezināja nekā, un Nikolass paredzēja neskaitāmus ķīvīgus iebildumus, ja lūkos līdzekļus iztikai nopelnīt uz skatuves. Atradās arī nopietnāki iemesli, kas liedza viņam atgriezties pie šāda dzīvesveida. Pat ja neņemtu vērā trūcīgos un nedrošos ienākumus un

viņa paša dziļo pārliecību, ka nav nekādu cerību kādreiz gūt ievērību pat kā provinces aktierim, vai viņš varēja vadāt māsu no pilsētas uz pilsētu, no ciema uz ciemu un liegt viņai jebkuru sabiedrību, dodot iespēju bez jelkādas izvēles tikties vienīgi ar tiem cilvēkiem, ar kuriem viņš būs spiests biedroties?

—    Tas nekam neder, — papurinājis galvu, noteica Nikolass, — Jāizmēģina kaut kas cits.

Pieņemt šo lēmumu bija vieglāk nekā to izpildīt. Ar nelielo dzīves pieredzi, ko Nikolass bija iemantojis šai īsajā pārbaudījumu laikā, ar grūti apvaldāmo straujumu un pārsteidzību (īpašībām, kas viņa gados ir gluži dabiskas), ar gaužām plāno naudasmaku un vēl jo niecīgāko draugu pulciņu — ko viņš varēja iesākt?

—    Kas ir, ir, — noteica Nikolass. — Pamēģināšu vēlreiz tai darba kantorī.

Ašu soli dodamies ceļā, Nikolass pasmaidīja par sevi, jo pirms brīža bija klusībā nosodījis savu pārsteidzību. Tomēr pasmiešanās par sevi nemazināja jaunekļa apņēmību, un viņš devās uz priekšu, katrā mērķim tuvinošā soli iztēlodamies dažnedažādas spīdošas iespējamības un pastarpām arī neiespējamības un gluži pamatoti juzdamies laimīgs, ka ir apveltīts ar tik mundru un dzīvīgu temperamentu.

Kantoris likās tieši tāds pats kā tai dienā, kad viņš tur bija iegriezies iepriekšējo reizi, un pat agrāk redzētajiem sludinājumiem logā bija pievienojušies tikai pāris jaunu paziņojumu. Tiem pašiem nevainojamajiem saimniekiem un saimniecēm vajadzēja tikumīgus kalpotājus, un tiem pašiem tikumīgajiem kalpotājiem vajadzēja tos pašus nevainojamos saimniekus un saimnieces, tām pašām lieliskajām muižām tika meklēti kapitāla ieguldījumi, un tie paši milzīgie kapitāli meklēja muižas, kur tikt ieguldītiem, īsi sakot, bija dotas tās pašas iespējas jebkuram cilvēkam, kas gribēja tikt pie pārticības. Taču pats pārliecinošākais nacionā.lās labklājības pierādījums bija tas, ka tik ilgi nav atradušies cilvēki, kas izmantotu šīs priekšrocības.

Kad Nikolass apstājās, lai ieskatītos logā, arī kāds vecs džentlmenis nostājās turpat blakus; laizdams ska> tienu pāri loga rūtij no kreisās uz labo pusi, vai neatradīsies kāds izcils sludinājums, kas noderētu viņa vajadzībām, Nikolass pamanīja veco džentlmeni un neviļus novērsa skatienu no loga, lai vērīgāk aplūkotu pienācēju.

Tas bija drukns večuks platos, zilos svārkos, tik ērtos, ka viduklis palika nemanāms, tuklos stilbus apņēma pelēkas īsās bikses un augstas getras, bet galvu aizsargāja balta plakandibena cepure — tāda, kādas parasti valkā pārtikuši lopkopji. Svārki bija aizpogāti, un brangais dubultzods ar bedrīti atdusējās uz baltā kaklauta krokām — ne jau uz kādas no jūsu cieti sastīvinātajām kaklasaitēm, kas var novest līdz triekai, bet uz jauka, ērta, vecmodīga kaklauta, ar kuru cilvēks var likties gultā, nebaidīdamies no nepatikšanām. Taču vairāk par visu Nikolasa uzmanību saistija vecā džentlmeņa acis — nemūžam neredzētas, dzidras, dzirkstījošas, godīgas, līksmas un laimīgas acis. Džentlmenis stāvēja, skatienu mazliet pacēlis, vienu roku aiz svārku malas aizbāzis, ar otru pirkstos virpinādams vecmodīgu zelta pulksteņa važiņu; galva bija noliekta sānis un cepure noslīgusi vairāk uz sāniem nekā galva (taču tā acīmredzot bija lirā nejaušība, nevis īpašs cepures valkāšanas veids), bet lūpās rotājās tik jauks smaids un jokains šķelmības, vientiesīguma un labsirdības sajaukums tā apstaroja jautro vecišķo seju, ka Nikolass labprāt būtu palicis stāvam un skatījies līdz pat vakaram, uz mirkli aizmirsdams, ka plašajā pasaulē gadās sastapt arī īgnu omu un saskābušas sejas.

Taču viņam nelaimējās pat ne daļēji gūt šo iepriecinājumu, jo, kaut gan džentlmenis likās nemanām, ka ir kļuvis par novērošanas objektu, viņš nejauši palūkojās Nikolasā, un tas, baidīdamies tikt apvainots uzmācībā, steigšus atkal pievērsa skatienu logam.

Tomēr vecais džentlmenis joprojām stāvēja, citu pēc cita pārskatīdams sludinājumus, un Nikolass nespēja novaldīties, vēlreiz nepievērsis skatienu tā sejai. Vecā vīra neparastajā, pat dīvainajā ārienē jautās kaut kas tik neizsakāmi pievilcīgs un dziļi cienījams, bet lūpu un acu kaktiņos virmoja tādas jaukas krunciņas, ka raudzīšanās viņā sagādāja ne vien tīro izpriecu, bet arī patiesu sajūsmu un baudījumu.

Tāpēc nav nekāds brīnums, ka vecais vīrs vairākkārt notvēra Nikolasu šai nodarbībā. Nikolass tad sarka un 'mulsa, jo, taisnību sakot, viņam jau sāka likties, vai tikai nepazīstamais nelūkojas pēc kantorista vai sekretāra, un, šādi prātojot, viņš jutās tā, it kā vecais džentlmenis būtu uzminējis viņa domas.

Lai gan stāstījums par šo tikšanos iznāk pagarāks, īsteni bija pagājušas labi ja pāris minūtes. Kad svešais jau paspēra soli, lai dotos projām, Nikolass atkal uztvēra viņa skatienu un apjukumā izstomīja tādu kā atvainošanos.

—    Jūs mani neesat apvainojis. Ak, nepavisam neesat! — atbildēja vecais vīrs.

Tas bija teikts tik sirsnīgi un balss skanēja tieši tā, kā no šāda runātāja varēja sagaidīt, un visa vecā džentlmeņa izturēšanās pauda tādu labvēlību, ka Nikolass uzdrošinājās ierunāties vēlreiz.

—    Ārkārtīgi daudz dažādu iespēju, ser, — norādīdams uz logu, viņš teica ar vieglu smaidu sejā.

—    Ārkārtīgi daudzi cilvēki, kas alkst un ilgojas rast darbu, droši vien it bieži visā nopietnībā domājuši tieši tāpat, — atbildēja vecais vīrs. — Nabaga cilvēki, nabaga cilvēki!

To pateicis, viņš jau grasījās doties projām, taču, pamanījis, ka Nikolass grib vēl kaut ko sacīt, labsirdīgi piegausināja soli, it kā nevēlēdamies jaunekli pārtraukt. Pēc īsas vilcināšanās, ko dažkārt gadās novērot, kad divi cilvēki satiekas uz ielas, ar galvas mājienu sasveicinās un ne viens, ne otrs nesaprot, vai vajadzētu griezties atpakaļ un aprunāties vai iet savu ceļu, Nikolass pēkšņi atradās vecajam vīram blakus.

—    Jūs dzīrāties kaut ko sacīt, jaunais cilvēk? Ko jūs gribējāt teikt?

—    Neko… tikai gandrīz cerēju, tas ir, domāju… ka jums ir kāds nolūks, kādēļ pārlūkojat šos sludinājumus, — sacija Nikolass.

—    Nu, nu! Kāds gan nolūks… kāds nolūks? — atsaucās vecais vīrs, uzmezdams Nikolasam šķelmīgu skatienu. — Jūs domājāt, ka es meklēju darbu? Jā? Tā jūs domājāt?

Nikolass papurināja galvu.

—    Ha, ha! — smējās vecais džentlmenis, berzēdams rokas tā, it kā tās mazgātu. — Pavisam dibināta doma, katrā ziņā, kad redzējāt mani tik cieši pētījam šos paziņojumus. Pirmāk es to pašu nodomāju par jums, goda vārds, nodomāju.

—    Ja jūs tā domātu vēl šimbrīžam, ser, jūs nebūtu tālu no patiesības, — sacīja Nikolass.

. — Ko jūs sakāt! — iesaucās vecais vīrs, nopētīdams Nikolasu no galvas līdz papēžiem. — Nevar būt. Ak kungs! Nē, nē. Tik uzvedīgs jauns džentlmenis nonācis tādos spiedīgos apstākļos. Nē, nē, nē, nēl

Nikolass paklanījās un, novēlējis sarunu biedram labu rītu, pēkšņi pagriezās pretējā virzienā.

—    Pagaidiet! — sacīja vecais vīrs, vedinādams Nikolasu kādā sānieliņā, kur viņi varētu netraucēti aprunāties. — Ko tas viss nozīmē, ko?

—    Tikai to, ka jūsu laipnā seja un izturēšanās, kura itin nemaz nav līdzīga tam, ko esmu pieredzējis, iekārdināja mani atklāt jums to, ko es nemūžam pat ne sapnī neiedomātos uzticēt kādam šais Londonas džungļos, — atbildēja Nikolass.

—     Džungļi! Jā, tik tiešām, tik tiešām. Taisnība gan. Tie ir džungļi, — aizrautīgi atsaucās vecais vīrs. — Arī man tie kādreiz bija džungļi. Es šeit ierados basām kājām. Un to nespēju aizmirst. Paldies dievam! — Un viņš mazliet pacēla cepuri un kļuva gaužām nopietns. — Kas jūs nomāc? Kas noticis? Un kā tas viss atgadījies? — vaicāja vecais vīrs, uzlikdams plaukstu Nikolasam uz pleca un mudinādams iet tālāk. — Jūs esat… e? — Un viņš piedūra pirkstu pie Nikolasa melnā svārka piedurknes. — Pēc kā jūs … e?

—    Pēc tēva, — atbildēja Nikolass.

—    Ak tā! — vecais virs aši noteica. — Bēdīgi, ka jaunam cilvēkam jāzaudē tēvs. Atraitnēs palikusi māte, vai ne?

Nikolass nopūtās.

—    Brāļi un māsas arī ir? Ko?

—    Viena māsa.

—    Nabadziņš, nabadziņš! Droši vien jūs esat skolots cilvēks? — teica vecais vīrs, domīgi ielūkodamies jauneklim sejā.

—    Esmu ieguvis pietiekami labu izglītību, — atbildēja Nikolass.

—    Tas ir jauki, — sacija vecais džentlmenis, — izglītība ir svarīga, ļoti svarīga! Es pie tās neesmu ticis. Tāpēc jo vairāk apbrīnoju tos, kas ir izglītoti. Tas ir ļoti jauki. Jā, jā. Pastāstiet vēl kaut ko par sevi! Gribu dzirdēt visu. Ne jau aiz tukšas ziņkārības, nepavisam ne.

Visā, ko vecais virs sacīja, jautās tāda dedzība un vaļsirdība un tik neslepta nevērība pret vispārpieņemto atturību un vēsumu, ka Nikolass nespēja turēties tam pretī. Cilvēkus ar kaut mazākām patiesi vērtīgām īpašībām nekas neaizrauj tik stipri kā šķīsta sirds atklātība. Nikolass aizrāvās acumirklī un. neko nenoklusēdams, pārstāstīja visus galvenos sava īsā mūža notikumus, nesaukdams vienīgi cilvēkus vārdā un pūlēdamies it kā tikai starp citu skart tēvoča izturēšanos pret Keilu. Vecais vīrs klausījās ārkārtīgi uzmanīgi un, kad Nikolass apklusa, paņēma to zem rokas.

—    Nesakiet vairs ne vārda! Neviena vārda, — viņš teica. — Nāciet man līdzi! Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli.

To pateicis, vecais džentlmenis aizvilka Nikolasu atpakaļ uz Oksfordstrītu un, apturējis omnibusu, kas brauca Sitijas virzienā, iestūma tanī Nikolasu un pēc tam iekāpa pats.

Tā kā viņš šķita pārlieku uzbudinājies un, kolīdz Nikolass grasījās ierunāties, tūdaļ attrauca: — Nesakiet vairs ne vārda, mīļo jaunekli, nekādā ziņā, ne vārda vairs! — Nikolass nolēma nepretoties. Arī cauri Sitijai abi brauca, nerunādami ne vārda, un, jo tālāk omnibuss nokļuva, jo vairāk Nikolasam gribējās zināt, kā šis piedzīvojums beigsies.

Kad omnibuss piestāja pie Bankas, vecais džentlmenis naski izkāpa un, atkal paņēmis Nikolasu zem rokas, steidzīgi veda to pa Trednīdlstrītu, pa vairākām sānieliņām un cauri kaut kādiem pagalmiem, visu laiku ieturēdams virzienu pa labi, līdz beidzot viņi iznāca klusā, ēnainā, mazā laukumā. Džentlmenis devās uz pašu vecāko, izskatā spodrāko tirdzniecības namu visā laukumā. Vienīgais uzraksts uz durvju stenderes vēstīja «Brāļi Cīribli», taču, uzmetis ašu skatienu visapkārt nokrautajiem saiņiem, Nikolass nosprieda, ka brāļi Cīribli tirgojas ar vāciešiem.

Izgājis cauri noliktavai, kas nepārprotami liecināja par plaukstošu uzņēmumu, misters Cīribls (kā nosprieda Nikolass, vērodams cieņu, kādu vecajam vīram parādīja noliktavas strādnieki un krāvēji, kuriem viņi gāja garām) ieveda jaunekli mazā, no pārējās telpas nodalītā kantorītī, kas izskatījās pēc lielas stikla kārbas, un šajā kantorītī, tīrs no vismazākā puteklīša vai traipiņa, it kā stikla kārbā būtu iesprostots, iekams tai ticis uzlikts vāks, un kopš tā laika vairs no turienes nebūtu iznācis, sēdēja dūcīgs, pavecs, tuklsejīgs kantorists ar sudraba acenēm uz deguna un pūderētu galvu.

—     Vai mans brālis ir savā kantorī, Tirn? — tikpat 'laipni, kā runādams ar Nikolasu, apvaicājās misters

Cīribls._

—      Jā, ir gan, ser, — atbildēja tuklais kantorists, pievērsdams principālam acenes, bet Nikolasam acis, — taču pie viņa ir misters Trimerss.

—    Ak tā! Un kādā jautājumā viņš ieradies, Tim? — jautāja misters Cīribls.

—    Viņš vāc ziedojumus kādai atraitnei un ģimenei, kuras apgādnieks šorit dabūjis galu Austrumindijas sabiedrības dokos, ser, — atbildēja Tims. — Viņu sašķaidījusi muca ar cukuru.

—    Krietns cilvēks, — sacīja misters Cīribls. — Lāga dvēsele šis misters Trimerss. Esmu viņam bezgala pateicīgs. Trimerss ir viens no mūsu labākajiem draugiem. Viņš mums pavēstī ārkārtīgi daudz ko tādu, ko mēs paši nemūžam neuzzinātu. Esmu bezgala pateicīgs misteram Trimersam. — To sacīdams, misters Cīribls patiesā sajūsmā saberzēja rokas, un, tā kā tieši tai brīdī, ārā iedams, durvīs parādījās misters Trimerss, viņš metās apmeklētājam pakaļ un satvēra to aiz rokas.

—    Tūkstoškārt tencinu, Trimers, desmittūkstoškārt tencinu! Tas ir īsts draudzības apliecinājums, patiešām īsts draudzības apliecinājums, — teica misters Cīribls, vilkdams Trimcrsu uz istabas kaktu, lai saruna nebūtu dzirdama. — Cik bērnu šim vīram paliek, un ko iedeva mans brālis, Trimers?

—    Seši bērni, — atbildēja džentlmenis, — un jūsu brālis iedeva divdesmit mārciņas.

—    Mans brālis Neds ir krietns cilvēks, un arī jūs, Trimers, esat krietns cilvēks, — sacīja vecais vīrs, pārvarīgā dedzībā kratīdams viesim abas rokas. — Pierakstiet arī no manis divdesmit… nē… mirkli pagaidiet, pagaidiet mirkli! Nav lāgā, ja izskatās pēc dižošanās, — ierakstiet no manis desmit mārciņas un no Tima Linkinvotera desmit mārciņas. Izrakstiet, Tim, misteram Trimersam čeku par divdesmit mārciņām. Lai dievs jūs svētī, Trimers … iegriezieties šonedēļ kādudien mūsmājās uz pusdienām, pie mūsu galda jums vieta allaž atradīsies, un mēs visi būsim ļoti priecīgi. Tātad, manu mīļo ser… čeks no mistera Linkinvotera, Tim. Sašķaidījusi cukura muca, un paliek seši nabaga bērniņi, ak kungs, ak kungs!

Turpinādams tādā pašā garā, aši bērdams vārdus, lai draudzīgi neļautu labdarības dāvanu vācējam celt iebildumus pret tik prāvu ziedojumu, misters Cīribls pievērsās Nikolasam, kas bija gan pārsteigts, gan aizgrābts par šai īsajā laika sprīdī redzēto un dzirdēto, un veda to uz nākamās istabas pusatvērtajām durvīm.

—    Brāli Ned, — ar saliektu pirkstu pieklauvējis, sacīja misters Cīribls un pieliecās, lai ieklausītos, — vai tu esi aizņemts, mīļo brāli, vai arī vari veltīt man laiku dažiem vārdiem?

—    Brāli Cārlz, mans mīļais, — no istabas kāds atsaucās balsī, kas bija tik līdzīga tikko izskanējušajai, ka Nikolass satrūkās, gandrīz jau noticēdams, ka tā ir viena un tā pati balss. — Nejautā man neko tamlīdzīgu, bet nāc tikai iekšā!

Pārrunas vairs neturpinādami, viņi devās iekšā. Kāds Nikolasam bija pārsteigums, kad viņa pavadonis, paspēris pāris soļu uz priekšu, apmainījās sirsnīgiem sveicinājuma vārdiem ar otru vecu džentlmeni, kas uz mata bija līdzīgs viņam — tā pali seja, tas pats slāvs, tas pats svārks, veste un kaklauts, tās pašas bikses un getras — turklāt pie sienas bija pakārta tā pati baltā platmale.

Kad viņi sarokojās — abiem sejā atstaroja tāda mīlestība, ko tīksmi skatīt mazu bērniņu vaigā, bet kas cilvēkiem šādā vecumā ir neizteicami aizkustinoša, — Nikolass paguva ievērot, ka otrs vecais džentlmenis ir mazliet druknāks par brāli; šis vērojums un tāda kā drusku lielāka neveiklība stājā un gaitā bija vienīgās ar aci uztveramās atšķirības starp abiem brāļiem. Neviens nekad nešaubītos, ka viņi ir dvīņi.

—    Brāli Ned, — teica Nikolasa draugs, aizvērdams durvis, — tas ir mans jaunais draugs, kuram vajadzīga mūsu palīdzība. Mums pamatīgi jāpārbauda šā jaunekļa teiktais kā viņa paša, tā mūsu labā, un, ja viss apstiprināsies — esmu pārliecināts, ka tā būs, — mums jāpalīdz, mums jāpalīdz viņam, brāli Ned.

—    Pietiek, mīļo brāli, ar taviem vārdiem, ka mums jāpalīdz, — sacīja otrs brālis. — Ja tu to esi teicis, jebkāda pārbaudīšana ir lieka. Viņam tiks palīdzēts. Kas viņam vajadzīgs, un ko viņš vēlētos? Kur ir Tims Linkinvoters? Lai nāk šurp!

Jāpiebilst, ka abi brāļi izteicās ārkārtīgi dedzīgi un izteiksmīgi, abi bija zaudējuši gandrīz vienus un tos pašus zobus, tāpēc abu valodai piemita vienādas īpatnības: abi runāja tā, itin kā, būdami apveltīti ar jo gaišu prātu, kas tiek dāvāts vienīgi vislaipnākajiem un vislabsirdīgākajiem cilvēkiem, viņi, vēl piedevām izlasījuši plūmes no visgardākā pašas Laimes pudiņa, būtu saglabājuši šos augļus priekšdienām un nule turētu tos mutē.

—    Kur ir Tims Linkinvoters? — vaicāja brālis Neds.

—    Paga, paga, paga! — sacīja brālis Čārlzs, pavezdams otru brāli sānis. — Man ir plāns, mīļo brāli, man ir plāns. Tims kļūst vecs, un Tims ir bijis uzticams kalpotājs, brāli Ned, un es nedomāju, ka, piešķīruši pensiju Tima mātei un māsai un uzcēluši ģimenes kapa pieminekli, kad nomira viņa nabaga brālis, mēs esam pietiekami atalgojuši viņu par uzticamo kalpošanu.

—    Nē, nē, nē, — atbildēja brālis Neds. — Protams, ne. Ne uz to pusi.

—    Ja mēs varētu atvieglot Tima pūliņus, — sacīja vecais džentlmenis, — un panākt, lai viņš šad tad izbrauc no pilsētas un divas trīs reizes nedēļā izguļas svaigā gaisā (un to viņš varētu, ja rītos darbu sāktu kādu stundu vēlāk), vecais Tims Linkinvoters ar laiku atkal kļūtu jauns, bet tagad viņš ir krietnus trīs gadus vecāks par mums. Vecais Tims Linkinvoters atkal jauns! Nu, brāli Ned, kā tu domā? Es taču atceros veco Timu Linkinvoteru vēl kā gluži mazu zēnu un tu taču ari? Ha, ha, ha! Nabaga Tims, nabaga Tims!

Abi jaukie večuki tīksmi nosmējās, un abiem aiz cieņas pret veco Timu Linkinvoteru izsprāga pa asarai.

—    Bet tagad paklausies… tagad paklausies, brāli Ned, — nepacietīgi sacīja vecais vīrs un nolika Nikolasam katrā pusē pa krēslam. — Es pats tev visu izstāstīšu, brāli Ned, jo jaunais cilvēks ir kautrīgs un izglītots, Ned, un man neliekas pareizi, ja viņam par savu dzīvi vajadzētu mums stāstīt aizvien no jauna, it kā viņš būtu kāds ubags vai arī mēs viņam neuzticētos. Nē, nē, nē.

—    Nē, nē, nē! — atsaucās otrs brālis, nopietni mādams ar galvu. — Tev taisnība, mīļo brāli, pilnīga taisnība.

—    Jauneklis mani palabos, ja es kļūdīšos, — teica Nikolasa draugs. — Taču, vai nu es kļūdīšos, vai nekļūdīšos, tu būsi stipri vien aizkustināts, brāli Ned, atcerēdamies tos laikus, kad mēs vieni paši bez draugu atbalsta šai lielajā pilsētā nopelnījām savu pirmo šiliņu.

Dvīņi klusēdami paspieda viens otram roku, un brālis Čārlzs sev raksturīgajā omulībā visos sīkumos izstāstīja, ko bija dzirdējis no Nikolasa. Sekojošā saruna izvērtās gara, un, kad tā beidzās, otrā istabā notika tikpat ilgstoša brāļa Neda slepena apspriede ar Timu Linkinvoteru. Nav nekāds noniecinājums Nikolasam, ja jāatzīst, ka jau pēc •nepilnām desmit minūtēm sarunā ar abiem brāļiem par atbildi uz katru labsirdības un līdzjūtības izpausmi viņš spēja vairs tikai pamāt ar roku un šņukstēt kā mazs bērns.

Beidzot brālis Neds un Tims Linkinvoters abi reizē atgriezās, un Tims tūdaļ devās Nikolasam klāt un pavisam īsi iečukstēja tam ausī (jo Tims parasti aprobežojās ar dažiem vārdiem), ka esot pierakstījis adresi Strendā un to pašu vakaru astoņos iegriezīšoties pie viņiem. Izteicis savu sakāmo, Tims noslaucīja acenes, uzlika tās uz acīm, sagatavodamies uzklausīt, kas vēl brāļiem Cīribliern būtu runājams.

—    Tim, — teica brālis Čārlzs, — jūs saprotat, ka mūsu nodoms ir pieņemt šo jauno džentlmeni savā kantorī.

Brālis Neds piebilda, ka Timām šis nodoms esot zināms un viņš to atbalstot; Tims pamāja ar galvu un, noteicis, ka atbalstot gan, izslējās un šķita kļuvis vēl druknāks un ārkārtīgi ievērojams. Pēc tam iestājās pilnīgs klusums.

—    No rītiem, vai zināt, es nenākšu vis stundu vēlāk, — gluži negaidot, toties gaužām apņēmīgi ierunājās Tims.

—    Nedomāju gulēt svaigā gaisā, nepavisam ne, un arī no pilsētas ārā nebraukšu. Jauki gan šādā dienas laikā, ko neteiksi! Tfū!

—    Pie velna jūsu stūrgalvību, Tim Linkinvoter! — sacīja brālis Čārlzs, nolūkodamies Timā bez vismazākās dusmu ēnas, sejai starojot mīlestībā pret veco kantoristu.

—    Pie velna jūsu stūrgalvību, Tim Linkinvoter, — ko jūs esat ieņēmis galvā, ser?

—    Četrdesmit četri gadi, — atbildēja Tims, ar spalvu zīmēdams gaisā ciparus un pavilkdarns iedomātu svītru zem rēķina, — maijā paies četrdesmit četri gadi, kopš esmu ķēries pie brāļu Cīriblu grāmatām. Visu šo laiku es ik rītu (izņēmums ir svētdienas), pulkstenim sitot deviņi, esmu atvēris naudasskapi un ik vakaru pulksten pusvienpadsmitos (izņemot ārzemju pasta pienākšanas vakarus un tad bez divdesmit minūtēm divpadsmitos) esmu apstaigājis šo namu, pārbaudīdams, vai durvis ir aizslēgtas un ugunis izdzēstas. Nevienu nakti neesmu pārlaidis nekur citur kā mājas viņpuses juintistabā. Tur aizvien vel palodzes vidū stāv tā pati kaste ar rezēdām un četri puķpodi, pa divi katrā pusē, kurus es atvedu līdzi, ierazdamies šeit. Visā pasaulē nav — to esmu atkārtojis aizvien Un aizvien un pie tā arī palikšu — šim laukumam līdzīga. Zinu, ka nav, — sacīja Tims pēkšņā sparīguma uzplūdā un bargi palūkojās visapkārt. — Neviena paša. Vai darba vai prieka pēc, vasarā vai ziemā — tas man gluži vienalga — nav itin nekā līdzīga. Visā Anglijā nav tāda avota kā sūknis mūsu pavārtē. Visā Anglijā nzt tāda skata, kāds paveras no mana loga. Esmu noraudzījies tajā ik rītu, pirms ķēros pie skūšanās, un tāpēc man laikam gan kaut kas par to ir zināms. Esmu gulējis tai istabā, — mazliet pieklusinādams balsi, turpināja Tims,

—   četrdesmit četrus gadus, un, ja tas nav nevienu apgrūtinājis un nav kaitējis darbam, es palūgšu atļauju tur arī nomirt.

—    Pie velna, Tim Linkinvoter, kā jūs uzdrošināties runāt par miršanu! — dvīņi iebrēcās vienā balsī un abi reizē dūšīgi izšņauca savus vecos degunus.

—    To man vajadzēja jums pateikt, mister Edvin un mister Čārlz, — atkal izsliedams plecus, sacīja Tims.

—    Nav pirmā reize, kad jūs runājat par vecuma pensijas piešķiršanu, bet, ja ir vēlēts lūgt, lai šī reize paliek pēdējā un lai mēs pie šā jautājuma nekad vairs neatgriežamies.

To pateicis, Tims Linkinvoters cēli izgāja no istabas un ieslēdzās stikla kārbā, ar savu izturēšanos skaidri parādīdams, ka ir pateicis savu sakāmo un cieši nolēmis neatkāpties.

Brāļi saskatījās un, ne vārda nebilzdami, nokremšļojās vai pusduci reižu.

—    Kaut kas ar viņu jādara, brāli Ned, — iekaisis sacīja brālis Čārlzs, — nedrīkst ņemt vērā viņa vecišķo gremšanos, to nevar ne ciest, ne izturēt. Jāaicina viņš par kompanjonu, brāli Ned, un, ja viņš ar labu prātu nepiekritīs, jāķeras pie varas.

—    Pilnīgi pareizi, — pievienojās brālis Neds, stingrā apņēmībā mādams ar galvu, — pilnīgi pareizi, mīļo brāli. Ja viņš nevēlas ieklausīties saprāta balsī, mums jārīkojas pret viņa gribu un jāparāda, ka esam apņēmušies izmantot savu ietekmi. Mēs nedrīkstam viņam palaisties, brāli Cārlz.

—    Nedrīkstam vis. Mēs nekādā ziņā nedrīkstam palaisties Timām Linkinvoteram, — teica brālis Čārlzs.

—    Taču, mīļo brāli, mēs aizkavējam savu jauno draugu, un nabaga lēdija un tās meita uztrauksies, ka viņš neatgriežas. Tāpēc pagaidām atvadīsimies un… nu, nu..'-, neuzdurieties tai kastei, dārgo ser … un … nē, nē, nē, neviena vārda… uzmanieties ielu krustojumos un…

Kaut ko nesakarīgi un nesaprotami runādami, lai neļautu Nikolasam izplūst pateicības vārdos, brāļi steigšus vadīja jaunekli ārā, visu ceļu kratīdami viņam roku un gaužām neveiksmīgi pūlēdamies izlikties nemanām, kādas jūtas pārņēmušas Nikolasu.

Sirds Nikolasam bija pārāk pilna, lai viņš spētu iziet uz ielas, iekams nebija atguvis savaldību. Beidzot izslīdējis no tumšā kakta aizdurvē, kur jutās spiests brīdi uzkavēties, viņš nejauši pamanīja, ka dvīņi slepus pa vienu stūri lūkojas stikla kārbā, nespēdami izšķirties, vai tūdaļ turpināt nule uzsākto uzbrukumu vai nelokāmā Tima Linkinvotera aplenkšanu atlikt uz priekšdienām.

Sīki izklāstīt to pārsteigumu un sajūsmu, ko nupat aprakstītie notikumi izraisīja mis La Krīvi mājās, kā arī visu, kas tika darīts, sacīts, domāts, gaidīts, cerēts un galu galā arī pareģots, — tas neatbilst ne šā stāsta iespējām, ne tā nolūkiem. Pietiks, ja īsumā pasacīsirn, ka misters Tims Linkinvoters ieradās tieši norunātajā laikā un, lai cik dīvains arī būdams un lai cik cītīgi rūpēdamies par savu saimnieku pārmērīgā devīguma ievirzīšanu pienācīgā gultnē, viņš noteikti un silti izteicās par labu Nikolasam, kas nākamajā dienā tika pieņemts uz brīvo ķebli brāļu čīriblu kantorī ar tobrīd noteikto atalgojumu — simt divdesmit mārciņām gadā.

—    Es domāju, mīļo brāli, — teica Nikolasa jaunais draugs, — kā būtu, ja mēs savu mazo namiņu, kas Boustrītā stāv tukšs, viņiem izdotu par drusku mazāku īres maksu, ko? Kā tu domā, brāli Ned?

—    Pavisam par velti, — atbildēja brālis Neds. — Mēs esam bagāti, un būtu tīrais kauns šādos apstākļos ņemt īres maksu. Kur ir Tims Linkinvoters? Pavisam par velti, manu mīļo brāli, pavisam par velti.

—    Varbūt tomēr labāk prasīt vismaz kādu maksu, brāli Ned, — lēnīgi bilda otrs brālis, — tas, vai zini, viņiem līdzētu saglabāt taupības ieražas un atbrīvotu no mokošām pārliecīgas pateicības jūtām. Mēs varētu prasīt piecpadsmit mārciņas vai divdesmit mārciņas un, ja tās tiktu vienmēr laikus samaksātas, atbalstīt viņus kaut kādā citā veidā. Es varētu paklusām izsniegt nelielu aizdevumu ņepieciešamo mēbeļu iegādei, un tu, brāli Ned, varētu paklusām izsniegt nelielu aizdevumu; un, ja mēs redzēsim, ka viņi itin labi iekārtojušies — un tas noteikti tā būs, par to nav jābaidās, nemaz nav jābaidās —, šo aizdevumu varēsim izsniegt dāvanās. Piesardzīgi, brāli Ned, un mazpamazām, pārmēru neatlaidīgi neko neuzspiežot, ko tu par to teiksi, brāli?

Brālis Neds pauda pilnīgu piekrišanu un ne vien pa-

i.

59

teica, ka viss tiks izdarīts, bet arī izdarīja; un tā vienas īsas nedēļas laikā Nikolass ierīkojās uz augstā ķebļa un misis Niklbija un Keita ierīkojās namiņā, un visus pārņēma cerības, rosme un bezrūpīgs prieks.

Nekad viņu mūžā nebija piedzīvota tāda atklājumu un pārsteigumu nedēļa, kāda bija pirmā nedēļa brāļu Cīriblu izīrētajā namiņā. Ik vakaru, Nikolasam pārnākot mājās, aizvien atklājās kas jauns. Vienreiz tas bija vīnogulāja stāds, otrreiz — kastrolis, citreiz — lielās viesistabas sienas skapja atslēga, kas bija atradusies veļas tovera dibenā, un tā joprojām daudz dažnedažādu lietu. Kādudien vienā istabā bija uzradies greznojums — muslīna aizkari —, bet cita ieguvusi īpašu eleganci ar krāšņām štorāin, un arvien klāt nāca uzlabojumi, kas nevienam nebūtu likušies iespējami. Tad ar omnibusu atbrauca mis I.a Krīvi, lai pāris dienu paciemotos un palīdzētu, taču viņa ik mirkli nozaudēja mazo papīra tīstoklīti ar sīkām nagliņām un milzīgu āmuru un skraidīja apkārt uzrotītām piedurknēm, gāzās no kāpnēm un pamatīgi sadauzījās; rosījās arī misis Niklbija, nemitīgi runādama un reižu reizumis kaut ko arī darīdama, lai gan tas gadījās reti; Keita klusītēm pielika roku it visur un bija mierā ar visu, Smaiks pārvērta dārzu īstā brīnumā, bet Nikolass devās talkā visiem un visus uzmundrināja — tā ģimenē atkal atgriezās mājīgums un omulība, un par ikvienu sīkumu visi priecājās tik aizrautīgi un katru stundu izbaudīja ar tadu tīksmi, kādu var sniegt vienīgi pārciestas likstas un atšķirtība.

īsi sakot, nabaga Niklbiji dzīvoja draudzībā un jutās laimīgi, bet bagātais Niklbijs bija vientuļš un nožēlojams.

XXXVI NODAĻA

Gluži personiska un slepena, saistila ar ģimenes darīšanām; tā atklāj, kā misters Keņvigss pārdzīvoja šausmīgu satraukumu un kā misis Ķenvigsa jutās tik labi, cik labi šādos apstākļos ir iespējams justies.

Varēja būt kādi septiņi vakarā — šaurajās ieliņās ap Goldenskvēru nolaidās krēsla, kad misters Keņvigss aizsūtīja pēc vislētākajiem baltiem glazē cimdiem — tiem, kas maksā četrpadsmit pensu, — un, izraudzīdamies stiprāko, kurš bija iegadījies labajai rokai, svinīgā satraukumā devās lejup pa kāpnēm un aptina namdurvju klauvēkļa rokturi. Milzum rūpīgi paveicis šo darbu, misters Kenvigss aizvēra durvis un pārgāja pāri ielai no viņas puses palūkoties, kādu iespaidu izdevies panākt. Pārliecinājies, ka neko labāku nevarētu vēlēties, misters Kenvigss atgriezās, pa atslēgas caurumu uzsauca Morlīnai, lai atver durvis, pazuda namā un vairs nerādījās.

Ja notikušo aplūkotu ka abstraktu gadījumu, nevarētu atrast nekādu nepārprotamu cēloni vai iemeslu, kāpēc misteram Kenvigsain būtu jāuzņemas pūles apvīstīt tieši šā klauvēkļa rokturi, ja viņš būtu varējis apvīstīt jebkura dižmaņa vai džentlmeņa durvju klauvēkli, pat ja tas mistu kaut desmit jūdžu attālumā, jo daudzo iemītnieku ērtības labad ārdurvis allaž stāvēja plaši atvērtas un klauvēkli vispār neviens nelietoja. Gan otrajam, gan trešajam, gan ceturtajam stāvam bija katram savs zvans. Jumta stāvu neviens nekad neapmeklēja, bet, ja kādam ievajadzējās iekļūt apakšējā stāvā, tad tas bija turpat acu priekšā un atlika vienīgi doties iekšā, bet virtuvei bija atsevišķa ieeja lejā pa kāpnēm no pagalmiņa mājas priekšā.

Taču durvju klauvēkļus var apvīstīt ne tikai tīri utilitārā nolūkā vien, kā tas skaidri parādījās nupat minētajā gadījumā. Ir zināmas pieklājības normas un ceremonijas:, kas civilizētā sabiedrībā noteikti jāievēro, jo citādi cilvēce ieslīgtu pirmatnējā barbarismā. Neviena smalka lēdija nekad nav laidusi pasaulē bērniņu — īsteni neviena smalka bērniņu laišana pasaulē arī nevar notikt, ja nav šim gadījumam pienācīga simbola — apvīstīta klauvēkļa. Misis Kenvigsa bija lēdija ar slieksmi uz smalkumu, un misis Kenvigsa laida pasaulē bērniņu. Un tieši tāpēc misters Kenvigss apvīstīja viņu mītnes durvju klauvēkli ar baltu glazē cimdu.

— Neesmu gluži pārliecināts, — lēni kāpdams augšā pa kāpnēm, sacīja misters Kenvigss un saraustīja krekia apkaklīti, — ja jau piedzimis zēns, vai nevajadzētu ziņu par to iespiest avīzē.

Apsvērdams šādas rīcības lietderīgumu un iespaidu, ko tā atstātu uz visu tuvāko apkaimi, misters Kenvigss devās uz viesistabu, kur kamīna priekšā uz saliekamā veļas rāmja žāvējās mazmazītiņi apģērba gabaliņi un ārsts misters Lambijs ucināja zīdaini, proti, pērngadējo zīdaini, nevis nule dzimušo.

—    Biinum jauks zēns, mister Kenvigs, — sacīja ārsts misters Lambijs.

—    Jums, ser, viņš šķiet brīnum jauks zēns? — atvaicāja misters Kenvigss.

—    Jaukākais zēns, kādu man savā mūžā gadījies redzēt, — atbildēja ārsts. — Tādu bērnu nekad vēl neesmu redzējis.

Tīkama viela pārdomām, turklāt tā sniedz izsmeļošu atbildi tiem, kuri pūlas apgalvot, ka cilvēku dzimums pamazām izvirstot; izrādās, ka ikviens jaundzimis bērns ir jaukāks par iepriekš dzimušo.

—    Ne-kad vēl neesmu redzējis tādu bērnu, — sacīja ārsts misters Lambijs.

—    Morlīna arī bija brīnum jauks bērns, — piebilda misters Kenvigss, itin kā ārsta apgalvojumā saklausījis uzbrukumu savai dzimtai.

—    Visi viņi bijuši brīnum jauki bērni, — teica misters Lambijs. Un misters Lambijs domīgs joprojām ucināja zīdaini. Vai ārsts prātoja, kādā rēķina iedaļā ierakstīt ucināšanu, to vislabāk zināja viņš pats.

Sās sarunas laikā mis Morlīna kā dzimtas vecākā atvase un, gluži dabiski, kā savas mātes pilnvarotā tās neveselības dienās vienā laidā bukņīja un pļaukāja trīs jaunākās mis Kenvigsas; meitenes saprātīgās un mīlestības pilnās rūpes sariesināja asaras mistera Kenvigsa acīs un lika viņam apgalvot, ka pēc savas apķērības un rīcības šis bērns ir īsta sieviete.

—    Tam cilvēkam, ar kuru Morlīna apprecēsies, viņa būs tīrais dārgums, — it kā pa pusei sānis runādams, teica misters Kenvigss. — Domāju, ka viņa ieprecēsies augstākās aprindās, mister Lambij.

—    Nebūtu nekāds brīnums, — atbildēja ārsts.

—    Vai esat kādreiz redzējis, kā viņa dejo? — vaicāja misters Kenvigss.

Ārsts papurināja galvu.

—    Vai! — iesaucās misters Kenvigss, it kā no visas sirds nožēlodams ārstu. — Tad jūs nezināt, ko viņa spēj.

Tamlāgam otrā istabā valdīja liela rosība — cilvēki gāja iekšā un nāca ārā, durvis klusītiņām tika atvērtas un aizvērtas savas divdesmit reizes minūtē (jo vajadzēja rūpēties par misis Kenvigsas mieru), un zīdaini izrādīja kādiem pāris desmitiem izmeklētu draudzeņu, kuras drūzmējās gaitenī un pie namdurvīm, vispusīgi apspriezdamas notikumu. Satraukums īstenībā izplatījās pa visu ielu, un (In/ vien vesels pulciņš lēdiju (dažas tādā pašā interesantā stāvoklī, kādā misis Kenvigsa pēdējo reizi bija parādījusies sabiedrībā) pie durvīm cita citai klāstīja savu pieredzi tamlīdzīgos gadījumos. Dažas izpelnījās godu un • lavu, jau aiziepriekšējā dienā paguvušas pareģot, tieši kurā brīdī šis notikums gaidāms, citas savukārt izteicās, ka tūdaļ uzminējušas, kas notiek, līdzko ieraudzījušas misteru Kenvigsu bālā sejā aizdrāžam pa ielu ar tādu skubu, kādu neviens viņam agrāk nebija novērojis. Vienas apgalvoja vienu, citas — citu, taču divos jautājumos visām bija kopīgs viedoklis: pirmkārt, misis Kenvigsa pelnījusi īpašu uzslavu un cildinājumu par to, ko ir izdarījusi, un, otrkārt, nekad vēl nav redzēts tik gudrs un izveicīgs ārsts kā doktors Lambijs.

Visā šajā jezgā ārsts Lambijs, kā iepriekš minēts, sēdēja otrā stāva viesistabā, auklēdams pastarīša tiesības zaudējušo zīdaini un sarunādamies ar misteru Kenvigsu. Ārsts bija tukls džentlmenis ar skarbu seju, nēsāja kreklu bez apkaklītes, ja ir vērts to pieminēt, un bārdu, kas nebija skūta kopš iepriekšējās dienās rīta, jo ārsts Lambijs bija iecienīts un tuvākā apkaime — ražena, tā ka pagājušo četrdesmit astoņu stundu laikā te bija apvīstīti vismaz trīs durvju klauvēkļi.

—    Nu, mister Kenvigs, — sacīja doktors Lambijs, — tātad, pieskaitot šo, iznāk seši. Ar laiku jums būs kupla ģimene.

—    Seši man šķiet gandrīz vai pietiekams skaits, — atbildēja misters Kenvigss.

—    Tīrie nieki! — noteica ārsts. — Blēņas! Vajag vismaz divreiz tik daudz.

To teikdams, ārsts iesmējās, taču viņa smiekli ne tuvu nevarēja līdzināties tam, kā smējās kāda misis Kenvigsas precēta draudzene, kura tikko bija iznākusi no vājinieces istabas pavēstīt pēdējos jautājumus un iebaudīt kādu malku atšķaidīta brendija un kurai šis joks laikam šķita pats labākais no asprātībām, ar ko jelkad apveltīta sabiedrība.

'— Mani bērni nepavisam nav atkarīgi no likteņa žēlastības, — teica misters Kenvigss, paņemdams klēpī savu otro meitu, — viņiem ir izredzes uz mantojumu.

—    Ko jūs sakāt! — teica ārsts misters Lambijs.

—    Turklāt, kā rādās, visnotaļ labas izredzes, vai ne? — apvaicājās precētā draudzene.

—        Redziet, cienītā, — teica misters Kenvigss, — tieši man nu nonāktos runāt par to, kādas ir šīs izredzes vai kādas tās varētu būt. Nenāktos dižoties ar dzimtu, pie kuras piederēt man ticis tas gods, toties misis Kenvigsai… Varētu sacīt, — misters Kenvigss pēkšņi mazliet pacēla balsi, — ka mani bērni, iespējams, saņems katrs pa simt piecām mārciņām. Iespējams, vairāk, bet tik daudz katrā ziņā.

—    Un tā jau itin nemaz nav smādējama summiņa, — sacīja precētā draudzene.

—    Misis Kenvigsai ir radinieki, — turpināja misters Kenvigss, paņemdams šņaucienu tabakas no ārsta dozes un pēc tam ļoti skaļi nošķaudīdamies, jo nebija pie tās pieradis, — kuri varētu atstāt pa simt piecām mārciņām kaut vai desmit cilvēkiem un pēcāk nepavisam nestaigāt apkārt ar ubaga spieķi.

—    Aha, es zinu, par ko jūs runājat, — klanīdama galvu, sacīja precētā draudzene.

—    Nevienu vārdā neesmu saucis un arī nevēlos nevienu vārdā saukt, — augstprātīgā mierā noteica misters Kenvigss. — Daudzi mani draugi šai pašā istabā ir tikušies ar misis Kenvigsas radinieku, kas varētu darīt godu jebkurai sabiedrībai, un tas arī ir viss.

—    Esmu viņu redzējusi, — teica precētā draudzene, uzmezdama skatienu ārstam Lambijam.

—     Savās tēva jūtās es it dabiski esmu stipri iepriecināts, redzot, ka šāds cilvēks skūpsta manus bērnus un nepamet tos novārtā, — turpināja misters Kenvigss. — Kā cilvēks es savās jutās it dabiski esmu visai iepriecināts, ka pazīstu šādu cilvēku. Savās laulātā drauga jūtās es it dabiski būšu stipri iepriecināts, kad šim cilvēkam varēšu darīt zināmu notikušo.

Šādos vārdos ietērpis savas izjūtas, misters Kenvigss sakārtoja otrās meitas lindzelteno biželi, paliidza to būt labai meitenei un klausīt visu, ko saka māsa Morlīna.

—    Sī meitene jo dienas jo kļūst līdzīgāka mātei, — sacīja misters Lambijs, pēkšņi krizdams ārkārtīgā sajūsmā par Morlīnu.

—    Redziet nu! — iesaucās precētā draudzene. — Un ko es vienmēr esmu teikusi, ko vienmēr esmu teikusi! Tā meitene ir mats matā kā mātes bilde. — Tādējādi pievēr-

'susi minētajai jaunajai lēdijai vispārēju uzmanību, precētā draudzene izmantoja izdevību iebaudīt vēl vienu malku atšķaidītā brendija — jāteic, krietni prāvu malku.

—    Jā, līdzība ir, — mirkli padomājis, piekrita misters

Kenvigss. — Bet kāda sieviete misis Kenvigsa bija pirms apprecēšanās! Apžēliņ, kāda sieviete!

Misters Lambijs svinīgā nopietnībā pakratīja galvu, it kā likdams saprast, ka, pēc viņa domām, misis Kenvigsai reiz vajadzējis būt tieši žilbinošai.

—    Runā par laumām! — iesaucās misters Kenvigss. — Es gan nekad pasaulē neesmu redzējis neko tik vieglu lA viņa, nekad! Un kādas manieres — rotaļīgas un tomēr lik stingri ieturētas pieklājības robežās. Bet ja runājam par augumu! Visiem tas nav zināms, — pieklusinādams balsi, turpināja misters Kenvigss, — misis Kenvigsas augums tolaik bija tāds, ka pēc viņas tika gleznots Britānijas tēls Holovejroudā!

—    Palūkojieties, kāda viņa ir tagad! — sacīja precētā draudzene. — Vai viņa izskatās pēc sešu bērnu mātes?

—    Tur jau jāsmejas! — iesaucās ārsts.

—    Tad tak viņa stipri vairāk izskatās pēc savas pašas meitas, — sacīja precētā draudzene.

—    Tik tiešām, — piekrita misters Lambijs. — Stipri vairāk gan.

Misters Kenvigss jau grasījās izteikt vēl kādas piezīmes, kas šo uzskatu droši vien apstiprinātu, kad cita precēta lēdija, kura bija ienākusi uzmundrināt misis Kcnvigsu un palīdzēt visā, kas saistīts ar iespējamo ēšanu un dzeršanu, pabāza istabā galvu, paziņodama, ka viņa nule nokāpusi lejā, jo pie durvīm zvanīts un tur gaidot kāds džentlmenis, kuram esot «īpaši svarīgi» sastapt misteru Kenvigsu.

Kad misters Kenvigss izdzirdēja šo vēsti, viņam prātā pazibēja miglains ievērojamā radinieka tēls, un tā ietekmē viņš Morlīnai vēlēja tūdaļ vest džentlmeni augšā.

—    Re, ko tu neteiksi! — iesaucās misters Kenvigss, nostājies pretī durvīm, lai drīzāk ieraudzītu viesi, kas kāpa augšā. — Misters Džonsons! Kā klājas, ser?

Nikolass paspieda misteram Kenvigsam roku, pēc kārtas nomutēja visas savas skolnieces, nodeva prāvu saini ar rotaļlietām Morlīnas aizgādībā, paklanījās ārstam un precētajām lēdijām un apvaicājās par misis Kenvigsu tik patiesā sirsnībā, ka līdz dvēseles dziļumiem aizkustināja vājinieces kopēju, kas bija ienākusi sasildīt kamīnā kādu mistisku maisījumu mazā kastrolītī.

—    Man simtkārt jāatvainojas, ka esmu ieradies šādā brīdī, — sacīja Nikolass, — taču neko nezināju, iekams nebiju piezvanījis pie durvīm, un pašlaik esmu tik ļoti aizņemts, ka droši vien paietu vairākas dienas, līdz man rastos iespēja iegriezties vēlreiz.

—    Labāku bridi nemaz nevar vēlēties, ser, — teica misters Kenvigss. — Misis Kenvigsas stāvoklis, ser, jācer, nebūs nekāds šķērslis mūsu abu sarunai.

—    Jūs esat ļoti laipns, — sacīja Nikolass.

Sai mirklī vēl kāda precēta lēdija paziņoja, ka mazais esot sācis pilnā sparā zīst, un nu abas iepriekš minētās precētās draudzenes satraukušās metās uz guļamistabu, lai savām acīm skatītu, kā viņš to dara.

—    Redziet, — Nikolass atsāka sarunu, — pirms aizbraukšanas no tās pilsētiņas, kur kādu laiku dzīvoju, es apņēmos nodot jums kādu vēsti.

—    Nu, nu? — bilda misters Kenvigss.

—    Esmu Londonā jau vairākas dienas, — turpināja Nikolass, — taču neradu izdevību to izdarīt.

—    Nekas, ser, — teica misters Kenvigss. — Esmu pārliecināts, ka nostāvēšanās šai ziņai par ļaunu nenāks. Vēsts no mazpilsētas! — pārdomādams sacīja misters Kenvigss. — Savādi. Nevienā mazpilsētā man paziņu nav.

—    Mis Pītoukera, — teica Nikolass.

—    Ak no viņas! — iesaucās misters Kenvigss. — Ak kungs, kā tad! Vai! Misis Kenvigsa priecāsies, kaut ko par viņu uzzinot. Henrieta Pītoukera, ja nemaldos? Cik dīvaini dzīvē notiek! Jums gadās viņu sastapt kādā mazā pilsētiņā! Es klausos.

Izdzirdējušas pieminam viņu senās draudzenes vārdu, četras mazās mis Kenvigsas sapulcējās Nikolasam apkārt, acis un muti iepletušas, lai labāk saklausītu. Arī misteram Kcnvigsam pamodās maza ziņkāre, taču viņš izturējās mierīgi un likās neko nenojaušam.

—    Sai ziņai ir sakars ar ģimenes darīšanām, — vilcinādamies teica Nikolass.

—    Tas nekas, — atsaucās misters Kenvigss, uzmezdams skatienu misteram Lambijam, kurš, pārsteidzīgi uzņēmies auklēt mazo Liliviku, nemanīja nevienu, kas labprāt viņu atbrīvotu no šās dārgās nastas. — Seit ir tikai draugi.

Nikolass pāris reižu nokremšļojās, un šķita, ka turpināt sarunu viņam nevedas.

—    Portsmutā, Henrieta Pītoukera ir tur, — noteica misters Kenvigss.

—    Jā, — sacīja Nikolass. — Tur ir arī misters Liliviks.

Misters Kenvigss nobālēja, taču saņēmās un teica, ka l i esot dīvaina sagadīšanās.

—    Vēsts ir no viņa, — sacīja Nikolass.

Misters Kenvigss likās atdzīvojamies. Misters Liliviks zina, ka viņa radiniece ir gaidībās, un droši vien teicis, l.ii viņam sīki par visu pastāsta. Kā tad. Tas bija ļoti laipni, turklāt viņam tik raksturīgi.

—    Viņš mani lūdza nodot vissirsnīgākos sveicienus, — sacīja Nikolass.

—    Mēs, bez šaubām, esam viņam ļoti pateicīgi. Jūsu vecajam tēvocim Lilivikam, manas mīļās, — pārtraukdams Nikolasu, teica misters Kenvigss, sarunu tēvišķīgi skaidrodams bērniem.

—    Vissirsnīgākos sveicienus, — atkārtoja Nikolass, — un lika pateikt, ka rakstīt viņam nav laika un ka viņš ir apprecējies ar mis Pītoukeru.

Ieplestām acīm misters Kenvigss pielēca kājās, sagrāba savu otro meitu aiz Iindzeltenās biželes un aizklāja seju ar mutautu. Morlīna stīva un nekustīga atkrita bērnu krēsliņā, kā bija redzējusi māti gāžamies ģībšanas reizēs, un abas pārējās mazās Kenvigsas šausmās iebrēcās.

—    Mani bērni, mani apkrāptie, pieviltie mazulīši! — vaimanāja misters Kenvigss, izmisumā raudams savu otro meitu aiz bizītes tik spēcīgi, ka tā pacēlās pirkstgalos un labu brīdi palika šādā stāvoklī. — Nelietis, ēzelis, nodevējs!

—    Jupis lai parauj šito cilvēku! — aizsvilās vājinieces kopēja, nikni palūkodamās visapkārt. — Ko viņš iedomājas, saceldams tādu lērumu?

—    Klusu, sievišķi! — skarbi uzbļāva misters Kenvigss.

—    Netaisos klusēt, — attrauca kopēja. — Palieciet pats klusu, nožēlojamais! Vai jums gar paša bērniņu nav nekādas daļas?

—    Nē! — atcirta misters Kenvigss.

—    Būtu kaunējies! — sacīja kopēja. — Fu, sasodītais bendesmaiss!

—    Lai viņš mirst nost! — nevaldāmā niknumā klaigāja misters Kenvigss. — Lai mirst nost! Viņam nav nekādu nākotnes izredžu, nekādu cerību tikt pie mantas. Mums te bērni nav vajadzīgi, — zaudējis jēgu, brēkāja misters Kenvigss. — Vāciet viņus projām, vāciet viņus projām uz atradeņu patversmi!

Izkliedzis šos atbaidošos vārdus, misters Kenvigss apsēdās, nelikdamies ne zinis par vājinieces kopēju, kas pa

kaklu pa galvu iemetās blakusistabā un, atgriezusies līdz ar veselu matronu baru, apgalvoja, ka misters Kenvigss esot nozaimojis savu ģimeni un acīmredzot sajucis prātiņā.

Mistera Kenvigsa izskats nebūt neliecināja viņam par labu, jo pūliņi izteikties tik kvēli un tomēr pietiekami klusu, lai viņa gaudas nesasniegtu misis Kenvigsas ausis, bija padarījuši viņa seju zili melnu, turklāt no svarīgā notikuma izraisītā uzbudinājuma un neierastā daudzuma sīvo dzērienu, kas tika patērēti par godu dēla piedzimšanai, mistera Kenvigsa seja bija uztūkuši un izblīdusi līdz nepazīšanai. Bet, kad Nikolass un ārsts, sākumā izturēdamies mierīgi un neticēdami, ka misters Kenvigss runā nopietni, beidzot iejaucās un paskaidroja viņa ērmotās izturēšanās īsto iemeslu, matronu dusmas vērtās līdzcietībā un tās no sirds ņēmās draudzenes vīru lūgties, lai taču viņš nomierinoties un liekoties gulēt.

—    Laipnība, — sacīja misters Kenvigss, žēlabainu skatienu lūkodamies apkārt, — laipnība, ko esmu šim cilvēkam parādījis! Austeres, ko viņš aprijis, un pintes alus, ko viņš iztempis šais mājās .».

—    Tas ir ļoti sāpīgi un ļoti grūti paciešams, mēs saprotam, — teica viena no precētajām lēdijām, — taču padomājiet par savu mīļo, dārgo sieviņu!

—    Kā tad, un par to, ko viņa šodien vien pārcietusi, — atskanēja daudzas balsis. — Turieties kā vīrs!

—    Dāvanas, ko viņam pasniedzām, — sacīja misters Kenvigss, atkal pievērsdamies savam postam, — pīpes, tabakas dozes,.» pāris gumijas galošu, kas maksā sešus šiliņus un sešus …

—    Nu jā, domāšana vien par šito nav izturama, — vienā balsī sauca matronas, — bet viss nāks atpakaļ pār viņa paša galvu, nemaz ir nebaidieties!

Misters Kenvigss drūmi noskatīja lēdijas, it kā labāk gribēdams, lai viss nāk atpakaļ pār viņa paša galvu, ja nekas cits vairs neatlec; taču viņš nebilda ne vārda un, atspiedis galvu rokās, iegrima tādā kā snaudā.

Tomēr matronas vēlreiz jo centīgi pūlējās pierādīt, cik noderīgi būtu krietnajam džentlmenim likties gultā, jo nākamajā dienā viņš jutīšoties daudz labāk un viņas zi• not, kādas mocības pārciešot dažs labs vīrietis, kad ar tā sievu notiekot tas, kas šodien noticis ar misis Kenvigsu, un ka tas darot viņam lielu godu un tur neesot nekā, par ko kaunēties, ne uz to pusi, viņām bijis patīkami to redzēt, no visas tiesas, jo tas liecinot par labu sirdi. Viena lēdija, salīdzinādama šo gadījumu ar citiem, piebilda, ka u i viņas vīrs tādās reizēs bieži aiz uztraukumiem zaudējot jēgu un toreiz, kad piedzimis mazais Džonijs, pagājusi teju vai nedēļa, kamēr nācis pie prāta, un visu šo I liku viņš neatņemdamies kliedzis: «Vai tiešām puika, vai tiešām puika?» — tik izmisīgi, ka viņa balss aizskanējusi visiem klausītājiem līdz pašai sirdij.

Beidzot Morlīna (savu krišanu nemaņā pavisam aizmirsusi, kad atklājās, ka neviens to nav pamanījis) paziņoja, ka istaba viņas bēdu sagrauztajam tēvam ir kārtībā, un misters Kenvigss, ciešā apkampienā bezmaz nosmacējis savas četras meitas, pieņēma ārsta sniegto roku no vienas puses un Nikolasa atbalstu no otras puses un tika uzvests augšā guļamistabā, kas bija sagatavota tieši šim gadījumam.

Pārliecinājies, ka misters Kenvigss cieti aizmidzis, paklausījies tā omulīgajā krākšanā un pārraudzījis rotaļlietu sadalīšanu, lai neviena mazā Kenvigsa nepaliktu bešā, Nikolass atvadījās. Arī matronas cita pēc citas devās projām, palika vienīgi kādas septiņas astoņas vistuvākās draudzenes, kas bija nolēmušas pavadīt pie vājinieces visu nakti; gaisma apkārtējās mājās pamazām dzisa, un pēdējā biļetenā tika ziņots, ka misis Kenvigsa jūtoties tik labi, cik vien iespējams, un visa ģimene beidzot varēja doties pie miera.

XXXVII NODAĻA

Nikolass aizvien vairāk iemanto brāļu Ciriblu un mistera Timotija Linkitivotera labvēlību. Brāļi sarīko banketu par godu ievērojamai gadadienai. Kad Nikolass atgriežas mājās no banketa, misis Niklbija viņam uztic kaut ko noslēpumainu un svarīgu.

Laukums, kur atradās brāļu Cīriblu kantoris, lai arī, iespējams, visā pilnībā neatbilda varen rožainajam priekšstatam, kāds varēja rasties, nezinātājam noklausoties Tima Linkinvotera dedzīgos cildinājumus, tomēr bija gana pievilcīgs stūrītis tik rosīgas pilsētas sirdī, kāda ir Londona, un ieņēma izcilu vietu dažu iespaidīgu šai apkaimē kādreiz dzīvojušu cilvēku mīlestības apdvestajās atmiņās, kuras gan bija saistītas ar daudz senākiem laikiem un kurās paustā pieķeršanās šai vietai nebija ne tuvu tik aizraujoša kā jūsmīgā Tima Linkinvotera atmiņas un pieķeršanās.

Lai tie londonieši, kuru acis pieradušas pie Grovnerskvēra un Hanoverskvēra aristokrātiskā svinīguma, pie Ficrojskvēra atraitnigā neauglīguma un saltuma vai pie Raselskvēra un Jūstonskvēra grantētajiem celiņiem un dārza soliem, — lai viņi neiedomājas, ka Tima Linkinvotera un citu mazāk ievērojamu šā stūrīša cienītāju siltās jūtas raisījušas un pie dzīvības uzturējušas spirdzinošas atmiņas par lapām, kaut tās noputējušas pelēkas, vai par zāli, kaut tā aug reta un vārgulīga. Sitijskvēram nav nekāda iežogojuma, zema sētiņa vienīgi apjož laternas stabu laukuma vidū, un arī zaļumu tur redz tikai tik daudz, cik ap staba pamatni no zemes izspraucas kāds nezāles stiebriņš. Tā ir klusa, reti apmeklēta, vientulīga vieta, jo piemērota grūtsirdībai un apcerei, kā arī ilgai gaidīšanai, ja ir norunāta satikšanās; gaidītājs tad gausi kājo šurp un turp gar laukuma malām, ar savu soļu vienmuļo dunu pa staigātāju pazoļu nodeldētajiem gludajiem akmeņiem saceldams atbalsis un sākumā skaitīdams logus, pēcāk ķieģeļus augstajos, klusajos namos, kas slejas visapkārt Sitijskvēram. Ziemu sniegs te patveras vēl labu laiku pēc tam, kad paspējis nokust no rosmes pārņemtajām ielām un no lielajiem ceļiem. Vasaras saule pret šo laukumu izturas ar zināmu cieņu un savus līksmos starus raida turp visai skopi, versm'aino svelmi un spožumu pataupīdama trokšņainākām un mazāk iespaidīgām vietām. Te valda tāds klusums, ka cilvēks, apstājies mirkli izbaudīt ēnā saglabāto vēsumu, var sadzirdēt pat sava pulksteņa tikšķus. No tālienes atplūst dūkoņa — tur dūc karietes, nevis kukaiņi —, bet neviena cita skaņa neiztraucē laukuma klusumu. Nesējs ar žetonu uz krūtīm, laiski atslējies pret stabu ietves malā, priecē sevi ar tīkamu siltumu, nevis sveloņu, kaut diena ir sutīga. Baltais priekšauts lēni plandās vējā, galva mazpamazām noslīgst uz krūtīm, nesējs pārvarēm pūlas noturēt acis vaļā, taču arī viņš nespēj pretoties šās vietas iemidzinošajai jutoņai un beigu beigās laižas miegā. Pēkšņi, nez no kā satrūcies, ' viņš atgūst možumu, pakāpjas pāris soļu atpakaļ un raugās tieši uz priekšu ar dīvainu nemieru skatienā. Vai negaidot uzradies darbs vai kāds zēns rotaļājas ar krāsainām stikla lodītēm? Varbūt viņš ieraudzījis rēgu vai sa-

Klausījis leijerkastes skaņas? Nē, viņam pavēries kaut kas vel neparastāks — tauriņš laukumā, īsts, dzīvs tauriņš! Aizmaldījies no puķēm un saldām smaržām, tas riņķo ap namdurvju dzelzs margu noputējušiem režģiem.

Ārpus brāļu Cīriblu firmas kantora durvīm maz bija lāda, kas spētu vai nu saistīt jaunā kantorista uzmanību, vai izkliedēt viņa domas, turpretim pašā kantorī daudz kas viņu interesēja un uzjautrināja. Nez vai tur izdotos atrast pat kaut ko vienu — vai tā būtu dzīva būtne vai nedzīvs priekšmets —, kam vismaz drusku nepiemistu Timotija Linkinvotera sīkumainais apzinīgums un precizitāte. Precīzi kā kantora pulkstenis, ko Tinis daudzināja par labāko Londonas laikrādi tūlīt aiz kādas vecas, nezināmas, tuvīno namu gūzmā ieslēpušās baznīcas stundeņa (jo Kavalērijas gvardes pulksteņa teiksmaino nemaldīgumu Tims uzskatīja par jauku iztēles augli, kas radies skaudīgo vestendiešu galvā), vecais kantorists veica katru niecīgāko dienišķo darbiņu, tāpat kā ikvienu vissīkāko priekšmetu mazajā istabiņā novietoja tik rūpīgi un tādā nevainojamā kārtībā, ko nekas nevarētu pārspēt, pat ja šī istabiņa patiešām būtu ar visizmeklētākiem retiem dārgumiem pieblīvēta stikla kārba. Papīrs, spalvas, tinte, lineāls, zīmogvasks, oblātas, laka. kārbiņa ar smiltīm, kārbiņa ar auklām, sērkociņu turziņa, Tima cepure, rūpīgi salocītie Tima cimdi, Tima otri svārki — karādamies pie sienas, tie izskatījās tieši pēc sava īpašnieka no mugurpuses, — ikkatrai lietai bija ierādīti savi nemainīgi telpas sprīži. Aizdurvē bija pakārts mazs termometrs, kas, būdams akurāts un nevainojams instruments, vienīgais uz šās zemes spēja līdzināties kantora pulkstenim. Visā pasaulē nebija otra putna ar tik saprātīgām un lietišķām paražām kā aklais melnais strazds, kas savas dienas vadīja, snauzdams un sapņodams lielā, mājīgā būrī, un aiz vecuma bija zaudējis balsi sen pirms tam, kad to nopirka Tims. Starp neskaitāmiem saistošiem stāstiem nevarētu atrast nevienu aizraujošāku kā to, ko Tims zināja pavēstīt par šā putna iegūšanu, par to, kā, juzdams līdzi badā vārgstošajai, ciešanās nomocītajai radībai, viņš putnu nopircis, lai aiz humāniem apsvērumiem izbeigtu tā posta dzīvi, kā nolēmis trīs dienas nogaidīt un palūkoties, vai putns neatdzīvosies, kā, neaizritot pat ne pusei no šā laika, putns patiešām atdzīvojies un kā tas pēcāk atdzīvojies arvien vairāk, kā pamazām atguvis ēstgribu un skaistumu, līdz beidzot kļuvis tāds… «Tāds, kādu jūs to redzat tagad, ser!» Tims tādās reizēs sacīja, uzmezdams būrim lepnu skatienu. Turklāt vēl Tims melodiski iečivinājās un uzsauca: «Dik!» — un Diks, kas, iepriekš neizrādījis ne mazākās dzīvības zīmes, tā ka to varēja noturēt par koka tēlu vai par bezjūtīgi nobeigta melnā strazda izbāzeni, trim sīkiem lēcieniem pielakstīja pie būra malas un, knābi pa režģu starpu izbāzis, pagrieza aklo galviņu uz sava vecā saimnieka pusi, un tajā mirklī grūti būtu izšķirt, kurš ir laimīgāks — putns vai Tims Linkinvoters.

Taču tas vēl nebija viss. Katrs sīkums te, starp citu, atspoguļoja brāļu labsirdību. Noliktavas strādnieki un nesēji likās tik veselīgi un jautri puiši, ka tieši prieks bija uz tiem skatīties. Starp paziņojumiem par kravas kuģu kustību un pasta tvaikoņu sarakstiem, kas rotāja kantora sienas, atradās iecerēto nespējnieku patversmju uzmetumi, labdarības biedrību ziņojumi un jaunu slimnīcu projekti. Ļaundariem par biedinājumu virs kamīna karājās aizvēsturiska stobrene un divi zobeni, taču stobrene bija puspajukusi un sarūsējusi un zobeni — ieplaisājuši, nolauztām smailēm. Jebkurā citā vietā šādu nāves rīku atklāta izrādīšana liktu pasmaidīt, bet šeit šķita, ka pat varmācības un uzbrukuma ieroči pakļāvušies valdošajai ietekmei un kļuvuši par žēlsirdības un lēnprātības simboliem.

Šādas domas uzbangoja Nikolasa prātā, kad viņš pirmoreiz pārņēma īpašumā tukšo ķebli un palūkojās apkārt brīvāk un mierīgāk, nekā to būtu varējis darīt iepriekš. Iespējams, ka šīs domas viņu iedrošināja un mudināja darboties, jo turpmākās divas nedēļas viņš visas brīvās stundas līdz vēlai naktij un agri no rīta veltīja grāmatvedības un citu ar veikalniecisku darījumu kārtošanu saistītu noslēpumu apgūšanai. Nikolass nodevās tiem bezgala cītīgi un neatlaidīgi, un, lai gan viņa iepriekšējās zināšanas rēķinos aprobežojās ar miglainām atmiņām par diviem trim skolas aritmētikas burtnīcā ierakstītiem uzdevumiem, ko vecāki novērtēšanai saņēma izrotātus ar treknu gulbi, kuru ar labu gaumi pašrocīgi bija uzvilcis skolotājs, — tomēr otrās nedēļas beigās viņš jau varēja misteram Linkinvoteram ziņot par gūtajiem panākumiem un pieprasīt, lai tas izpilda solījumu un ļauj viņam palīdzēt nopietnākos darbos.

Bija vērts redzēt, kā Tims Linkinvoters lēnām paņēma smagu virsgrāmatu un norēķinu žurnālu un, izgrozījis tos vienādi un otrādi, mīlīgi notraucis putekļus no muguriņām un vākiem, atšķīra lapas gan šur, gan tur un pa pusei skumīgi, pa pusei lepni pārlaida skatienu glītajiem, nevainojami tīrajiem iegrāmatojumiem.

—    Nākamajā maijā paies četrdesmit četri gadi, — sacīja Tims. — Cik šai laikā nav bijis virsgrāmatu! Četrdesmit četri gadi!

Tims aizvēra grāmatu.

—    Ķersimies drīzāk klāti — teica Nikolass. — Es vai svilstu nepacietībā sākt.

Tims Linkinvoters, it kā viegli pārmezdams, pašūpoja galvu. Misters Niklbijs nebija pratis pienācīgi novērtēt, cik svarīgs un bīstams ir viņa nākamais darbalauks. Ja nu gadās kāda kļūda — lai nedomā to kasit ārā!

Jauni cilvēki ir pārgalvīgi. Taisni brīnums, kā viņi reizēm trencas. Pat tik daudz nepapūlējies, lai apmestos uz sava ķebļa, bet mierīgi palicis pie rakstāmpults stāvam ar smaidu sejā — tik tiešām ar smaidu sejā, nekāda kļūdīšanās te nevarēja būt, misters Linkinvoters pēcāk to bieži pieminēja, — Nikolass iemērca spalvu tintnīcā un mestin metās brāļu Cīriblu kantora grāmatās!

Tims Linkinvoters nobālēja un, saslējis ķebli uz divām kājām, kas atradās tuvāk Nikolasam, ar satraukumā aizturētu elpu ielūkojās tam pār plecu. Kantorī abi reizē ienāca brālis Čārlzs un brālis Ncds, taču Tims Linkinvoters, atpakaļ neskatīdamies, nepacietīgi pameta tiem ar roku, lai taču saprot, ka jāievēro pilnīgs klusums, un saspringtā uzmanībā sekoja nepieredzējušās spalvas virzībai.

Brāļi skatījās smaidīdami, bet Tims Linkinvoters nesmaidīja un labu brīdi arī nekustējās. Beidzot viņš lēni un gari ievilka dvašu un, joprojām palikdams tai pašā stāvoklī uz saslietā ķebļa, palūkojās brālī Čārlzā, ar spalvas kātu slepus norādīja uz Nikolasu un apņēmīgi un svinīgi pamāja ar galvu, it kā sacīdams: «Veiksies.»

Arī brālis Čārlzs pamāja un smaidot saskatījās ar brāli Nedu, bet Nikolass tieši tai mirklī apstājās, lai ķertos pie jaunas lappuses, un Tims Linkinvoters, ilgāk vairs nespēdams savaldīt prieka uzplūdus, nolēca no ķebļa un sajūsmināts sagrāba Nikolasu aiz rokas.

—    Re, kā iemanījies! — iesaucās Tims, atskatīdamies uz saviem darba devējiem un uzvaroši kratīdams galvu. — Lielais «b» un «d» viņam iznāk uz mata tāds kā man, un rakstīdams viņš uzliek punktiņus uz katra «i» un pārvelk svītriņu ikvienam «t». Otra tāda jaunekļa nav visā Londonā, — sacīja Tims, paplikšķinādams Nikolasam pa muguru, — neviena paša! Nemaz nerunājiet! Sitijā nevar rasties neviens viņam līdzīgs. Es izaicinu Sitiju parādīt, ko tā spēj!

Sādi metis cimdu Sitijai, Tims Linkinvoters ar dūri gāza pa rakstāmpulti tā, ka vecais strazds pārbīlī novēlās no laktiņas un pārvarīgā apstulbumā vārgi iečerkstējās.

—    Labi sacīts, Titn, labi sacīts, Tim Linkinvoter! — iepriecinājumā neatpalikdams no Tima, iesaucās brālis Čārlzs un vieglītēm sasita plaukstas. — Zināju, ka mūsu jaunais draugs nežēlos pūliņus, uri biju pilnīgi pārliecināts, ka viņš pavisam drīz gūs panākumus. Vai es to neteicu, brāli Ned?

—    Teici gan, mīļo brāli, bez šaubām, mīļo brāli, tu !ā teici, un tev bija pilnīga taisnība, — atbildēja Neds. — Pilnīga taisnība. Tims Linkinvoters ir satraucies, un viņa satraukums ir dibināts. Tiins ir brīnišķīgs cilvēks. Tim Linkinvoter, jūs esat brīnišķīgs cilvēks, ser.

—    Patīkami domāt, ka tā iznācis! — sacīja Tims, nelikdamies ne zinis gar uzslavām un no virsgrāmatas pievērsdams acenes brāļiem. — Patīkami, ka tā iznācis. Vai jums šķiet, ka maz esmu domājis par to, kas notiks ar šim grāmatām, kad es vairs te nebūšu? Vai jums šķiet — maz esmu domājis par to, ka te nebūs vairs nekādas kārtības un viss tiks darīts pa roku galam, kad manis vairs nebūs? Bet tagad, — sacīja Tims, izstiepdams rādītājpirkstu Nikolasa virzienā, — tagad, kad esmu viņam šo to iemācījis, jūtos apmierināts. Pēc manas nāves darbs turpināsies tikpat labi kā tad, kad es vēl esmu bijis dzīvs, — tieši tikpat labi, un es būšu gandarīts, zinādams, ka nekad nav bijušas tādas grāmatas… nekad nav bijušas tādas grāmatas. Nē, nav bijušas un nekad arī nebūs tādas grāmatas kā brāļu Ciriblu firmas grāmatas.

Sādi paudis savas jūtas, misters Linkinvoters palaida sīku smiekliņu, apliecinādams, ka viņam tāda Londona vai Vestminstera bijušas nebijušas, un, atkal pagriezies pret savu rakstāmpulti, nesatricināmā mierā ierakstīja skaitli «septiņdesmit seši» pēdējā saskaitītā stabiņa apakšā un turpināja darbu.

—    Tim Linkinvoter, ser, — teica brālis Čārlzs, — sniedziet man roku, ser! Šodien jums ir dzimumdiena. Kā jūs,

•Tim Linkinvoter, uzdrošināties runāt par kaut ko citu, iekams neesat saņēmis dzimumdienas laimes vēlējumus? Lai dievs jūs svētī, Tim! Lai dievs jūs svēti!

—      Mīļo brāli, — sacīja brālis Neds, saņemdams Tima otru roku, — Tims Linkinvoters izskatās desmit gadus ļaunāks nekā iepriekšējā dzimumdienā.

—    Brāli Ned, manu mīļo zēn, — atsaucās otrs večuks, — man tā vien rādās, ka Tims Linkinvoters piedzimis simt piecdesmit gadus vecs un mazpamazām nonācis līdz divdesmit pieciem, jo katrā dzimumdienā viņš kļūst jaunāks, nekā bijis gadu iepriekš.

—    Tik tiešām tā, brāli Cārlz, tik tiešām tā, — piekrita brālis Neds. — Par to nav ne mazāko šaubu.

—    Neaizmirstiet, Tim, — teica brālis Čārlzs, — ka šodien mēs pusdienosim nevis divos, bet pussešos; šai gadadienā, kā jums, Tim Linkinvoter, tas ir labi zināms, mēs allaž atkāpjamies no ierastās kārtības. Mister Niklbij, dārgo ser, arī jūs tiekat aicināts. Tim Linkinvoter, dodiet šurp savu tabakdozi par piemiņu man un brālim Nedam no sirdij tuva un uzticama drauga un apmaiņai pieņemiet šo kā niecīgu cieņas un goda apliecinājumu un netaisiet to vaļā, iekams vakarā neiesiet pie miera, un neiedomājieties bilst pretī ne vārda, vai arī es nomaitāšu jūsu strazdu. Slaists tāds! Jau pirms sešiem gadiem viņš būtu ticis pie zelta sprosta, ja vien tas viņu pašu vai viņa saimnieku spētu padarīt kaut drusku laimīgāku. Nu, brāli Ned, mans mīļais, es esmu beidzis. Pussešos, neaizmirstiet, mister Niklbij! Tim Linkinvoter, ser, pussešos parūpējieties par misteru Niklbiju. Iesim, brāli Ned!

Sādi čalodami, lai pēc sava paraduma neļautu vaļu otrai pusei izteikt pateicību vai atzinību, dvīņi rokrokā devās projām, uzdāvājuši Timām Linkinvoteram dārgu zelta tabakas dozi ar banknoti, kuras vērtība desmitkārt pārsniedza pašas dozes vērtību.

Ceturksni uz sešiem, ne mirkli vēlāk, 'kā ilgus gadus šai dienā iegājies, ieradās Tima Linkinvotera māsa, un izcēlās milzīgs tracis Tima Linkinvotera māsas cepures pēc; šī cepure, ko no pansijas, kur mita Tima Linkinvotera māsa, bija uzdota atnest izsūtāmajam zēnam, joprojām vēl nebija atgādāta, lai gan tikusi ielikta kārbā, kārba ievīstīta lakatā un lakata stūri piesieti zēnam pie rokas, un norādījumi par vietu, kurp kārba nesama, jo sīki tikuši uzrakstīti uz vecas aploksnes otras puses, un zēnam ar drausmīgu sodu, ko cilvēka saprašana diez vai spētu visā pilnībā aptvert, piedraudēts sūtījumu nogādāt galā cik iespējams ātri un ceļā nekur nekavēties. Tima Linkinvotera māsa vaimanāja, saimniecības vadītāja izteica viņai līdzjūtību, un abas ik pa brīdim liecās ārā pa trešā

stāva logu, raudzīdamās, vai zēns aizvien vēl neparādās, jo tas būtu neiedomājami jauki un galu galā nozīmētu to pašu, ko viņa ierašanās, tāpēc ka no stūra lidz namdurvīm bija labi ja pieci jardi; pēkšņi tai brīdi, kad vismazāk tika gaidīts, tieši no pretējās puses, bezgala rūpīgi nesdams kārbu, no nesenās piepūles notvīcis, pūzdams un elsdams parādījās zēns, un nebija nekāds brīnums, ka vispirms viņš bija izvizinājies, pieķeroties pie īrētās karietes, kas brauca uz Kembervelu, tad labu brīdi gājis nopakaļ diviem klauniem un beidzot līdz pat mājām pavadījis vairākus puišus, kas žonglēja uz koka kājām. Tomēr cepurei nekas nelikās lēcies — tas bija liels mierinājums, un vairs nebija nekādas jēgas puiku strostēt — vēl viens mierinājums; tādējādi izsūtāmais priecīgs gāja savu ceļu, un Tima Linkinvotera māsa nokāpa lejā pie pārējās sabiedrības tieši piecas minūtes pēc tam, kad Tima Linkinvotera nemaldīgais pulkstenis bija nositis pusseši.

Sī sabiedrība bija brāļi Cīribli, Tims Linkinvoters, kāds sirms, sārtsejīgs Tima draugs (pensionēts bankas ierēdnis) un Nikolass, ko ļoti svarīgi un svinīgi stādīja priekšā Tima Linkinvotera māsai. Tā kā visi bija sapulcējušies, brālis Neds pazvanīja, lai pasniedz pusdienas, un, kad drīz jau tika ziņots, ka maltītei viss ir sagatavots, veda Tima Linkinvotera māsu blakusistabā, kur gaidīja bagātīgi klāts galds. Brālis Neds ieņēma vietu galda galā, viņam pretim — brālis Čārlzs; Tima Linkinvotera māsa apsēdās brālim Nedam pie kreisās rokas, bet Tims Linkinvoters — pie labās; vecs, izskatā puslēinēts virssulainis ar ļoti īsām kājām nostājās savā postenī aiz brāļa Neda krēsla un, atvēzējis labo roku, lai ar cēlu žestu noceltu traukiem vāku, palika stāvam nekustīgs un taisns kā miets.

—    Lai svētīta šī maltīte un viss pārējais, brāli Cārlz! — sacīja Neds.

—    Kungs, pieņem mūsu pazemīgo pateicību, brāli Ned! — teica Čārlzs.

Puslēmētais virssulainis naski nocēla zupas terīnei vāku, piepeši izrādīdams neticamu veiklību.

Sarunas ritēja raiti, par to apsikšanu nenācās raizē. ties, jo jauko veco dvīņu labsirdība nevienu nepameta novārtā, un Tima Linkinvotera māsa, nobaudījusi pirmo kausu šampanieša, tūdaļ uzsāka garu un pamatīgu stāstījumu par Tima Linkinvotera bērnudienām, neaizmirsdama

piebilst, ka esot stipri vien jaunāka par Timu un atstāstītie fakti viņai zināmi tikai tāpēc, ka tikuši ģimenē saglabāti un nodoti tālāk. Kad šis stāsts bija galā, brālis Neds pavēstīja, kā tieši pirms trīsdesmit pieciem gadiem radušās aizdomas, ka Titns Linkinvoters saņēmis mīlestības vēstuli, un kā kantorī pienākusi miglaina informācija, it kā viņš būtu redzēts pastaigājamies pa Cīpsaidu ar neparasti skaistu lēdiju jau krietnos gados; sacēlās vesela smieklu vētra, un Tims Linkinvoters, pieķerts nosarkstam nu piespiests sniegt paskaidrojumus, apsūdzību noraidīja kā nepamatotu un piebilda, ka neredzot nekā Jauna, ja tā patiešām arī būtu gadījies; šāda nostāja izraisīja skaļus smieklus pensionētajam bankas ierēdnim, kas apgalvoja, ka tas nu esot labākais, ko viņš savā mūžā dzirdējis, un ka Tims Linkinvoters varot sacīt ko sacīdams, nule teikto tam tik viegli vis neizdošoties pārspēt.

Sevišķi lielu iespaidu uz Nikolasu atstāja kāda maza, šai dienai piemērota, pēc sava satura un rakstura īpatnēja ceremonija. Kad trauki bija novākti un pirmo reizi apkārt tika laistas karafes, iestājās mēms klusums un abu brāļu sejā parādījās izteiksme, ko varētu saukt ja ne par galīgi grūtsirdīgu, tad vismaz par stipri domīgu gan un kas pie svinību galda šķita gluži neparasta. Kamēr Nikolass, šās negaidītās pārmaiņas pārsteigts, gudroja, ko tā varētu nozīmēt, abi brāļi piecēlās un galda galā stāvošais paliecās pretim otram brālim un klusu, it kā uzrunādams viņu vienīgo, sacīja:

— Brāli Cārlz, mans mīļais, ar šo dienu saistās vēl kāds notikums, kuru ne tu, ne es nekad nedrīkstam aizmirst un kuru mēs arī nevaram aizmirst. Sī diena, kas pasaulei deva visuzticamāko, visbrīnišķīgāko un vispriekšzīmīgāko cilvēku, tai atņēma vismīļāko, vislabāko māti — mūsu māti. Kā es vēlos, lai viņa redzētu mūs dzīvojam pārticībā, dalītos tajā un justos laimīga, zinot, ka mīlam viņu tikpat stipri, kā mīlējām toreiz, kad bijām nabadzīgi puisēni, taču šī vēlēšanās nav piepildāma. Mīļo brāli, godināsim savas mātes piemiņu.

«Ak kungs!» nodomāja Nikolass. «Un netrūkst cilvēku, kas, ieņemdami tādu pašu stāvokli un zinādami to visu un vēl tūkstošiem reižu vairāk, neielūgs šos cilvēkus pusdienās tikai tāpēc vien, ka viņi ēd ar nazi un nav gājuši skolā!»

Taču nebija laika nodoties morāles apcerēšanai, jo līksmība atkal pieņēmās spēkā, un, kad karafe ar portvīnu bija gandrīz tukša, brālis Neds parāva zvana auklu, un tūdaļ parādījās puslēmētais virssulainis.

—    Deivid! — sacīja brālis Neds.

—    Ser, — atbildēja virssulainis.

—    Lielo pudeli vislabākā vīna, Deivid, ko uzdzert uz mistera Linkinvotera veselību!

Parādīdams apbrīnojamu izveicību, kas sajūsmināja visu sabiedrību ur? bija to sajūsminājusi ikreiz šai dienā jau vairākus gadus, puslēmētais virssulainis acumirkli ar kreiso roku pagrāba aiz muguras turēto pudeli, kuras korķī jau bija paguvis ieskrūvēt viļķi, vienā rāvienā lo atkorķēja un cienīgi, apzinādamies savu apķērību, nolika milzīgo pudeli un korķi saimniekam priekšā.

—    Ila! — iesaucās brālis Neds, vispirms nopētīdams korķi, tad piepildīdams savu kausu, bet vecais virssulainis pašapmierināti un laipnīgi noraudzījās šai skatā, it kā tas viss gan piederētu viņam, bet jaukajai sabiedrībai tiktu ļauts to baudīt pēc sirds patikas. — Izskatās itin labs, Deivid.

—    Citāds tas arī nevar būt, ser, — atbildēja Deivids. — Jums nāktos krietni nopūlēties, lai atrastu glāzi tāda vīna, kāds ir mūsējais, un misters Linkinvoters to it labi zina. So vīnu mēs iegādājāmies, kad misters Linkinvoters te ieradās pirmo reizi, — taisni šo vīnu, džentlmeņi.

—    Nē, Deivid, nē! — iejaucās brālis Čārlzs.

—    Piedošanu, es pats to ierakstīju grāmatā, ser, — teica Deivids tādā tonī, kas neļāva apšaubīt viņa minēto faktu patiesumu. — Misters Linkinvoters bija nostrādājis tikai divdesmit gadus, ser, kad to vīna mucu nonesa pagrabā.

—    Deividam ir pilnīga taisnība, pilnīga taisnība, brāli Cārlz, — sacīja Neds. — Vai visi ir sanākuši, Deivid?

—    Stāv aiz durvīm, ser, — atbildēja virssulainis.

—    Vediet iekšā, Deivid, vediet viņus iekšā!

Uzklausījis rīkojumu, virssulainis nolika saimniekam

priekšā mazu paplāti ar tīrām glāzēm un, atvēris durvis, ielaida istabā līksmi noskaņotos nesējus un noliktavas strādniekus, kurus Nikolass bija pamanījis jau lejā. Tur bija četri vīri. Nākdami iekšā, viņi klanījās, smaidīja un sarka, no aizmugures saimniecības vaditājas, virējas un _ istabenes atbalstīti.

—     Septiņi, — teica brālis Neds, ieliedams vīnu attiecīgā skaitā glāžu, — un Deivids astotais. Tā! Nu jums visiem jāuzdzer uz jūsu labākā drauga mistera Timotija Linkinvotera veselību; tad nu novēliet viņam labu vese-

Iilni, ilgu mūžu un daudz laimes dzimumdienā, lai mēs lo vēl ilgi svinētu viņa paša labad un jūsu veco saimnieku de|, jo tie viņu uzskata par nenovērtējamu dārgumu. Tim I inkinvoter, uz jūsu veselību! Velns lai jūs parauj, Tim I inkinvoter, ser, lai dievs jūs svētī!

Teikdams šos gaužām pretrunīgos vārdus, brālis Neds Iegrūda Timām mugurā dunku, kas to uz mirkli padarīja līdzīgu puslēmētajam virssulainim, — tad vienā rāvienā iztukšoja glāzi.

Līdzko šis tosts par godu Timām Linkinvoteram bija uzsaukts, ar elkoņiem ceļu starp saviem biedriem izbrīvēdams, nosvīdis un pietvīcis priekšā iznāca pats druknākais un jautrākais padotais, paraustīja vienigo uz pieres palikušo sirmo matu kumšķi, it kā tādējādi cienīgi sveicinātu sapulcējušos sabiedrību, un, cītīgi berzēdams rokas zilā kokvilnas mutautā, teica šādu runu:

— Reizi gadā mums, džentlmeņi, ir dotas tiesības izteikties, un ar jūsu laipnu atjaušanu mēs tās izmantosim tagad, jo labs tas darbs, kas padarīts, un, kā visiem zināms, labāk zīle rokā nekā mednis kokā vai arī otrādi, lai gan viens un tas pats vien ir. (Mirkli klusums — virssulainis nav pārliecināts.) Viss, ko mēs gribam sacīt, — nekad nav bijis (skatās uz virssulaini) … tādu (skatās uz virēju) cēlu… lielisku (skatās uz visiem un neredz nevienu)… devīgu, augstsirdīgu saimnieku kā tie, kas šodien mūs tik jauki uzņem. Un mēs tencinām par to laipnību, kas no mūsu saimniekiem pastāvīgi plūst pār mums it vienmēr un visur, un novēlam viņiem ilgi dzīvot un nomirt laimīgiem!

Sās runas beigās — tā varēja izdoties vēl smalkāka un vēl mazāk atbilst nolūkam — viss padoto pulks, puslēmētā virssulaiņa komandēts, trīsreiz diezgan vārgulīgi uzsauca «urā», kas šim džentlmenim par lielu nepatikšanu neiznāca pietiekami saskanīgs, jo sievietes, nepielāgojušās kopējam korim, izbrēca neskaitāmus sīkus, spalgus «urā» saucienus. TūdaJ viņi visi aizgāja; drīz atvadīties sāka arī Tima Linkinvotera māsa, un vēl pēc īsa brīža no galda piecēlās palikušie, lai dzertu tēju un kafiju un sēstos pie kārtīm.

Pusvienpadsmitos — laukumam vēls laiks— tika atnesta paplāte ar sendvičiem un karstvīnu, kas, nākdams pa virsu brāļu izcilajam vīnam un citiem uzbudinātājiem, iedarbojās uz Timu Linkinvoteru tā, ka viņš pavilka Nikolasu sānis un slepus Jāva noprast, ka valodas par

neparasti daiļo lēdiju krietnajos gados tīrā patiesība vien esot un ka viņa patiešām bijusi tik skaista, kā ticis stāstīts, vēl skaistāka, nudien, bet ka pārlieku steigusies grozīt savu ģimenes stāvokli un galu galā, kamēr Tims viņu aplidojis un domājis par sava ģimenes stāvokļa grozīšanu, apprecējusies ar citu.

— Lai nu kā, uzdrošinos teikt, ka tā bija mana vaina, — sacīja Tims. — Rīt vai parit parādīšu jums kādu gravīru augšā, savā istabā. Tā maksāja divdesmit piecus šiliņus. Es to nopirku drīz pēc tam, kad mūsu attiecības bija atvēsušas. Nesakiet nevienam ne vārda, bet tā ir tik apbrīnojama nejauša līdzība, kādu grūti pat iedomāties… Nu tieši kā viņas portrets, ser!

Pulkstenis jau rādīja pāri vienpadsmitiem, un, kad Tima Linkinvotera māsa paziņoja, ka viņai vajadzējis būt mājās vismaz pirms stundas, tika izsaukta kariete, kurā viņu ārkārtīgi svinīgi iesēdināja brālis Neds, kamēr brālis Čārlzs deva izsmeļošus norādījumus važonim un, pasniedzis šiliņu vairāk par noteikto maksu, lai lēdijai tiktu parādīta vislielākā uzmanība, teju vai piebeidza važoni ar glāzi neparasti stipra dzēriena, turklāt gandrīz vai izdauzīja tam dzīvību no miesām, pārliecīgi pūlēdamies iedauzīt to atpakaļ.

Beidzot kariete aizripoja, un, tā kā Tima Linkinvotera māsa laimīgi bija uzsākusi mājupceļu, Nikolass un Tima Linkinvotera draugs reizē atvadījās, ļaudami vecajam Timām un godājamiem brāļiem doties pie miera.

Nikolasam bija ejams prāvs ceļa gabals, un pulkstenis jau rādīja krietni pāri pusnaktij, kad viņš pārradās mājās, kur, palikdami nomodā, viņu gaidīja māte un Smaiks. Sen jau bija garām brīdis, kad viņi parasti likās uz dusu, un Nikolass tika gaidīts atgriežamies vismaz pirms divām stundām, taču laiks abiem aizritēja itin aši, jo misis Niklbija izklaidēja Stnaiku ar ģenealoģisku pārskatu par savu dzimtu no mātes puses un klāstīja galveno ģimenes locekļu biogrāfiju, bet Smaiks sēdēja, neizpratnē lauzīdams galvu, par ko tiek stāstīts, varbūt tas izlasīts kādā grāmatā vai misis Niklbija to visu sagudrojusi pati; tā viņi abi pavadīja vakaru labā saskaņā.

Nikolass nevarēja nolikties gulēt, plaši jo plaši neizstāstījis, cik brīnum jauki un devīgi ir brāļi Cīribli, un nepalepojies ar lielajiem panākumiem, ko guvis, cītīgi pūlēdamies. Taču viņš paspēja pateikt labi ja desmit vārdus, kad misis Niklbija, nerimus viltīgi mirkšķinādama un

galvu klanīdama, ierunājās, ka misters Smaiks aiz noguruma laikam gan vairs neturoties kājās un tāpēc viņa uzskatot par savu pienākumu prasīt, lai viņš nesēdētu nomodā vairs ne minūti.

—    Bezgala paklausīgs radījums, nudien, — sacīja misis Niklbija, kad Smaiks, novēlējis labu nakti, izgāja no istabas. — Zinu, tu mani atvainosi, Nikolas, mans dārgais, taču man netīk to darīt citu klātbūtnē, un jauna cilvēka klātbūtnē tas patiešām neliekas īsti piedienīgi, lai gan, vispār ņemot, es galu galā neredzu, kāds tur sliktums, ja nu vienīgi pieņemtu, ka man īsti nepiestāv, kaut viens otrs saka — piestāvot ļoti labi, un nudien es nesaprotu, kāpēc lai nepiestāvētu, ja ir tik glīti pašūta un maliņa jauki sakrokota; daudz kas, bez šaubām, ir atkarīgs tieši no tā.

Pabeigusi šo ievadu, misis Niklbija izņēma naktsmici no milzīgas lūgšanu grāmatas, kur tā, rūpīgi salocīta, bija ielikta starp lapām, uzmauca to galvā un ķērās pie lentīšu sasiešanas, nepārtraukdama vārdu plūdus, kuros, kā parasti, nevarēja uztvert nekādu sakarību.

—    Lai cilvēki runā ko runādami, — sacīja misis Niklbija, — taču naktsmice ir milzīgi ērts apģērba gabals, un es esmu pārliecināta, Nikolas, dārgais, ka tu ari šo faktu atzītu, ja vien valkātu mici ar lentītēm un mauktu to galvā kā viens kārtīgs kristietis, nevis uztupinātu uz pakauša kā tāds nabagu patversmes iemītnieks. Neiztēlojies, ka ir nevīrišķīgi vai smieklīgi rūpēties par savu naktsmici, jo man bieži nācās dzirdēt, ka tavs nabaga mīļotais tētis un reverends misters… kā viņu sauca… nu tas, kurš sprediķoja tai vecajā baznīciņā ar jocīgo torni, no kura smailes vētra bija norāvusi vējrādi kādā naktī nedēļu pirms tavas dzimšanas, — man bieži nācās dzirdēt viņus stāstām, ka koledžās jaunie cilvēki ārkārtīgi rūpējoties par savām naktsmicēm un ka Oksfordas naktsmices esot īpaši izdaudzinātas labā izskata un izturīguma pēc, tā ka jaunajiem cilvēkiem ne sapnī nerādoties, ka varētu iet gulēt bez naktsmices, un es domāju, neviens pat nešaubās, ka viņi gan zina, kas ir labs, lai arī nav no tiem, kas tuntuļojas.

Nikolass iesmējās un, neielaizdamies turpmākā šā bezgalīgās spriedelēšanas temata apcerē, atgriezās pie patīkamās sarunas par nelielajām dzimumdienas viesībām. Un, tā kā misis Niklbija tūdaļ par to ļoti ieinteresējās un uzdeva neskaitāmus jautājumus — kas pasniegts pusdienās, kā ēdiens ticis likts galdā, vai nav bijis pārcepts un pārvārīts vai nepietiekami izcepts un pusizvārīts, kas piedalījies pusdienās, ko teikuši misteri Cīribli un ko teicis Nikolass, un ko teikuši misteri Cīribli, kad Nikolass teicis to un to, Nikolass jo sīki aprakstīja svinības un arī visu to, kas bija noticis tai rītā.

—    Lai gan ir loti vēls, — sacīja Nikolass, — esmu tik patmīlīgs, ka man gribētos, lai Keita būtu vēl nomodā un dzirdētu, ko mēs runājam. Mājās nākdams, es vai tvīku nepacietībā viņai visu izstāstīt.

—    Ak Keita] — sacīja misis Niklbija, uzlikdama kājas uz kamīna aizsargrežģa, it kā sagatavojusies uz garāku sarunu. — Keita aizgāja gulēt… o, jau pirms vairākām stundām… un es gauži priecājos, Nikolas, mans dārgais, ka piedabūju viņu negaidīt tevi, jo man ļoti gribējās izmantot gadījumu, lai pateiktu tev pāris vārdu. Es, itin dabiski, esmu mazliet nobažījusies, un, protams, ir bezgala brīnišķīgi un iepriecinoši, ka ir pieaudzis dēls, kuram var izkratīt sirdi un no kura gaidīt padomu; nudien nezinu, kāda jēga ir izaudzināt dēlus, ja tiem nevar uzticēties.

Nepaguvis līdz galam nožāvāties, Nikolass palika ar atplestu muti, kad misis Niklbija ierunājās, un palūkojās mātē ar vislielāko uzmanību.

—    Mums kaimiņos reiz dzīvoja kāda lēdija, — teica misis Niklbija, — tas man ienāca prātā, kad ierunājos par dēliem… kāda lēdija mums kaimiņos, kad dzīvojām netālu no Dolišas, viņu laikam sauca misis Rodžersa, kā tad, ka Rodžersa, bet varbūt Mērfija, es mazliet šaubos, kā īsti viņu sauca …

—    Vai tu, māt, par viņu gribēji ar mani runāt? — rāmi apjautājās Nikolass.

—    Par viņu! — iesaucās misis Niklbija. — Žēlīgais dievs, Nikolas, mans dārgais, cik smieklīgi tu vari jautāt! Bet tāpat man allaž gāja ar tavu nabaga mīļoto tēti — taisni tāpat: nekad viņš neko nesaprata, nekad ne uz mirkli nespēja piesaistīt savas domas kaut kam vienam. Redzu viņu kā šodien! — sacīja misis Niklbija, slaucīdama asaras. — Skatās uz mani, kad runāju par viņa paša darīšanām, skatās tā, it kā visas domas viņam būtu galvā sajukušas. Katrs, šādā brīdī pie mums ienācis, tūdaļ būtu nodomājis, ka es viņu mulsinu un satraucu, nevis pūlos radīt skaidrību, goda vārds, būtu nodomājis.

—    Man ļoti žēl, māt, ka esmu mantojis šo nelaimīgo lēnas saprašanas spēju, — laipni sacīja Nikolass, — taču

no sirds pūlēšos tevi saprast, ja vien tūliņ pateiksi, kas

tev sakāms.

—    Tavs nabaga tētis! — domīgi noteica misis Niklbija. — Iekams nebija par vēlu, viņš nekad nesaprata, ko es no viņa gribu.

Tā tas patiešām arī bija, jo nelaiķa misters Niklbijs līdz pat nāves stundai nenonāca pie šādas saprašanas, tāpat kā nenonāca misis Niklbija pati, un tas savā ziņā var daudz ko izskaidrot.

—    Tomēr tam nav nekāda sakara, — slaucīdama asaras, teica misis Niklbija, — protams, itin nekāda sakara ar džentlmeni no kaimiņmājas.

—    Manuprāt, džentlmenim no kaimiņmājas tāpat nav nekāda sakara ar mums, — nosacīja Nikolass.

—    Nevar būt ne mazāko šaubu, — turpināja misis Niklbija, — ka viņš patiešām ir džentlmenis, izturas kā džentlmenis un izskatās pēc džentlmeņa, kaut arī valkā bikses līdz ceļgaliem un pelēkas vilnas zeķes. Varbūt tas ir ekscentriskums, bet varbūt viņš lepojas ar savām kājām. Un kāpēc lai viņš nelepotos? Princis reģents lepojās ar savām kājām, un ar tām lepojās arī Daniels Lemberts, lai gan bija miesās brangs, viņš nudien lepojās ar savām kājām. Tāpat mis Bifina, viņa… nē… — sapratusi savu alošanos, piebilda misis Niklbija, — viņai laikam bija tikai kāju pirksti, bet vispār tas ir viens un tas pats.

Nikolass palūkojās mātē pārsteigts par šādu pievēršanos jaunam tematam. Tieši to misis Niklbija likās no viņa gaidījusi.

—    Skaidrs, ka tev ir liels brīnums, Nikolas, — viņa teica. — Arī man bija brīnums. Tas nāca pār mani kā uguns uzliesmojums un gandrīz sasaldēja manas asinis. Sā džentlmeņa dārza viņējais gals robežojas ar mūsu dārza viņējo galu, un es, protams, vairākkārt esmu redzējusi viņu sēžam mazajā lapenītē starp turku pupām vai līkņājam ap lecektīm. Dažu labu reizi esmu manījusi,, ka viņš tā ciešāk lūkojas, bet īpašu uzmanibu tam nepievērsu, jo mēs taču esam šeit jaunienācēji un viņam varbūt gribas redzēt, kādi izskatāmies. Taču kad viņš sāka mest gurķus pār mūsu dārza mūri…

—    Mest gurķus pār mūsu mūri? — bezgala pārsteigts ievaicājās Nikolass.

—    Jā, Nikolas, mans dārgais, — ļoti nopietni atbildēja misis Niklbija, — gurķus pār mūsu mūri. Un kabačus arī.

—    Sasodīta nekaunība! — acumirklī aizsvilies, iesaucās Nikolass. — Kādā nolūkā viņš to dara?

—    Nedomāju, ka viņam varētu būt kādi bezkaunīgi nolūki, — atbildēja misis Niklbija.

—    Ko! — teica Nikolass. — Manas ģimenes locekļiem, kad tie pastaigājas savā dārzā, uz galvas krīt gurķi uti kabači, un tā vēl nav nekaunība? Nu vai zini, māt…

Nikolass aprāvās, jo starp misis Nildbijas naktsmices maliņām parādījās neaprakstāma lēnprātīga triumfa izteiksme sajaukumā ar biklu mulsumu, un tas pēkšņi saistīja viņa uzmanību.

—    Varbūt viņš ir dīvains, neapdomīgs cilvēks ar vāju raksturu, — sacīja misis Niklbija, — viņu, protams, var nosodīt, vismaz citi, man rādās, viņu nosodītu, bet no manis taču nevar gaidīt, lai es izteiktu savu ieskatu šai jautājumā, it īpaši tāpēc, ka es allaž aizstāvēju tavu nabaga tēti, kad citi viņu nosodīja par manis bildināšanu, bet šis džentlmenis nudien izraudzījies ārkārtīgi īpatnēju veidu, kā parādīt savas simpātijas. Tomēr viņa uzmanības pierādījumi… tas ir, tā kā pašlaik, kamēr tie zināmā mērā nepārsniedz atļauto… ir glaimojoši. Un, kaut gan nemūžam man nav nācis prātā vēlreiz precēties, ja mūsu mīļās meitenes Keitas dzīve vēl nav nokārtojusies…

—    Patiešām, māt, tev taču ne mirkli nav radusies šāda doma? — apvaicājās Nikolass.

—    Ak tu tētīt, Nikolas, mans dārgais, — īgdama atsaucās misis Niklbija, — vai tad tieši to es negrasos sacīt, ja vien tu ļautu man runāti Saprotams, ka es ne mirkli neesmu nodevusies tādām domām un jūtos pārsteigta un satriekta, ka tu mani uzskati par spējīgu uz tādu soli. Vienīgais, ko gribu tev jautāt, — kā man vislabāk rīkoties, lai laipni un pieklājīgi atraidītu šos uzmanības pierādījumus, lai pārāk neaizvainotu viņa jūtas un nenovestu viņu līdz izmisumam vai kaut kam tamlīdzīgam? Pasargi, dievs! — izmocīdama smaidu, iesaucās misis Niklbija. — Ja nu viņš pārsteidzībā sev kaut ko nodara! Vai es tad vēl kādreiz varēšu justies laimīga, Nikolas?

Lai kā dusmodamies un raizēdamies, Nikolass tomēr ar pūlēm apvaldīja smaidu un sacīja:

—     Vai tu, māt, tiešām domā, ka pat visskarbākais no'raidījums varētu novest pie šādām sekām?

—    Goda vārds, mans mīļais, es nezinu, — atbildēja misis Niklbija, — patiešām nezinu. Aizvakardien avīzē bija no kādas franču avīzes ņemta ziņa par notikumu ar kurpniekmeistaru, kas bijis greizsirdīgs uz kādu meiteni no kaimiņu ciemata, jo tā nav gribējusi ieslēgties šaurā trešā stāva istabiņā un nobeigties kopā ar viņu krāsns tvanā, tad nu viņš paņēmis asu nazi, aizgājis uz mežu un, kad meitene ar dažām draudzenēm nākusi garām, izlēcis no krūmiem, vispirms nodūris sevi, tad draudzenes un pēdīgi to meileni… nē, papriekš nodūris draudzenes, tad meiteni un tikai pēc tam sevi pašu… taisni šausmīgi kļūst, iedomājoties vien. Lai nu šā vai tā, — misis Niklbija piebilda pēc īsa klusuma brīža, — ja spriežam pēc avīzēm, Francijā tādus briesmu darbus pastrādā tieši kurpniekmeistari. Nevar saprast, kāpēc tas tā notiek, — vai tikai vaina nav meklējama ādās?

—    Bet šis cilvēks, kurš nav kurpnieks, — ko viņš ir darījis, māt, ko viņš tev ir teicis? — jautāja Nikolass, jau pamazām zaudēdams pacietību, bet izlikdamies tikpat mierīgs un nesatricināms kā misis Niklbija pati. — Tu taču zini, ka nav dārzeņu valodas, kas gurķi padarītu par oficiālu atzīšanos mīlestībā.

—    Mans mīļais, — sacīja misis Niklbija, kratīdama galvu un lūkodamās kamīna pelnos, — viņš ir gan darījis, gan runājis visu, ko vien var iedomāties.

—    Vai nav iespējams, ka tu maldies? — vaicāja Nikolass.

—    Maldos! — iesaucās misis Niklbija. — Ak kungs, Nikolas, mans dārgais, vai tiešām tu domā, ka es nesaprotu, kad vīrietis runā nopietni?

—    Nu, labi, — nomurmināja Nikolass.

—    Ikreiz, kad es pieeju pie loga, — teica misis Niklbija, — viņš ar vienu roku sūta gaisaskūpstu un otru piespiež pie sirds — saprotams, ka tā ir ļoti muļķīga rīcība, un tu droši vien sacīsi, ka ir ļoti aplam tā darīt, bet viņš to dara ar lielu cieņu — nudien ar ļoti lielu cieņu un ļoti maigi, ārkārtīgi maigi. Pagaidām viņš ir pelnījis vislielāko uzticēšanos, par to nevar būt šaubu. Turklāt šīs dāvanas, kas ik dienas birst pāri dārza mūrim, un tās nudien ir labas dāvanas, ļoti labas; vakar mēs vienu gurķi apēdām pusdienās, bet pārējos domājam ietaisīt ziemai. Vakarvakarā, kad es dārzā pastaigājos, — misis Niklbija piebilda, aizvien vairāk mulsdama, — viņš no mūra otras puses man uzsauca un piedāvājās apprecēties un slepus bēgt projām. Balss viņam ir dzidra kā zvārgulis vai kristāla glāze, ļoti līdzīga kristāla glāzes šķindai, bet es, protams, tanī neklausījos. Tātad jautājums, Nikolas, mans dārgais, ir tāds — ko man darīt?

—    Vai Keitai tas ir zināms? — vaicāja Nikolass.

—    Vēl neesmu teikusi ne vārda, — atbildēja māte.

—    Un, dieva dēļ, nesaki arī, — teica Nikolass pieceldamies, — jo viņa kļūs gaužām nelaimīga. Bet, kas attiecas uz jautājumu, ko darīt tev, mīļo māt, dari to, ko liek tavs veselais saprāts, patiesās jūtas un cieņa pret mana tēva piemiņu. Ir tūkstošiem iespēju, kā vari parādīt, cik netīkami tev ir šie bezjēdzīgie un uzmācīgie uzmanības pierādījumi. Ja tu rīkosies apņēmīgi, kā arī vajadzētu rīkoties, un tomēr šī uzplīšanās vēl turpināsies un tevi apgrūtinās, es ļoti ātri varu to izbeigt. Taču es labprāt negribētu iejaukties tik smieklīgā notikumā un padarīt to par kaut ko nozīmīgu, kamēr tu pati nebūsi sevi aizsargājusi. Vairums sieviešu, it īpaši tavos gados un tavā stāvoklī, to prot, kad atgadās kaut kas tamlīdzīgs, kam nav vērts veltīt nevienu nopietnu domu. Negribu, lai tev būtu jākaunas, iedomājoties, ka ņemu to visu pie sirds vai kaut mirkli uztveru nopietni. Stulbais vecais ķēms!

To pateicis, Nikolass noskūpstīja māti, novēlēja tai labu nakti, un abi devās katrs uz savu istabu.

Par godu misis Niklbijai jāatzīst, ka mīlestība pret bērniem liedza viņai nopietni apcerēt iespējamo laulību, pat ja viņa būtu nomākusi atminas par nelaiķa vīru tiktāl, lai rastos tamlīdzīga vēlēšanās. Bet, kaut arī misis Niklbijas sirds nepazina ļaunuma un tajā nemājoja pārāk liela patmīlība, galviņa viņai bija vāja un tukša un kaimiņa tiekšanās (turklāt veltīga) apņemt viņu vēl šais gados par sievu tā glaimoja, ka viņa nespēja atraidīt nepazīstamā džentlmeņa kaisli tik pēkšņi un viegli, kā to acīmredzot par piedienīgu iedomājās Nikolass.

«Kas tur būtu tik aplams, pārspīlēts un muļķīgs,» Iegājusi savā istabā, prātoja misis Niklbija, «to nu es nepavisam nespēju saprast. Viņam, protams, nekādu cerību nav, bet, kāpēc lai viņš būtu stulbs vecs ķēms, to es nudien nesaprotu. Viņš taču neapzinās, ka cerību nav. Nabadziņš! Pret tādu jau, manuprāt, drīzāk jāizturas līdzcietīgi.»

Pēc šādām pārdomām misis Niklbija aplūkoja sevi mazajā tualetes spogulītī un, pāris soļu atkāpusies, pūlējās atcerēties, kurš bija kādreiz izteicies, ka tad, kad Nikolass kļūšot divdesmit vienu gadu vecs, viņa izskatīšoties drīzāk pēc tā māsas nekā pēc mātes. Nespēdama atsaukt fitminā šo autoritatīvo liecinieku, misis Niklbija nodzēsa sveci un uzvilka štoras, lai ielaistu istabā gaismu, jo bija jau sācis aust rīts.

— Vēl ir pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu, — lūkodamās dārzā, murmināja misis Niklbija, — un acis man vairs tik labi nerāda — jau kopš bērnības esmu īsredzīga —, taču, goda vārds, man šķiet, ka pudeļu lauskās uz mūra šobrīd atkal iestrēdzis kabacis.

XXXVIII NODAĻĀ

sniegtas dažas ziņas par kādu līdzcietības vizīti, kurai var būt svarīga nozīme turpmākajos notikumos. Smaiks negaidīti sastopas ar ļoti senu draugu, kas uzaicina viņu ciemos un noraida jebkādu atsacīšanos.

Itin neko nenojauzdama par mīlestības apsēstā kaimiņa uzmanības pierādījumiem, ne arī par to iedarbību uz savas māmiņas jūtīgo sirdi, Keita Niklbija mazpamazām ar baudu ļāvās netraucēta miera un laimes izjūtai, ko sen nebija pazinusi pat kā nejaušu un acumirklīgu prieku. Dzīve zem viena jumta ar mīļoto brāli, no kura viņa bija tikusi tik pēkšņi un nežēlīgi atšķirta, ļāva Keitai justies drošībā un nebaidīties ne no kādas uzmācības, kas iesveļ kvēli sejā un bailes sirdī, un viņas dzīvē it kā sākās jauns posms. Atgriezās agrākā jautrība, soļi atguva vingrumu nn vieglumu, nobālušais sārtums atkal uzplauka vaigā, un Keita Niklbija šķita daiļāka nekā jebkad.

Pie tāda secinājuma mis La Krīvi noveda viņas pārdomas un novērojumi, kad beidzot namiņš, kā viņa jūsmīgi izteicās, «bija savests pilnīgā kārtībā no skursteņa līdz kājslauķim namdurvju priekšā» un rosīgajai mazajai sievietei beidzot iegadījās brīvs brīdis padomāt par namiņa iemītniekiem.

—    Sāds mirklis, varat ticēt, man nav gadījies kopš tā laika, kad pirmoreiz ierados šeit, — sacīja mis La Krīvi, — jo, rīts vai vakars, diena vai nakts, neesmu domājusi ne par ko citu kā tikai par āmuriem, naglām, skrūvgriežiem un urbjiem.

—    Pati sev jūs laikam gan neesat veltījusi nevienu domu, — smaidīdama bilda Keita.

—    Goda vārds, mana mīlā, kad ir tik daudz kas nesalīdzināmi patīkamāks, par ko domāt, es tiešām būtu gatavā zoss, ja noņemtos gar sevi, — sacīja mis La Krīvi. — Par kaut ko tomēr esmu domājusi. Vai jūs zināt, ka vienā no šās ģimenes locekļiem esmu novērojusi lielu pārvērtību — ārkārtīgi lielu pārvērtību?

—    Kurā? — noraizējusies ievaicājās Keita. — Taču ne jau…

—    Jūsu brālī ne, mana mīļā, — atbildēja mis La Krīvi, nojautusi teikuma beigas, — jo viņš joprojām ir tas pats labsirdīgais, gudrais, mīlošais zēns ar tādu mazu, skarbu īpatnību tais gadījumos, kad… labāk neteikšu, kuros… kāds viņš bija, kad iepazināmies. Nē. Smaiks — nabadziņš grib, lai viņu tā sauc, jo nekādu «misteru» pirms sava vārda nevēloties dzirdēt, — Smaiks gan ir stipri pārvērties pat tik īsā laika sprīdī.

—    Kā? — vaicāja Keita. — Jūs taču nedomājat viņa veselību?

—    N-n-nē, laikam gan runa nevar būt tieši par veselību, — brīdi pārdomājusi atbildi, sacīja mis La Krīvi,

—    kaut gan zēns ir vājš un vārgs un viņa sejā manāms kaut kas tāds, kas plosītu manu sirdi, ja es to saskatītu jūsējā. Nē, runa nav par veselību.

—    Par ko tad?

—    īsti nezinu sacīt, — atbildēja miniatūru gleznotāja.

—     Esmu viņu vērojusi, un viņa pēc man bieži acis pieriesušās asarām. Lielas gudrības tur, protams, nevajag, jo mani var viegli aizkustināt, taču šoreiz, liekas, tām ir īsts iemesls un cēlonis. Esmu pārliecināta, ka jūsu mājās viņš kāda svarīga iemesla pēc sācis vairāk apjēgt sava prāta zemo attīstības līmeni. Viņš to stiprāk izjūt. Zēns jo skaudrāk mokās, apzinādamies, ka dažkārt nespēj sakopot savas domas un nesaprot pavisam vienkāršas patiesības. Esmu vērojusi, kā viņš, kad jūsu nav klāt, mana mīļā, sēž kaut kur maliņā, nokaudamies pats ar savām domām, un izskatās tādu sāpju mākts, ka es to nevaru izturēt, tad pieceļas un iziet no istabas tik bēdīgs un izmisis, ka nav iespējams jums izstāstīt, cik ļoti tas mani skumdina. Vēl gandrīz pirms trim nedēļām viņš bija bezrūpīgs, ar darbiem aizrāvies zēns, kas sajūsminājās par rosību vis.apkārt un priecājās no rīta līdz vakaram. Tagad viņš ir gluži cits cilvēks — joprojām lādzīgs, paklausīgs, uzticams un jums visiem pieķēries, taču citādā ziņā pilnīgi pārvērties.

—    Tas droši vien pāries, — sacīja Kcita. — Nabaga

zēns!

—    Cerēsim, ka pāries, — neparasti nopietni atsaucās mazā draudzene. — Viņa paša labā cerēsim, ka tas pāries. Tad nu tā, — un mis La Krīvi uzņēma parasto jautri čalojošo toni, — savu sakāmo esmu izsacījusi; tas bija garš sakāmais, un es nemaz nebrīnīšos, ja būšu sarunājusi aplamības. Šovakar katrā ziņā centīšos viņu izklaidēt, jo, ja viņam jāpaliek man par kavalieri visu ceļa gabalu līdz Strendai, es pļāpāšu, pļāpāšu un tikai pļāpāšu un nelikšos mierā, iekams neizdosies viņu ar kaut ko sasmīdināt. Tāpēc skaidrs ir viens — jo agrāk viņš aizies, jo labāk viņam pašam, un, jo agrāk aiziešu es, jo labāk man pašai, citādi mana kalpone var uzsākt flirtu ar kādu nejaušu apmeklētāju, kurš vēl ņems un aplaupīs māju, lai gan kas tur promnesams — galdi un krēsli un varbūt, nezinu, manas miniatūras —, un gudrs nudien būtu zaglis, kas prastu no tām iedzīvoties, jo man, kā zināms, tas neizdodas, un tā ir vistīrākā patiesība.

To pateikusi, mis La Krīvi paslēpa seju zem ļoti platajām cepures malām un pati paslēpās ļoti lielā šallē; cieši apņēmusi sev apkārt, viņa to vēl nostiprināja ar lielu piespraudi, paziņoja, ka omnibuss nu varot nākt, cik drīz vien tam labpatīk, jo viņa esot pilnīgi sagatavojusies.

Taču vajadzēja vēl atvadīties no misis Niklbijas, bet krietnā lēdija nebija paguvusi līdz galam izklāstīt dažas šim gadījumam piemērotas atmiņas, kad omnibuss jau bija klāt. Mis La Krīvi satraucās tik ļoti, ka, aiz ārdurvīm slepus atalgodama kalponi ar astoņpadsmit pensiem, viņa nejauši izmeta no somiņas puspensus desmit pensu vērtībā, un tie aizripoja pa priekšnamu uz visām pusēm, tā ka pagāja vēl labs laiciņš, kamēr nauda tika salasīta. Sai ceremonijai, protams, sekoja otrreizēja saskūpstīšanās ar Keitu un misis Niklbiju un mazā groziņā un papīrā ievīstītā sainīša savākšana, bet šās rosīšanās laikā «omnibuss tik drausmīgi lamājās», kā sūdzējās mis La Krīvi, ka «taisni šausmas to klausīties». Galu galā un beigu beigās omnibuss izlikās dodamies ceļā, un tad mis La Krīvi izšāvās uz ielas, iešāvās braucamajā, bezgalīgiem vārdu plūdiem atvainodamās visiem pasažieriem un apgalvodama, ka tīšuprāt viņa nemūžam neliktu nevienam sevi gaidīt. Kamēr viņa lūkojās, kur ērtāk apsēsties, konduktors iegrūda Smaiku omnibusā un uzsauca, ka viss esot kārtībā — lai gan tas nebija tiesa —, un milzīgais braucamrīks uzņēma gaitu, saceldams tādu lērumu kā vismaz pusducis aldara kravas ratu.

Ļausim omnibusam mērot savu ceļu, un lai par to rūpējas iepriekš minētais konduktors, kas, ērti izlaidies uz sava mazā soliņa aizmugurē, pīpēja smaržīgu cigāru, un ļausim tam apstāties, joņot vai vilkšus vilkties, kā šim džentlmenim šķiet ieteicamāk un izdevīgāk; šai stāstījumā tostarp tiks izmantota iespēja uzzināt, kā klājas seram Malberijam Mokām un ciktāl viņš tambrīžam atlabis no miesas bojājumiem, ko bija guvis, varmācīgi izmests no kabrioleta iepriekš minētajos apstākļos.

Lauztu kāju, pats vienos zilumos, pussadzijušām brūcēm izķēmotu seju, bāls no nesen pārciestajām sāpēm un drudža sers Malberijs Iloks izstiepies gulēja augšpēdus gultā, pie kuras viņam kā cietumniekam jāpaliek saistītam vēl vismaz vairākas nedēļas. Blakusistabā, uz nebēdu dzerdami, sēdēja misters Paiks un misters Plaks, kuri vienveidīgimurmināto sarunu lāgiem dažādoja ar pusapspiestiem smiekliņiem, bet jaunais lords — vienīgais šās sabiedrības loceklis, kurš vēl nebija caurcaurēm samaitāts un kuram patiešām krūtīs pukstēja lādzīga sirds, — ar cigāru zobos sēdēja blakus savam skolotājam un lampas gaismā lasīja priekšā tās vietas no jaunākā avīzes numura, kas visvairāk varētu seru Malberiju ieinteresēt vai izklaidēt.

—    Jupis lai parauj tos suņagabalus! — iesaucās vājinieks, nepacietīgi pagriezdams galvu uz blakusistabas pusi. — Vai nekas nespēj aizbāzt tās tur elles rīkles?

Misters Paiks un misters Plaks izdzirdēja šo izbļāvienu un tūdaļ apklusa; pametuši viens otram ar aci, viņi piepildīja glāzes līdz malai, kā piešķirot sev atlīdzinājumu par laupīto iespēju runāt.

—    Nolādēts! — caur zobiem noburkšķēja vājinieks un nepacietīgi sagrozījās gultā. — Vai nepietiek ar šo cieto matraci, ar pretīgo istabu un trakajām sāpēm, lai tie vēl mani mocītu? Cik ir pulkstenis?

—    Pusdeviņi, — atbildēja draugs.

—    Piebīdiet galdu tuvāk, un uzspēlēsim atkal kārtis, — teica sers Malberijs. — Vēl vienu piketu. Daliet!

Interesanti bija noskatīties, kā slimnieks, kam liegta •jebkura iespēja mainīt guļus stāvokli un kas var tikai pagrozīt galvu no vienas puses uz otru, spēles laikā vēro ikkatru sava drauga kustību un ar kādu aizrautību un dedzību spēlē pats, tomēr ne mirkli nezaudēdams apdomu un aukstasinību. Atjautā un izveicībā viņš vismaz divdesmilkārt cirta pušu savu pretinieku, kas nespēja turēt viņam līdzi, pat ja izdevās tikt pie labām kārtīm, un tas nemaz tik bieži negadijās. Sers Malberijs laimēja partiju pēc partijas, un, kad pretspēlētājs nometa kārtis un no turpmākas spēles atteicās, viņš pastiepa izdēdējušo roku, savāca vinnestu, lielīgi nolādēdamies, un izšāva agrākos aizsmakušos smieklus, lai gan stipri vien klusākus par tiem, kas pirms dažiem mēnešiem bija skanējuši Ralfa Niklbija ēdamistabā.

Kamēr viņš smējās, durvīs parādījās kalps un paziņoja, ka lejā gaidot misters Ralfs Niklbijs, kas ieradies uzzināt, kā sers Malberijs jūtoties.

—    Labāk, — nepacietīgi attrauca sers Malberijs.

—    Misters Niklbijs vēlas zināt, ser…

—    Es teicu — labāk, — atbildēja sers Malberijs un uzblieza ar dūri pa galdu.

Kalps brīdi vilcinājās, tad bilda, ka misters Niklbijs esot lūdzis at|auju tikties ar seru Malberiju, ja tas neesot pārāk apgrūtinoši.

—    Ir apgrūtinoši. Nevaru viņu pieņemt. Nevaru pieņemt nevienu, — vēl niknāk atcirta saimnieks. — Un tu to zini, aitasgalva!

—    Lūgtum piedošanu, ser, — sacīja kalps. — Taču misters Niklbijs, ser, tik neatlaidīgi prasa…

īsteni Ralfs Niklbijs bija kalpu piekukuļojis, un tas cerībā nopelnīt naudu vēl ar nākotnes izredzēm neatlaida roku no durvīm un uzdrošinājās palikt stāvam.

—    Vai viņš teica, ka atnācis runāt par darīšanām? — brīdi kaut ko nepacietīgi prātā pārlicis, apvaicājās sers Malberijs.

—    Nē, ser. Teica, ka gribot jūs redzēt, ser. Misters Niklbijs teica, ka dikti gribot, ser.

—    Lai nāk augšā! Pagaidi! — iesaucās sers Malberijs, aicinādams kalpu atpakaļ un pārlaizdams plaukstu pār izķēmoto seju. — Ņem lampu un noliec uz paliktņa man aiz muguras. Pabīdi galdu prom un krēslu noliec tur — tālāk! Lai tā paliek!

Kalps izpildīja rīkojumus, it labi saprazdams, kāpēc tie doti, un veikli izmetās no istabas. Lords Frederiks Verisofts, pateicis, ka drīz vien atgriezīšoties, iegāja blakusistabā un aiztaisīja divviru durvis.

Uz kāpnēm varēja saklausīt klusus soļus, un istabā, cepuri rokā turēdams, nedzirdami ielavījās Ralfs Niklbijs, it kā dziļā cieņā ar visu ķermeni noliecies uz priekšu, un cieši ielūkojās sava godājamā klienta sejā.

—    Redziet nu, Niklbij, — sacīja sers Malberijs, norādīdams uz krēslu blakus gultai un mākslotā nevērībā pamādams ar roku, — man trāpījies bēdīgs nelaimes gadījums.

—    Redzu, — atbildēja Ralfs, joprojām raudzīdamies tikpat cieši. — Bēdīgi nudien! Es nebūtu jūs pazinis, scr Malberij. Ak kungs, ak kungs! Bēdīgi gan.

Ralfs izturējās bezgala pazemīgi un goddevīgi, un viņa klusinātā balss varēja noderēt par paraugu, ko vissmalkākā takta izjūta māca apmeklētājam sarunā ar slimnieku. Taču Ralfa sejas izteiksme, kad sers Malberijs novērsās, runāja pavisam citu valodu. Kad nu viņš tā stāvēja savā ierastajā pozā, aukstasinīgi nolūkodamies nekustīgi guļošajā augumā, tai sejas daļā, ko neaizēnoja sarauktās kuplās uzacis, parādījās dzēlīgs smīns.

—    Sēdieties! — sacīja sers Alalberijs, pagriezdamies pret Niklbiju, un tas viņam acīmredzot prasīja milzīgas pūles, — Vai esmu kāda bilde, ka jūs tā stāvat un blenžat manī?

Kad viņš pagrieza galvu, Ralfs pakāpās pāris soļu atpakaļ un, izlikdamies, ka tikko spēj valdīt pārsteigumu, bet ir nolēmis to neizrādīt, apsēdās, veikli notēlojis apmulsumu.

—    Es par jums, ser Malberij, apjautājos katru dienu, — sacīja Ralfs, — sākumā pat divreiz dienā un šovakar, izmantodams mūsu seno pazīšanos un kopīgos darījumus, no kuriem abi esam guvuši zināmu labumu, nevarēju vairs turēties pretī kārdinājumam un izlūdzos atļauju apciemot jūs guļamistabā. Vai jums… vai jums briesmīgi sāpēja? — paliecies uz priekšu, vaicāja Ralfs, un, kad sers Malberijs aizvēra acis, viņa sejai pārslīdēja tas pats netīkamais smīns.

—    Vairāk, nekā man kārotos, un mazāk, nekā kārotos dažam labam likteņa piemeklētam diedelniekam, kas, uzdrošinos apgalvot, savā postā grib vainot jūs un mani, — teica sers Malberijs, nemierīgi taustīdamies pa segas virsu.

Ralfs paraustīja plecus, it kā neizprazdams niknumu, ar kādu tika izsacīti šie vārdi, lai gan viņa nomācošā iz'turēšanās un tīši izpušķotais runas veids bija slimo tā saērcinājis, ka tas vairs lāgā nespēja rimties.

—    Kas tie ir par «kopīgiem darījumiem», kuri jūs šovakar atveduši šurp? — vaicāja sers Malberijs.

—    Nekas sevišķs, — atbildēja Ralfs. — Tikai daži milorda vekseļi, ko vajadzētu pagarināt, taču lai nu paliek, kamēr izveseļosieties. Es… es… atnācu, — sacīja Ralfs, katru vārdu izrunādams lēnāk un skarbāk to uzsvērdams, — atnācu jums pateikt, cik apbēdināts jūtos par to, ka mans radinieks, kuru gan par radinieku vairs neuzskatu, atļāvies jūs pakļaut šādai sodībai.

—    Sodībai! — sers Malberijs viņu pārtrauca.

—    Zinu, ka tā bija barga sodība, — sacīja Ralfs, izlikdamies nesaprotam šā izsauciena īsto jēgu, — un tāpēc jo lielāka ir mana vēlēšanās jums pateikt, ka esmu no šā klaidoņa atteicies, neatzīstu viņu par savu radinieku un gribu, lai viņš saņem pēc nopelniem kā no jums, tā no ikviena cita. Manis pēc varat apgriezt viņam sprandu. Es tur neiejaukšos.

—    Tātad sitās blēņu runas, ko man te pienes, klīst jau apkārt arī citur? — sažņaudzis dūres un sacirtis zobus, jautāja sers Malberijs.

—    Izbļautas pa malu malām, — atbildēja Ralfs. — Ar tām piekliegti visi klubi un visas spēļu zāles. Stāsta, ka esot sacerēta kāda jauka dziesmiņa, — teica Ralfs, alkaini pavērdamies vājiniekā. — Pats neesmu to dzirdējis, tādi nieki nav manā gaumē, taču runā, ka esot pat nodrukāta — gan šaurākam lokam —, un, protams, izplatīta pa visu pilsētu.

—    Meli! — iesaucās sers Malberijs. — Es jums saku — tie ir meli. Ķēve satrūkās.

—    Runā, ka viņš to iztrūcinājis, — tikpat, rāmi uri nesatricināmi sacīja Ralfs. — Dažs stāsta, ka viņš esot trūcinājis jūs, bet es zinu — tic ir meli. Es to pateicu atklāti — esmu teicis desmitiem reižu! Esmu miermīlīgs cilvēks, taču nespēju noklausīties šādas runas par jums. Nē, nē!

Kad seram Malberijam atgriezās spēja izteikties sakarīgi, Ralfs, roku pie auss pielicis, noliecās, un viņa seja palika tik nekustīga, it kā ikviens tās vaibsts būtu tēraudā liets.

—    Kad piecelšos no šās nolādētās gultas, — sacīja vājinieks, niknuma uzplūdā iezveldams pa savu lauzto kāju, — es atriebšos tā, kā neviens vēl nekad nav atriebies! Gadījums viņam ļāva mani iezīmēt uz kādām pāris nedēļām, bet es viņam uztaisīšu tādu zīmi, ka viņš to nēsās līdz pat kapa malai. Es viņam pārplēsīšu degunu un ausis, noslānīšu viņu, sakropļošu uz visu mūžu. Vēl vairāk — ņemšu un šo šķīstības paraugu, šo bikluma iemiesojumu, viņa smalko māsiņu, — ņemšu un izvazāšu pa…

Šai mirklī, iespējams, pat Ralfa saltās asinis iestrāvoja viņam vaigos. Sers Malberijs, iespējams, atminējās, ka Ralfs, kaut arī būdams blēdis un augļotājs, reiz agrā bērnībā apvijis rociņām Keitas tēva kaklu. Viņš apklusa un, dūres vīstīdams, līdz galam neizteiktos draudus apstiprināja ar nešpetnu lāstu.

—    Sirds vai pušu plīst, — pēc īsa klusuma brīža, vērīgi aplūkojis cietēju, sacīja Ralfs, — no domas vien, ka īstu dzīves baudītāju, jautrībnieku un rouй, nepārspējamu kāršu spēlmani šādā nelaimē iedzinis nieka puišelis!

Sers Malberijs nikni paskatījās, bet Ralfs bija nodūris acis, un viņa seja nepauda neko citu kā dziju domīgumu.

—    Zajš, nenozīmīgs zeņķis, — turpināja Ralfs, — stājas pretī vīram, kas ar savu svaru vien var viņu piespiest pie zemes, nemaz jau nerunājot par izveicību tajā… man liekas, ja nemaldos, — Ralfs sacīja, paceldams skatienu, — jūs taču kādreiz esat atbalstījis boksu, vai nav tiesa?

Vājinieks nepacietīgi atmeta ar roku, un Ralfam labpatika to uzskatīt par piekrišanas zīmi.

—    Nu kā tad! — viņš teica. — Tā jau es domāju. Tas bija pirms mūsu iepazīšanās, taču biju gandrīz pārliecināts, ka nealojos. Viņš nenoliedzami ir viegls un apsviedīgs. Taču kas tās par priekšrocībām salīdzinājumā ar jūsējām? Veiksme, veiksmei Šiem te nelieša plikadīdām mūždien veicas.

—    Veiksme viņam visvairāk noderēs, kad es atkal tiķšu uz kājām, — teica sers Malberijs Iloks, — lai tad mūk, kur deguns rāda.

—      Nu nē! — mudīgi atsaucās Ralfs. — Tas viņam ne prātā nenāk. Viņš ir šeit, godātais ser, jums par patikšanu, šeit, Londonā, gaišā dienas laikā staigā pa ielām, bezrūpīgi pavada laiku un, goda vārds, lūkojas, vai neieraudzīs jūs, — teica Ralfs, un seja viņam satumsa un paša naids pirmo reizi izlauzās uz āru, kad viņš iedomājās līksmo Nikolasu. — Bijuši mēs tādas zemes pilsoņi, kur šo to var izdarīt, nebaidoties par sekām, es samaksātu -krietnu naudu, lai viņam iegrūž dunci sirdī un pašu pamet suņiem saplosīšanai.

Kad Ralfs, pat mazliet pārsteigdams savu seno klientu, bija Jāvis vaļu šīm veselīgajām ģimenes jūtām un paņēmis

cepuri, lai dotos projām, istabā ielūkojās iords Frederiks

Verisofts.

—    Klausieties — par ko, pie joda, Ilok, jūs te ar Niklbiju runājāt? — sacīja jaunais cilvēks. — Nemūžam man nav nācies dzirdēt tādu elles lērumu. Krā, krā, krā! Vau, vau, vau! Kas jums lēcies?

—    Sers Malberijs sadusmojās, milord, — atbildēja Ralfs, palūkodamies uz gultu.

—    Tak ne jau naudas pēc, ko? Vai darījumos kaut kas sagājis greizi, Niklbij?

—    Nē, milord, nē, — atbildēja Ralfs. — Tai ziņā mums nekad nav domstarpību. Seram Malberijam pēkšņi atausa atmiņā iemesls …

Turpināt Ralfam nebija ne vajadzīgs, ne iespējams, jo šo tematu uztvēra sers Malberijs un izgrūda draudus un lāstus pār Nikolasu gandrīz ar tādu pašu piktumu kā pirmā k.

Ralfs, būdams neparasti acīgs vērotājs, pārsteigts pamanīja, ka šās tirādes laikā lords Frederiks Verisofts, kas sākumā švītīgi un vienaldzīgi bija virpinājis vaigubārdu, pilnīgi pārvēršas. Vēl vairāk pārsteigts viņš jutās, kad, seram Malberijam apklustot, jaunais lords dusmīgi, ne drusku neliekuļodams, pieprasīja viņa klātbūtnē nekad pie šā jautājuma neatgriezties.

—    Lieciet to aiz auss, Hok! — viņš neparasti dūšīgi piebilda. — Es nemūžam nepiedalīšos gļēvulīgā uzbrukumā šim jauneklim, ne arīdzan to pieļaušu, ja vien tas būs manos spēkos.

—    Ģļēvulīgā! — iebrēcās viņa draugs.

—    Jā-ā, — pagriezies pret seru Malberiju, sacīja lords Frederiks. — Būtu jūs pateicis, kas esat, iedevis viņam savu vizītkarti un pēcāk noskaidrojis, ka viņa stāvoklis vai reputācija liedz jums cīnīties ar šādu cilvēku, arī tas jau būtu pietiekami nelāgi, dieva vārds, tas būtu pietiekami nelāgi. Bet nu tāpat ir nelāgi, un jūs esat rīkojies aplam. Arī es rīkojos aplam neiejaukdamies un tagad to nožēloju. Tas, kas ar jums notika pēcāk, varēja būt tiklab nelaimes gadījums, kā ļauna nolūka sekas un ir drīzāk jūsu nekā viņa vaina, un ar manu ziņu nekāda nežēlīga atriebšanās nenotiks, tik tiešām, ka nenotiks.

Izteiksmīgi noskandējis pēdējos vārdus, jaunais lords apsviedās uz papēžiem, taču, nenonācis līdz blakusistabai, pagriezās atpakaļ un vēl aizrautīgāk nekā iepriekš sacīja:

—        Tagad es ticu, goda vārds, ticu, ka viņa māsa ir tikpat tikumīga un vienkārša, cik viņa ir skaista, bet par brāli varu piebilst, ka viņš rīkojās tā, kā brālim jārīkojas, — vīrišķīgi un drosmigi. No sirds un dvēseles varu tikai vēlēties, lai mēs ikviens no šādas jezgas prastu izkulties kaut uz pusi tik labi, kā tas izdevās viņam.

To pateicis, lords Frederiks Verisofts izgāja no istabas, pamezdams Ralfu Niklbiju un seru Malberiju ārkārtīgi nepatīkamā izbrīnā.

—    Un tāds ir jūsu audzēknis? — klusu ierunājās Ralfs. — Vai arī viņš nule atgriezies no skološanās pie kāda lauku mācītāja?

—    Dumjiem zaļknābjiem reizēm uznāk tādi untumi, — kodīdams lūpas, atbildēja sers Malberijs Hoks un norādīja uz durvīm. — Atstājiet viņu manā ziņā!

Ralfs saprotoši saskatījās ar savu veco paziņu, jo šis draudīgais pārsteigums viņus tūliņ bija padarījis alka! draudzīgus, un domīgs lēnām devās mājup.

Kamēr viss minētais tika teikts un darīts un vēl labu laiku pirms tā beigšanās omnibuss izlaida ārā mis La Krīvi un viņas pavadoni, un viņi abi nonāca pie miniatūristes namdurvīm. Labsirdīgā mazā lēdija nevarēja pieļaut, ka Smaiks dodas atpakaļceļā, neatspirdzinājies ar kādu malku garda dzēriena un ar cepumiem, un, tā kā Smaiks neiebilda ne pret malku garda dzēriena, ne pret cepumiem, bet, gluži otrādi, uzskatīja to par īpaši jauku sagatavošanos ceļam uz Boustrītu, iznāca tā, ka viņš aizkavējās daudz ilgāk, nekā bija nodomājis, un mājup devās gandrīz vai pusstundu pēc krēslas iestāšanās.

Grūti bija iedomāties, ka zēns varētu apmaldīties, jo ceļš veda taisni uz priekšu, turklāt viņš vai ik dienas to uz pilsētas pusi bija mērojis kopā ar Nikolasu un atpakaļ devies viens. Tā nu mis La Krīvi un Smaiks paspieda viens otram roku pilnīgā saskaņā, un, apsolījies misis un mis Niklbijām nodot sirsnīgus sveicienus, viņš devās ceļā.

Ladgethila pakājē Smaiks nogriezās mazliet sānis, lai apmierinātu ziņkārību un palūkotos uz Ņūgetu. No ielas otras puses vērīgi un ar šausmām noskatījies drūmajos mūros, viņš pagriezās atpakaļ un naigi soļoja cauri pilsētai, tikai reizumis piestādams, lai ielūkotos īpaši pievil' čīgā veikala skatlogā, tad kādu gabalu metās skriešus, apstājās un atkal skrēja, kā to būtu darījis ikviens no laukiem iebraucis zēns.

Labu brīdi viņš nostāvēja pie juvelierveikala skatloga,

domādams, kaut varētu dāvanai pārnest mājās kādu no skaistajiem nieciņiem, un iztēlodamies prieku, ko tie sagādātu, līdz izdzirdēja pulksteni nositam bez ceturkšņa deviņi; šās skaņas izbiedēts, Smaiks ašā soli devās tālāk, bet krustojumā ar šķērsielu kāds zēnu pēkšņi parāva tik spēcīgi, ka viņam vajadzēja pieķerties pie laternas staba, lai nenokristu. Tai pašā mirklī mazs puisēns apķērās Smaikam ap kāju un ausīs viņam nodžinkstēja spalgs brēciens: — Rokā ir, tēt! Urā!

So balsi Smaiks pazina pārāk labi. Izmisis viņš pavērsa skatienu lejup uz to, kas bija palaidis griezīgo brēcienu, un, pie visām miesām drebēdams, palūkojās apkārt. Ar lietussarga rokturi viņu aiz apkakles bija aizķēris misters Skvīrss, pats no visa spēka turēdamies tam otrā galā. Uzvaras saucienu bija izkliedzis jaunais Vekfords, kas, nelikdamies ne zinis par spērieniem un grūdieniem, bija pieķēries Smaikam buldoga neatlaidībā.

Smaiks to aptvēra vienā acu uzmetienā, un šai acu uzmetienā iebiedētais radījums zaudēja jebkuru spēju pretoties vai izdvest kaut skaņu.

—    Ekur izdevās! — iesaucās misters Skvīrss, ar abām rokām pamazām vilkdams lietussargu sev tuvāk un atāķēdams to tikai tad, kad cieši bija sagrābis upuri aiz apkakles. — Ekur vareni izdevās! Vekford, manu puisīt, pasauc vienu no tām karietēm!

—    Karieti, tēt? — brīnījās mazais Vekfords.

—    Jā, karieti, ser, — atbildēja Skvīrss, mielodams acis gar nelaimīgo Smaiku. — Pie velna izdevumus! Vedīsim viņu karietē.

—    Ko ta' šis pastrādājis? — apvaicājās kāds vīrs ar ķieģeļu nešļavu; šim strādniekam un otram mūrniekam misters Skvīrss bija uzgrūdies virsū, pirmoreiz raudams lietussargu.

—    Visu iespējamo! — atsaucās misters Skvīrss, transam līdzīgā aizgrābtībā nenolaizdains acis no sava bijušā audzēkņa. — Visu iespējamo — mucis projām, ser… piedalījies asinskāros uzbrukumos savam skolotājam… nav tāda ļaunuma, ko viņš nebūtu pastrādājis. Ak tu tētīt, kur vareni izdevās!

Mūrnieks paraudzījās no Skvīrsa uz Smaiku, taču zēnu bija pametusi pēdējā saprašana. Pieripoja kariete, mazais Vekfords ierāpās tanī, Skvīrss iestūma savu laupījumu un, žigli iemeties tam pakaļ, nolaida logus. Važonis uzkāpa uz bukas un sāka lēnām braukt, atstādams pārdomās vienī

gos šā starpgadījuma lieciniekus — abus mūrniekus, vecu ābolu sievu un mazu puišeli, kas nāca mājās no skolas.

Misters Skvīrss apsēdās pretim nelaimīgajam Smaikam un, ar rokām cieši iekrampējies ceļgalos, raudzījās viņā vismaz piecas minūtes, tad, it kā atjēdzies no transa, skaļi iesmējās un iecirta savam bijušajam audzēknim dažus pliķus — pārmaiņus pa labo un pa kreiso vaigu.

—    Tas nav sapnis! — sacīja Skvīrss. — Tā ir īsta miesa un asinis! Pazīstu pēc pieskāriena! — Un, ar šiem eksperimentiem pārliecinājies par savu veiksmi, misters Skvīrss, cenzdamies cienastu nepadarīt pārlieku vienmuļu, iegāza Smaikam vēl pāris reižu pa ausīm un katru pļaului pavadīja ar skaļākiem un skaļākiem smiekliem.

—    Izdzirdējusi šo jaunumu, tava māte, puisīt, aiz sa jūsmas vai no ādas izlēks, — Skvīrss sacīja dēlam.

—    Vai tiešām izlēks, tēt? — apvaicājās mazais Vekfords.

—    Iedomājies tikai, — teica Skvīrss, — kā mēs īstajā reizē pagriezāmies ap stūri un uzgrūdāmies šim tieši virsū un kā man ar vienu pašu lietussarga tvērienu izdevās šo sagrābt tik cieši, it kā būtu aizķeksējis ar abordāžas kāsi. Ha, ha!

—    Un vai tad es viņu nesakampu aiz kajas, tēt? — sa cīja mazais Vekfords.

—    Sakampi gan, tu esi brašs vīrs, puisīt, — glaudī dams dēlam galvu, teica misters Skvīrss. — Par atalgo jumu saņemsi visglaunākos pogainos svārciņus un vesti, ko būs atvedis pirmais no jauna klāt nākušais audzēknis. Liec to aiz auss! Vienādiņ vien turies uz šitās taciņas un dari tā, kā dara tavs tēvs, un, kad nomirsi, tu taisnā ceļā nokļūsi debesīs un neviens tev itin neko nejautās.

Izmantojis šo gadījumu lietderīgām pārrunām, misters Skvīrss atkal noglaudīja dēlam galvu, tad paglaudīja Smaiku — taču ar smagāku roku — un zobgalīgi apvaicājās, kā Smaiks šobrīd jūtoties.

—    Man jātiek mājās, — izmisīgi apkārt raudzīdamies, atbildēja Smaiks.

—    Skaidrs, ka jātiek. Tur nu tev puslīdz taisnība, — piekrita misters Skvīrss. — Drīz vien tiksi mājās, tici man. Nepaies ne vesela nedēļa, kad tu, manu draudziņ, jau būsi klusajā Doutboizas ciemā Jorkšīrā, un nākamreiz, kad aizmuksi, es tev atļaušu vairs neatgriezties. Kur ir drānas, kurās tu aizšmauci, nepateicīgais laupītāj? — bargi noprasīja misters Skvīrss.

Smaiks pameta skatienu uz glīto apģērbu, ko viņam bija nopircis Nikolass, un ņēmās lauzīt rokas.

—    Vai tu zini, ka es varētu tevi pakārt tepat Oldbeilijas priekšā par to, ka tu aizlaidies lapās, pagrābis līdzi manu īpašumu? — jautāja Skvīrss. — Tu zini, ka par to velk pie kāķa, un es neesmu gluži pārliecināts, vai līķi pēc tam neatdod studentiem uzšķēršanai, — velk par to, ka dažs labs aizstaigā no mājām, paķēris līdzi mantību vairāk nekā piecu mārciņu vērtībā. Ko? Vai tu to zini? Kā tu domā — cik varēja dabūt par apģērbu, kas tev bija mugurā? Vai tu zini, ka garais zābaks tavā kājā, kad tas vēl bija daļa no pāra, maksāja divdesmit astoņus šiliņus un kurpe — septiņus šiliņus sešus pensus? Taču, atgriezies pie manis, tu esi nokļuvis vienā īstā žēlsirdības bodē, un tencini savas zvaigznes, ka tieši es tev pārdošu šo preci.

Tie, kam misters Skvīrss neuzticēja savus noslēpumus, varētu iedomāties, ka minētās preces viņa krājumos vispār nav, kur nu vēl tādos vairumos, lai tiktu izdāļātas katram, kas tās sagribēsies; skeptiski noskaņotu personu ieskats pārāk daudz nemainītos arī no tā, ka Skvīrss pēc šiem vārdiem sāka bikstīt Smaikam krūtīs ar lietussarga uzgali un, laizdams darbā šā paša instrumenta rokturi, apbēra tā galvu un plecus ar veselu sāpīgu cirtienu krusu.

—    Savu mūžu neesmu nevienu puiku kulstījis važoņa ratos, — sacīja misters Skvīrss, mirkli pierimis, lai atvilktu elpu. — Sazin cik ērti tas nav, bet arī neparastumarn ir savs pievilcīgums.

Nabaga Smaiks! Kā mācēdams viņš atvairīja sitienus, bet tad ierāvās karietes stūrī un, elkoņus pret ceļgaliem atbalstījis, ieslēpa galvu plaukstās; viņš bija apdullis un apstulbis un, nejuzdams blakus draugu, ar ko aprunāties un apspriesties, nespēja izdomāt neko tādu, kas līdzētu izglābties no visvarenā Skvīrsa nagiem, tāpat kā neko nebija spējis izdomāt visus mokpilnos Jorkšīrā pavadītos gadus, iekams tur ieradās Nikolass.

Ceļš likās nebeidzams; citu pēc citas viņi izbraukāja neskaitāmas ielas un tomēr joprojām kratījās uz priekšu. Beidzot misters Skvīrss sāka ik pēc pusminūtes bāzt galvu pa logu laukā un aurodams dot dažnedažādus padomus važonim; kad viņi ar zināmām grūtībām bija iz, kļuvuši cauri vairākām nožēlojamām ieliņām, par kuru nesenējo rašanos varēja spriest pēc namu izskata un bruģa bēdīgā stāvokļa, misters Skvīrss no visa spēka parāva apstādināšanas auklu un iebrēcās:

—    Stāt!

—    Aiz ko jūs cilvēkam raunat nost roku? — nikni lūkodamies lejup no bukas, jautāja važonis.

—    Sitā ir tā māja, — atbildēja Skvīrss. — Otrā no !;im četrām mazajām mājelēm, divstāvu nams ar zaļiem slēģiem. Uz durvīm vara plāksnīte ar uzvārdu Snolijs.

—    Vai to nevarēja pateikt, neraunot cilvēkam locekļus no ķermeņa laukā? — jautāja važonis.

—    Nē! — atbrēca Skvīrss. — Bilsti vēl vārdu — uri es tevi nodošu liesai par to, ka viena rūts izdauzīta. Stāt!

Pēc šā norādījuma kariete apstājās mistera Snolija namdurvju priekšā. Misters Snolijs, ja atcerēsimies, bija tas glumais, svētulīgais džentlmenis, kas savus divus dēlus (pieņemtos) uzticēja mistera Skvīrsa tēvišķīgajai gādībai, un par to tika pavēstīts šā stāsta ceturtajā nodaļā. Mistera Snolija nams atradās kāda jauna ciemata nomalē, kas robežojās ar Samerstaunu, un misters Skvīrss pagaidām te bija noīrējis mēbelētas istabas, jo palika pilsētā ilgāk nekā parasti un «Saracēņa» saimnieks, pēc pieredzes zinādams, kāda mazajam Vekfordam ir ēstgriba, pielaidās puiku uzņemt tikai ar tādiem pašiem noteikumiem kā pieaugušu viesi.

—    Esam klāt! — sacīja Skvīrss, steigšus bīdīdams Smaiku mazajā viesistabā, kur misters Snolijs un viņa sieva vakariņās mielojās ar omāru. — Te nu viņš ir — blandoņa, ļaundaris, buntavnieks, nepateicīgais bendesmaiss!

—    Ko? Tas puika, kas aizmuka! — iesaucās Snolijs, ieplezdams acis visā platumā un rokās turēto nazi un dakšiņu nolaizdams stāvus uz galda.

—    Tas pats puika, — sacīja Skvīrss, piegrūzdams dūri Smaikam pie deguna tin atkal to atraudams; ļauni smīnot, viņš šo procedūru atkārtoja vairākas reizes. — Ja teitan nesēdētu lēdija, es viņam vilktu tā, ka… Taču nekas, parādā nepalikšu.

Un misters Skvīrss izklāstīja, kā, kad un kur viņš bēgli notvēris.

—    Skaidrs, ka tur sava daļa ir visaugstajai gribai, — pazemīgi nodūris acis, teica misters Snolijs un pastiepa pret griestiem dakšiņu ar uzdurtu omāra kumosu.

—    Visaugstā griba, bez šaubām, ir noskaņota pret viņu, — kasīdams degunu, atsaucās misters Skvīrss. — Saprotams, to jau varēja gaidīt. Kuram katram skaidrs.

—    Cietsirdība un ļaundarība nemūžam aug|us nenesīs, — teica misters Snolijs.

—    Ja tikai tas visiem būtu zināms, — piebilda misters Skvīrss un izņēma no maka plānu banknošu vīstoklīti, lai pārbaudītu, vai visa nauda vēl ir vesela.

—    Es, vai zināt, misis Snolija, — pārliecinājies, ka šai ziņā viss ir kārtībā, turpināja misters Skvīrss, — es šitam puikam esmu darījis tikai labu — barojis šo, skolojis un apģērbis, esmu bijis šitam puikam klasiskais, komerciālais, matemātiskais, filozofiskais un trigonometriskais draugs. Mans dēls — mans vienīgais dēls Vekfords — viņam bija brālis. Misis Skvīrsa viņam bija māte, vecmāmiņa, krustmāte… O! es varētu sacīt arī — krusttēvs, visi kopā. Nevienam viņa nekad nav tik dikti pieķērusies — izņēmums ir jūsu patīkamie, burvīgie puisēni —, kā bija pieķērušies šitam puikam. Un kādu pateicību esam saņēmuši! Kas noticis ar manu cilvēciskās labsirdības pienu? Tas sakup kunkuļos un sūkalās, kad es viņā paraugos.

—    Kāds gan brīnums, ser, — sacīja misis Snolija.

—   Ak, kāds gan tur brīnums!

—    Kur viņš visu šo laiku bijis? — vaicāja Snolijs.

—   Vai mitinājies kopā ar to …

—    Ko, ser? — Skvīrss viņu pārtrauca, mezdamies atkal virsū Smaikarn. — Vai jūs dzīvojāt kopā ar šo sātana Niklbiju, ser?

Taču nekādi draudi, ne dunkas nespēja izdabūt no Smaika ne vārda atbildei uz šo jautājumu, jo zēns bija nolēmis labāk sapūt drausmīgajā cietumā, kur viņam drīzumā jāatgriežas, nekā bilst kaut zilbi, kas varētu nākt par ļaunu viņa pirmajam un vienīgajam patiesajam draugam. Viņš atcerējās, cik cieši toreiz ceļā no Jorkšīras Nikolass viņam bija piekodinājis glabāt slepenībā visu par viņu dzīvi; mulsa un miglaina nojausma, ka, vezdams viņu projām, labdaris pastrādājis kādu briesmīgu noziegumu, par kuru, ja tas nāktu gaismā, tiks bargi sodīts, daļēji bija iemesls tam, ka Smaiks aiz šausmām vai sastinga.

Tādas bija domas — ja tik neskaidras un nenosakāmas iztēles ainas, kas vandījās pa zēna vājo prātiņu, var saukt ' šajā vārdā —, kuras tobrīd nomāca Smaiku un padarīja viņu kurlu pret jebkādu pierunāšanu un iebiedēšanu. Sapratis, ka nekāda ietekmēšana nelīdzēs, misters Skvīrss uzveda Smaiku mazā augšstāva kambarītī, kur tam vajadzeja pārlaist nakti. Aiz piesardzības atņēmis zēnam kurpes, svārkus un vesti un aizslēdzis no ārpuses durvis, lai Sinaiks sadūšojies nepūlētos ķerties pie bēgšanas mēģinājumiem, godājamais džentlmenis pameta zēnu drūmās pārdomās.

Kādas bija šīs pārdomas un kā nabadziņam sažņaudzās sirds, kad viņš atcerējās — vai bija kaut mirklis, kad viņš to neatcerētos! — savas bijušās mājas, mīļos draugus un citus krietnos cilvēkus, ar kuriem pēdējā laikā bija iepazinies, — to nav iespējams izstāstīt. Lai veselu saprātu iemidzinātu tik dziļā miegā, tā attīstība jau no agrīnas bērnības jāaptur nežēlīgi un cietsirdīgi, jāpaiet gariem moku un ciešanu gadiem, ko neapspīd neviens cerību stariņš, sirds, kas naigi atsaucas ikkatrai laipnības un mīlestības balsij, jāsarūsina un jāsarauj visas dziļi noslēptās stīgas, tā ka tās atbalsij līdzīgi neskanētu pretim nevienam senajam laipnības un mīlestības vārdam. Tik tiešām drūmai vajadzējis būt īsajai dienai un nespodram ilgajam, ilgajam mijkrēslim, kas ievadījis tādu prāta tumsības nakti.

Bija balsis, kas spētu Smaiku atmodināt pat šai naktī, taču to tīkamās skaņas te nespēja iekļūt, un viņš noslīga uz gultas, palikdams tas pats gurdenais, cerības zaudējušais, apstulbinātais radījums, kādu Nikolass viņu ieraudzīja pirmoreiz Jorkšīras skolā.

XXXIX NODAĻA,

kurā vēl kāds sens draugs nejauši sastop Smaiku — sastop istajā bridi un istajā vietā.

Nakti, kas atnesa pārmēra rūgtumu kādai nabaga dvēselei, nomainīja dzidrs vasaras rīts bez neviena mākonīša, uņ no ziemeļu grāfistēm nākusi pasta kariete ar jautru grandoņu šķērsoja vēl aizvien klusās Islingtonas ielas un, par savu tuvošanos pavēstījusi ar mundrām konduktora taures skaņām, rībēdama pieripoja pie piestātnes blakām pasta kantorim.

Vienīgais karietes ārvietu pasažieris bija drukns, izskatā lādzīgs laucinieks, kas, sēdēdams uz bukas, neatņemdamies blenza Svētā Pāvila katedrāles kupolā un šķita no brīnumiem tā aizrāvies, ka nepavisam nemanīja jezgu, kas sacēlās ap saiņu un somu izkraušanu, un tikai tad, kad ar blīkšķi tika aizcirsts viens no karietes logiem, viņš pavērās visapkārt un ieraudzīja glīto meitenes sejiņu, kas nule bija parādījusies šai logā.

—    Pavei tur, manu skuķīt! — ieaurojās laucinieks, norādīdams uz savas sajūsmas objektu. — Tā esot Pāvila baznīca. Va velns, ir nu gan milzone, ko neteiksi!

—    Ak debestiņ, Džon! Nemūžam nebūtu iedomājusies to ne uz pusi tik lielu. Gatavā briesmone!

—    Briesmone! Tur nu, domāt, jums ir taisnība, misis Braudija, — labsirdīgi sacīja varen platajā mētelī ģērbies laucinieks, lēnām kāpdams zemē, — un kas ir šitas tcitan pat pāri ielai? To tu neattapsi, pat cauru gadu galviņu lauzīdama. Nekas cits kā pasta kantoris. Ho, ho! Sie liek maksāt klāt par dubultvēstulēm. Pasta kantoris! Kā tev patīk? Va' velnu, ja šitāds ir pasta kantoris, es nudie' gribētu paskatīties, kur piemājo Londonas lordmērs.

To sacīdams, Džons Braudijs — jo tas bija viņš — atvēra karietes durvis un, paplikšķinājis misis Braudijai, bijušajai mis Praisai, pa vaidziņu, sāka skaļi un brāzmaini smieties.

—    Vadzi! — sacīja Džons. — Lai jods parauj manas kņopes, ja šī atkal nav iesnaudusies!

—    Viņa gulēja visu nakti un visu vakardienu un varbūt brīdi vien bija nomodā, — atbildēja Džona Braudija izredzētā, — un man gauži negribējās, lai viņa pamostos, ja ir tik īdzīga.

Sīs piezīmes tika tēmētas kādam snauduļojošam stāvam, kas bija tā ievīstījies apmetnī un šallē, ka tā dzimumu neviens nespētu uzminēt, ja galvu nerotātu brūna bebrādas cepure ar zaļu plīvuru — divsimt jūdžu garajā braucienā tā bija saņurcīta, saplacināta un iespiesta tai pašā karietes stūrī, no kura atskanēja lēdijas krācieni, un izskatījās pietiekami ērmīga, lai iekustinātu uz smiekliem daudz mazāk veicīgus muskuļus nekā pēc smiekliem kārie Džona Braudija sarkanās sejas muskuļi.

—    Dzi! — uzsauca Džons, paraustīdams saņurcīto plīr vuru aiz viena stūra. — Kas ir, mostas augšā, nav ko gulēt!

Vairākiem lāgiem izpūlējies ieslēpties tai pašā kaktā un ar nepacietīgiem brēcieniem izrādījis nepatiku mosties, stāvs ar mokām ieņēma sēdus stāvokli, un tad zem bezveidīgi sagumzītās brūnās cepures zilu matu uztinamo piipīriņu ielokā parādījās inis Fanijas Skvīrsas glītais i un1 tīs.

—    Ak, Tilda! — iesaucās mis Skvīrsa. — Kā tu mani npārdīji visu šo sasodīto nakti!

—    Tas man patīk, — smiedamās atsaucās draudzene, — kad tu viena pati biji aizņēmusi teju vai visu karieti!

—    Neliedzies, Tilda, — ietiepīgi sacīja mis Skvīrsa, -tu spārdījies gan, un nav nekādas jēgas apgalvot, ka neesi spārdījusies. Varbūt pa miegam tu pati to nemanīji, toties es ne aci neesmu aizvērusi, tāpēc domāju, ka man var ticēt.

Pienācīgi atbildējusi, mis Skvīrsa sakārtoja cepuri un plīvuru, kuriem vienīgi pārdabiskas varas iejaukšanās un jebkuru dabas likumu pārkāpšana spētu piešķirt kaut jel kādu veidolu un formu; acīmredzot iepriecinādama sevi ar domu, ka cepure izskatās neparasti glīti, viņa nokratīja no klēpja sviestmaižu un cepumu druskas un, atbalstījusies uz Džona Braudija rokas, izkāpa no karietes.

—    Nu tad, — sacīja Džons, apturējis garām braucošu važoni un abas lēdijas kopā ar bagāžu steigšus iesēdinājis karietē, — laižam uz «Sāras galvu».

—    Uz kurieni? — pārjautāja važonis.

—    Ak tu tētīt, mister Braudijl — sarunā iejaucās mis Skvīrsa. — Ir nu gan prātiņš! Uz «Saracēņa galvu».

—    Kāda starpība! — sacīja Džons. — Atminos, ka bija kaut kas līdzīgs Sāras senai galvai. Vai tu zini, kur tas ir?

—    Kas tur ko nezināt! — atburkšķēja važonis un aizcirta durvis.

—    Tilda, patiešām, dārgā, — neapmierināta ierunājās mis Skvīrsa, — mūs uzskatīs diezin par ko.

—    Lai uzskata, par ko vien šiem tīkas, — sacīja Džons Braudijs, — mēs esam iebraukuši Londonā palīksmoties — un cauri, vai ne?

—    Cerēsim, mister Braudij, — pavisam sadrūvējusies atbildēja mis Skvīrsa.

—    N11 ta' viss ir kārtībā, — teica Džons. — Pāris dienas tik pagājušas, kopš esmu precējies, jo kāzas vajadzēja atlikt, tāpēc ka nomira mans nabaga tētuks. Un šitais ir kāzu ceļojums — brūte, brūtesmāsa un brūtgāns; kad vēl lai cilvēks papriecājas, ja ne šitādā reizē! Pie joda visu citu, gar ko man nav nekādas daļas!

Gribēdams līksmošanu uzsākt tūdaļ pat, nezaudējot nevienu, mirkli, misters Braudijs skaļi nomutēja savu sie

viņu un veiksmīgi izspieda skūpstu arī no mis Skvīrsas, pārvarējis jaunavīgo pretestību, ko skrāpēdamās un raustīdamās izrādīja minētā jaunā lēdija un kas vēl nebija gluži beigusies, kad viņi sasniedza «Saracēņa galvu».

Te visi trīs taisnā ceļā devās pie miera, jo spirdzinošs miegs pēc tik gara brauciena rādījās gluži nepieciešams, un te viņi ap dienvidu atkal satikās, lai ieturētu krietnas pabrokastis, ko pēc mistera Džona Braudija rīkojuma pasniedza mazā augšstāva istabiņā, pa kuras logiem netraucēti varēja nolūkoties zirgu staļļos.

Tas, kuram laimētos redzēt mis Skvīrsu šai brīdī, kad viņa bija noņēmusi brūno cepuri ar zaļo plīvuru, atbrīvojusies no zilajiem matu uztinamiem papīriņiem un visā jaunības krāšņumā ietērpusies baltā kleitā ar īsu jaciņu, galvā baltu muslīna cepurīti, ko rotāja sārta damasta roze pilnā plaukumā, kuplo matu ērkuli savijusi tik ciešās cirtās, ka pat visjaunākā nejaušība nespētu tās izpluinīt, turklāt cepuri no ārpuses izgreznojusi ar mazām, sārtām rozītēm, ko it viegli varēja iztēloties par lielās rozes daudzsološām atvasēm, — tas, kuram laimētos redzēt to visu un vēl redzēt plato, sārto jostu, kas, pieskaņota dzimtas pirmmātei lielajai rozei un pēctecēm mazajām rozītēm, ieskāva smuidro vidukli un, veiksmīgas izdomas vadīta, aizsedza jaciņas nepiedienīgo īsumu mugurpusē, — tas, kuram to visu laimētos skatīt, turklāt vēl pamanīt koraļļu aproces (pieticīgas pērlīšu daudzuma ziņā, toties ar skaidri redzamu melnu diegu), kas apņēma viņas delmus, un koraļļu krelles, kuras atdusējās uz baltā kakla, balstīdamās no kleitas izgriezuma paslējušos vientulīgu serdolika sirdi, tik raksturīgu viņas pagaidām vēl nevienam neatdāvātajai mīlestībai, — tas, kuram laimētos vērot visu šo mēmo, taču neizteiksmīgo pievilcību, kas saista cilvēka dabas šķīstākās jūtas, — tas varētu izbaudīt, kā izkūst vecuma salna un jaunības uguns tiek uzkurta neizdzēšamās liesmās.

Sulaini šis skats saviļņoja. Lai arī būdams sulainis, viņš pazina visas cilvēciskās jūtas un kaislības, tāpēc, pasniegdams galdā maizītes, cieši lūkojās mis Skvīrsā.

—    Sakiet — vai mans tētis ir mājās? — ar cieņu apvaicājās mis Skvīrsa.

—    Piedošanu, mis?

—    Mans tētis, — atkārtoja mis Skvīrsa, — vai viņš ir mājās?

—    Kur ta\ mis?

—    Nu šeit — šais mājās! — atbildēja mis Skvīrsa.

—   Mans tētis — misters Vekfords Skvīrss —, viņš te apmeties. Vai viņš ir mājās?

—    Nezinu, mis, vai šinī mājā uzturas džentlmenis ar tādu vārdu, — atbildēja sulainis. — Varbūtās viņš ir kafejas zālē.

Varbūtās. Jauki gan, ko neteiksi! Viņai, mis Skvīrsai, kas visu ceļu līdz Londonai gudrojusi, kā draugiem parādīt, ka šeit jūtas kā mājās un kādu cieņu iedveš viņas vārds un raduraksti, šāds tāds sulainis sacīs, ka viņas tēvs varbūtās ir mājās.

—    It kā viņš būtu nieka vīrs! — neslēpdama sašutumu, secināja mis Skvīrsa.

—    Taisies nu uzzināt, puis, — sacīja Džons Braudijs.

—    Un stiep šurp vēl vienu baložu pastēti, ne? Jods šito lempi! — Džons rūca, raudzīdamies tukšajā bļodā, kad sulainis bija aizgājis. — Sito viņš sauc par pastēti — trīs jauni balodēni, kripata gaļas klāt, un garoziņa tik čagana, ka tu, cilvēks, neapjēdz, kad tā vēl turas mutē un kad jau ir norīta. Nezi cik pastēšu pienākas brokastīs?

Pēc brīža, ko Džons Braudijs izmantoja, lai notiesātu šķiņķi un aukstās vēršgaļas šķēles, sulainis atgriezās vēl ar vienu pastēti un paziņojumu, ka misters Skvīrss te neesot apmeties, bet piestaigājot ik dienas un, kad atnākšot, tikšot uzvests augšā. To pateicis, viņš devās projām, taču jau pēc nepilnas minūtes atgriezās kopā ar misteru Skvīrsu un tā daudzsološo dēlēnu.

—    Kas to būtu domājis! — sacīja misters Skvīrss, sasveicinājies ar atbraucējiem un no savas meitas uzzinājis jaunākās vēstis.

—    Nē, nudien, kas to būtu domājis, tēt! — ķildīgi iesaucās jauftā lēdija. — Taču Tilda, kā redzat, beidzot ir apprecējusies.

—    Un es, skolmeistar, sadomāju izrauties un apskatīt Londonu, — teica Džons, dūšīgi mezdamies virsū pastētei.

—    To jau dara daudzi jauni cilvēki, kad apprecas, — atbildēja Skvīrss, — un naudiņa aiztek kā pa reni. Cik daudz labāk būtu to pietaupīt kaut vai, par piemēru, bērneļu izglītošanai. Un tie uzradīsies, — pamācoši sacīja misters Skvīrss, — ne saukti, ne aicināti; tieši tā uzradās manējie.

—    Vai negribat iekost? — apvaicājās Džons,

—    Es ta' ne, — atbildēja Skvīrss, — bet, ja jūs ļautu mazajam Vekfordam ielocīt kādu taukāku kumosu, es jūs

tencinātu. Dodiet viņam pirkstos, citādi sulainis vēl liks piemaksāt, un šitie gudrinieki ir bez tā prot brangi iedzīvoties. Ja dzirdēsi sulaini nākam, bāz kumosu kabatā, ser, un skaties pa logu laukā, vai dzirdi?

—         Dzirdu un saprotu, tēt, — atbildēja paklausīgais Vekfords.

—         Nu, tad tagad tava kārta apprecēties, — sacīja Skvīrss, pievērsdamies meitai. — Un, jo ātrāk, jo labāk.

—         Ak, man nav ko steigties, — skarbi attrauca mis Skvlrsa.

—    Nav, Fanij? — šķelmīgi iejaucās viņas draudzene.

—         Nē, nav, Tilda, — nikni galvu purinādama, atbildēja mis Skvīrsa. — Es varu pagaidīt.

—         Pagaidīt laikam var arī jaunie cilvēki, — piebilda misis Braudija.

—    Es jau šos nepievilinu, Tilda, — atcirta mis Skvīrsa.

—        Jā, — sacīja draudzene, — tas nu patiešām atbilst patiesībai.

Sā piemetinājuma zobgalīgais tonis varēja izraisīt visai asu atbildi, jo mis Skvīrsa, jau pēc dabas būdama ātrsirdīga, turklāt vēl nesenā garā ceļa un kratīšanās saērcināta, k]uva pavisam pūcīga, kad sarunā tika uzurdītas senas atmiņas un viņas pašas izjukušie nodomi, kas reiz saistījās ar misteru Braudiju. Asā atbilde savukārt varēja izraisīt neskaitāmas citas asas atbildes, un tās varētu novest sazin līdz kam, ja sarunas tematu tieši īstajā reizē nejaušības pēc nebūtu mainījis misters Skvīrss.

—         Kā jūs domājat, — ierunājās šis džentlmenis, — ko mēs abi ar Vekfordu šodien nogrābām?

—         Tēt! Taču ne jau misteru… — Mis Skvīrsa nespēja pabeigt teikumu, taču to viņas vietā izdarīja misis Braudija, piemetinādama:

—    Niklbiju?

—    Nē, — atbildēja Skvīrss. — Bet tikpat kā trāpīts ir.

—         Tu taču nerunā par Smaiku! — sasizdama plaukstas, iesaucās mis Skvīrsa.

—         Taisni par viņu es runāju, — sacīja tēvs. — Nogrābu šo droši un stingri.

—         Ko-o! — atgrūdis šķīvi, iesaucās Džons Braudijs. — Nogrābāt to nabaga… nolāpīto nelieti? Kur šis ir?

—         Mana mitek|a augšstāva dibenkambarītī, — atbildēja Skvīrss, -vienā pusē durvīm šis, otrā — atslēga.

Tavējā miteklī? Tu esi aizvilcis šo uz savu mitekli? I |o, ho! Skolmeistars pret visu Angliju! Dod roku, draugsl I ii jods mani, bet par šito gribas pakratīt tev ķepu! Ak «Izvāci uz savu mitekli?

—    Jā, — atbildēja Skvīrss, sagurndams krēslā no pamatīgā trieciena pa krūtīm, ar ko viņu apsveica druknais Jorkšīrietis, — tencinu. Tikai vairāk tā nedariet! Zinu, Nodoms jums bija labs, tak man tas dikti sāp. Jā gan, viņš ir tur. Tīri jestri sanācis, vai ne ko?

—   Je-estri! — atkārtoja Džons Braudijs. — Ar šitādu zinu var cilvēku piebeigt.

—    Es jau domāju, ka jūs tas druscīt pārsteigs, — berzēdams rokas, sacīja Skvīrss. — Tas tika nostrādāts dikti tīri un dikti ātri arīdzan.

—    Kā tas notikās? — vaicāja Džons, piesēzdamies labi tuvu Skvīrsam. — Plāj mums visu vaļā, draugs, pūt laukā, mudīgi!

Kaut arī nespēdams turēt līdzi Džona Braudija nepacietībai, tomēr laimīgo gadījumu, kas viņam bija iemetis Smaiku taisni rokās, misters Skvīrss izklāstīja, cik ātri vien varēdams, un, tikai īsu brīdi klausītāju sajūsmas izsaucienu pārtraukts, neapstājās, iekams nebija ticis ar stāstāmo galā.

—    Aiz bailēm, ka šis atkal neaizšmauc, — pabeidzis stāstu, viltīgi smīnēdams, teica Skvīrss, — es uz rītrītu pasūtīju trīs ārējās vietas — Vekfordam, viņam un sev pašam —, bet rēķinus un no jauna pieņemtos puikas, saproties, norunāju atstāt aģenta ziņā. Tā nu laimīgi iznācis, ka jūs atbraucāt šodien, citādi nebūtu mūs sastapuši, un, ja jūs šovakar neatnāksiet pie manis uz tēju, mēs vairs pirms aizbraukšanas neredzēsimies.

—    Tur nav ko muti dzesēt, — spiezdams Skvīrsam roku. sacīja jorkšīrietis. — Mēs būsim klāt kā likts, kaut vai divdesmit jūdžu būtu jāmēro.

—    Patiešām nāksiet? — pārjautāja misters Skvīrss, jo nebija gaidījis, ka ielūgums tik veikli tiks pieņemts, citādi būtu divkārt apsvēris, vai šādu priekšlikumu izsacīt.

Džona Braudija vienīgā atbilde bija jauns rokasspiediens un apgalvojums, ka Londonas apskatīšanu viņi uzsāks tikai nākamajā rītā, lai pulksten sešos katrā ziņā ierastos mistera Snolija namā. Vēl mazliet parunājies ar palicējiem, misters Skvīrss savāca dēlu un aizgāja.

Atlikušo dienas daļu misters Braudijs pavadīja ļoti dīvainā satraukumā, lāgiem istabā palaida lielos smieklus, lāgiem ņēma cepuri un skrēja pagalmā, lai tur netraucēti izsmietos. Nekur viņš nerada mieru, bez mitas staigāja ārā un iekšā, sita knipjus, uzņēma kādu laucinieku danča tūri, īsi sakot, uzvedās ārkārtīgi ērmoti, tā ka mis Skvīrsa nodomāja, vai tikai viņš nav sajucis prātā, un, palūgusi mīļoto draudzeni Tildu neuztraukties, savas aizdomas ietērpa vārdos. Tomēr misis Braudija, neizrādīdama nekādas sevišķas bažas, pavēstīja, ka reiz jau vīru esot redzējusi šādā stāvoklī un, ja arī viņš pēcāk droši vien saslimšot, nekas pārlieku nopietns tas nebūšot, tāpēc pats labākais esot likt viņu mierā.

Turpmākie notikumi pierādīja, ka misis Braudijai bijusi pilnīga taisnība, jo, kamēr viņi visi tovakar sēdēja mistera Snolija viesistabā un ārā jau nolaidās krēsla, Džonam Braudijam sametās tik nelāgi, galvā iesitās tāds traks reibonis, ka visa sabiedrība šausmās vai sastinga. Džona jaukā laulātā draudzene patiešām vienīgā no klātesošajiem saglabāja pietiekamu aukstasinību, lai nospriestu, ka jāļauj Džonam palikt vienam un kādu stundiņu nosnausties mistera Skvīrsa gultā, jo nelabums pāriešot tikpat ātri, kā uznācis. Neviens, protams, nevarēja atteikties no šā saprātīgā priekšlikuma izmēģināšanas, pirms tiek aicināts ārsts. Galu galā ar lielām grūtībām, no abām pusēm balstīdami, Džonu uzveda augšā (viņš bija briesmīgi smags un ikreiz, līdzko uzvilkts trīs pakāpienus uz augšu, divus atkal nokūleņoja lejup) un, noguldījuši gultā, atstāja to paša sievas aprūpē, bet ari tā pēc īsa brīža atgriezās viesistabā ar iepriecinošo vēsti, ka Džons esot cieti aizmidzis.

īstenībā Džons Braudijs tieši tai brīdī sēdēja gultā sarkanāks nekā citkārt, iekodies zobiem spilvena stūri, lai aizturētu lielo smējienu. Tikko paguvis apspiest jautrības uzplūdus, viņš aši noāva kurpes un, piezadzies pie blakusistabas, kur bija ieslodzīts gūsteknis, pagrieza atslēgu un, iemeties iekšā, aizspieda Smaikam muti ar savu milzīgo ķepu, tā ka tas nepaspēja ne iepīkstēties.

—    Jupis ārā, va' ta' mani nepazīsti, draudziņ? — jorkšīrietis pačukstēja pārbiedētajam zēnam. — Braudijs. Tas pats, kas patrāpījās, kad skolmeistaram sazolēja pa ādu.

—    Jā, jā, —iesaucās Smaiks. — Palīdziet!

—        Tev palīdzēt? — tvaicāja Džons, aizbāzdams Smaikam muti, līdzko tas bija paguvis šos vārdus izsacīt.

—    Nekādu palīdzību nevajadzētu, nebijis tu tāds āmurgalva, kāds vien uz šās pasaules dvašu vilcis. Kas tevi dzina šurp?

—    Viņš mani atveda, ak, viņš taču mani atveda! — vaimanāja Smaiks.

—    Atveda! — iesaucās Džons. — Par ko tu negāzi šim pa pauri, nevēlies gar zemi, nespārdījies un nebrēci pēc policijas? Es tavos gados būtu savanckājis vai duci šitādu mērgļu. Bet tu jau esi viens nabaga ietramdīts nelaimesputns, — skumji sacīja Džons, — un lai die's man piedod, ka esmu plātījies tik vārgulīgas viņa radības priekšā!

Smaiks pavēra muti, kaut ko gribēdams sacīt, bet Džons Braudijs viņu apklusināja.

—    Paliec mierā, — teica jorkšlrietis, — un ir nepuksti, kamērt es neatvēlēšu.

Pēc šiem piesardzības pasākumiem Džons Braudijs zīmīgi pakratīja galvu un, izvilcis no kabatas skrūvgriezi, |oti apdomīgi kā īsts darba vīrs izņēma no durvīm slēdzeni un kopā ar rīku nolika uz grīdas.

—    Redzējies? — vaicāja Džons. — Tas tavs darbiņš. Un nu lasies prom!

Smaiks, it kā nenieka neapjēgdams, truli blenza Braudijā.

—    Tev teic, lasies prom, — steigšus atkārtoja Džons.

—    To tak zini, kur tu dzīvo? Zini? Labi. Un šitenie ir tavējie vai skolmeistara kankari?

—    Mani, — atbildēja Smaiks, kad jorkšīrietis viņu ar skubu ierāva blakusistabā un norādīja uz kurpēm un uz svārku, kas bija iemests krēslā.

—    Mauc virsū! — steidzināja Džons, grūzdams Smaika kreiso roku labajā piedurknē un svārka ļipas vīstīdams bēglim ap kaklu. — Tagadīt nāc man paka] un, ticis ārā pa durvīm, laidies pa labi, lai šie tur nemana tevi paejam garām.

—    Bet… bet… viņš izdzirdēs, kad es vēršu ciet durvis, — no galvas līdz kājām trīcēdams, atbildēja Smaiks.

—    Ta* netaisi tās nemaz ciet, — atsaucās Džons Braudijs. — Pie joda durvis, tu tak nebaidies, ka skolmeistars var saķert iesnas?

—    N-nē, — zobus klabinādams, atbildēja Smaiks. — Bet viņš mani reiz jau atveda atpakaļ un atvedīs atkal. Atvedīs, noteikti atvedīs.

—    Atvedīs, atvedīs! — nepacietīgi iesaucās Džons. — Neatvedīs, ne vella neatvedīs! Liec aiz auss! Es šilo daru pa draugam, un lai šie domā, ka pats esi aizlaidies, bet, ja skolmeistars iznāks no viesistabas, kamēr tu nebūsi aizvīkstījies, lai pats pažēlo savus kaulus, jo es tos nežēlošu. Ja tūlītās pamanīs tavu izčibēšanu, es šo palaidīšu pa aplamām pēdām, to paturi paurī. Bet, ja tev dūša nenoplaks, mājās būsi agrāk, nekā šiten tie atģidīs, ka esi ņēmis kājas pār pleciem. Nāc!

Smaiks, sapratis vienīgi tik daudz, ka tas viss tiek sacīts viņa iedrošināšanai, jau grasījās drebelīgiem soļiem doties Džonam līdzi, kad tas iečukstēja viņam ausī:

—    Jaunajam kungam tu pasacīsi, ka esmu apsievojies ar Tiliju Praisu un ka man var sūtit vēstuli uz «Saracēņa galvu», un ka es vairs neturu greizu prātu uz viņu — jupis, traks var palikt, kad atminos to vakaru! Die's sodi, taisni kā šodien redzu, kā šis pūcē iekšā maizi ar sviestu!

Sīs atmiņas Džonam tobrīd varēja kļūt bīstamas, jo viņš tikai par mata tiesu noturējās no lielā zviedziena. Ar milzīgām pūlēm tomēr pēdēja brīdī savaldījies, viņš noslīdēja pa kāpnēm, vilkdams līdzi Stnaiku, tad, piestājies cieši blakus viesistabas durvīm, lai atrastos aci pret aci ar pirmo, kas no turienes nāks laukā, deva Smaikam zīmi.

Kad nu Smaiks bija ticis tik tālu, viņam nekāda uzmudinājuma vairs nevajadzēja. Klusītēm pavēris namdurvis un uzmetis savam atsvabinātājam pateicības un baiļu pilnu skatienu, viņš pagriezās norādītajā virzienā un aizmetās projām kā vējš.

Jorkšīrietis kādu brīdi palika savā postenī, taču, pārliecinājies, ka saruna viesistabā ne mirkli neapklust, nedzirdami aizzagās atpakaļ un vai veselu stundu klausīdamies nostāvēja pie kāpņu margām. Tā kā viss rādījās itin mierīgi, viņš atgriezās mistera Skvīrsa gultā un, pārvilcis segu pāri galvai, smējās tā, ka teju, teju nosmaka.

Ja kādam būtu gadījies redzēt, kā tricinājās sega, kā jorkšīrieša lielais, sarkanais ģīmis un apaļais pauris, krampjaini raustīdamies kārtējā smieklu lēkmē, lāgu lāgiem parādījās virs palaga, it kā tur kāds dzīvespriecīgs briesmonis uzpeldētu virs ūdens ievilkt elpu un atkal ienirtu, — tas droši vien justos tikpat uzjautrināts kā

Džons Braudijs pats.

*

XL NODAĻA,

kurā Nikolass iemīlas. Viņš atrod vidutāju, kura centība vainagojas ar negaidītiem panākumiem, kas nedodas rokā vienīgi kādā sīkumā.

Kad Smaiks nu bija vēlreiz izmucis no sava vecā vajātāja ķetnām, nevajadzēja vairs nekādu pamudinājumu, lai viņš cik vien spēdams liktu lietā vislielāko skubu un pūliņus. Ne mirkli neapstādamies pārdomāt uzņemto virzienu, vai tas ved mājup vai uz pretējo pusi, viņš tikai joņoja apbrīnojamā ātrumā un apskaužamā neatlaidībā, traucās kā ar spārniem, kuros pacelt spēj vienīgi bailes, iztēlē saklausīto, labi pazīstamajā Skvīrsa balsī izbrēkto draudu trenkts, un sagandētajā nabaga zēna prātiņā rādījās, ka pakaļ dzenas Skvīrss pats ar veselu vajātāju varzu, brīžam palikdami gabaliņu iepakaļ, brīžam pienākdami arvien tuvāk un tuvāk, kā nu kuro mirkli viņam vai nu atausa cerība, vai uzmācās bailes. Pārliecinājies, ka šīs skaņas ir tikai paša satraukto smadzeņu radītas, Smaiks vēl labu laiku skrēja kā negudrs, un viņa soli droši vien nespētu pagausināt ne nespēks, ne pārgurums. Tikai kad tumsā un klusumā grimstošais lielceļš lika apjaust apkārtējo pasauli un zvaigžņotā debess virs galvas apliecināja laika ašo ritējumu, Smaiks, putekļiem klāts, tik tikko dvašodams, apstājās, lai ieklausītos un palūkotos apkārt.

Viss bija rāms un kluss. Spožā gaisma tālumā, kas meta debesīs siltu atblāzmu, norādīja, kur atrodas milzu pilsēta. Nomaļie lauki, ko citu no cita nošķīra dzīvžogi un grāvji, kuriem Smaiks bija lauzies cauri un rāpies pāri, ieskāva ceļu gan tai pusē, no kuras viņš bija nācis, gan arī priekšā. Bija jau vēls. Vajātāji diez vai spētu viņu izsekot pa tām takām, kuras viņš bija izraudzījies, un, ja vel palika cerība nokļūt mājās, tad tā, protams, varēja piepildīties vienīgi šādā laikā un tumsas aizsegā. So patiesību mazpamazāin apjēdza pat Smaika prātiņš. Pirmāk viņš bija ieņēmies galvā neskaidru, bērnišķīgu iedomu pamukt savas desmit, divpadsmit jūdzes uz laukiem un tad doties mājup ar lielu līkumu, lai turētos tālāk no Londonas, — tik ļoti viņš baidījās šķērsot ielas, kur atkal varētu sastapt briesmīgo ienaidnieku, taču, pakļaudamies pārliecībai, ko iedvesa pēdējā mirklī atausušās domas, viņš apstājās un, jebšu arī pārbijies un Jaunu nojautu mākts, pa lielceļu skrēja atpakaļ uz Londonu gandrīz ar tādu pašu ātrumu, kādā bija pametis savu īslaicīgo uzturēšanās vietu mistera Skvīrsa paspārnē.

Tobrīd, kad Smaiks atgriezās pilsētā no rietumu puses, lielākā daļa veikalu jau bija slēgti. No ļaužu bariem, ko vakars pēc dienas svelmes bija izvilinājis laukā, ielās manīja tikai retus gājējus, un arī tie gausi slāja mājup. Lāgiem Smaiks kādam pavaicāja ceļu un tādējādi, atkārtodams iztaujāšanu, beidzot sasniedza Ņūmena Nogsa mājokli.

Ņūmens visu vakaru bija skraidījis pa sānieliņām un pavārtēm, izmisīgi meklēdams to pašu personu, kas nule klauvēja pie viņa durvīm, bet Nikolass bija nodevies tādai pašai meklēšanai citos virzienos. Ņūmens Nogss nobēdājies sēdēja pie savu trūcīgo vakariņu galda, kad viņa ausis aizsniedza Smaika biklais, nedrošais klauvējiens. Satraukumā un gaidās tramīgi uztverdams ikkatru skaņu, Ņūmens skriešus metās lejā pa kāpnēm un, priecīgā pārsteigumā iekliedzies, ierāva ilgoto ciemiņu vispirms gaitenī, tad vilka augšup pa kāpnēm, nebilstot ne vārda, iekams nebija to nogādājis jumtistabiņas drošajā patvērumā un aizslēdzis durvis; pēc tam, kausā sajaucis džinu ar ūdeni un pielicis to Smaikam kā niķīgam bērnam pie mutes, pavēlēja iztukšot līdz pēdējai lāsei.

Ieraudzījis, ka Smaiks vērtīgajam maisījumam tik tikko pieskaras ar lūpām, Ņūmens izskatījās gaužām apjucis. Dziļi nopūties aiz līdzjūtības pret nabaga drauga vārgumu, viņš jau grasījās celt kausu pats sev pie lūpām, bet, tā kā Smaiks uzsāka stāstījumu par saviem piedzīvojumiem, roka ar kausu apstājās pusceļā un Ņūmens palika stāvam un klausāmies.

Dīvaini bija vērot Ņūmena pārvēršanos, kamēr Smaiks runāja. Sākumā viņš stāvēja, ar plaukstas virspusi braucīdams lūpas, it kā nodotos kādam sagatavošanās rituālam, pirms ķeras pie kārotā malka; kad tika pieminēts Skvīrss, viņš kausu iebāza padusē un pārvarīgā pārsteigumā palika plati ieplestām acīm. Kad Smaiks nokļuva līdz vardarbībai važoņa karietē, Ņūmens aši nolika kausu uz galda un neiedomājami satraukts sāka klibodams staigāt šurpu turpu pa istabu, brīžam ar rāvienu apstādamies, it kā lai ieklausītos vel vērīgāk. Kad runa pievērsās Džonam Braudijam, Nogss pamazām un lēni ieslīga krēslā un, ar rokām berzēdams ceļgalus aizvien ātrāk un ātrāk, sekodams stāstījumam, kas tuvojās kulminācijai, beidzot nespēja novaldīt smieklus, kas noskanēja kā vienvienīgs ska]š «ha, lia!». Kad smiekli bija pārvarēti, Ņūmena seja atkal sakritās, un viņš ārkārtīgi norūpējies apvaicājās, vai Džons Braudijs un Skvīrss esot nonākuši līdz kautiņam.

—    Nē, nedomāju vis, — atbildēja Smaiks. — Nedomāju, ka viņš manu pazušanu būtu pamanījis, iekams nebiju gabalā.

Ņūmens varen errīgs pakasīja pakausi un, vēlreiz pacēlis kausu, pievērsās tā saturam, pār trauka malu uzsmaidīdams Smaikam bargu un biedīgu smaidu.

—    Jūs paliksiet šeit, — sacīja Ņūmens, — jūs esat noguris… pārmocījies. Viņiem es pateikšu, ka esat atgriezies. Viņi jūsu pēc vai prātā sajuka. Misters Nikolass…

—    Lai dievs viņu svētī! — iesaucās Smaiks.

—    Āmen! — piebilda Ņūmens. — Viņam ne mirkli nebija ne miera, ne atpūtas, tāpat vecajai lēdijai un mis Niklbijai.

—    Nē, nē! Vai tiešām viņa domāja par mani? — vaicāja Smaiks. — Vai tiešām viņa domāja? Ak patiešām, patiešām? Nesakiet, ka viņa domājusi, ja tas nav tiesa.

—    Domāja gan! — kliedza Ņūmens. — Viņa ir tikpat cēlsirdīga, cik skaista!

—    Jā, jā! — sauca Smaiks. — Pareizi teikts!

—    Tik laipna un mīlīga, — sacīja Ņūmens.

—    Jā, jā! — sauca Smaiks aizvien pieaugošā dedzībā.

—    Un tomēr tik uzticīga un drosmīga, — piebilda Ņūmens.

Pacilāts viņš turpināja slavinājumus, līdz, nejauši palūkojies sarunu biedrā, pamanīja, ka Smaiks aizklājis rokām seju un pa pirkstu starpām tam rit asaras.

Vēl pirms brīža zēna acis bija sprēgājušas neparastās dzirkstīs un ik vaibstu apstarojis satraukums, kas viņu padarīja par gluži citu cilvēku.

—    Nu, nu, — tāds kā apjucis nobubināja Ņūmens. — Mani pašu arī ne vienreiz vien aizkustinājusi doma, ka tādai jaunavai lemts tik sūrs liktenis; nabaga zēns… jā, jā… arī viņš to jūt… tas viņu iežēlina… liek atcerēties pašam savas kādreizējās likstas. Ha! Vai tiešām? Jā, tā ir… hm!

Pēc šās nesakarīgās apceres toņa nepavisam nekļuva saprotams, vai Ņūmens Nogss to uzskata par apmierinošu izskaidrojumu emocijām, kas novedušas pie kaut kāda secinājuma. Labu bridi viņš sēdēja domīgs, lāgiem uzmezdams Smaikam nemiera un šaubu pilnu skatienu, kas nepārprotami liecināja, ka viņa domām ir visai ciešs sakars ar zēnu.

Beidzot viņš atkārtoja piedāvājumu Smaikam palikt turpat pa nakti, bet viņš (Nogss) taisnā ceļā došoties uz ārpilsētas namiņu darīt galu ģimenes neziņai. Bet, tā kā Smaiks par to ir ne dzirdēt negribēja, aizbildinādamies, ka pats kārojot atkal tikties ar saviem draugiem, viņi vienojās doties turp abi; tā kā nakts tobrīd sliecās uz rīta pusi un Smaikam tik stipri sāpēja kājas, ka viņš tikai ar pūlēm kustējās uz priekšu, mērķi viņi sasniedza, kad līdz saules lēktam bija palikusi labi ja stunda.

Ieskanoties abu balsīm pie namiņa, Nikolass, pārlaidis nakti bez miega, kaldams plānus, kā dabūt rokā savu nozaudēto aizbilstamo, izlēca no gultas un ielaida nācējus iekšā. Nu gāja vaļā tik skaļas valodas, savstarpēja apsveikšanās un sašutuma izpausmes, ka ļoti drīz pamodās citi ģimenes locekļi un Smaiku silti un sirsnīgi uzņēma ne tikai Keita, bet pat misis Niklbija, kura viņam apsolīja arī turpmāk neliegt labvēlību un uzmanību un Smaika un pārējā pulciņa izklaidēšanai izstāstīja ārkārtīgi ievērojamu notikumu, ko bija izlasījusi grāmatā, kuras nosaukumu nekad neesot zinājusi un kurā aprakstīta brīnumaina bēgšana no cietuma, no kāda cietuma un kāda bēgšana, to viņa neatcerējās, taču bēdzējs bijis virsnieks, kura vārdu viņa piemirsusi un kurš ieslodzīts par noziegumu, ko viņa arī īsti skaidri neesot paturējusi prātā.

Pirmajā brīdī Nikolass jau dzīrās piedēvēt tēvocim līdzdalību šai pārdrošajā mēģinājumā nolaupīt Smaiku (kas gandrīz bija beidzies veiksmīgi), taču, rūpīgāk pārdomājis, secināja, ka nopelni te pieder vienīgi misteram Skvīrsam. Nolēmis, ja izdosies, no Džona Braudija saņemt drošas ziņas, kā viss īsteni noticis, viņš pievērsās dienišķajām nodarbībām, pa ceļam apcerēdams dažādus plānus, kā sodīt Jorkšīras skolotāju; ikviens no šiem plāniem balstījās uz nesatricināmiem taisnīgas atmaksas principiem, un vienīgais šo plānu trūkums bija to neiespējamība.

—    Jauks rīts, mister Linkinvoterl — ieiedams kantorī, teica Nikolass.

—    Kas vainas! — atsaucās Tims. — Bet dažs labs vēl runā par laukiem! Ko jūs teiksiet par šādu dienu… par šādu Londonas dienu… ko?

—    Ārpus pilsētas ir mazliet skaidrāks, — atbildēja

Nikolass.

—    Skaidrāks! — atkārtoja Tims Linkinvoters. — Jums vajadzētu palūkoties pa manas guļamistabas logu.

—    Bet jums vajadzētu palūkoties pa manējās logu, — smaidīdams attrauca Nikolass.

—    Tīrās blēņas! — sacīja Tims Linkinvoters. — Nestāstiet niekus! Lauki! — (Boustrīta Tima uztverē bija visdziļākie lauki.) — Muļķības! Kas laukos dabūjams cits kā tikko dētas olas un puķes? Tikko dētas olas es katru rītu pirms brokastīm varu nopirkt Leduholas tirgū. Bet puķes — man vienīgi jāuzskrien pa kāpnēm paostīt savu rezēdu vai pagalmā jāpalūkojas uz kuplo goldlaku sestā nama sētas puses bēniņu logā.

—    Sestā nama sētas pusē ir goldlaks, patiešām? — apvaicājās Nikolass.

—    Jā, ir, — atbildēja Tims, — iedēstīts iesprāgušā krūkā bez snīpja. Šopavasar tur bija arī hiacintes, tās ziedēja… taču jūs smiesieties.

—    Par ko?

—    Par to, ka tās ziedēja izlietotas apavu ziedes pudelēs.

—    Nesmiešos vis, — atteica Nikolass.

Mirkli Tims domīgs noraudzījās Nikolasā, it kā jaunekļa atbildes tonis būtu viņu iedrošinājis turpināt sarunu par šo temalu; aizbāzis aiz auss spalvu, ko nule bija asinājis, un, ar spalgu klikšķi aizcirtis nazi, viņš sacīja:

—    Sīs puķes, mister Niklbij, pieder slimam, kuprainam, pie gultas saistītam zēnam un ir vienīgais prieks viņa bēdīgajā dzīvē. Cik gadu jau pagājis, — pūlēdamies atcerēties, teica Tims, — kopš pirmo reizi viņu ieraudzīju — pavisam sīku puisīti, kas vilkās, balstīdamies uz maziem kruķīšiem? Nē, nē! Nemaz tik daudz jau nav, tas būtu tīrais nieks, ja es domātu par kaut ko citu, bet šis laiks ir bezgala garš, kad domāju par viņu. Skumji kļūst, noskatoties, — balsij aizlūstot, turpināja Tims, — kā mazs, kropls puisēns sēž, nošķirts no citiem — mundriem un līksmiem bērniem, un noraugās rotaļās, kurās viņam ir liegts piedalīties. Viņa pēc man bieži sāp sirds.

—    Krietna ir sirds, — teica Nikolass, — kas spēj atraisīties no sīkām dienišķām rūpēm un pamanīt cita nelaimi. Jūs sacījāt, ka …

—    Ka puķes pieder šim nabaga puisēnam, — teica Tims, — un tas arī viss. Kad laiks ir jauks un zēns var izrāpties no gultas, viņš piebīda krēslu pie paša loga un augu dienu sēž tur, noraudzīdamies puķēs un darbodamies gar tām. Sākumā mēs viens otram pamājām ar galvu, bet tad sākām sarunāties. Agrāk, kad es no rīta puisēnam uzsaucu un apvaicājos, kā viņš jūtas, viņš pasmaidīja un teica «labāk», bet tagad pakrata galvu un tikai noliecas zemāk pār savām puķēm. Nomācoši ir mēnešiem ilgi vērot namu jumtus un debesīs klīstošos mākoņus, bet viņš ir ļoti pacietīgs.

—    Vai mājās neviena nav, kas viņu uzmundrinātu vai viņam palīdzētu? — vaicāja Nikolass.

—    Viņš, liekas, dzīvo kopā ar tēvu, — atbildēja Tims, — un vēl ar kādiem cilvēkiem, bet neviens laikam par mazo kroplīti īpaši nerūpējas. Esmu it bieži jautājis, vai nevaru kaut ko darīt viņa labā, bet atbilde allaž ir viena un tā pati: «Neko.» Pēdējā laikā balss viņam kļuvusi pavisam vārga, taču es redzu, ka viņš atbild to pašu. Nu jau viņš vairs nespēj piecelties no gultas, tāpēc tā piestumta pie paša loga, un tur nu viņš cauru dienu guļ — brīžam palūkojas uz debesīm, brīžam uz savām puķēm, kuras joprojām apkopj un aplaista ar savām noliesējušām rociņām. Vakaros, redzēdams manu sveci degam, viņš atvelk aizkarus un atstāj tos vaļā, līdz es liekos gultā. Zinot, ka esmu turpat, viņš acīmredzot nejūtas tik nošķirts no pasaules, tāpēc es bieži nosēžu pie loga kādu stundu ilgāk, lai viņš redz, ka vēl neguļu, un dažkārt naktī pieceļos, lai palūkotos nespodrajā, skumīgajā gaismā viņa istabiņā, un nesaprotu, vai viņš ir nomodā vai aizmidzis.

Drīz pienāks nakts, — turpināja Tims, — kad viņš aizmigs un nekad vairs uz šās zemes nepamodīsies. Ne reizi mūžā neesam paspieduši viens otram roku, un tomēr man viņa pietrūks, kā pietrūkst sena drauga. Kā jūs domājat — vai ir tādas lauku puķes, kas mani varētu saistīt līdzīgi šīm? Vai varbūt jums šķiet, ka tad, ja novīstu simtiem vislepnāko puķu, kas zied, neiedomājami sarežģītos latīņu vārdos nosauktas, mani mocīfu tādas sāpes, kādas sajutīšu, kad visas šīs vecās krūkas un pudeles tiks aizmestas, kā nevajadzīgi lūžņi? I.auki! — iesaucās Tims, neslēpdams nicinājumu. — Vai jūs zināt, ka tāds pāgalms kā zem manas guļamistabas loga nevar būt nekur citur kā vienīgi Londonā?

Izteicis šo jautājumu, Tims pagrieza muguru un, izlikdamies, ka iedziļinās rēķinos, izmantoja izdevību steigšus notraust asaras, kad viņam likās, ka Nikolass raugās uz otru pusi.

Vai nu rēķināšanas darbi Timām torlt bija pagādījušies sarežģītāki nekā citkārt, vai arī viņa parasto mieru bija iztraucējušas atmiņas, taču, kad Nikolass, atgriezies pēc kāda uzdevuma veikšanas, apvaicājās, vai misters Čārlzs Cīribls ir viens savā kabinetā, Tims tūdaļ, ne mirkli nevilcinādamies, atbildēja, ka esot gan, kaut arī priekš nepilnām desmit minūtēm kāds bija iegājis kabinetā un Tims allaž īpaši un uzsvērti lepojās ar to, ka nejauj traucēt nevienu no brāļiem, ja viņi ir aizņemti ar apmeklētājiem.

—    Nu tad es viņam tūliņ nodošu šo vēstuli, — sacīja Nikolass. Vēl runādams viņš piegāja pie kabineta durvīm un pieklauvēja.

Atbildes nebija.

Vēl viens klauvējiens — un atkal nekādas atbildes.

«Viņa tur nav,» nodomāja Nikolass, «nolikšu vēstuli uz galda.»

Tā nu Nikolass atvēra durvis, iegāja kabinetā un tikpat ātri pagriezās, lai ietu ārā, kad bezgala pārsteigts un samulsis ieraudzīja kādu jaunu lēdiju nometušos ceļgalos pie mistera Cīribla kājām un misteru Cīriblu lūdzamies to celties augšā un aicinām palīgā kādu trešo personu, acīmredzot jaunās lēdijas kalponi, piebiedroties viņa lūgumam un pierunāt lēdiju, lai tā paklausa.

Kad Nikolass izstomīja neveiklu atvainošanos un strauji metās uz durvīm, jaunā lēdija mazliet pagrieza galvu — un viņa skatienam pavērās jaukās meitenes seja, ko viņš bija redzējis, kad labi pasen pirmo reizi iegriezās darba meklētāju nolīgšanas kantorī. Pēc tam pievērsis skatienu otrai sievietei, viņš pazina to pašu neveiklo kalponi, kura bija lēdiju pavadījusi toreiz; jaunās lēdijas daiļuma savaldzināts un šās negaidītās tikšanās pārsteigts un samulsināts, Nikolass palika stāvam kā pienaglots, un viņa izbrīns un apjukums bija tik liels, ka viņš nespēja ne parunāt, ne pakustēties.

—    Dārgā kundze… mana dārgā jaunā lēdija, — bezgala satraukts iesaucās brālis Čārlzs, — lūdzu, nevajag… ne vārda vairāk, es jūs ļoti lūdzu… lūdzos no visas sirds! Uzklausiet mani, lūdzama… lūdzu, lūdzu… piecelieties! Mēs… mēs… neesam vieni.

Runādams viņš piecēla jauno lēdiju, un tā grīļodamās atslīga krēslā un zaudēja samaņu.

—    Viņa ir paģībusi, ser, — teica Nikolass, strauji mezdamies uz priekšu.

—    Nabadzīte, nabadzīte! — vaimanāja brālis Čārlzs.

Kur ir mans brālis Neds? Ned, mīļo brāli, nāc, lūdzams,

šurp!

—    Brāli Cārlz, manu mīļo, — iesteigdamies kabinetā, atsaucās brālis Neds, — kas noti… ak! kas…

—    Kuš, kuš! Dieva dēļ, nesaki ne vārda, brāli Ned! — teica brālis Čārlzs. — Zvani, mīļo brāli, lai nāk šurp saimniecības vadītāja… pasauc Timu Linkinvoteru! Nāciet šurp, Tim Linkinvoter, ser… mister Niklbij, dārgo ser, ejiet projām, es jūs gauži jo gauži lūdzu.

—    Šķiet, ka viņai ir labāk, — sacīja Nikolass, vērdamies paģībušajā jaunavā tik dedzīgi, ka lūgumu nemaz nebija sadzirdējis.

—    Nabaga drostaliņa! — iesaucās brālis Čārlzs, maigi saņemdams jaunās lēdijas roku savējā un piekļaudams viņas galviņu sev pie pleca. — Brāli Ned, manu mīļo zēn, zinu, tu esi pārsteigts, redzēdams šo skatu šeit, darba telpās, taču… — Viņš attapās, ka turpat ir arī Nikolass, un, paspiedis jauneklim roku, sirsnīgi lūdza to iet ārā no kabineta un, ne mirkli nekavējoties, sūtīt šurp Timu Linkinvoteru.

Nikolass tūdaļ arī devās projām un ceļā uz kantori sastapa gan veco saimniecības vadītāju, gan Timu Linkinvoteru, kuri spraucās viens otram garām šaurajā gaitenī, neticamā ātrumā traukdamies uz notikuma vietu. Neklausīdamies, ko saka Nikolass, Tims Linkinvoters iebrāzās kabinetā, un Nikolass tūlīt arī saklausīja, ka durvis tiek no iekšpuses aizslēgtas.

Viņam liku likām pietika vaļas apcerēt šo atklājumu, jo Tims Linkinvoters nenāca atpakaļ gandrīz vai stundu, un šai laikā Nikolass domāja tikai par jauno lēdiju, par tās apbrīnojamo daiļumu un par to, kas būtu varējis viņu atvest šurp un kāpēc viss tiek turēts tādā slepenībā. Jo vairāk viņš nodevās domām, jo vairāk viss viņu mulsināja un jo vairāk viņam gribējās uzzināt, kas ir jaunā lēdija un kāpēc tā atrodas šeit. «Es viņu pazītu starp desmittūkstoš jaunavām,» prātoja Nikolass. Iegrimis sevī, viņš staigāja šurp un turp pa kantori un, atsaukdams atmiņā jaunās lēdijas stāvu un seju (kas viņam dziļi bija iespiedusies prātā), izmeta no galvas jebkuras citas domas, pieķerdamies tikai šai vienīgajai.

Beidzot Tims Linkinvoters atgriezās — izaicinoši mierīgs, ar kaut kādiem dokumentiem rokā un spalvu mutē, itin kā nekas nebūtu noticis.

—      Vai viņa tagad jūtas labāk? — nepacietīgi ievaicājās Nikolass.

—    Kurš? — atjautāja Tims Linkinvoters.

—    Kurši — atkārtoja Nikolass. — Jaunā lēdija.

—      Cik iznāk, mister Niklbij, — izņēmis spalvu no mutes, sacīja Tims, — cik iznāk, ja trīs tūkstoši divi simti trīsdesmit astoņi pareizina ar četri simti divdesmit septiņi?

—      Nekas nebūs, — attrauca Nikolass, — vispirms atbildiet uz manu jautājumu. Es vaicāju …

—      Par jauno lēdiju, — uzlicis acenes, teica Tims Linkinvoters. — Pilnigī pareizi. Jā. Ak! Viņa jūtas ļoti labi.

—    Patiešām ļoti labi?

—      Ļoti labi, — daudznozīmīgi atbildēja misters Linkinvoters.

—    Vai viņa spēs pāriet mājās? — jautāja Nikolass.

—    Viņa ir jau aizgājusi, — atbildēja Tims.

—    Aizgājusi?

—    Jā.

—      Ceru, ka viņai talu nav jāiet? — nopietni raudzīdamies Timā, vaicāja Nikolass.

—      Nē, — nesatricināmā mierā atbildēja Tims, — ceru, ka tālu nav.

Nikolass uzdrošinājās izmest vēl kādas pāris piezīmes, taču likās skaidrs, ka Timām Linkinvoteram ir savi iemesli izvairīties no šā temata apspriešanas un ka viņš nolēmis turpmāk nesniegt nekādas ziņas par daiļo nepazīstamo, kura Tima jaunā drauga sirdī bija iesvēlusi tik kvēlu zinātkāri. Itin nemaz šā noraidījuma neiebiedēts, Nikolass nākamajā dienā atkal devās uzbrukumā, izmantodams gadījumu, ka misters Linkinvoters ir noskaņots izcili runātīgi un vaļsirdīgi, taču, kolīdz viņš skāra šo tematu, Tims no jauna iegrima neciešami izaicinošā klusēšanā un, sākumā vēl atbildēdams vienzilbīgi, beigās vispār vairs neatbildēja, tikai drūmi māja ar galvu un raustīja plecus, tādējādi jo vairāk iekvēlinādams jau tāpat galēji sakāpināto Nikolasa vēlēšanos uzzināt kaut ko vairāk.

Sais mēģinājumos cietis neveiksmi, Nikolass bija spiests apmierināties ar cerībām uz jaunās lēdijas nākamo ierašanos, bet arī te viņam nācās vilties. Pagāja diena pēc dienas, taču viņa neatgriezās. Nikolass alkani pārlūkoja

visas zīmītes tin vēstules, tomēr starp tām nebija nevienas, ko viņš varētu iedomāties jaunās lēdijas rakstītu. Dažas reizes viņš tika sūtīts veikt kādu uzdevumu ārpus kantora, jebšu agrak šos darbus bija veicis Tims Linkinvoters. Nikolasam neviļus modās aizdomas, ka ar nolūku tiek meklēts iegansts, kā viņu aizsūtīt projām, un ka viņa prombūtnes laikā kantorī ierodas jaunā lēdija. Tomēr šīs aizdomas nekādi neapstiprinājās, un arī Timu nekādi neizdevās iemānīt lamatās, lai tas ar nejaušu atzīšanos vai izpļāpāšanos viņa iedomas kaut vai mazdrusciņ atbalstītu.

Noslēpumainība un vilšanās nekādā ziņā nav nepieciešama mīlestības uzplaukšanai, taču it bieži kļūst par varenu tās palīgspēku. «Ko acs neredz, to sirds aizmirst,» teikts sakāmvārdā, kas gluži labi attiecināms arī uz draudzību, kaut gan atšķirtība nebūt nav noteicošā pat tuvu draugu sirds siltuma pārbaudei, jo patiesums un godīgums laikam vieglāk notēlojams no attāluma, kad viltojums, tāpat kā dārgakmeņi, drīzāk tiek pieņemts par īstu vērtību. Turpretim mīlestībai ļoti būtisku palīdzību sniedz kvēla un rosīga iztēle, kas ilgstoši iegulst atmiņā un krietnu laiku var pārtikt ar gaužām vieglu un pieticīgu barību. Tāpēc tā bieži viskošāk uzplaukst atšķirtībā un ārkārtīgi grūtos apstākļos, un tāpēc arī Nikolass, dienu dienā un stundu stundā nedomādams ne par ko citu kā tikai par jauno lēdiju, pēdīgi mazpamazām sāka noticēt, ka ir neprātīgi iemīlējies un ka pasaule nav piedzīvojusi otra tik nelaimīga un neveiksmju vajāta mīlētāja.

Lai gan Nikolass bija iemīlējies un tvīka ilgās saskaņā ar vislabākajiem paraugiem un Keitu par savu jūtu līdzzinātāju nepadarīja, tikai apsvēris tādu niecīgu sīkumu, ka ne reizi mūžā vēl nebija uzrunājis savas kaisles objektu un arī redzējis to bija tikai divas reizes, kad tā parādījās un izzuda kā zibens plaiksnījums vai — tā Nikolass izteicās nebeidzamās sarunās pats ar sevi — kā jaunības un dailes vīzija, pārlieku spoža, lai ilgi mirdzētu, — tomēr viņa dedzība un kvēlā aizrautība netika atlīdzināta. Jaunā lēdija vairs nerādījās, daudz mīlestības tika izšķiests veltīgi (laikam ritot, tās atlikām pietiktu vai pusducim jaunu džentlmeņu), un nevienam tāpēc nekļuva labāk, arī pašam Nikolasam ne, viņš, gluži pretēji, jo dienas jo kļuva grūtsirdīgāks, jūtelīgāks un sapņaināks.

Kamēr turpinājās šī nenoteiktība, Vācijā bankrotēja kāda ar brāļu Cīriblu uzņēmumu saistīta firma; tā Timām

I.inkinvoteram un Nikolasam radās nepieciešamība pārskatīt dažus ļoti garus un sarežģītus rēķinus, un šis darbs stipri ieilga. Lai tiktu ar to galā iespējami drīzāk, Tims Linkinvoters ierosināja vismaz kādu nedēļu palikt kantorī ik vakaru līdz desmitiem; Nikolass labprāt piekrita, jo nekas — pat romantiska aizraušanās, kas gaužām reti savienojama ar rēķinvedību, — nespēja atvēsināt Nikolasa degsmi kalpot saviem krietnajiem labvēļiem. Jau pašā pirmajā šo vēlo stundu vakarā tieši pulksten deviņos ieradās nevis jaunā lēdija pati, bet viņas kalpone, kura, kādu brīdi apspriedusies divatā ar brāli Čārlzu, aizgāja, bet nākamajā vakarā atgriezās tai pašā laikā un tāpat arī aiznākamajā vakarā.

Šie atkārtotie apmeklējumi sakāpināja Nikolasa ziņkāri līdz baltkvēlei. Ciezdams šausmīgas mokas, pāri spēkiem satraucies, apzinādamies, ka neizskaidrojamos notikumus nespēs atminēt, nepametot novārtā darbu, viņš savu noslēpumu uzticēja Ņūmenam Nogsam un lūdza to nākamo vakaru uzņemties novērošanu, izsekot meiteni līdz mājām, izdibināt tās saimnieces vārdu un stāvokli, ievākt ziņas par jaunās lēdijas dzīvi, cik sīki vien Ņūmenam izdotos, nesaceļot aizdomas, un, ne mirkli nekavējoties, darīt viņam zināmu, kā veicies.

Pārmēram lepodamies ar uzticēto uzdevumu, Ņūmeņs Nogss nākamajā vakarā ieņēma novērošanas posteni laukumā veselu stundu pirms norunātā laika un, noslēpies aiz ūdenssūkņa un uzmaucis cepuri uz acīm, uzsāka viedēšanu šādā rūpīgi izstrādātā noslēpumainībā, kas bija tieši kā radīta, lai garāmgājējos izraisītu aizdomas. Patiešām, ikviena kalponīte, kas nāca pēc ūdens, un katrs puišelis, kurš apstājās padzerties no kausa, aiz bailēm vai jēgu zaudēja, kad, Ņūmenam Nogsam zagšus paturot no sūkņa viņas puses, parādījās vienīgi tā ģīmis, kas bija sašķobīts domās nogrimuša cilvēkēdāja milža grimasē.

Vēstnese ieradās parastajā laikā un pēc sarunām, kas ievilkās ilgāk nekā citkārt, atkal aizgāja. Ņūmens un Nikolass bija norunājuši divas tikšanās: vienu atkarībā no panākumiem nākamajā vakarā, otru, kurai vajadzēja notikt jebkuros apstākļos, — aiznākamajā vakarā. Pirmajā vakarā Ņūmens likšanās vietā (kādā krodziņā apmēram pusceļā starp Sitiju un Goldenskvēru) neieradās, bet nākamajā atnāca pirms Nikolasa un sagaidīja to atplestām rokām.

—        Viss kārtībā, — čukstēja Ņūmens. — Apsēdieties! Apsēdieties, mīļais jaunais cilvēk, un uzklausiet, ko jums pastāstīšu.

Nikolass nebija divreiz aicināms un dedzīgi apvaicājās, kādi ir jaunumi.

—        Jaunumu ir, cik uziet, — satraukumā aizelsdamies, atbildēja Ņūmens. — Viss kārtībā. Nebažījieties! Nezinu, no kura gala sākt. Lai gan tas ir vienalga. Nezaudējiet dūšu! Viss ir kārtībā.

—    Nu? — Nikolass nepacietīgi ievaicājās. — Jā?

—    Jā, — atbildēja Ņūmens. — Tieši tā.

—         Kas viņa ir? — jautāja Nikolass. — Vārdu… vārdu, manu mīļo zēn!

—    Uzvārds ir Bobstere, — atbildēja Ņūmens.

—    Bobstere! — vīlies iesaucās Nikolass.

—        Tāds viņai ir uzvārds, — sacīja Ņūmens. — Es to iegaumēju pēc līdzības ar Lobsteri.

—         Bobstere! — atkārtoja Nikolass, nu jau izteiksmīgāk nekā pirmo reizi. — Tas droši vien ir kalpones uzvārds.

—         Nekas tamlīdzīgs, — sparīgi purinādams galvu, sacīja Ņūmens. — Mis Sesīlija Bobstere.

—         Sesīlija, ko? — atsaucās Nikolass un sāka vārdu un uzvārdu murmināt vienādi un otrādi, lai pārliecinātos, kā tie skan. — Nu, Sesīlija ir skaists vārds.

—    Ļoti. Un pati arī viņa ir skaista, — sacīja Ņūmens.

—    Kura? — apvaicājās Nikolass.

—    Mis Bobstere.

—    Kā — kur jūs viņu redzējāt? — jautāja Nikolass.

—         Nav svarīgi, kur, manu mīļo zēn, — uzsizdams Nikolasani pa plecu, atbildēja Nogss. — Es viņu redzēju. Jūs viņu redzēsiet. Esmu visu nokārtojis.

—        Manu mīļo Ņūmen, — satverdams Nogsu aiz rokas, iesaucās Nikolass, — jūs to sakāt nopietni?

—         Nopietni, — atbildēja Ņūmens. — Tā ir tīra patiesība. Vārds vārdā. Rītvakar jūs viņu redzēsiet. Viņa ir ar mieru uzklausīt, ko teiksiet. Es viņu pierunāju. Viņa ir pati laipnība, piemīlība un daiļums.

—         Zinu, ka tā ir, zinu, ka viņai jābūt tādai, Ņūmen! — sacīja Nikolass, vai izlauzdams Ņūtnenam roku.

—    Jums taisnība, — atbildēja Ņūmens.

' — Kur viņa dzīvo? — vaicāja Nikolass. — Ko jūs par viņu uzzinājāt? Vai viņai ir tēvs… māte… brāļi… māsas? Ko viņa sacīja? Kā jums izdevās viņu satikt? Vai viņa nelikās pārāk pārsteigta? Vai jus teicāt, cik kvēli cs alkstu parunāt ar viņu? Vai teicāt, kur viņu esmu redzējis? Vai pasacījāt, kā, kad, kur, cik ilgi un cik bieži esmu domājis par jauko sejiņu, kas vissūrākajā bēdu brīdī man parādījās kā gaismas stars no citas — labākas pasaules … vai teicāt to, Ņūmen … teicāt?

Nabaga Nogss vārda tiešā nozīmē tvarstījās pēc elpas, kad pār viņu brāzās šī jautājumu gūzma, un, ik nākamajam jautājumam atskanot, krampjaini noraustījās krēslā, smieklīgā apjukumā ne mirkli nenolaizdams acis no Nikolasa.

—    Nē, — sacīja Ņūmens, — to es viņai neteicu.

—    Ko jūs viņai neteicāt? — jautāja Nikolass.

—    Par gaismas staru no labākas pasaules, — atbildēja Ņūmens. — Neteicu, kas jūs esat, ne arī to, kur esat viņu redzējis. Teicu, ka bezprātīgi viņu mīlat.

—    Tas ir tiesa, Ņūinenl — parastajā aizrautībā iesaucās Nikolass. — Debesis ir liecinieces, ka tieši tā cs viņu mīlu.

—    Vēl es sacīju, ka jūs par viņu slepus jūsmojat jau sen, — teica Ņūmens.

—    Jā, jā. Un ko viņa uz to atbildēja? — vaicāja Nikolass.

—    Nosarka, — sacīja Ņūmens.

—    Saprotams. Skaidrs, ka nosarka, — atzinīgi noteica Nikolass.

Tad Ņūmens pavēstīja, ka jaunā lēdija esot vienīgais bērns ģimenē, ka māte mirusi, viņa dzīvojot kopā ar tēvu un bijusi piedabūjama slepus tikties ar iemīlējušos jaunekli tikai tāpēc, ka iejaukusies kalpone, kurai esot liela ietekme uz jauno lēdiju. Vēl Ņūmens pastāstīja, kāda daiļrunība un aizkustināšana esot bijusi vajadzīga, lai jaunajai lēdijai izspiestu šo piekrišanu, kā viņam likts skaidri saprast, ka viņa tikai dod Nikolasam iespēju atzīties mīlestībā, bet pati nebūt neapņemas izturēties labvēlīgi pret tā uzmanības pierādījumiem. Ar brāļu Cīriblu apmeklēšanu saistītais noslēpums palika galīgi neatminēts, jo Ņūmens par to nebija ierunājies ne iepriekšējās apspriedēs ar kalponi, ne arī pēc tam sarunā ar tās pavēlnieci, atļaudamies vienīgi piebilst, ka viņam uzdots izsekot meiteni līdz mājām un pārstāvēt sava jaunā drauga intereses, bet neteikdams, cik tālu un no kādas vietas gājis tai pa pēdām. Ņūmens lika saprast — pēc uzticības personai nejauši pasprukušiem vārdiem rodoties aizdomas, ka jaunās lēdijas dzīve stingrā tēva uzraudzībā esot gaužām skumja un nelaimīga, jo tas esot varmācīgs un rupjš cilvēks, un tieši tādējādi, pēc viņa domām, savā ziņā varot izskaidrot to, ka viņa griezusies pēc aizsardzības un draudzīgas palīdzības pie brāļiem Cīribliem un arī ļāvusi sevi pierunāt un piekritusi tikties ar Nikolasu. Savu pēdējo secinājumu Ņūmens uzskatīja par īpaši loģisku, jo kas var likties dabiskāks nekā pieņēmums, ka jauna lēdija, kas nokļuvusi tik neapsk aužamā stāvoklī, ka vien mācēdama pūlēsies no tā izrauties.

Turpmākā iztaujāšanā — no Ņūmena Nogsa kaut ko izdabūt laimējās pēc gariem un grūtiem pūliņiem — atklājās, ka Ņūmens, izskaidrodams, kāpēc ir tik noplucis, iestāstījis, ka tā ir maskēšanās, kas savā ziņā un nepieciešamā nolūkā saistīta ar šo mīlas dēku; jautāts, kā izdevies, tik tālu pārsniedzot pilnvaras, panākt satikšanos, Ņūmens atbildēja, ka pēc lēdijas acīm redzami labprātīgās piekrišanas viņš uzskatījis par savu pienākumu aiz galantuma vien izmantot šādu lielisku izdevību, kas Nikolasam dod iespēju turpināt savus uzmanības pierādījumus. Pēc šiem un dažnedažādiem citiem vismaz divdesmitreiz uzdotiem un atbildētiem jautājumiem viņi šķirās, norunājuši sastapties nākamvakar pusvienpadsmitos, lai taisnā ceļā dotos uz satikšanos, kas norunāta pulksten vienpadsmitos.

«Iznāk gaužām dīvaini!» iedams mājās, domāja Nikolass. «Nekas tamlīdzīgs man ne prātā nav nācis, šāda iespēja pat sapņos nav rādījusies. Kaut ko uzzināt par tās jaunavas dzīvi, kuras tēls pārņēmis manas domas, redzēt viņu uz ielas, paiet garām mājai, kurā viņa dzīvo, reizēm sastapt viņu pastaigā, cerēt, ka varbūt pienāks diena, kad drīkstēšu viņai atzīties mīlestībā, — vairāk es neuzdrošinājos pat domās kārot. Tagad, izrādās… taču es patiešām būtu muļķis, ja gaustos par savu likteni!»

Nikolass tomēr jutās neapmierināts, un šajā neapmierinātībā jautās kaut kas vairāk nekā garastāvokļa maiņa vien. Viņš dusmojās uz jauno lēdiju, ka tā tik viegli bijusi pierunājama, jo viņa taču «nevarēja zināt», prātoja Nikolass, «ka tas esmu es, tas varēja būt sazin kurš», un šādas pārdomas nebija tīkamas. Nākamajā brīdī viņš 'jau dusmojās uz sevi par šādām domām, iegalvodams sev, ka tādā templī var mājot vienīgi krietnums un ka brāļu izturēšanās nepārprotami liecina, cik lielu cieņu viņi tai parāda. «Skaidrs ir viens — viņa pali ir liels noslēpums,» domāja Nikolass. Sis secinājums viņam nesniedza lielāku mierinājumu kā iepriekšējās pārdomas, un viņš metās jaunā minējumu un pieņēmumu dzelmē, kur, nemiera tirdīts, svaidījās un mētājās, līdz pulkstenis nosita desmit un jau klāt bija satikšanās stunda.

Nikolass apģērbās ļoti rūpīgi, un pat Ņūmens Nogss bija mazliet uzposies: viņa svārkiem kā sevišķi reta parādība viena virs otras bija uzgadījušās divas pogas un palīgā ņemtās saspraužamās adatas bija iedurtas puslīdz vienādā atstatumā cita no citas. Arī cepuri viņš bija uzlicis jaunmodīgi — zem tās dibena pabāzis mutautu, kura saņurcītais gals mugurpusē rēgojās laukā kā sivēna aste; tomēr diez vai viņš spētu uzdoties par šā rotājuma izgudrotāju, jo pats nepavisam to neapzinājās, satraucies un uzbudinājies līdz tādai pakāpei, ka palika nejūtīgs pret visu, kam nebija sakara ar gaidāmās ekspedīcijas cēlo mērķi.

Viņi šķērsoja ielas, nepārmīdami ne vārda, un, krietnu gabalu naigi nosoļojuši, nonāca drūmā un gandrīz tukšā mazā ieliņā netālu no Edžverroudas.

—    Divpadsmitais numurs, — teica Ņūmens.

—    Ak tā! — lūkodamies apkārt, atsaucās Nikolass.

—    Laba iela? — vaicāja Ņūmens.

—    Jā, — atbildēja Nikolass. — Tāda kā patumša.

Ņūmens šo atbildi nelikās dzirdam, bet, spēji apstājies,

piespieda Nikolasu ar muguru pie žoga margām uti lika saprast, ka tam jāgaida, nekustinot ne roku, ne kāju, iekams nebūs droši noskaidrots, vai nedraud briesmas. Pēc tam Nogss visai braši kliboja tālāk, ik mīļu brīdi lūkodamies atpakaļ pār plecu, lai cieši pārliecinātos, vai Nikolass izpilda viņa norādījumus, un, uzkāpis pa kāpnēm kādas sešas mājas tālāk, pazuda skatienam.

Pēc maza brīža viņš atkal parādījās un, klibodams atpakaļ, pusceļā apstājās un pamāja Nikolasam, lai tas nāk viņam līdzi.

—    Nu kā? — tipinādams uz pirkstgaliem, apvaicājās Nikolass.

—    Kārtībā, — sajūsmā starodams, atbildēja Ņūmens. — Viss sagatavots, neviena nav mājās. Labāk nevarētu gribēt. Ha, ha!

Pēc šā iedrošinošā apgalvojuma viņš aizzagās garām namdurvīm, — uz tām pazibēja vara plāksnīte, kur ļoti lieliem burtiem bija iekalts «Bobsters», — uti, apstājies pie pagalmiņa vārtiem, deva jaunajam draugam zīmi kāpt lejā.

—    Velns lai parauj! — kāpdamies atpakaļ, iesaucās NikolasS. — Vai mums jālavās virtuvē, it kā mēs būtu nākuši zagt dakšiņas!

—    Kuš! — atbildēja Ņūmens. — Vecais Bobsters ir nikns kā turks. Vēl ņems un visus nositīs… iepļaukās jauno lēdiju… viņš to darot… itin bieži.

—    Ko! — iesaucās Nikolass, šausmīgi saskaizdamies. — Jūs taču negribēsiet sacīt, ka ir kāds, kas uzdrošinās plaukāt šādu…

Nikolass nepaguva līdz galam nodziedāt slavasdziesmu savai domu valdniecei, jo Ņūmens viņu pagrūda tik maigi, ka viņš teju, teju nolidoja līdz pašai pagalma kāpņu apakšai. Saprātīgi nolēmis neņemt ļaunā šo mājienu, Nikolass kāpa lejā vairs nekurnēdams, vienīgi viņa seja, lai ko liecinādama, nepauda kvēla mīlētāja cerības un jūsmu. Ņūmens sekoja — viņš būtu sekojis ar galvu pa priekšu, ja Nikolass laikus nebūtu meties palīgā, — un, paņēmis jaunekli aiz rokas, pa galīgi tumšu mūra gaiteni aizveda līdz virtuvei vai pagrabam, kur valdīja piķmelna nakts tumsība, un tur abi palika stāvam.

—    Nu! — neapmierināts čukstēja Nikolass. — Tas vēl nav viss, protams?

—    Nē, nē, — atbildēja Nogss, — tūdaļ viņas būs klāt. Viss ir kārtībā.

—    Patīkami dzirdēt, — sacīja Nikolass. — Pats es, saprotams, to nebūtu iedomājies.

Vairāk viņi nepārmija ne vārda, un Nikolass stāvēja, ieklausīdamies Ņūmena Nogsa skaļajā dvašā un iedomādamies, ka deguns tam pat šai necaurredzamajā tumsībā kvēlo sarkans kā nokaitēta ogle. Pēkšņi Nikolasa ausis uztvēra piesardzīgu soļu troksni, un tūlīt arī kāda sieviete apjautājās, vai džentlmenis esot šeit.

—    Jā, — atbildēja Nikolass, pagriezdamies pret kaktu, no kurienes skanēja balss. — Kas tur ir?

—    Tikai es, ser, — atbildēja balss. — Seit, lūdzu, kundze.

Pagrabā iespīdēja gaismas stars, tad, turēdama rokā sveci, ienāca kalpone, un tūdaļ apjukusi un nokaunējusies parādījās kundze pati.

Ieraudzījis jauno lēdiju ienākam, Nikolass sarāvās un nobālēja, sirds viņam mežonīgi dauzījās un viņš stāvēja kā zemē iemiets. Tai brīdī gandrīz vienlaikus ar jaunās

lēdijas un sveces parādīšanos pie ārdurvīm atskanēja skaļi un nikni klauvējieni, kas Ņūmenam Nogsatn lika pielēkt kājās no alus mucas, uz kuras viņš bija uzmeties jāteniski, un, sejai vēršoties pelnu pelēkumā, aizlūstošā balsī iesaukties:

—    Bobsters, dievs, pasargi!

Jaunā lēdija iespiedzās, kalpone ņēmās lauzīt rokas, Nikolass galīgā apstulbumā blenza no vienas uz olru, Ņūmens šaudījās šurp un turp, gruzdams rokas pēc kārtas visās savās kabatās, un nejēgā izgrieza tās visas uz kreiso pusi. Tas bija tikai īss mirklis, taču apjukums šai pašā mirklī sasniedza neiedomājamus apmērus.

—    Ejiet projām, dieva dēļ! Mēs rīkojāmies aplam un esam to visu pelnījušas! — iesaucās jaunā lēdija. — Ejiet projām, vai arī esmu pagalam uz mūžīgiem laikiem!

—    Ļaujiet man pateikt vienu vienīgu vārdu! — sauca Nikolass. — Vienu vienīgu vārdu. Es jūs neaizkavēšu. Ļaujiet man pateikt vienu vienīgu vārdu, lai noskaidrotu šo pārpratumu!

Taču Nikolass tikpat labi būtu varējis runāt ar vēju, jo jaunā lēdija kā neprātīga metās augšup pa kāpnēm. Viņš gribēja skriet tai pakaļ, bet Ņūmens, sagrābis Nikolasu aiz svārku apkakles, vilka viņu uz gaiteni, pa kuru abi bija ienākuši.

—    Laidiet mani vaļā, Ņūmcri, velns jūs parāvis! — kliedza Nikolass. — Man kaut kas ir viņai sakāms. Tas ir jāpasaka. Nepateicis es no šās mājas projām neiešu.

—    Reputācija… gods… vardarbība… ņemiet vērā, — sacīja Ņūmens, ķerdamies ar abām rokām Nikolasam apkārt un steidzinādams to doties projām. — Lai taisa durvis vaļā! Mēs aiziesim tāpat, kā atnācām, līdzko durvis būs aizvērtas. Nāciet! Surp! Te!

Ņūmena iebildumu un meitenes lūgšanās pārmākts, kā arī nespēdams paciest nebeidzamo drausmīgo klauvēšanu, Nikolass ļāva sevi aizvest, un tieši tai brīdī, kad misters Bobsters ienāca pa namdurvīm, viņi abi ar Nogsu izgāja pa pagalma vārtiņiem.

Skriešus mezdamies projām, viņi šķērsoja vairākas ielas ne apstādamies, ne runādami. Beidzot apmulsuši un bēdīgi viņi pagriezās viens pret olru.

—    Nekas! — elpai aizžņaudzoties, sacīja Ņūmens. — Neskumstiet nemaz! Viss ir kārtībā. Nākamreiz veiksies labāk. Neko nevar līdzēt. Es darīju, ko varēju.

—    Lieliski! — satvēris Ņūmenu aiz rokas, sacīja Nikolass. — Jūs esat rīkojies lieliski, patiešām kā īsts, uzticams draugs. Tikai — iegaumējiet, ka neesmu sarūgtināts, Ņūmen, un tāpat jūtos jūsu parādnieks, — tikai šī bija cita lēdija.

—    Ko? — iesaucās Ņūmens Nogss. — Kalpone mani piemānījusi?

—    Ņūmen, Ņūmen, — sacīja Nikolass, uzlikdams roku viņam uz pleca, — arī kalpone bija cita.

Ņūmenam nošļuka žoklis, un viņš stīvi un nekustīgi blenza Nikolasā, veselo aci no tā nenovērsdams.

—    Neņemiet pie sirds, — teica Nikolass, — nav svarīgi, jūs redzat, ka man ir vienalga, jūs esat izsekojis citu kalponi, un tas arī viss.

Tas tiešām bija viss. Vai Ņūmens Nogss bija tik ilgi šķielējis no sūkņa pakaļpuses, ka viņa redze bija iemaitājusies, vai arī vaļas brīžos ieķēris kādu lāsi kaut kā sīvāka, nekā ir sūkņa varā sniegt, — lai kā tas gadījies, kļūdīšanās bija notikusi. Un Nikolass devās mājās visu pārdomāt un nodoties sapņiem par valdzinošo jauno lēdiju, kura viņam vēl aizvien palika tikpat nepieejama.

XLI NODAĻA,

kurā ietverti daži romantiski notikumi ar misis Niklbiju un kaimiņmājas džentlmeni īsajās biksēs.

Kopš pēdējās nopietnās sarunas ar dēlu misis Niklbija īpaši rūpīgi pievērsās sevis izgreznošanai, ilgus gadus pierastajiem, vienkāršajiem, vecākai lēdijai piedienīgajiem apģērba gabaliem pamazām pievienodama dažnedažādus krāšņumus un prātojumus, kuri katrs par sevi varbūt nemaz acīs nedurtos, bet, kopumā skatīti, turklāt saistīti ar viņas neseno atklājumu, ieguva diezgan lielu nozīmi. Pat melnā kleita, valkāta jaunā — bezrūpīgā manierē, pārvērtās un iemantoja dīvainu sērīgi līksmu izskatu; laika gaitā krietni apbružātie sēru tērpi kļuva gluži kā jauni un atguva pievilcību, ar gudru ziņu šur tur izpušķoti jaunavī'giem rotājumiem, tik mazvērtīgiem vai visnotaļ bezvērtīgiem, ka tieši šās īpašības pēc tie bija paglābušies no vispārējā sabrukuma un ieguvuši tiesības rāmi atdusēties vecu kārbu un šķirstiņu kaktos, kur reti iespīd dienas gaisma. Pirmāk noderējuši par zīmi, kas ārēji apliecināja cieņu mirušajam un sēras pēc tā, šie tērpi nule k|uva par signālu, kurš pauda gluži vai slepkavīgi baismus nodomus pret dzīvajiem.

Iespējams, ka misis Niklbiju uz šādu rīcību pamudināja pienākuma apziņa un neapstrīdami cildeni dzinuļi. Iespējams, ka viņa pamazām izprata šādas ilgstošas neauglīgas sērošanas grēcīgumu vai apjauta nepieciešamību noderēt par īstenu glītuma un piedienīga izskata priekšzīmi savai ziedošajai meitai. So pārvērtību, ja arī tās izraisītāja nav ne pienākuma, ne atbildības apziņa, varēja radīt arī vistīrākā un visnesavtīgākā žēlsirdība. Nikolass bija noķengājis kaimiņmājas džentlmeni, rupji nozākājis par stulbeni un vecu ķēmu, un misis Niklbija jutās savā ziņā atbildīga par šiem uzbrukumiem tā saprātam. Iespējams, ka viņa apzinājās krietnas kristietes pienākumu ar visiem viņai vien iespējamiem līdzekļiem pierādīt, ka apvainotais džentlmenis nav ne stulbenis, ne vecs ķēms. Un vai atrastos labāks līdzeklis, ko izmantot tik šķīstā un slavējamā nolūkā, nekā pašai ar saviem spēkiem pierādīt, ka šā džentlmeņa dedzība uzlūkojama par pilnīgi saprātīgu un pamatotu un ir tieši tas, ko ikviens samanīgs un domājošs cilvēks būtu varējis paredzēt, kad viņa, nekā ļauna nenojauzdama, savu nobriedušas sievietes pievilcību izrādīja tik kaislīga un pārjūtīga vīrieša acu priekšā?

—    Ak! — bēdīgi galvu klanīdama, sacīja misis Niklbija. — Ja Nikolass zinātu, ko viņa nabaga mīļais tētis izcieta, kad pirms mūsu saderināšanās es izlikos to neieredzam, viņš kļūtu daudz iejūtīgāks. Vai es kādreiz aizmirsīšu to rītu un nicinošo skatienu, ko uzmetu Nikolasa tētim, kad viņš piedāvājās panest manu saulessargu? Vai to vakaru, kad palūkojos viņā caur pieri? Kāda laime, ka viņš nedevās brīvprātīgā trimdā! Tiktāl es viņu gandrīz novedu.

Vai nelaiķim nebūtu bijis labāk, ja viņš savās vecpuiša dienās būtu devies brīvprātīgā trimdā, pie tāda jautājuma viņa pakaļpalicēja neapstājās, jo šai atceres mirklī istabā ienāca Keita ar rokdarbu groziņu, un misis Niklbijas do mas ik brīdi jaunā gultnē varēja ievirzīt arī daudz niecīgāks traucējums vai pat jebkāda traucējuma trūkums.

—    Keita, mana mīļā, — sacīja misis Niklbija, — nezinu, kā tas nāk, bet šāda jauka, silta vasaras diena, kad visās malās čivina putniņi, man allaž liek domāt par ceptu sivēnu salvijas un sīpolu mērcē.

—    Patiešām divaina domu sakarība, māmiņ.

—    Goda vārds, dārgā, pati nezinu, — teica misis Niklbija. — Cepts sivēns, pagaidi! Piecas nedējas pēc tavām kristībām mums pusdienās bija cepts… nē, tas nevarēja būt sivēns, jo, atminos, sagriezt vajadzēja divus un ne tavam nabaga tētim, ne man galvā nebūtu nākusi ne doma sēsties pie diviem sivēniem… tātad tās būs bijušas irbes. Cepts sivēns! Diez vai mēs vispār kādreiz esam ēduši sivēnu, jo tavs tētis, kā man nāk atmiņā, uz sivēniem nespēja skatīties pat skārnī un mūždien sacīja, ka tie viņam atgādinot jaundzimušus bērnus, tikai sejas krāsa sivēniem esot jaukāka, turklāt mazi bērni viņam iedvesa taisni šausmas, jo viņš nespēja atjauties nekādu ģimenes pieaugumu un tāpēc itin dabiskā kārtā juta pret bērniem nepatiku. Savādi nudien, kāpēc man tas pēkšņi ienāca prātā. Viendien, atminos, mēs pusdienojām pie misis Bīvenas, nu, tai platajā ielā ap stūri, blakus ratnieka darbnīcai, kur viens vīrs dzērumā bija iekritis pa lūku kāda tukša nama pagrabā gandrīz nedēļu priekš ceturkšņa pirmās dienas un viņu atrada tikai pēc tam, kad ievācās jaunie īrnieki… tur mēs ēdām ceptu sivēnu. Taisni tas, jādomā, man atgādināja sivēnu, īpaši tāpēc, ka tur istabā bija mazs putniņš, kas visu maltītes laiku dziedāja… varbūt arī nekāds mazais nebija, jo tas bija papagailis, un patiesībā dziedāt viņš arī nedziedāja, bet pļāpāja un drausmīgi lamājās, taču man šķiet, ka tieši tāpēc atminējos. Vai tev tā neliekas, dārgā?

—    Es teiktu, ka nav ne mazāko šaubu, māmiņ, — mundri pasmaidīdama, atbildēja Keita.

—    Nē, bet vai tu tiešām tā domā, Keita? — pārvaicāja misis Niklbija tādā nopietnībā, it kā runa būtu par kaut ko īpaši aizraujošu vai pat draudīgu. — Ja tu tā nedomā, saki, lūdzama, tūdaļ, jo labāk ir visu kārtīgi noskaidrot, sevišķi šādos jautājumos, kas ir īpaši nozīmīgi un, ja par tiem sākts runāt, pelnījuši, lai tos izlemj.

Keita smiedamās atbildēja, ka esot pavisam pārliecināta, un, kamēr viņas māmiņa vēl likās šaubāmies, vai ir pilnīgi nepieciešams šo tematu turpināt, ierosināja ņemt rokdarbus un iet uz lapeni, lai tur izbaudītu vasaras dienas jaukumu. Misis Niklbija labprāt piekrita, un, pārrunas vairs neturpinādamas, abas devās uz lapeni. ' — Zini, man jāteic, — apsēdusies sacīja misis Niklbija, — ka nekad neesmu redzējusi labāku cilvēku par Smaiku. Goda vārds, pūles, ko viņš uzņēmies, lai savestu kārtībā šo lapenīti un tai visapkārt ieaudzētu pašas skaistākās puķes, pārsniedz visu, ko es varētu … tomēr man gribētos, lai viņš granti līdz pēdējam nesaraustu tavā pusē, Keita, mana mīļā, man atstādams pliku zemi.

—    Mīļo māmiņ, — steigšus atsaucās Keita, — sēdies šeit… lūdzu… dari man to prieku, māmiņ!

—    Nē, ko nu es tā, mana mīļā! Palikšu pati savā pusē, — sacīja misis Niklbija. — Redzi! Vai tu vari iedomāties!

Keita pacēla vaicājošu skatienu.

—    Skaties, viņš taču kaut kur sadabūjis dažas saknītes, — sacīja misis Niklbija, — un iedēstījis tās puķes, par kurām es nesen kādu vakaru sacīju, ka tās man ļoti patīk, un jautāju, vai tev arī patīk… nē, tu nesen kādu vakaru sacīji, ka tev ļoti patīkot, un jautāji, vai arī man patīk… galu galā vai nav vienalga. Manuprāt, goda vārds, tas ir ļoti laipni un uzmanīgi. Neredzu, — piebilda misis Niklbija, vērīgi palūkodamās apkārt, — nevienu no tām manā pusē, bet varu iedomāties, ka šīs puķes labāk aug grants tuvumā. Tici man, ka tā tas ir, Keita, un tāpēc tās iedēstītas tavā pusē un arī grants sarausta tur, jo tā taču ir saules puse. Goda vārds, tas ir gudri darīts! Pašai man tas nekad nebūtu ienācis prātā!

—    Māmiņ, — sacīja Keita, nolīkdama pār rokdarbu tik zemu, ka viņas seja gandrīz vairs nebija saskatāma,

—   pirms tu apprecējies…

—    Ak tu tētīt, Keita, — misis Niklbija viņu pārtrauca,

—    kas tev, žēlīgā debess, pēkšņi liek pārmesties uz laiku pirms manas apprecēšanās, ja es ar tevi runāju par rūpēm un uzmanību, ko viņš parāda man? Dārzs tevi laikam nemaz neinteresē.

—    Ak, māmiņ, — atkal paceldama galvu, sacīja Keita,

—   tu taču zini, ka interesē.

—    Tad kāpēc tu, mana dārgā, ne reizi neuzslavē to glītumu un kārtību, kādā dārzs tiek turēts? — jautāja misis Niklbija. — Cik tu esi savāda, Keita!

—    Kā tad es neslavēju, māmiņ! — atbildēja Keita.

—    Nabaga zēns!

—    Gaužām reti gadās dzirdēt, mana dārgā, — secināja misis Niklbija, — un tas ari viss, kas man sakāms. — Krietnā lēdija pietiekami ilgi bija nodevusies šim tematam, tāpēc tūdaļ iekrita meitas izliktajās lamatās — ja tās patiešām bija lamatas — un apvaicājās, ko Keita esot gribējusi sacīt.

—    Par ko, māmiņ? — jautāja Kcita, acīmredzot pavisam aizmirsusi mēģinājumu mātes domas pievērst kaut kam citam.

—    Ak kungs, Keita, mana dārgā! — iesaucās māte.

—    Vai tu esi aizmigusi vai apstulbusi? Taču par laiku, pirms es apprecējos.

—    Ak jā! — sacīja Keita. — Atceros. Gribēju jautāt, māmiņ, vai pirms apprecēšanās tev bijuši daudzi pielūdzēji.

—    Pielūdzēji, mana mī|ā! — iesaucās misis Niklbija, atplaukdama pašapmierinātā smaidā. — Pavisam man viņu, Keita, bija vismaz kāds ducis.

—    Māmiņ! — kā māti apklusināt gribēdama, iesaucās Keita.

—    Patiešām, mana dārgā, — sacīja misis Niklbija,

—    es neskaitu klāt tavu nabaga tēti un to jauno džentlmeni, kurš mācījās kopā ar mani deju stundās un kurš bieži uz mūsu mājām sūtīja zelta pulksteņus un aproces papīrā ar zelta apmali (tie allaž tika nosūtīti atpakaļ), un kurš pēcāk nelaimīgā kārtā aizbrauca uz Botanibeju kadetu kuģī… gribēju teikt, katorgas kuģī… un iemuka krūmos un nogalināja aitas (nezinu, kā tās tur bija gadījušās), un viņu gribēja pakārt, bet tad viņš nejauši pats nožņaudzās, un valdība viņam piedeva. Bija viens tāds jauneklis Lūkins, — sacīja misis Niklbija, noliekdama kreisās rokas īkšķi un skaitīdama vārdus uz pirkstiem,

—     tad vēl Moglijs… Tipslārks… Keberijs… Smifsers…

Tikusi līdz mazajam pirkstiņam, misis Niklbija jau grasījās rēķinu turpināt uz otras rokas, kad pēkšņi skaļš «lim», kas likās atskanam no pašas dārza mūra apakšas, lika gan viņai, gan meitai krietni vien satrūkties.

—    Māmiņ, kas tad tas? — klusām iejautājās Keita.

—    Goda vārds, mana mīļā, — manāmi izbijusies atbildēja misis Niklbija, — ja tas nav kaimiņmājas džentlmenis, tad es nezinu, kas tur tā …

—    E-hm! — atskanēja tā pati balss, un tā nebija vis parasta nokrekšķināšanās, bet gan kaut kas līdzīgs rēcienam, kas atbalsojās visā apkaimē un tika vilkts tik gari,

•ka neredzamajam rēcējam nu jau vajadzēja kļūt sejā zili melnam.

—    Nu es saprotu, mana dārgā, — sacīja misis Niklbija, uzlikdama plaukstu Keitai uz rokas, — neuztraucies, mana mīļā, uz tevi tas neattiecas un nav domāts, lai kādu biedētu. Novērtēsim visu, kā pienākas, Keita, tas nu man jāsaka.

To pateikusi, misis Niklbija pamāja ar galvu un vairākas reizes noglāstīja meitas plaukstu, pati izskatīdamās tā, it kā varētu pastāstīt kaut ko sevišķi svarīgu, ja vien vēlētos, taču viņa, paldies dievam, zina, kas ir pašaizliedzība, un tāpēc neteiks ne vārda.

—    Par ko tu runā, māmiņ? — acīm redzami pārsteigta jautāja Keita.

—    Neuztraucies, mana dārgā, — atbildēja misis Niklbija, paraudzīdamās uz dārza mūra pusi, — tu redzi, ka arī es neuztraucos, un, ja kādam te uztraukšanās būtu piedodama, tā, ņemot vērā visus apstākļus, protams, būtu es, taču es neuztraucos, Keita, nepavisam arī ne.

—   Tas laikam bija domāts, lai saistītu mūsu uzma nību, māmiņ, — sacīja Keita.

—    Tas tiešām ir domāts, lai saistītu mūsu uzmanību, mana mīļā, — atbildēja misis Niklbija izsliedamās, turklāt vēl maigāk noglāstīdama meitas roku, — lai saistītu vismaz vienas uzmanību. Hml Tev itin nepavisam nav jājūtas neērti, mana mīļā.

Keita izskatījās pagalam apjukusi un jau grasījās prasīt sīkākus paskaidrojumus, kad tai pašā pusē, no kurienes bija nākuši iepriekšējie rēcieni, t-iņas saklausīja iekliedzienus un šļūkoņu, it kā vecāks džentlmenis kraukātos un ar kājām spārdītu oļus grantī, un, troksnim vēl lāgā nenorimstot, raķetes ātrumā gaisā uzšāvās varens gurķis un, riņķī griezdamies, laidās lejup, līdz noripoja pie migis Niklbijas kājām.

Sai ievērības cienīgajai parādībai sekoja otra tieši tāda pati, tad gaisā uzvirpuļoja skaists, apmēros milzīgs kabacis un plakšķēdams nokrita zemē; pēc tam atlidoja vairāki gurķi uzreiz, līdz beidzot apkārtne satumsa sīpolu, rāceņu un citu sīkāku dārzeņu gāzmā, tiem krītot, veļoties, lēkājot un pašķīstot uz visām pusēm.

Kad Keita satraukta piecēlās un satvēra māti aiz rokas, lai skrietu uz māju, viņa juta, ka šai nodomā tiek drīzāk aizkavēta nekā atbalstīta, un, izsekojusi misis Niklbijas skatienam, šausmās ieraudzīja parādāmies vecu, melnu samta cepuri, kura mazpamazām, it kā tās valkātājs rāptos pa redelēm vai kāpnēm, cēlās aizvien augstāk pāri mūrim, kas viņu dārzu nošķīra no kaimiņmājas dārza (tā, gluži tāpat kā viņu namiņš, stāvēja savrup), un cepurei lēnām sekoja milzīga galva un vecs ģīmis ar ārkārtīgi dīvainām pelēkām acīm; tās bija gauži mežonīgas, plati ieplestas un vēlās dobuļos, izvalbīdainās tik tīksmīgi glfinīgi, ka riebās skatīties.

— Māmiņ! — tai brīdī no tiesas pārbijusics, iesaucās Keita. — Kāpēc tu slāvi, kāpēc vilcinies? Māmiņ, lūdzu, iesim iekšā!

—     Keita, mana mīļā, — joprojām nekustēdamās ne no vietas, atbildēja māte, — kā tu vari uzvesties tik muļķīgi? Man ir kauns par tevi. Kā tu domā nodzīvot mūžu, ja esi tāda gļēvule! Ko jūs vēlaties, ser? — sacīja misis Niklbija, mākslotā netīksmē uzrunādama savu miera traucētāju.

—    Iā jūs uzdrošināties ielūkoties šai dārzā?

—    Manas dvēseles karaliene, — salicis plaukstas, atbildēja svešais, — vienu malciņu no šā biķera!

—     Blēņas, ser, — sacīja misis Niklbija, — Keita, mīļā, es lūdzu, paliec mierā!

—    Jūs negribat nodzert malciņu no šā biķera? — tincināja neaicinātais viesis, galvu lūdzoši noliecis sānis un labo roku piespiedis pie krūtīm. — Ak, es lūdzu — nodzeriet malciņu no šā biķera!

—     Nemūžam es nepiekritīšu darīt kaut ko tamlīdzīgu, ser, — teica misis Niklbija. — Lūdzams, ejiet projām!

—    Kāpēc gan, — sacīja vecais džentlmenis, pakāpdamies vienu soli augstāk un atbalstīdamies ar elkoņiem pret mūri tik bezrūpīgi, it kā lūkotos pa logu, — kāpēc gan daiļums allaž ir stūrgalvīgs, pat tad, ja jūsma ir tik godājama un cienījama kā manējā? — Viņš pasmaidīja, pameta gaisaskūpstu un vairākkārt zemu paklanījās.

—    Vai pie vainas ir bites, kas, medus vākšanai beidzoties, kad itin kā tiekot nomaitātas ar sēru, patiesībā aizlidojot uz barbaru zemi un tur ar savām žūžu dziesmām ieaijājot miegā visus savaņģotos morus? Vai varbūt… — viņš piebilda, pieklusinādams balsi gandrīz līdz čukstam,

—    vai varbūt sakarā ar to, ka Ceringkrosas statuja pēdējā laikā ap pusnakti redzēta Biržā, kur tā, ģērbusies jājamtērpā, staigājusi rokrokā ar Oldgetas ūdenssūkni?

—    Māmiņ, — murmināja Keita, — vai tu dzirdi?

—    Kuš, dārgā! — tikpat klusu atbildēja misis Niklbija.

—     Viņš ir ļoti pieklājīgs un, man liekas, cilēja kādu dzej. nieku. Es tevi lūdzu — neplosi mani, tu saknaibīsi man

roku vienos zilumos. Ejiet projām, ser!

—    Pavisam projām? — mezdams tīksmīgus skatienus, pārvaicāja džentlmenis. — O! Pavisam projām?

—    Jā, — atbildēja misis Niklbija, — protams. Jums Ir nekas nav darāms. Sis ir privātīpašums, ser, un jums to būtu vajadzējis zināt.

—     Zinu gan, — sacīja vecais džentlmenis un ar visai nosodāmu žestu pielika pirkstu pie deguna, — ka šī ir svēta un apburta vieta, kur no visdievišķākā valdzinājuma, — viņš atkal pameta gaisaskūpstu un zemu pakla nījās, — pāri kaimiņu dārziem plūst medains saldums, aizlaikus briedinādams augļus un dārzeņus. Sī patiesība man ir zināma. Bet ļaujiet man, ak, daiļākā no būlnēm, uzdot jums vienu jautājumu, kamēr nav klāt planēta Venēra, kura aizgājusi darīšanās pie Kavalērijas gvar diem, jo citādi greizsirdībā par jūsu nepārspējamo pievilcību viņa nostāsies starp mums.

—     Keita, — pievērsdamās meitai, sacīja misis Niklbija, — ļoti nepatīkami, nudien. Patiešām nezinu, ko šim džentlmenim sacīt. Nevaru taču, vai zini, kļūt nepieklājīga.

—    Mīļo māmiņ, — atsaucās Keita, — nesaki viņam ne vārda, skriesim tūdaļ projām un ieslēgsimies, kamēr pārnāks Nikolass.

Uzklausījusi šo pazemojošo priekšlikumu, misis Niklbija izslējās lepni, lai neteiktu — nievājoši, un, pievērsdamās vecajam džentlmenim, kas ar neatslābstošu uzmanību bija ieklausījies abu čukstos, sacīja:

—    Ja jūs izturēsieties, ser, kā džentlmenis, par ko es jūs uzskatu, spriežot pēc jūsu valodas un… un… ārienes (pilnīgs tava vectētiņa dubultnieks, Keita, mana mīļā, viņa jaunības dienās), un to, kas jums vaicājams, izteiksiet vienkāršos vārdos, es labprāt atbildēšu.

Ja misis Niklbijas brīnišķīgais tētiņš jaunības dienās bijis kaut mazliet līdzīgs kaimiņam, kas tobrīd lūrēja pāri mūrim, tad brieduma gados viņam vajadzējis izskatīties pēc galīga ērma, lai neteiktu vairāk. Iespējams, ka Keitai tāda doma iešāvās prātā, jo viņa saņēmusies uzmeta biklu skatienu vectētiņa precīzajam portretam, kas tobrīd ņēma nost melno samta cepuri un, atsedzis galīgi pliko pauri, uzsāka garu klanīšanos virteni, katru palocīšanos pavadīdams ar gaisaskūpstu. Sais nogurdinošajos priekšnesumos acīmredzot izsmēlis pēdējos spēkus, viņš vēlreiz uzlika cepuri galvā, rūpīgi pārvilka to pāri au' sīm un, ieņēmis iepriekšējo stāvokli, sacīja:

—    Jautājums ir šāds…

Nepabeidzis iesākto, viņš palūkojās uz visām pusēm, lai pilnīgi droši pārliecinātos, ka neviens nenoklausās.

Noskaidrojis, ka tuvumā neviena nav, viņš pāris reižu paplikšķināja sev pa degunu, šo kustību pavadīdams ar šķelmīgu skatienu, it kā sevi uzteiktu par tādu piesardzību, un, pastiepis kaklu, skaļā čukstā jautāja:

—    Vai jūs esat princese?

—    Jūs mani izsmejat, ser, — atbildēja misis Niklbija, ne sevišķi pārliecinoši izlikdamās, ka grasās atkāpties uz māju pusi.

—    Nē, bet jūs esat princese? — sacīja vecais džentlmenis.

—    Jūs zināt, ka neesmu, ser, — atbildēja misis Niklbija.

—    Tad varbūt jūs esat Kenterberijas arhibīskapa radiniece? — ļoti norūpējies vaicāja vecais džentlmenis. — Vai rados ar Romas pāvestu? Vai ar Apakšnama spīkeru? Piedodiet, ja alojos, bet man ir stāstīts, ka jūs esot ielu bruģēšanas pilnvarotā māsasmeita un lordmēra un pilsētas padomes tiesas vedekla un tas ari izskaidrojot jūsu radniecību ar visiem trim.

—    Lai kas būtu palaidis šīs baumas, ser, — visnotaļ sirsnīgi atbildēja misis Niklbija, — tas pret manu vārdu atļāvies pārāk lielu vaļību, ko mans dēls Nikolass, ja vien uzzinātu, ne mirkli nepieļautu. Ir nu gan izdoma! — izsliedatnās sacīja misis Niklbija. — Ielu bruģēšanas pilnvarotā māsasmeita!

—    Lūdzu tevi, māmiņ, iesim projām! — čukstēja Keita.

—    «Lūdzu tevi, māmiņ!» Muļķības, Keita, — nikni atcirta misis Niklbija, — bet tas jau nav nekas jauns. Ja kāds sacītu, ka es esmu čiepstoša svilpja brāļameita, vai tev būtu kāda daļa? Nekad neesmu saņēmusi līdzjūtību, — misis Niklbija iešņukstējās, — un es to arī nemaz negaidu.

—    Asaras! — iesaucās vecais džentlmenis, tik spēji palēkdamies, ka nošļūca pa vairākiem pakāpieniem un noskrāpēja pret mūri smakru. — Tveriet kristāldzidrās lāses… tveriet tās… iesprostojiet pudelē… cieši aizkorķējiet… aizzieģelējiet ar laku… apzieģelējiet ar Kupidonu… pielieciet etiķeti «Augstākā labuma»… un iebāziet četrpadsmitajā tīnē ar dzelzs aizšaujamo uz vāka, lai novadītu garām zibeni!

Izbrēkdams šīs pavēles, it kā savs ducis kalpu cītīgi noņemtos ar to izpildīšanu, viņš izgrieza cepuri ar kreiso pusi uz āru un milzīgā cieņā uzbāza galvā tik šķībi, ka cepure aizsedza labo aci un trīs ceturtdaļas deguna, tad, iespriedis rokas sānos, nikni sāka blenzt uz zvirbuli turpat blakus, līdz putns aizlaidās. Pēc tam viņš visai apmierināts iestūķēja cepuri kabatā un godbijīgi pievērsās misis Niklbijai.

—    Daiļā kundze, — tādi bija viņa vārdi, — ja esmu kļūdījies attiecībā uz jūsu dzimtu vai radniecības saitēm, pazemīgi izlūdzos piedošanu. Ja biju iedomājies, ka esat saistīta ar svešzemju valdībām vai pašmāju ministrijām, tad tikai tāpēc, ka tāda izturēšanās, stāja un pašcieņa — atvainojiet manus vārdus — kā jums nepazīst nekā sev līdzīga (vienīgais izņēmums varbūt ir traģiskā mūza, kas improvizēdama skandina leijerkasti Austrumindijas sabiedrības priekšā). Neesmu, kā redzat, kundze, vairs nekāds jauneklis un, lai gan jums līdzīgas būtnes nemūžam nekļūst vecas, uzdrošinos izteikt nojausmu, ka esam radīti viens otram.

—    Jānudien, Keita, mana mīļā! — novērsusi skatienu, vārgi ierunājās misis Niklbija.

—    Man pieder lieli īpašumi, cienītā, — sacīja vecais džentlmenis, nevērīgi pavicinādams labo roku, it kā tādus jautājumus pats neuztvertu nopietni, un ļoti ātri bērdams vārdus, — dārgakmeņi, bākas, zivju dīķi, personiski vaļu medību kuģi Ziemeļjūrā un vairākas varen ienesīgas austeru audzētavas Klusajā okeānā. Ja jums labpatiks aizstaigāt līdz karaliskajai biržai un visresnākajam sulainim noņemt no galvas trīsstūreni, aiz tās dibena padrēbes jūs atradīsiet zilā papīrā ietītu manu vizītkarti. Tāpat var aplūkot arī manu spieķi, ja palūdz apakšpalātas kapelānu, kuram stingri aizliegts to rādīt par naudu. Man visapkārt ir ienaidnieki, cienītā, — viņš palūkojās uz savu māju pusi un sāka runāt pavisam klusu, — kuri izmanto katru gadījumu, lai man uzbruktu un sagrābtu manu īpašumu. Ja jūs aplaimosiet mani ar savu roku un sirdi, varat griezties pie lordu palātas priekšsēdētāja vai nepieciešamības pēc izsaukt militāros spēkus, pietiks, ja virspavēlniekam nosūtīsiet manu zobu bakstāmo, — un māja tiks izmēzta no tiem, iekams sāksies lielā ceremonija. Pēc tam — mīlestības svētlaime un kaisle, kaisles mīlestība un svētlaime! Kļūstiet mana, kļūstiet mana!

Dedzīgā aizrautībā un kvēlē atkārtodams pēdējos vārdus, vecais džentlmenis atkal uzmauca melno samta cepuri galvā un, strauji pievērsis skatienu debesīm, bilda kaut ko ne pārāk sakarīgu par balonu, ko viņš gaidot un kas esot mazliet aizkavējies.

—    Kļūstiet mana, kļūstiet manai — vecais džentlmenis atkārtoja.

—    Keita, mana mīļā, — sacīja misis Niklbija, — man gandrīz nav spēka parunāt, tomēr abu pušu sirdsmiera labad ir nepieciešams šo jautājumu nokārtot reizi par visām reizēm.

—    Ir taču skaidrs, māmiņ, ka tev nav nepieciešams sāti t ne vārda, — savas domas izteica Keita.

—    Varbūt tu laipni atļausi, dārgā, to izspriest man pašai, — sacīja misis Niklbija.

—    Kļūstiet mana, kļūstiet mana! — brēkāja vecais džentlmenis.

—    Diezin vai var gaidīt, ser, — bikli nolaidusi acis, sacīja misis Niklbija, — ka es nepazīstamam cilvēkam teikšu, vai šāds bildinājums man glaimo un vai jūtos par to pateicīga. Lai gan izsacīts, protams, ļoti dīvainos apstākļos un tomēr vismaz pagaidām, ja tā var teikt, zināmā mērā, bez šaubām (parastais misis Niklbijas izteiksmes veids)… tas katrā ziņā ir patīkams un pacilā sirdi.

—    Kļūstiet mana, kļūstiet mana! — brēkāja vecais džentlmenis. — Gog un Magog, Magog un Gog! Kļūstiet mana, kļūstiet mana!

—    Pieliks, ser, ja teikšu, — svētā nopietnībā turpināja misis Niklbija, — un esmu pārliecināta, ka atzīsiet par piedienīgu uzklausīt manu atbildi un iet projām, — ka esmu nolēmusi palikt atraitnēs un sevi veltīt saviem bērniem. Varbūt jums nav ienācis prātā, ka esmu divu bērnu māte, par to patiešām šaubījušies daudzi un teikuši, ka neparko nebūtu ticējuši šādai iespējai, — taču tā nu tas ir, un abi ir pieauguši. Mēs būsim ļoti priecīgi par jums kā par kaimiņu, ļoti priecīgi, sajūsmināti, katrā ziņā, bet jebkurā citā lomā tas nepavisam nav iespējams, nepavisam ne. Uzskats, ka esmu pietiekami jauna, lai vēlreiz apprecētos, varbūt atbilst patiesībai un varbūt arī ne, taču es ne mirkli nespēju par to pat domāt. Esmu teikusi, ka neprecēšos, un nekad arī to nedarīšu. Ir ļoti grūti noraidīt bildinājumus, un man daudz labāk patiktu, ja neviens mani nebildinātu, tomēr sen jau esmu izlēmusi dot šādu atbildi un šo atbildi arī vienmēr došu.

Sīs pārdomas tika veltītas daļēji vecajam džentlmenim, daļēji Keitai un daļēji bija saruna pašai ar sevi. Kad pārdomas tuvojās noslēgumam, pielūdzējs sāka izrādīt

visai negodbijīgu neuzmanību, un misis Niklbija vēl lāgā nebija beigusi savu runu, kad, par lielām šausmām šai lēdijai un viņas meitai, džentlmenis pēkšņi nometa svārkus un, uzlēcis uz mūra, ieņēma stāvokli, kas visā košumā pavēra skatienam viņa īsās bikses un pelēkās vilnas zeķes, un beigu beigās vēl nostājās uz vienas kājas, pilnā rīklē palaizdams savu iemīļoto rēcienu.

Kamēr viņš vēl vilka pēdējo noti, izrotādams to ar ilgstošu, fanfarām līdzīgu kaucienu, kāda netīra roka, it kā tvarstīdama mušu, ātri un zaglīgi noslīdēja pa mūra virsu un necerēti veiklā tvērienā sagrāba vienu vecā džentlmeņa potīti. Kad tas bija izdarīts, parādījās otra roka un satvēra otru potīti.

Sajutis šo traucēkli, vecais džentlmenis pāris reižu jokaini pamīņājās, it kā viņa kājas būtu neveiklas un neizdevušās kādas mašīnas detaļas, un tad, palūkojies lejup savā mūra pusē, sāka skaļi smieties.

—    Tas esat jūs, ko? — vaicāja vecais džentlmenis.

—    Jā, es pats, — atbildēja rupja balss.

—    Kā klājas Tatārijas imperatoram? — jautāja vecais džentlmenis.

—    O! Tikpat labi kā vienmēr, — skanēja atbilde. — Labāk ne un sliktāk arī ne.

—    Un jaunais Ķīnas princis, — stipri ieinteresējies, teica vecais džentlmenis. — Vai viņš ir salabis ar savu sievastēvu, ievērojamo kartupeļu tirgoni?

—    Nē, — atbildēja rupjā balss, — un teic, ka nemūžam arī nesalabšot, lai vai kas.

—    Ja jau tā, — atzina vecais džentlmenis, — tad varbūt man labāk kāpt zemē.

—    Kā tad, — sacīja vīrs mūra otrā pusē, — laikam labāk būs gan.

Kad viena roka piesardzīgi atlaida tvērienu, vecais džentlmenis noslīga sēdus un atskatījās, lai uzsmaidītu un paklanītos misis Niklbijai, tad visai steidzīgi nozuda, it kā no apakšas to kāds būtu parāvis aiz kājām.

Juzdama atvieglojumu, ka džentlmenis nozudis, Keita pagriezās, lai aprunātos ar māti, taču netīrās rokas parādījās vēlreiz, un tām tūdaļ sekoja drukns, stūrains vīrs, , kas rāpās augšā pa pieslietajām kāpnēm, kuras tikko bija pametis viņu īpatnējais kaimiņš.

—    Piedošanu, lēdijas, — plati smaidīdams, teica atnācējs un pielika roku pie cepures, — vai viņš kādai no jums atklāja mīlestību?

—    Jā, — atbildēja Keita.

—        Aha, — sacīja vīrs un, izvilcis no kabatas mutautu, noslaucīja seju, — to, vai zināt, viņš dara allažiņ. Nekas šo nespēj atturēt no mīlestības atklāšanas.

—         Laikam lieki būtu jautāt, vai viņš, nabadziņš, ir pie pilna prāta, — sacīja Keila.

—         Kā ta, ka nav, — atbildēja vīrs, tad, ielūkojies savā cepurē, ielidināja tur mutautu un atkal uzlika cepuri galvā. — Tas jau ar reizi redzams.

—    Vai viņš jau sen ir tāds? — vaicāja Keita.

—    Tāds laiciņš ir.

—    Un nekādu cerību nav? — vaicāja Keita.

—    Ne maķenīt, un nav arī pelnījis, — atbildēja sargs.

—    Bez saprašanas viņš ir ciešamāks nekā ar saprašanu. Viņš bija visjaunākais, visnežēlīgākais vecis uz pasaules, caurcaurēm nocietinājies kā viens krama gabals.

—    Ko jūs sakāt! — teica Keita.

—         Die's sodi! — atsaucās sargs, kratīdams galvu tik spēcīgi, ka vajadzēja saraukt pieri, lai cepure nenoveltos.

—   Savu mūžu man nav nācies redzēt tādu nešķīsteni, un mans palīgs teic to pašu. Salauza sirdi savai nabaga sievai, meitas izmeta pa durvīm, dēlus izdzina uz ielas; tīrā laime, ka pēdīgi nojuka prātiņā pats aiz savas nešpetnības, skopulības, patmīlības, rijības un žūpības, citādi daudzus būtu pataisījis trakus. Cerības viņam, šitam vecajam kārībniekam? Cik tad šo vispār ir, to cerību, un tur nu es lieku kronu galdā, ka tās, kas vēl palikušas, liks pataupītas tādiem, kuri tās vairāk pelnījuši.

Pabeidzis šo savas ticības apliecinājumu, sargs atkal pakratīja galvu, it kā sacīdams, ka tā nu viņš ir un tur nekā nevar darīt, un, īdzīgi pieskāries pie cepures — ne jau tāpēc, ka būtu nelāgā garastāvoklī, bet gan tāpēc, ka šādas sarunas viņu satrauca, — nokāpa zemē un aiznesa kāpnes.

Sās sarunas laikā misis Nildbija bargi un neatlaidīgi, acis nenovērsdama, pētīja svešo vīru. Tad viņa smagi nopūtās un, lūpas sakniebusi, lēni un kā šaubīdamās pašūpoja galvu.

—    Nabadziņš! — sacīja Keita.

—    Ak, patiešām nabadziņš! — piebalsoja misis Niklbija.

—   Kauns, ka vispār kaut ko tādu pieļauj. Kauns!

—    Kā lai tādiem palīdz, māmiņ? — skumīgi teica Keita.

—   Dabas pieļautās nepilnības…

—    Dabas! — iesaucās misis Niklbija. — Jā? Tu varbūt iedomājies, ka šis nabaga džentlmenis nav pie pilna prāta?

—    Kurš, viņu redzējis, var domāt citādi, māmiņ?

—    Nu vai zini, tad es tev sacīšu, Keita, — atbildēja misis Niklbija, — ka viņš nepavisam nav prātā jucis, un es esmu pārsteigta, ka tevi tik viegli var apvest ap stūri. Tā taču ir sazvērestība, šie cilvēki grib iegūt viņa īpašumus — vai tad viņš pats to nesacīja? Varbūt viņš ir mazliet īpatnējs un vieglprātīgs, daudzi no mums ir tādi, bet taisni traks! — kad turklāt vēl runā ar tādu cieņu, tik ļoti dzejiskā valodā un bildinājumu izsaka tik pārdomāti, uzmanīgi un pieklājīgi… viņš taču nemetas uz ielas un nekrīt uz ceļgaliem priekšā skuķei, kas pirmā pagadījusies pretim, kā to darītu trakais! Nē, nē, Keita, viņa neprātā ir pārāk daudz saprāta, tici man, dārgā.

XLII NODAĻA

apliecina vispārzināmo patiesību, ka ari labākajiem draugiem reizēm ir jāšķiras.

Iela Snouhilā visu dienu bija karsējusies un cepinājusies sveloņā, un dvīņu saracēņu galvas, kas apsargāja ieeju viesnīcā, kurai kalpoja divējādi — gan par nosaukumu, gan par izkārtni —, saulē nonīkušas un apsvilušas, skatījās vai arī versmes izmocītajiem garāmgājējiem, kuri tik tikko vairs turējās kājās, šķita skatāmies niknāk nekā parasti, — kad vienā no mazākajām viesistabām, pa kuras atvērtajiem logiem gluži vai taustāmā straumē plūda iekšā kūpošu zirgu sviedru smārds, glīti un vilinoši bija klāts tējas galds ar ceptu un vārītu vēršgaļu, mēli, baložu pastēti, aukstiem cāļiem, krūzi alus un citiem tamlīdzīgiem sīkumiem, ko izvirstošajās pilsētās un pilsētelēs pieņemts uzskatīt par piederīgiem pie krietnām pabrokastīm un pasta kariešu pasažieru pusdienām vai arī par neparasti pamatīgām brokastīm.

Misters Džons Braudijs, rokas kabatās sabāzis, nemierīgi klimta apkārt šiem gardumiem, brīžam apstādamies, lai ar sievas nēzdodziņu aizgaiņātu mušas no cukurtrauka vai iemērktu tējkaroti piena krūkā un pieliktu to pie mutes vai lai nogrieztu garozas kriksīti vai gaļas kumosiņu un noritu divos paņēmienos kā zāļu zirnīšus. Pēc katras šādas pakoķetēšanas ar ēdmaņām viņš izvilka pulksteni un gluži aizkustinošā nopietnībā paziņoja, ka nespēšot vairs izturēt ne pāris minūšu.

—    Tillijl — Džons uzrunāja savu laulāto draudzeni, kas pussnaudā, pusnomodā zvilnēja uz sofas.

—    Kas ir, Džon?

•— Kas ir, Džon! — nepacietīgi atkārtoja laulātais draugs. — Vai tad tu, skuķēn, nemaz neesi izsalcis?

—    Diez ko ne, — atbildēja misis Braudija.

—    Diez ko ne, — vēlreiz atkārtoja Džons, paceldams acis pret griestiem. — Paklau, ko šī sacīs — diez ko ne, kad mēs pusdienas ēdām trijos un pabrokastis iekodām tādu nieku, kas cilvēku nevis nomierina, bet gan sabudina! Diez ko ne!

—    Te viens džentlmenis priekš jums, ser, — ielūkodamies pa durvīm, sacīja sulainis.

—    Kas priekš manis? — iesaucās Džons, it kā runa būtu par vēstuli vai saini.

—    Džentlmenis, ser.

—    Kauc tevi nelabais ar visiem… puis! — teica Džons. — Ko tu te slamsties un muti dzesē! Ved šo iekšā!

—    Vai jūs esat mājās, ser?

—    Mājās! — iesaucās Džons. — Bijis es mājās, tad jau priekš divi stundām būtu padzēris tēju. Ta' es tam otram puisim tak sacīju, lai, acis nenolaidis, stāv ārā pie durvīm un, kolīdz šis parādās, tūlītās lai tam pateic, ka rnēs te beidzamies nost aiz bada. Ved tik iekšā! Aba! Sit saujā, mister Niklbij! Sitā ir glaunākā diena manā mūžā, ser. Kā sviežas pa dzīvi? Brangi! Nu tas man patiki

Apsveicināšanās sirsnībā piemirsis izsalkumu, Džons Braudijs kratīja un spieda Nikolasam roku aizvien no jauna, pēc katra spiediena pamatīgi uzgāzdams pa plaukstu, lai sveicienu padarītu vēl siltāku.

—    Jā, jā, tā pati ir, — sacīja Džons, pamanījis skatienu, ko Nikolass uzmeta viņa sievai. — Tā pati ir… nu mēs šās pēc vairs nevillosimies, ko? Va' vellos, kad atminos šito joku… bet tagad jums kaut kas jāiekož. Sitieties klāt, draugs, sitieties klāt… nu, tad par mūsu dienišķo maizi…

Lūgšana, protams, tika pienācīgi pabeigta, taču vairāk nekas nebija dzirdams, jo Džons laida darbā nazi un dakšiņu tā, ka viņa runāšana šai troksnī pagaisa.

—         Izmantošu jūsu atjauju, mister Braudij, — teica Nikolass, atceldams no galda krēslu jaunajai sievai.

—         Izmantojiet, ko gribat, — sacīja Džons, — un, kad būs darīts, prasiet vēli

Neielaizdamies nekādos paskaidrojumos, Nikolass noskūpstīja pietvīkušo misis Braudiju un veda viņu pie galda.

—    Paklau, — pirmajā mirklī apstulbis, teica Džons,

—   jūtaties taisni kā mājās, vai ne ko?

—    Par to jūs varat nešaubīties, — atbildēja Nikolass,

—   tikai ar vienu noteikumu.

—    Un kāds ta' šis būs? — vaicāja Džons.

—         Ka aicināsiet mani par krusttēvu, līdzko pēc tāda radīsies vajadzība.

—         Ek, to tik vajag dzirdēt! — nolicis nazi un dakšiņu, iesaucās Džons. — Par krusttēvu! Ha, ha, ha! Tillij, paklausies šamī… par krusttēvu! Ne vārda vairāk, šito sakāmo jūs nepārspēsiet! Radīsies vajadzība pēc… krusttēva! Ha, ha, hal

Laikam gan neviens par vecu, bārdainu joku nekad vēl nebija smējies tā, kā tai reizē smējās Džons Braudijs. Viņš klukstēja, rēca, vai nosmaka, aizrīdamies ar gaļas kumosiem, kas iespriedās rīklē, rēca atkal, joprojām nepārtraukdams ēšanu, kamēr kļuva sarkans seiā un piere metās zili melna, klepoja, kliedza, atelsās, no jauna laida vaļā smējienu, aizelsās, aizrijās, lika sev dauzīt pa muguru, spārdījās kājām, pārbiedēja savu sievu un beidzot, zaudējis pēdējās spēka paliekas, atguvās, asaru straumēm plūstot pa acīm, un tomēr vēlreiz vārgi iebrēcās:

—    Par krusttēvu… par krusttēvu, Tillij!

Džona balss liecināja, ka šī asprātība viņam sagādājusi tādu baudījumu, ko nespēj mazināt nekādas ciešanas.

—         Vai jūs atceraties mūsu pirmo tējas vakaru? — jautāja Nikolass.

—         Vai ta' to var kādreiz aizmirst, draudziņ? — atjautāja Džons Braudijs.

—         Tai vakarā gan viņš bija brašs zēns, vai nav tiesa, misis Braudija? — sacīja Nikolass. — Nu tieši briesmonis!

.'— Būtu jūs, mister Niklbij, viņu dzirdējis, kad mēs gājām mājās, tad gan to būtu varējis sacīt, — atbildēja jaunā sieva. — Nemūžam neesmu tik traki pārbijusies.

—         Nu, nu, — plati smaidīdams, teica Džons, — tev gan, Tillij, vajadzētu mani labāk pazīt.

—    Tieši tāpēc es gandrīz jau nolēmu nekad ar tevi vairs nerunāt, — atbildēja misis Braudija.

—    Gandrīz! — pasmaidīdams vēl platāku smaidu, sacīja Džons. — Gandrīz jau nolēmu! Bet pa ceļam šī labinājās un labinājās un lišķējās un lišķējās man klāt. «Kāda joda pēc tu ļaun šitam zellim taisīties tev klāt?» es saku. «Es nemaz neļaunu,» šī saka un tik spaidīs man roku. «Tu neļauni?» es saku. «Nē,» šī saka un atkal ņemsies man spaidīt roku.

—    Apžēliņ, Džon! — koši pietvīkusi viņu pārtrauca glītā laulātā draudzene. — lā tu vari runāt tādas aplamības! It kā man pat sapnī kaut kas tāds varētu rādīties!

—    Nezinu, vai tev tas ir rādījies sapņos, kauču izskatās, ka varētu gan, — sacīja Džons, — bet tu to darīji. «Tu esi viens untumains, gražīgs sievišķis, taisni kā tāda vējagrābsle,» es saku. «Nav, Džon, man nekādu untumu,» šī saka. «Ir,» es saku, «tu esi untumains, pēc vella untumains sievišķis. Tu man te nepūt, kad es pats redzēju ar to puisi pie skolmeistara,» es saku. «Nu, vai zini, Džon,» šī saka un tik nāks tuvāk un spiedīsies vēl niknāk, «va' tu maz apjēdz, ko runā, — ja man šitāds vīrišķis pie sāniem, es vēl iešu meņģēties ar šito pūslīgo diegabiksi?» šī saka. Ha, ha, ha! Tā šī teica — pūslīgo diegabiksi. «Pie vella!» es saku. «Pēc visa šitā saki, kuru dienu, un beigta balle!» Ha, ha, ha!

Nikolass no visas sirds nosmējās par šo stāstu — gan tāpēc, ka tas tika vērsts pret viņu pašu, gan arī lai neliktu sarkt misis Braudijai, kuras iebildumi noslīka viņas vīra smieklu plūdos. Nikolasa labsirdība līdzēja Tillijai nomierināties, un, lai gan joprojām noraidīdama Džona apsūdzību, viņa par to smējās tik sirsnīgi, ka Nikolass priecīgs pārliecinājās, cik galu galā pamatota bijusi apsūdzība.

—    Sī ir otrā reize, kad mēs kopā ieturam maltīti, — sacīja Nikolass, — es jūs redzu tikai trešo reizi, un tomēr man liekas, ka mēs būtu seni draugi.

—    Pavei! — teica jorkšīrietis. — Es saku to pašu.

—    Un arī es domāju tāpat, — piebilda viņa jaunā sieviņa.

—    Man, redziet, ir dibināts iemesls tādām jūtām, — sacīja Nikolass. — Ja jūs, mans labais draugs, savā sirdī nebūtu krietns cilvēks, kaut gan man nebija ne tiesību, ne pamata no jums kaut ko gaidīt, nezinu, kā man būtu klājies un kādas nedienas mani piemeklētu vēl tagad.

—    Parunāsim labāk par kaut ko citu, — teica Džons, — lai paliek errastlbas!

—    Tad jau tā būs jauna dziesma vecajā meldiņā, — smaidīdams sacīja Nikolass. — Vēstulē es jums rakstīju, ka esmu dziji aizkustināts un iepriecināts par jūsu līdzjūtību šim nabaga zēnam, ko jūs atsvabinājāt, pats riskēdams iekulties raizēs un nepatikšanās, taču nemaz nav izsakāms, kādu pateicību izjūt viņš, es un tie, kurus jūs nemaz nepazīstat, tāpēc ka iežēlojāties par viņu.

—    Kaut jupis! — norūca Džons Braudijs un pievilka krēslu. — Bet es jums nekad nespēšu izsacīt, cik pateicīgs man justos dažs mums visiem labi pazīstams, uzzinot, ka es par to puiku iežēlojos.

—    Ak! — iesaucās misis Braudija. — Kādā stāvokli tovakar biju es!

—    Vai kādam neradās aizdomas, ka jūs varētu būt palīdzējis izbēgt? — Nikolass vaicāja Džonam Braudijam.

—    Ne druscīt, — savilcis muti smaidā līdz ausīm, atbildēja jorkšīrietis. — Gulēju itin omulīgi skolmeistara gultā, kad sen jau bija satumsis, un neviens uz to pusi pat negrasījās. «Ekur,» es domāju, «šis būs jau labi gabalā un, ja vēl nav mājās, tad nemūžam līdz turienei neaizkulsies, tā ka nāc vien šur, kad tev sagribas, jo mēs te gaidām…» — tas ir, vai zināt, skolmeistars lai nāk.

—    Sapratu, — sacīja Nikolass.

—    Un tad šis nāk, — turpināja Džons. — Dzirdu, durvis apakšā noblākš un šis pa tumsu storē augšā gan. «Nāc lēni un prātīgi,» — tā es pats sev saku, «laika gana, nav kur trenkties.» Pienāk šis pie durvīm, griezis atslēgu… griezīs atslēgu… kur tu šo griezīsi, kad nav iekš kā griezt… un nu brēc: «Ei, tu tur!»'—'«Jā,» es domāju, «brēc, cik ādā lien, nevienu tu kājās neuzdabūs», ser.» Bet šis atkal: «Ei, tu tur!» — un mute ciet. «Tu labāk mani nekaitini!» pēc brīsniņa skolmeistars sacīs un vēl pēc brīsniņa: «Es tev, Smaik, visus kaulus miltos samalšu.» Tad uz vienu reizi ieaurojas, lai nesot gaismu šur, un, kad nu atnes sveci… velis parāvis, kāds ļembasts iet vaļā! «Kas ta' nu lēcies?» es taujāju. «Aizlaidies,» šis atbild, aiz žults vai traks palikdams. «Vai jūs te, nekā nedzirdējāt?» — «Kā ta',» es saku, «dzirdēju, ka ārdurvis noblīkš, tāds mazs brīsniņš būs. Dzirdēju, kā viens aizļeko, rau, uz to tur pusi.» (Un rādu šim pavisam otrādi, ko?) «Palīgā!» šis bļaus. «Es palīdzēšu,» es saku, un abi jožam, ko nagi nes, — uz aplamu pusil IIo, ho, hol

—    Vai tālu aizskrējāt? — jautāja Nikolass.

—    Tālu! — atbildēja Džons. — Džinos tā, ka šis poc stundas ceturkšņa vairs uz paša kājām neturējās. Vajadzēja redzēt, kā vecais skolmeistars bez cepures uz galvas kuļas līdz ceļiem pa ūdeni un dubļiem, svempjas pāri žogiem, ieveļas grāvjos un bauro kā pratiņā tērēts, bet vienīgā acs glūn pēc puikas, svārku ļipas pa gaisu, pats caurcaurēm līdz ausīm nosmērējies ar dubļiem. Domāju — nupat likšos gar zemi un aiz smiekliem nobeigšos.

Atminēdamies vien šo gadījumu, Džons smējās tik sirsnīgi, ka viņa jautrība pielipa arī pārējiem, un visi trīs nu laida vaļā lielo smējienu likdami un locīdamies, kamēr vairs nespēja pasmiet.

—    Nelabs cilvēks, — slaucīdams acis, sacīja Džons, —1 šitenais skolmeistars ir dikti nelabs cilvēks.

—    Es viņu nevaru ne acu galā ieredzēt,— teica Džona lauiatā draudzene.

—    Ekur gudriniece! — atcirta Džons. — Tu nu būsi tā labā, vai redzējies! Tikai tevis pēc mēs to skolmeistaru pazīstam. Tu tak pirmā ar šo sapazinies, Tillij, va' ta' tā nav?

—    Ko es varu darīt, ka pazīstu Faniju Skvīrsu, Džon, — atbildēja viņa sieva, — tu taču zini, ka viņa ir mana draudzene no bērnu dienām.

—    Kā tad, — piekrita Džons, — vai es, skuķēn, nesaku to pašu? Nav vainas saglabāt kaimiņu būšanu un uzturēt vecu pazīšanos, un es saku, nav ko ķildoties, ja var dzīvot mierā. Vai es runāju pareizi, mister Niklbij?

—    Bez šaubām, — atbildēja Nikolass, — un jūs rīkojāties saskaņā ar šo pārliecību, kad pēc tā ievērojamā vakara es jūs sastapu zirgā uz ceļa.

—    Taisni tā, — sacīja Džons. — Ko saku, pie tā palieku.

—    Tas ir ļoti jauki un arī vīrišķīgi, — teica Nikolass, — kaut arī gluži neatbilst tam, par ko Londonā mēdz teikt: «Jorkšīrietis katru apvedīs ap stūri.» Vēstulē jūs rakstījāt, ka mis Skvīrsa esot apmetusies kopā ar jums.

—    Jā, — atbildēja Džons, — viņa ir Tillijas brūtesmāsa, nudien ērmotīga brūtesmāsa. Pati gan laikam tik drīz brūtes kārtā nenāks.

—    Kaunies, Džon! — sacīja misis Braudija, jo, pati tikusi sievas godā, veikli uztvēra šo joku.

—         Tas brūtgāns nu gan būs aplaimots, — teica Džons, un acis viņam rio šās domas iemirdzējās. — Tam nu tiks laime, jānudien.

—    Redziet, mister Niklbii, — sacīja Džona sieva,

—   tieši Fanijas pēc Džons jums rakstīja par satikšanos šovakar, jo mums šķita, ka pēc notikušā jums nebūs patīkami viņu sastapt.

—         Neapšaubāmi. Jums ir pilnīga taisnība, — atteica Nikolass.

—         īpaši pēc visa tā, — šķelmīgi sacīja misis Braudija, — kas mums ir zināms par bijušām un pagājušām mīlestības dēkām.

—         Ir jau, ir mums zināms, — šūpodams galvu, teica Nikolass. — Man ir aizdomas, ka toreiz jūs izturējāties diezgan nelāgi.

—         Tikai, ka nelāgi, — piekrita Džons Braudijs, lepnumā par savu sievu izbāzdams resno rādītājpirkstu cauri vienai no tās glītajām matu sprodziņām. — Viņa allažiņ bijusi gražīga un pilna ar niķiem un stiķiem kā…

— Nu, kā kas? — iejautājās misis Braudija.

—         Kā viens sievišķis, — atsaucās Džons. — Nolāpīts! Nezinu citu, kas šai varētu turēt līdzi.

—         Jūs sākāt runāt par mis Skvīrsu, — teica Nikolass, lai pārtrauktu mistera un misis Braudiju uzņemto smalko ģimenisko apcelšanos, kas trešā klātesošā stāvokli padarīja savā ziņā neveiklu un lika tam justies kā piektajam ritenim.

—         Jā, jā, — viņam piebiedrojās misis Braudija, — liecies mierā, Džon! So vakaru Džons izraudzījās tāpēc, ka Fanija bija nolēmusi dzert tēju pie sava tēva. Drošības pēc, lai nekas neizietu greizi un jūs paliktu viens kopā ar mums, viņš apsolījās doties turp un pārvest Faniju mājās.

—         Gudri izdomāts, — sacīja Nikolass, — lai gan ļoti žēl, ka esmu sagādājis jums tik daudz rūpju.

—    Ko nu par to runāt, — atsaucās misis Braudija,

—    jo mēs abi — Džons un es — bijām bezgala priecīgi par tikšanos ar jums. Vai jūs, mister Niklbij, maz zināt, — viltīgi smaidīdama, turpināja misis Braudija,

—    es no tiesas domāju, ka Fanija Skvīrsa bija jūsos pa īstam iemīlējusies?

—    Jūtos par to viņai pateicīgs, — sacīja Nikolass,

—    taču, goda vārds, ne mirkli neesmu tiecies aizkustināt viņas jaunavīgo sirdi.

—    Ko nu jūs runājat! — Misis Braudija leķiķinājās. — Nē, patiešām, vai jums ir zināms — un to es saku nopietni, bez jebkādiem jokiem —, ka Fanija pati man lika noprast — misters Niklbijs esot viņu bildinājis un drīzumā jūs saderināšoties svinīgos apstākļos, kā sabiedrībā pieklājas.

—    Jums, cienītā… jums lika noprast, — alskanēja spiedzīga sievietes balss, — jums lika noprast, ka es… es… grasos saderināties ar zagli un slepkavnieku, kas izlējis mana tētuka asinis? Jums liekas… jums, cienītā, liekas… ka biju dikten ieķērusies šais samazgās zem manām kājām, šais netīrumos, kuriem es nepiedurtos pat ar virtuves knaiblēm, lai neaptraipītu un nenoniecinātu sevi? Ak tā jums liekas, cienītā? Tā, vai? Ak, zemiskā, nekrietnā Tilda!

Sādi kauninādama draudzeni, mis Skvīrsa atrāva durvis līdz galam vaļā, un pārsteigto Braudiju un Nikolasa acīm pavērās ne vien viņas pašas iepriekš aprakstītās šķīstās, baltās (tikai mazliet apsmulētās) drānās tērptais simetriskais stāvs, bet arī viņas brāļa un tēva — abu Vekfordu stāvi.

—    Tad šitāds gals gan, ko? — turpināja mis Skvīrsa, pārliecīgā satraukumā aizelsdamās. — Šitāds gals manai iecietībai un draudzībai,ko esmu jutusi pret šo divkosi… šo čūsku, šo… šo… sirēnu? — (Mis Skvīrsa krietnu brīdi nespēja rast īsto apzīmējumu un beidzot izteica to tik uzvaroši, it kā ar šo vārdu tiktu izšķirts viss jautājums.) — Tad šilāds gals gan par to, ka esmu panesusi viņas nodevīgumu, viņas zemiskumu, viņas negodīgumu, to, ka viņa līda vai no ādas laukā, lai rupju cilvēku apbrīnu saistītu ar tādiem paņēmieniem, kas man lika sarkt par savu … par savu…

—    Dzimumu, — meitai palīgā devās misters Skvīrss, kas klātesošos vēroja ar ļaunu aci, vārda tiešā nozīmē — ar vienu ļaunu aci.

—    Jā, — sacīja mis Skvīrsa, — taču lai paldies manai laimes zvaigznei, ka arī mana māte pieder pie šā paša dzimuma.

—    Pareizi, pareizi! — teica misters Skvīrss. — Un es to vien gribētu, lai viņa būtu šeit un sadotu šitai kompānijai.

—    Tad šitāds gals gan, ko? — galvu atmetusi, sacīja mis Skvīrsa, tad nicīgi pievērsa skatienu grīdai. — Un man vairs nevajadzēs noņemties ar šo derdzīgo radījumu un pazemot sevi, rūpējoties par viņu?

—    Nu, nu, — iesaucās misis Braudija, nelikdamās na zinis gar laulātā drauga pūliņiem viņu atturēt un mezdamās pretuzbrukumā, — nerunā nu galīgas blēņas!

—    Vai es neesmu rūpējusies par jums, cienītā? — uzstājīgi apvaicājās mis Skvīrsa.

—    Nē, — atbildēja mis Braudija.

—    Uz nosarkšanu te ir veltīgi gaidīt, — augstprātīgi noteica mis Skvīrsa, — jo šis ģīmis nepazīst neko citu kā tukšu uzpūtību un klaju nekaunību.

—    Paklau, — iejaucās Džons Braudijs, jau sākdams skaisties par nepārtrauktajiem uzbrukumiem viņa sievai, — lēnāk pār tiltu, lēnāk pār tiltu!

—    Jūs, mister Braudij, — neļaudama viņam runāt, tūdaļ iesaucās mis Skvīrsa, — es nožēloju. Vienīgās jūtas pret jums, ser, man ir nebeidzams žēlums.

—    Eku! — teica Džons.

—    Tā tas ir, — sacīja mis Skvīrsa, pašķielēdama uz tēvu, — lai arī esmu ērmolīga brūtesmāsa un pati tik drīz brūtes kārtā nenākšu un lai arī mans brūtgāns būs aplaimots, vienīgās jūtas pret jums man ir žēlums.

Sai brīdī mis Skvīrsa vēlreiz pašķielēja uz tēvu, un tas atšķielēja pretī, it kā sacīdams: «Nu gan tu viņam sadevi.»

—    Es jau nu zinu, ko jums nāksies izciest, — cirtas sparīgi purinādama, sacīja mis Skvīrsa. — Es jau nu zinu, kāda dzīve jūs gaida, un, pat ja jūs būtu mana visniknākā un visnāvīgākā ienaidniece, neko ļaunāku es jums nevarētu novēlēt.

—    Ja jūsu domas ir šitādas, vai tad jūs pali nevēlējāties iziet pie viņa par sievu? — īpaši laipni apvaicājās misis Braudija.

—    Oho, cienītā, cik jūs esat asprātīga! — zemu palocīdamās, attrauca mis Skvīrsa. — Teju tikpat asprātīga, cik gudra. Gudra gan bija jūsu rīcība, ja pratāt izraudzīties laiku, kad aizgāju pie sava tētuka uz tēju un jūs jutāties droša, ka neatgriezīšos, iekams man neatnāks pakaļ! Zēl tikai, ka nespējat iedomāties — arī citi cilvēki var gadīties tikpat gudri un izmaitāt jūsu plānus!

•— Ar šādu vīzdegunību, drostaliņ, jums neizdosies mani aizkaitināt, — uzņemdama īstas ģimenes mātes toni, atbildēja bijusī mis Praisa.

—        Neiztaisieties, lūdzama, par diezin kādu kundzēni, cienītā, — asi attrauca mis Skvīrsa. — To es necietīšu. Tad šitāds galsgan …

—    Jupis ar ārā! — nepacietīgi iesaucās Džons Braudijs. — Teic visu laukā, Fanij, un lai ir gals, tik nevienam nevaicā, vai šitais ir vai nav gals.

—    Pateikšanu par jūsu padomu, pēc kura neviens nav jautājis, mister Braudij, — izmocītā pieklājībā atbildēja mis Skvīrsa, — un papūlieties velti nevalkāt manu vārdu. Pat mans žēlsirdīgums nekad mani nepiespiedīs aizmirst to, ka esmu pelnījusi pienācīgu cieņu, mister Braudij. Tilda, — mis Skvīrsas balsī ieskanējās tik negaidīts niknums, ka Džons nobijies sarāvās, — es atsakos no jums uz mūžīgiem laikiem, cienītā jaunkundzi Es jūs atstāju! Es aizeju no jums! Savam bērnam, — svinīgi iesaucās mis Skvīrsa, — vārdu Tilda es nedotu pat tad, ja ar to spētu viņu paglābt no kapa.

—    Ja jums rūp bērns, — nosacīja Džons, — tad jau laika būs liku likām padomāt par vārdu, kamēr šis uzradisies.

—    Džon! — iejaucās Tilda. — Nekaitini viņu!

—    Kā tad! Kaitināt, ko neteiksi! — nespēdama savaldīties, iesaucās mis Skvīrsa. — Kaitināt, ko neteiksi! He, be! Kaitināt, vai redzējies! Nē, nekaitini viņu! Pasaudzē, lūdzams, viņas jūtasl

—    Ja nu no likteņa tā ir nolemts, ka noklausīdamies neviens par sevi neko labu neizdzird, — sacīja misis Braudija, — tad līdzēt nespēju un varu to tikai nožēlot. Taču vienu gan teikšu droši, Fanij, — neskaitāmas reizes jums aiz muguras esmu runājusi tik daudz laba, ka pat jūs nespētu nevienu manu vārdu nopelt.

—    Ak, kur nu to, cienītā! — atkal zemu paklanījusies, iesaucās mis Skvīrsa. — Mana visdziļākā pateicība par jūsu labsirdību, un lūgdama lūdzos jūs arī turpmāk nenovērst no manis savu laipnību.

—    Nezinu, vai pat tagad būtu izsacījusi par jums kaut ko īpaši sliktu, — teica misis Braudija. — Vismaz tas, ko sacīju, bija tīra patiesība, bet, ja man pasprucis kāris skarbāks vārds, tad gauži to nožēloju un izlūdzos piedošanu. Jūs, Fanij, nezin cik reižu esat runājusi par mani daudz sliktāk, taču es neesmu turējusi ļaunu prātu un ceru, ka arī jūs uz mani neļaunosieties.

Nekādu tiešu atbildi bijušajai draudzenei nedodama, mis Skvīrsa noskatīja to no galvas līdz papēžiem un neizteicamā nicinājumā sarauca degunu. Pār viņas lūpām tomēr paspruka pa kādai «valšķei», «palaidnei» un «nicināmai radībai», turklāt vēl lūpu kodīšana, grūtības siekalu norīšanā un straujā dvašošana skaidri rādīja, ka mis Skvīrsas krūtīs nobriedušās jūtas ir pārlieku spēcīgas, iai tiklu paustas vārdos.

Kamēr turpinājās minētā saruna, māslers Vekfords, juzdams, ka neviens gar viņu neliekas ne zinis, un nespēdams turēties pretī savām valdošajām tieksmēm, soli pa solim sāniski bija pievirzījies pie galda un nu devās uzbrukumā ēdieniem, grūda pirkstus šķīvjos un neizteicamā labpatikā tos apsūkāja, grāba maizes rikas un vilka tās pāri sviestam, bāza kabatā cukura graudus, izlikdamies domās nogrimis, un tā joprojām. Pārliecinājies, ka šīs mazās vājībās neviens negrasās pārtraukt, viņš pamazām ķērās pie lielākām un, ticis galā ar krietnu uzkožamo devu, jau bija uzklupis pastēte

Nekas no zēna izdarībām nepaslīdēja garām misteram Skvīrsam, kas tikām, kamēr klātesošo uzmanība bija piesaistīta pavisam kam citam, mierināja sevi ar domu, ka dēls un mantinieks pieņemsies miesās uz ienaidnieka rēķina. Bet, kad iestājās īslaicīgs pamiers, kura laikā mazā Vekforda rosīšanās diez vai varētu palikt nepamanīta, viņš izlikās to tikai nulc ievērojis un iecirta jaunajam džentlmenim tādu pļauku, ka tējas tasītes iedžinkstējās.

—    Est to, kas tēva ienaidniekiem palicis pāri! — iesaucās misters Skvīrss. — Ķems vēl un tevi noindēs, tu, pretdabiskais zeņķi!

—    Kas ta' šim ļauns notiks! — sacīja Džons, acīm redzami iepriecināts, ka strīdā iesaistās vīrietis. — Lai tik sukā iekšā! Kaut šiten būtu visa skola! Es ļautu piestūķēt nabaga māgas, lai vai pēdējo pensu nāktos izdot.

Skvīrss paglūnēja Džonā, saverkšķījis ģīmi tik nikni un ļauni, cik vien spēja, — šai ziņā viņa ģīmis bija gauži pakļāvīgs —, un slepus pakratīja dūri.

—    Nu, nu, skolmeistar, — sacīja Džons, — netaisi nekādas dumjības, jo, ja es tik reizīti pavicināšu savējo, tad tu kā vēja pūsts no kājām novelsies.

—    Tas bijāt jūs, vai ne, — teica Skvīrss, — kas palīdzēja aizmukt manam bēglim? Bija tā vai nebija?

—    Es gan! — skaļi atsaucās Džons. — Jā, es gan, nu, un kas tad ir? Es gan. Pūt tik tālāk!

—    Tu dzirdi, mans bērns, viņš atzīst, ka palīdzējis, — pievērsdamies meitai, teica Skvīrss. — Tu dzirdi, viņš atzīst, ka palīdzējis!

—    Palīdzējul — iesaucās Džons. — Sacīšu vēl vairāk, tu tikai paklausies! Ja tev rāsies vēl viens bēglis, es atkal palīdzēšu mukt. Kaut tev gadītos vai divdesmit bēgļu, es to darīšu divdesmit un vēl divdesmit reizes, un es tev sacīšu vēl kaut ko, — teica Džons, — kad nu asinis man vārās, — tu esi viens vecs neģēlis un tava laime, ka esi vecs, citādi es tevi būtu miltos samalis, kad tu godavīram klāstīji, kā to nabaga puiku esi slānījis tāmi karietē.

—    Godavīram! — ņirgādamies iesaucās Skvīrss.

—    Nūja! Godavīram, — atbildēja Džons. — Kas savu godu aptraipījis, tikai sēzdamies pie viena galda ar tādu kā tu.

—    Neslavu celt! — gavilēdams iesaucās Skvīrss. — Man ir divi liecinieki; Vekfords zina, ko nozīmē zvērests, to viņš zina; nu jūs esat mums nagos. Neģēlis, ko? — Misters Skvīrss izņēma piezīmju grāmatiņu un kaut ko tajā ierakstīja. — Brīnum jauki. Es teiktu, ka nākamajā zvērināto tiesas sēdē tas jums maksās divdesmit mārciņas, tad nu redzēsim to godīgumu, ser.

—    Tiesas sēdē! — iesaucās Džons. — Par tiesām tu man labāk te negvelz! Par Jorkšīras skolām tiesas sēdēs jau ir paceltas balsis, un šitais jautājums, vai zini, ir pārāk kutelīgs, lai to kustinātu.

Niknumā nobālis, misters Skvīrss draudīgi pakratīja galvu un, paņēmis zem rokas meitu, raudams līdzi mazo Vekfordu, virzījās uz durvju pusi.

—    Bet jūs, — atskatīdamies sacīja Skvīrss un pievērsās Nikolasam, kas, tāpēc ka jau agrāk skolotājam bija krietni sadevis, tīšuprāt atturējās no iesaistīšanās diskusijā, — pielūkojiet, ka it drīz neiznāk darīšana ar mani. Klīdīs apkārt, zēnus laupīdams, vai redzējies! Pielūkojiet, ka neuzrodas viņu tēvi, to paturiet prātā, — pielūkojiet, ka neuzrodas viņu tēvi un neatsūta puikas atpakaļ pie manis, lai es ar tiem, par spīti jums, daru, kas man tik!

—    No tā es nebaidos, — nicīgi paraustīdams plecus, atbildēja Nikolass un novērsās.

—    Ak nebaidāties? — ļauni vērsdamies Nikolasā, atsaucās Skvīrss. — Nu, tad ejam!

—    Es un mans tētis atstājam šo sabiedrību uz mūžīgiem laikiem, — pametusi visapkārt nicīgi augstprātīgu skatienu, sācīja mis Skvīrsa. — Negribu sevi apgānīt, elpodama vienu gaisu ar šādiem radījumiem. Nabaga

misters Braudijs! He, he, hel Man viņa žēl, no tiesas žēl, viņš ir tā piekrāpts. He, he, he! Slīpētā un blēdīgā Tilda! '

Pēc šās pēkšņi no jauna uzliesmojušo bezgala cildeno dusmu izpausmes mis Skvīrsa cēli izsoloja no istabas, un, jebšu līdz pēdējam brīdim pratusi saglabāt cieņu, bija dzirdams, kā viņa gaitenī spiedz un plosās.

Džons Braudijs palika stāvam aiz galda, raudzīdamies te savā sievā, te Nikolasā un atkal otrādi, līdz viņa roka neviļus noslīga uz alus kausa. Viņš to pacēla un, labu brīdi pieplacis pie tā ar visu seju, dziļi ievilka elpu, pasniedza kausu Nikolasam un parāva zvanu.

— Ei, viesmīli! — ņipri iesaucās Džons. — Kusties veicīgāki Vāc šito visu prom, un lai mums uzcep kaut ko vakariņām — gardāku kumosu un tā papulkāk — uz pulksten desmitiem. Nes šurp brendiju un ūdeni un pāri čību — pašas prāvākās šitamī mājā —, tā ka stilbotu mudīgāki Jods parāvis! — rokas berzēdams, sacīja Džons. — Šovakar nav vairs ko iet ārā, nedz arī kādu šurp vest un, pie vella, mēs tā pa krietnam pavadīsim laiku!

XLIII NODAĻA

Izpilda ceremonijtneislara pienākumus un iepazīstina dažādus cilvēkus.

Vētru sen jau bija nomainījis vispilnīgākais bezvējš un vakars itin tālu ietiecies nakts pusē — pat vakariņas bija paēstas, un gremošanas process netraucētā miera, jautro sarunu un mērenā atšķaidītā brendija iebaudīšanā norisēja tik patīkami, cik vien patīkami tā norisi var vēlēties cilvēki, kam labi pazīstama sava ķermeņa anatomija un funkcijas, — kad trīs draugus vai, kā varētu sacīt gan laicīgā, gan reliģiskā nozīmē, divus draugus (misteru un misis Braudijus uzlūkojot par vienu veselumu) izbiedēja troksnis, ko apakšā pie kāpnēm sacēla skaļas, nikni draudošas balsis, kuras drīz kļuva tik apdullinošas, , turklāt tādiem spēcīgiem, asinskāriem un zvērīgiem izteicieniem pavadītas, ka diez vai kāds tās varētu pārspēt, pat ja šai namā patiešām atrastos saracēņa galva, kas balstītos uz īsta, dzīva, pārkaitināta un nevaldāma saracēņa pleciem un paceltos virs tā rumpja.

Sis tracis, ir negrasīdamies pēc pirmā izvirduma pierimt (kā parasti beidzas trači krogos, likumdošanas sapulcēs un citās tamlīdzīgās vietās) un pagaist ķildīgā i.iurdoņā un rūkoņā, ar katru brīdi pieņēmās spēkā, un, kaut arī šķita, ka visu šo treliņu saceļ viens vienīgs plaušu pāris, toties šis viens pāris bija apveltīts ar tādu varenu tilpumu un izsaucienus «blēdis», «neģēlis», «nekaunīgais pienapuika» un vēl dažnedažādus uzrunātajam vismaz tikpat glaimojošus lamuvārdus atkārtoja ar tādu patiku un tik sparīgā tonī, ka parastos apstākļos vai vesels ducis korī brēcošu balsu radītu daudz niecīgāku troksni un izraisītu krietni vien mazāku apjukumu.

— Nezin kas tur notiek? — iejautājās Nikolass un steigšus gāja uz durvīm.

Džons Braudijs devās tai pašā virzienā, bet tad misis Braudija pēkšņi nobālēja un, atslīgusi pret krēsla atzveltni, vārgā balsī palūdza vīru ņemt vērā — ja viņš metīsies jelkādās briesmās, viņa ir nolēmusi tūdaļ krist histērijā un sekas tai var būt daudz nopietnākas, neka viņš spēj iedomāties. Šāds paziņojums Džonu stipri samulsināja; seja viņam gan joprojām palika savilkta smaidā, taču, nevarēdams atturēties no iespējamā kauliņa, viņš ielaidās kompromisā un, paņēmis sievu zem rokas, tās pavadībā ar lielu joni drāzās pa kāpnēm pakaļ Nikolasam.

Jezgas darbības vieta bija gaitenis pie kafijas zāles durvīm, un tur bija sapulcējušies kafijas zāles viesi un viesmīļi, kā arī divi trīs važoņi un kalpapuiši no pagalma. Visi bija saklupuši apkārt jauneklim, kas pēc izskata šķita pāris gadu vecāks par Nikolasu un ne tikai bija izkliedzis nule pieminētos izaicinājuma saucienus, bet savā sašutumā, liekas, gājis arī tālāk, jo kājās viņam bija vienīgi zeķes; kurpes vāļājās otrā istabas kaktā blakus kāda cilvēka galvai, un pat tas gulēja uz mutes un acīmredzot ar kājas spērienu bija atsviests līdz šai vietai un pēc tam vēl apmētāts ar kurpēm.

Kafijas zāles viesi, viesmīļi, važoņi un kalpi, nemaz jau nerunājot par viesu apkalpotāju, kas blenza pa atvērto bīdāmo lodziņu, tai brīdī, ja vien kāds vērotājs varētu spriest pēc viņu samirkšķināšanās, galvas mājieniem un pusskaļās murmināšanas, bija stipri noskaņoti pret jauno džentlmeni zeķēs. To pamanījis, kā arī vēl tāpēc, ka jaunais džentlmenis bija gandrīz viņa gados un nepavisam neizskatījās pēc nelabojama ķildnieka, Nikolass aiz jūtām, kas dažkārt pārņem jaunekļus, atsaucās sirdsbalss aicinājumam nostāties vājākā pusē un tālab tūdaļ metās pūlim vidū un uzstājīgāk, nekā šais apstākļos pienāktos, noprasīja, kāpēc sacelts viss šis troksnis.

—    Rau! — ierunājās viens no kalpiem. — Pavei, kur vēl viens uzcirties tik smalki, ka bail!

—    Ceļu Krievijas imperatora vecākajam dēlam, džentlmeņi! — iesaucās kāds cits.

Nelikdamies ne zinis gar šīm zobgalībām, kas tika uztvertas ar sajūsmu, kā jau parasti ikviena zobgalība par pūlī labāk ģērbušos cilvēku, Nikolass bezrūpīgi palūkojās apkārt un, uzrunājis jauno džentlmeni, kas tikām bija pievācis savas kurpes un tobrīd āva tās kājās, pieklājīgi atkārtoja savu jautājumu.

Tīrie nieki! — jauneklis atbildēja.

Tad skatītāji sāka burkšķēt un drosmīgākie iesaucās: «Vai redzējies!» — «Palūk, ko!» — «Ak tīrie nieki gan!» — «Viņš sacīs, ka nieki, paskat tik!» — «Laime gan, ka šim tie ir nieki!» Kad šie un citi izteikumi, kas pauda izsmējīgi noraidošu attieksmi, bija izsmelti, divi trīs no pagalma ienākušie kalpi sāka grūstīt Nikolasu un trokšņa cēlēju jauno džentlmeni: spraukdamies garām, it kā nejauši paklupa, kāpa tiem uz kājām un tā joprojām. Bet, tā kā šī bija riņķa spēle un spēlētāju skaits netika ierobežots līdz trim vai četriem, arī Džonam Braudijam ceļš bija vaļā un viņš, iebrucis pūlītī, par šausmām savai sievai, sāka mētāties uz visām pusēm, gan pa labi, gan pa kreisi, gan uz priekšu, gan atpakaļ, un, ar elkoni nejauši iebraukdams visgarākā un viskustīgākā kalpa cepurē, panāca, ka izredzes pavērsās pretējā virzienā un dažs labs dūšīgs dēlietis klibodams aizslāja pieklājīgā attālumā, asarām acīs nolādēdams druknā jorkšīrieša smago soli un lācīgās kājas.

—    Lai tik pamēģina vēlreiz! — sacīja tas, kurš bija iesperts kaktā, celdamies kājās, acīmredzot drīzāk aiz bailēm, ka Džons Braudijs netīšām var uzmīt viņam virsū, nekā aiz tieksmes doties vienlīdzīgā cīkstiņā ar nesenējo pretinieku. — Lai tik pamēģina vēlreiz! Tad jau manīs.

—    Es labprāt vēlreiz paklausītos, kas jums sakāms, — teica jauneklis, — un tad vilkšu tā, ka jūsu galva aizlidos tur pie tām vīna glāzēm jums aiz muguras.

Tai brīdī viesmīlis, kas berzēja rokas patiesā sajūsmā par šo ainu, kamēr runa bija tikai par galvas iedauzīšanu, griezās pie skatītājiem ar sirsnīgu lūgumu izsaukt policiju, apgalvodams, ka citādi katrā ziņā kāds tikšot nomaitāts un viņš esot atbildīgs par visiem stikla un porcelāna traukiem šai iestādē.

—    Nevienam nav sevi jāapgrūtina un nekur nav jāiet, — sacīja jaunais džentlmenis, — es palikšu šai namā visu nakti, un te mani varēs atrast rit no rīta, ja vajadzēs uzņemties atbildību par kādiem varasdarbiem.

—    Par ko jūs viņu sitāt? — apvaicājās viens no skatītājiem.

—    Jā, jā! Par ko jūs viņu sitāt? — prasīja pārējie.

Džentlmenis, uz kuru te neviens neturēja labu prātu,

mierīgi paraudzījās apkārt un, pievērsdamies Nikolasam, sacīja:

—    Jūs tikko vaicājāt, kas šeit notiek. Nenotiek nekas sevišķs. Tur tas cilvēks, kas ar savu draugu dzēra kafijas zālē, kad es te piesēdos pusstundu pirms gulētiešanas (jo nupat esmu atgriezies no ceļojuma un nolēmu pārnakšņot šeit, nevis tik vēlā stundā doties mājās, kur mani gaida tikai rīt), atļāvās ārkārtīgi necienīgi un aizskaroši vaļīgi izteikties par kādu jaunu lēdiju, kuru sazīmēju pēc viņa vārdiem un dažiem citiem apstākļiem un kuru man ir gods pazīt. Tā kā viņš runāja pietiekami skaļi, lai teikto sadzirdētu citi klātesošie, es ļoti pieklājīgi aizrādīju, ka viņš alojas savos pieņēmumos, kas ir stipri aizvainojoši, un lūdzu viņu apklust. Īsu brīdi viņš arī pieklusa, bet, kad, atstādams kafijas zāli, atrada par iespējamu sarunu atsākt vēl aizvainojošākiem vārdiem, es vairs neizturēju un metos pakaļ, paātrinādams viņa aiziešanu ar spērienu, pēc kura viņš nonāca tai stāvoklī, kādā jūs viņu nule icraudzījāt. Domāju, ka vislabāk par savām darīšanām varu spriest es pats, — acīm redzami vēl lāgā neatguvies no nesenējā iekarsuma, sacīja jauneklis, — bet, ja kādam šķiet vajadzīgs iepīties šai strīdiņā, varu apgalvot, ka man nav ne vismazāko iebildumu.

No visiem iespējamiem veidiem, kā izturēties minētajos apstākļos, šis Nikolasam toreizējā noskaņojumā, bez šaubām, likās viscildenākais. Nebija daudz strīdu iemeslu, kas tobrīd spētu ciešāk skart viņa sirdi, jo, tā kā ne mirkli no prāta nepagaisa nepazīstamā, viņam, dabiski, šķita, ka pats būtu rīkojies tieši tāpat, ja kāds nekaunīgs tenkotājs viņa klātbūtnē uzdrošinātos par šo jaunavu runāt vaļības. So apsvērumu rosināts, viņš kvēli nostājās jaunā džentlmeņa pusē un paziņoja, ka tas rīkojies pilnīgi pareizi un tāpēc viņš pret to jūtot cieņu, un ari Džons Braudijs, notiekošā būtību lāgā neizprazdams, tūdaļ tikpat aizrautīgi paziņoja to pašu.

—    Lai šis tagadīlēs piesargās! — teica pieveiktā puse, ko pēc kritiena uz putekļainās grīdas viesmīlis berzēja ar suku. — Lai nedomā, ka pa tukšam var gāzt mani gar zemi! To es viņam saku. Jauka būšana, ja cilvēks nevarēs papriecāties par glītu skuķi, lai viņu nesasistu lupatu lēveros!

Šīs pārdomas acīmredzot šķita milzum svarīgas jaunajai lēdijai aiz letes, kura (lūkodamās spogulī un kārtodama savu aubīti) paziņoja, ka tā patiesi būtu gaužām jauka būšana un, ja cilvēkus sodītu par kaut ko tik nevainīgu un dabisku, tad vairāk būtu gar zemi nogāzto nekā to, kas gāž, un viņa nesaprotot, ko džentlmenis ar to gribējis pierādīt, nepagalam nesaprotot.

—    Mīļā meitene, — pieiedams pie lodziņa, klusu sacīja jaunais džentlmenis.

—    Nemuļķojieties, ser! — novērsdamās skarbi atcirta jaunā lēdija, tomēr pasmaidīja un iekoda lūpā. (Tikmēr misis Braudija, kas vēl aizvien stāvēja uz kāpnēm, uzmeta viņai nicīgu skatienu un uzsauca savam vīram, lai tak tas ejot projām.)

—    Nu uzklausiet mani, lūdzama! — teica jaunais cilvēks. — Ja priecāšanos par glītu sejiņu varētu ieskaitīt noziegumos, es būtu pats bezcerīgākais noziedznieks pasaulē, jo nespēju tai pretoties. Glīta sejiņa uz mani iedarbojas tieši apbrīnojami, tā mani iegrožo un savalda pat vislielākās stūrgalvības un niknuma brīžos. Jūs pati redzat, kā mani jau ietekmējusi jūsu sejiņa.

—    Ak, ir jau ļoti jauki, — atmetusi galvu, sacīja jaunā lēdija, — taču…

•— Jā, es zinu, ka tā ir ļoti jauka,— sacīja jaunais cilvēks, ar sajūsmu lūkodamies viesu apkalpotājas sejā. — Tieši to, kā jūs dzirdējāt, es nupat arī teicu. Bet par skaistumu jārunā ar cieņu, piedienīgos vārdos un pienācīgi apjēdzot tā izcilo vērtību, turpretim šis tips tik vien atskārš kā …

Šai vietā jaunā lēdija sarunu pārtrauca, izbāzdama galvu pa lodziņu un spalgā balsī viesmīļiem apjautādamās, vai gar zemi nogāztais jaunais cilvēks grasoties visu nakti aizsprostot gaiteni vai arī atbrīvošot ceļu citiem viesiem. Sapratuši mājienu un padevuši ziņu tālāk

zirgu puišiem, viesmīļi nekavēdamies arī mainīja toni, un viss beidzās tādējādi, ka nelaimīgais upuris vienā mirklī tika izmests pa durvīm.

—    Esmu pārliecināts, ka šo cilvēku man gadījies redzēt jau agrāk, — sacīja Nikolass.

—    Patiešām? — atsaucās viņa jaunais paziņa.

—    Zinu to pavisam noteikti, — mirkli padomājis, piebilda Nikolass. — Kur gan man… pagaidiet! — jā, protams… viņš strādā kādā darba piedāvājumu kantorī pilsētas rietumu rajonā. Tūlīt sapratu, ka esmu šo seju redzējis.

Tik tiešām tas bija neglītais kantorists Toms.

—    Jokaini gan! — noteica Nikolass, prātodams par to, cik dīvaini šis darba kantoris allaž uzrodas nezin no kurienes un nostājas viņam acu priekšā, kad to vismazāk var gaidīt.

—    Liels paldies par laipno manis aizstāvēšanu tai brīdī, kad aizstāvis man visvairāk bija vajadzīgs, — smiedamies sacīja jauneklis un izņēma no kabatas vizītkarti. — Varbūt neliegsiet man labvēlību uzzināt, kā varu jums pateikties.

Nikolass paņēma vizītkarti un, lasīdams to, kamēr atbildēja uz pateicības vārdiem, ārkārtīgā pārsteigumā negribēja ticēt savām acīm.

—    Misters Frenks Cīribls! — viņš iesaucās. — Vai patiesi brāļu Cīriblu brāļadēls, ko gaida ierodamies rīt?

—    Parasti es sevi par firmas brāļadēlu nedēvēju, — labsirdīgi atbildēja misters Frenks, — taču abiem brīnišķīgajiem cilvēkiem, šās firmas īpašniekiem, es nudien esmu brāļadēls — to varu ar lepnumu atzīt. Un jūs tātad esat misters Niklbijs, par kuru man tik daudz ir stāstīts! Ārkārtīgi negaidīta tikšanās un, ticiet man, arī ļoti patīkama.

Uz šīm laipnībām Nikolass atbildēja ar tādām pašām laipnībām, un abi sirsnīgi sarokojās. Tad viņš stādīja priekšā Džonu Braudiju, kas joprojām bija varen sajūsmināts par to, ka jauno lēdiju aiz letes tik veikli izdevies piedabūt taisnības pusē. Pēc tam jaunekli stādīja priekšā misis Braudijai, un beidzot visi kāpa augšstāvā, kur nākamo pusstundu ļoti patīkami aizvadīja lielā jautrībā, misis Braudijai sarunu uzsākot ar paziņojumu, ka no visām izkrāšļotajām sievietēm, ko viņai nācies redzēt, jaunā lēdija kafijas zālē esot visuzpūtīgākā un visneizskatīgākā.

Misters Frenks Cīribls, ja spriež pēc nesenējiem notikumiem, bija karstgalvīgs jauneklis (un tas nebūt nav nekāds pasaules brīnums vai dabas retums), tomēr mundrs, lādzīgs un patīkams cilvēks, kura ārienē un rakstura iezīmēs daudz kas Nikolasam stipri atgādināja labsirdīgos brāļus. Frenks izturējās tikpat brīvi, un viņa runas veidā jautās tāda sirsnība, kas īpaši saista cilvēkus, kuru dabā iemīt augstsirdīgums. Ja turklāt vēl piebilst, ka viņš bija glīts un attapīgs, pārpārēm jautrs, bagātīgi apveltīts ar žirgtumu un piecās minūtēs paguva pielāgoties visām Džona Braudija dīvainībām tik viegli, it kā būtu to pazinis kopš bērna kājas, — tad nav nekāds brīnums, ka līdz brīdim, kad līksmā sabiedrība vēlu vakarā šķīrās, viņš bija atstājis vislabāko iespaidu ne vien uz godājamo jorkšīrieti un tā sievu, bet arī uz Nikolasu, kas, steigdamies mājup un ceļā visu pārdomādams, nāca pie slēdziena, ka izdevies iebibināt ļoti patīkamu un vēlamu pazīšanos.

«Cik dīvaina šī sagadīšanās ar to tipu no darba kantora!» Nikolass prātoja. «Vai ir iespējams, ka šis brāļadēls kaut ko zinātu par daiļo jaunavu? Kad Tims Linkinvoters nesen man ļāva noprast, ka Frenks Cīribls brauc mājās, lai kļūtu par firmas līdzīpašnieku, viņš teica, ka jaunais radinieks četrus gadus pārzinājis uzņēmuma darījumus Vācijā un pēdējā pusgadā kārtojis aģentūras dibināšanu Anglijas ziemeļos. Iznāk četrarpus gadi… četrarpus gadi. Viņai nevar būt vairāk par septiņpadsmit… pats augstākais, teiksim, astoņpadsmit. Tātad viņa bijusi vēl pavisam bērns, kad viņš brauca projām. Jādomā, ka viņš par meiteni neko nezina, nekad to nav redzējis un tāpēc nevar itin neko man darīt zināmu. Lai kā arī būtu,» Nikolass prātoja, nonācis pie paša galvenā, kas viņam nedeva miera, «vismaz nedraud briesmas, ka viņas jūtas kādam veltītas jau agrāk; tas nu ir pilnīgi skaidrs.»

Vai patmīlība ir neizbēgama sastāvdaļa kaislību mistrojumā, ko sauc par mīlestību, vai arī mīlestība pelnījusi visus skaistos vārdus, kurus, pauzdami savu neapšaubāmo aicinājumu, par to sacījuši dzejnieki? Dzīvē, protams, notiek arī tā, ka lielos augstsirdības uzplūdos džentlmeņi atsakās no lēdijām un lēdijas atsakās no .džentlmeņiem cienījamāku sāncenšu labā, taču vai ir droši zināms, ka vairums šo lēdiju un džentlmeņu nav nepieciešamību padarījuši par tikumu un cēli atteikušies no tā, kas viņiem nav bijis sasniedzams? Tāpat ierindas kareivis var nozvērēties nemūžam nepieņemt Bikšu lentes ordeni vai nabaga draudzes mācītāja palīgs, gan gauži dievbijīgs un skolots vīrs, bet bez dižiem radurakstiem, toties ar krietnu bērnu bariņu, — var atsacīties no bīskapa amata.

Tā Nikolass Niklbijs, kas nicinājumā noraidītu pat domu, kā aplēst savas izredzes gūt lielāku labvēlību vai iedzīvoties mantā, kalpojot brāļiem čīribliem, kad nu atgriezies viņu radinieks, jau iegrima aprēķinos, vai šis pats radinieks nevar kļūt viņa sāncensis cīniņā par daiļās nepazīstamās vēlību; šo jautājumu viņš pats ar sevi apsprieda tik nopietni, itin kā viss jau būtu skaidrs, nebijis tikai šā viena izņēmuma apstākļa, un aizvien no jauna atgriezās pie šās domas un sašutis izjuta pāridarījumu, iztēlojoties vien, ka arī kāds cits varētu iemīlēt to, ar kuru viņš ne reizi nebija pat vārdu pārmijis. Jauniegūtā paziņas izcilās īpašības viņš, saprotams, drīzāk pārspīlēja nekā pietiekami nenovērtēja, tomēr uzskatīja gandrīz vai par personisku apvainojumu to, ka Frenkam Cīriblam vispār var piemist izcilas īpašības tieši šās jaunās lēdijas acīs, jo citās acīs lai tas liekas tik labs, cik vien pašam sirds kāro. Visā šai satraukumā patmīlības, bez šaubām, netrūka, un tomēr Nikolass bija augstsirdīgs plaša vēriena cilvēks, tāpēc zemiskas un nekrietnas domas loloja laikam gan mazāk nekā dažs labs cits, un nav nekāda iemesla pieļaut, ka, būdams iemīlējies, viņš domāja un juta savādāk nekā citi cilvēki tādā pašā cildenā noskaņojumā.

Tomēr Nikolass nemitīgi pētīja pats savu domu gaitu un savu jūtu izpausmes un arī visu mājupceļu nodevās apcerei par to pašu, tāpat visu nakti par to vien sapņoja. Kad viņš bija nomierinājies pārliecībā, ka Frenks Cīribls nevar ne pazīt noslēpumaino jauno lēdiju, ne arī kaut ko par to zināt, viņam iešāvās prātā, ka arī pats varbūt to nekad vairs neredzēs, un šās hipotēzes ietekmē viņam uzmācās nebeidzamas mokošas iedomas, kas viņa iztēlei atbilda pat labāk nekā mistera Frenka Cīribla rēgs un kas viņu spīdzināja un plosīja gan miegā, gan nomodā

Lai arī dzejā un dziesmās daudz kas teikts tieši pretēji, nav zināms neviens gadījums, kad rīts kaut u? stundu vai tamlīdzīgi būtu aizkavējis vai paskubinājis savu atnākšanu, lai tikai sniegtu mierinājumu kādam nekaitīgam mīlētājam viņa satraucošajās izjūtās; izpildot savu sabiedrisko pienākumu, saule, kā tas aprakstīts grāmātās par agrākiem laikiem, nemainīgi uzlēkusi saskaņā ar kalendāru, neļaudama sevi ietekmēt nekādiem personiskiem apsvērumiem. Tā arī tai reizē rīts atnāca kā parasti un līdz ar rītu atnāca darba stundas, līdz ar tām — misters Frenks Ciribls un līdz ar viņu bezgalīga smaidu un apsveicināšanās straume, kas plūda no abiem godājamiem brāļiem, un mazliet rāmāka un kantoristam piedienīgāka, taču nepavisam ne mazāk sirsnīga saņemšana, ko jauneklim veltīja misters Timotijs Linkinvoters.

—    Tas, ka misteram Frenkam un misteram Niklbijam vajadzēja sastapties vakarvakarā, — sacīja Tims Linkinvoters, lēnām pieceldamies no sava ķebļa, un, ar muguru pret rakstāmpulti atspiedies, pārlaida skatienu kantorim — tā viņš darīja ikreiz, kad grasījās sacīt kaut ko īpaši svarīgu, — tas, ka jaunajiem cilvēkiem šādi vajadzēja sastapties vakarvakarā, es teiktu, ir sagadīšanās, nozīmīga sagadīšanās. Es, vai zināt, nevaru iedomāties,— noņēmis acenes, aizkustinoši pasmaidīdams, piebilda Tims, — ka vēl kaut kur pasaulē sagadīšanās iespējama labāk nekā Londonā.

—    To nu es gan nezinu, — sacīja misters Frenks, — bet…

—    Nezināt, mister Frensis! — ietiepīgi viņu pārtrauca Tims. — Nu, tad tūlīt uzzināsim. Ja šādam nolūkam ir kāda labāka vieta, kur tā atrodas? Eiropā? Nebūt ne. Āzijā? Saprotams, arī tur ne. Āfrikā? Ne uz to pusi. Amerikā? Jūs jau nu to zināt vislabāk. Tātad, — rokas apņēmīgi salicis, teica Tims, — kur tā atrodas?

—    So domu es pat negrasījos apstrīdēt, — smiedamies sacīja jaunais Cīribls. — Nemaz tāds ķeceris neesmu. Gribēju tikai teikt, ka esmu ļoti pateicīgs par šādu sagadīšanos, un vairāk neko.

—    Nu, ja jūs to neapstrīdat, tad ir pavisam cita runa, — pilnīgi apmierināts noteica Tims. — Un tomēr es jums kaut ko sacīšu. Ja arī jūs būtu apstrīdējis, ja to būtu darījis jūs vai kāds cits, es viņu tā apklusinātu, — teica Tims, ar kreisās rokas rādītājpirkstu izteiksmīgi uzsizdams pa acenēm, — es šo cilvēku tā apklusinātu ar pierādījumiem…

Valodas līdzekļiem nebija iespējams paust garīgo saķāvi, ko sadursmē ar Timu Linkinvoteru būtu cietis nezināmais drosminieks, tāpēc Tims aiz tīrā vārdu trūkuma nepabeidza savu teicamo un atkal uzrāpās uz ķebļa.

—    Varam sevi uzskatīt par laimīgiem cilvēkiem, brāli

N'ed, — atzinīgi paplikšķinājis Timām Linkinvotcram pa muguru, sacīja Čārlzs, — ka mums ir divi tādi jaunekļi kā mūsu brāļadēls Frenks un misters Niklbijs. Tas mums būs milzīgs mierinājuma un prieka avots.

—    Kā tad, Cārlz, kā tad, — piekrita brālis.

—    Par Timu nesacīšu neko, — piebilda brālis Neds,

—   jo Tims ir bērns… gluži mazs bērniņš… viņš nav nekas, un mēs par viņu nekad nedomājam un viņu vērā neņemam. Tim, blēdi, ko jūs par to teiksiet, ser?

—    Esmu greizsirdīgs uz abiem, — teica Tims, — un prātoju palūkoties pēc cita darba, un tāpēc, džentlmeņi, parūpējieties, lūdzami, paši savā labā.

Tims pats to uzskatīja par tik izdevušos, nesalīdzināmu, nepārspējamu joku, ka nolika spalvu uz tintnīcas un drīzāk novēlās nekā parastajā piesardzībā norāpās no ķebļa, un smējās, līdz aizkusa, kratīdams galvu, tā ka pūderis putēdams izkaisījās pa visu kantori. Brāļi turēja Timām līdzi un tāpat no sirds smējās par ērmoto domu, ka labprātīgi varētu šķirties no vecā Tima. Visskaļāk smējās Nikolass un misters Frenks, varbūt tādēļ, lai slēptu kādas citas šā mazā starpgadījuma izraisītas jūtas (to pašu pēc pirmā jautrības uzplūda izjuta arī visi trīs večuki), un varbūt tieši tāpēc šais smieklos jautās tāds pats aizrautīgs prieks un baudījums, kādu gūst godājama sapulce no īpaši dzēlīgas asprātības par kādu personu.

—    Mister Niklbij, — paaicinādams Nikolasu sānis, sacīja brālis Čārlzs un laipni saņēma to aiz rokas,

—    man … man … ļoti gribētos redzēt, ser, vai namiņā esat pietiekami labi iekārtojušies. Mēs nevaram pieļaut, ka tie, kas mums krietni kalpo, cieš no šādu vai tādu ērtību trūkuma vai citām grūtībām, kuras mums ir pa spēkam novērst. Turklāt es vēlētos redzēt jūsu māti un māsu, iepazīties ar viņām, mister Niklbij, un izmantot izdevību, lai nomierinātu viņu prātus, apliecinot, ka tos sīkos pakalpojumus, ko esam spējuši viņām sniegt, jūs esat daudzkārt atlīdzinājis ar savu cītību un aizrautību darbā. Ne vārda, manu dārgo ser, es jūs lūdzu. Rīt ir svētdiena. Atļaušos vaļību iegriezties ap pēcpusdienas tējas laiku un ceru jūs sastapt mājās; ja būsiet izgājis vai, teiksim, es lēdijas kaut kādi aizkavēšu vai viņas negribēs ar mani iepazīties tieši tobrīd, nav nekāda vaina, varu aiziet citureiz, man izdevīga būs jebkura cita reize. Pie. tā tad arī paliksim. Mīļo brāli Ned, šai sakarā man ir kaut kas sakāms tev.

Dvīņi rokrokā izgāja no kantora, un Nikolass, sapratis, ka ar šo uzmanības pierādījumu un ar daudzām citām parastajām laipnībām tai rītā, kad bija ieradies viņu radinieks, brā|i smalkjūtīgi grib apliecināt viņam savu labvēlību, izjuta apbrīnu un pateicību par šādu īpašu godprātību.

Vēsts, ka nākamajā dienā gaidāms viesis, turklāt vēl tāds, misis Niklbijas krūtīs ierosīja sajūsmu un ari nožēlu: no vienas puses, viņa to apsveica kā zīmi, kas dod cerību drīz atgriezties labākajā sabiedrībā un atgūt gluži vai aizmirstās tīkamās rīta vizītes un pēcpusdienas tējas dzeršanu, bet, no otras puses, ar rūgtumu apzinājās, ka nav sudraba tējkannas ar ziloņkaula bumbuli uz vāciņa un pieskaņotas piena krūciņas — šīs mantas bija pildījušas viņas sirdi ar lepnumu aizgājušajās dienās un, ziemišķādā ietītas, gadu no gada glabājušās zināmā plauktiņā, kas viņas sērīgajā iztēlē nule parādījās jo lielākā košumā.

—    Nezin kam tika mūsu garšvielu kārbiņa, — galvu šūpodama, sacīja misis Niklbija. — Tā parasti stāvēja kreisajā stūrī blakus ietaisītajiem sīpoliem. Vai tu, Keita, atminies to kārbiņu?

—    Ļoti labi atminos, rnāmiņ.

—    Šaubos gan, vai atminies, Keita, — bargi atteica misis Niklbija, — ja vari par to runāt tik auksti un nejūtīgi! Ja kaut kas šais zaudējumos mani sarūgtina vairāk nekā paši zaudējumi, varu teikt skaidri un gaiši, — satraukti berzēdama degunu, paziņoja misis Niklbija, — tie ir man tuvie cilvēki, kas visu to uztver tik kaitinošā vienaldzībā.

—    Mījo māmiņ, — apvīdama rokas mātei ap kaklu, teica Keita, — kāpēc tu saki to, ko, es zinu, tev īsteni negribas sacīt un ko tu nemaz nedomā, un kāpēc dusmojies uz mani par to, ka jūtos laimīga un apmierināta? Neviena vairāk man nav kā tu un Nikolass, mēs atkal visi trīs esam kopā, un kālab lai es noņemtos ar kaut kādiem niekiem, kuru trūkumu mēs nekad neesam izjutuši? Kad esmu pieredzējusi postu un bēdas, ko nes nāve, izjutusi, ko nozīmē vientulība un pamestība ļaužu drūzmā, un iepazinusi atšķirtības sāpes likstās un nabadzībā, kad mums vairāk par visu vajadzēja savstarpēju mierinājumu un atbastu, — tu vēl vari brīnīties, ka es uz šo namiņu raugos kā uz tīkamu atpūtas un miera mājvietu un ka man, ja vien blakus esi tu, nekas vairāk nav vajadzīgs un neko es vairs nenožēloju. Bija laiks — un tas nav tik sen —, kad mūsu kādreizējā majas omulība man tiešām |oti bieži atausa atmiņā —biežāk, nekā, iespējams, vari iedomāties, — taču es izlikos, ka man tas neko vairs nenozīmē, un cerēju, ka ari tu tad varbūt mazāk to nožēlosi. Man patiešām tas nebija vienaldzīgi. Citādi laikam gan būtu jutusies mazliet laimīgāka. Mīļo māmiņ,— stipri uzbudināta sacīja Keita, — neredzu nekādas atšķirības starp šo māju un to, kurā mēs visi tik daudzus gadus bijām ļoti laimīgi, žēl tikai, ka pati laipnākā un maigākā šaisaulē cietusī sirds ir iemantojusi mieru debesu valstībā.

—    Keita, mana mīļā Keita! — apskaudama meitu, iesaucās misis Niklbija.

—    Tik bieži domās esmu pārcilājusi viņa laipnos vārdus, — Keita šņukstēja, — atcerējusies pēdējo reizi, kad, dodamies uz dusu, viņš ielūkojās manā istabiņā un sacīja: «Lai dievs tevi svētī, mīļais bērns!» Vaigs viņam bija bāls, māmiņ… sirds salauzta… zinu, ka tā bija… man neienāca prātā … toreiz…

Asaru straume sniedza atvieglojumu, un Keita, galvu mātei pie krūtīm piekļāvusi, raudāja kā mazs bērns.

Mūsu dabā iemīt kāda brīnišķīgi jauka īpašība — kad sirdi aizkustina un saviļņo rāms prieks vai maigas jūtas, atmiņas par mirušajiem atplaiksnī nenovēršami un ar neatvairāmu spēku. Tā vien šķiet, ka mūsu labākās domas un dziļākās jūtas dīvainas burvības varā ļauj mūsu dvēselei kādā neskaidrā noslēpumainībā saskarties ar to cilvēku garu, kurus savā mūžā esam bezgala kvēli mīlējuši. Cik bieži un cik ilgi diemžēl šie lēnprātīgie eņģeļi lidinās pār mums cerībā sagaidīt burvju vārdus, kas tik reti tiek izteikti un tik drīz aizmirstas!

Nabaga misis Niklbija, radusi nekavējoties izpaust visu, kas vien iešaujas prātā, nekad nebija apjautuši iespēju, ka viņas meita klusībā varētu nodoties šādām domām, jo vairāk tāpēc, ka pār Keitas lūpām tās nebija spējuši izvilināt nekādi skaudri pārbaudījumi, ne īdzīgi pārmetumi. Kad nu prieks, ko sniedza Nikolasa atnestā vēsts un viņu jaunā, mierīgā dzīve, bija licis šīm atmiņām uzplūst tik spēcīgi, ka Keita nespēja tās apvaldīt, misis Niklbijai uzausa vārga doma, vai tikai viņa dažkārt nav bijusi pārlieku bezrūpīga, tāpēc, apskaudama meitu un pakļaudamās jūtām, ko, gluži dabiski, izraisa šāda saruna, viņa izjuta kaut ko līdzīgu sirdēstiem.

Tai vakarā sākās mundra rosīšanās un nebeidzama gatavošanās gaidāmā viesa uzņemšanai un no dārznieka turpat kaimiņos lika atnests milzīgs puķu pušķis, ko sadalīja neskaitāmos mazos pušķīšos, ar kuriem misis Niklbija gribēja izgreznot viesistabu tādā garā, kas noteikti saistītu ikviena uzmanību, ja Keita nebulu piedāvājusies atbrīvot māti no šīm rūpēm un sakārtojusi ziedus apbrīnojami jauki un daiļi. Nekad vēl namiņš nebija izskatījies tik skaists kā nākamajā dienā, kas uzausa gaiša un saulaina. Taču Smaika lepnums par dārzu, misis Niklbijas dižošanās ar nospodrinātajām mēbelēm un Keitas prieks par visu kopā šķita tīrais nieks salīdzinājumā ar to lepnumu, ko juta Nikolass, noraudzīdamies Keitā, jo neradās šaubas, ka pat vislepnākajam namam Anglijā viņas daiļā seja un vingrais augums noderētu par izcilu, gluži nepārspējamu rotu.

Ap pulksten sešiem vakarā misis Niklbiju pagalam samulsināja ilgi gaidītais klauvējiens pie durvīm, un šo samulsumu nepavisam nemazināja soļi, ko gaitenī spēra divos pāros apavu ieautas kājas, par kurām misis Niklbija, elpai aizraujoties, pareģoja, ka tās būšot «abu misteru Čīriblu» kājas, un tā patiešām arī bija, tikai atnāca nevis misis Niklbijas gaidītie divi misteri Cīribli, bet gan misters Čārlzs Cīribls un tā brāļadēls misters Frenks, kurš par savu uzmācību izlūdzās tūkstoškārtīgu piedošanu, ko misis Niklbija (tējkarošu viņai pietika visiem) pieņēma ar uzsvērtu laipnību. Negaidītā ciemiņa ierašanās neradīja ne vismazāko apjukumu (vienīgi Keita sākumā pāris reižu pietvīka), jo vecais džentlmenis bija tik laipns un sirsnīgs un jaunais džentlmenis šai ziņā tēvoci atdarināja tik lieliski, ka neradās ne miņa no pirmajām viesošanās reizēm raksturīgā stīvuma un neveiklības, un Keita vairākkārt pieķēra sevi brīnāmies, kad šī neveiklība sāksies.

Pie tējas galda daudz tika runāts par dažnedažādiem jautājumiem un netrūka arī vielas jautriem strīdiņiem; kad tika pieminēta jaunā mistera Cīribla nesenējā uzturēšanās Vācijā, vecais misters Cīribls klātesošajiem pavēstīja, ka radušās aizdomas, vai tikai minētais jaunais misters Cīribls neesot kvēli iemīlējies kādā Vācijas birģermeistara meitā. Jaunais misters Cīribls šo apvainojumu ar lielu sašutumu noraidīja, bet misis Niklbija šķelmīgi piebilda, ka pēc dedzīgā nolieguma gan rodoties aizdomas, vai tur neesot savs pamats. Tad jaunais mistcrs Cīribls gauži lūdza veco misteru Cīriblu atzīties, ka viss bijis vienīgi joks, un vecais misters Cīribls beidzot arī atzinās, jo jaunais misters Cīribls šo sarunu uztvēra tik nopietni, ka — to pēcāk, atminēdamās šo sarunu, tūkstošiem reižu atkārtoja misis Niklbija — «pietvīka pavisam sarkans», un šo novērojumu viņa pamatoti uzskatīja par zīmīgu un ievērības cienīgu apstākli, tāpēc ka jaunekļi jau nu neesot tā nošķira, kas izceltos ar kautrību vai pašaizliedzību, it īpaši kad runa ir par lēdiju, jo, ja tie vispār spējot mainīt krāsu, tad vienīgi sabiezinot to savā stāstījumā, nevis paši nosarkstot.

Pēc tējas visi devās pastaigā pa dārzu un, tā kā vakars bija padevies sevišķi jauks, izgāja pa dārza vārtiņiem un klīda pa ceļiem un taciņām, līdz galīgi satumsa. Laiks visiem likās aizsteidzamies gaužām ātri. Kcita gāja pa priekšu, ieķērusies brālim elkonī, runādamās ar Nikolasu un misteru Frenku Cīriblu; misis Niklbija ar vecāko džentlmeni turējās mazliet iepakaļ, un labsirdīgā tirgoņa laipnība, tā rūpes par Nikolasa labklājību un sajūsma par Keitu tik stipri ietekmēja krietnās lēdijas jūtas, ka viņas parastie runas plūdi saruka, ietecēdami visai šauri ierobežotā gultnē. Viņus pavadīja Smaiks (kurš, ja vispār savā mūžā kādreiz bijis ievērības objekts, šai dienā par tādu tapa), lāgiem pievienodamies vienai grupai, lāgiem otrai, kad brālis Čārlzs, uzlicis roku zēnam uz pleca, lūdza to iet kopā ar viņiem vai arī Nikolass smaidīgs aicināja savā pulkā aprunāties ar vecu draugu, kas zēnu saprata vislabāk un tā raižu sagrauztajā sejā spēja izvilināt smaidu tad, kad neviens to nevarēja.

Lepnība ir viens no nāves grēkiem, taču tam nav nekā kopīga ar mātes lepnumu par saviem bērniem, jo šis lepnums ir pamatā diviem galvenajiem tikumiem — uzticībai un cerībai. Sāds lepnums tai vakarā pārņēma misis Niklbijas sirdi un mājupceļā lika vakara blāzmā uz viņas vaigiem ievizēties tik dziļas pateicības asarām, kādas cienījamā lēdija nekad vēl nebija raudājusi.

Pie vienkāršā vakariņu galda valdīja rāma līksme, kas likās kā radīta tieši šādai noskaņai, un beidzot abi džentlmeņi atvadījās. Kāds sīkums, viesiem projām ejot, izraisīja krietnu tiesu smaidu un jautrības, proti, misters Frenks Cīribls sniedza Keitai roku divas reizes, pavisam aizmirsis, ka tikko no tās atsveicinājies. Vecākais misters Cīribls to tūdaļ nodēvēja par skaidru pierādījumu, ka

Frenks joprojām domājot par savu iemīļoto Vācijā, un šis joks izsauca nevaldāmus smieklus. Cik viegli var ielīksmot cilvēkus, kam ir viegli ap sirdi!

īsi sakot, tā bija bezrūpīgas, mierīgas laimes pilna diena, un, tā kā mums visiem gadās pa šādai gaišai dienai — daudziem, cerēsim tādu dienu ir vesels birums —, pie kuras mēs domās atgriežamies ar īpašu prieku, arī šī diena pēcāk tika bieži pieminēta, it kā tā ieņemtu izcilu vietu mazā pulciņa dalībnieku kalendārā.

Vai nebija arī kāds izņēmums — tieši tas, kuram vajadzēja justies vislaimīgākajam?

Kurš bija tas, kas sava kambarīša klusumā noslīga ceļgalos, lai lūgtos, kā bija mācījis viņa vienīgais draugs, un, rokas salicis un izmisīgi pret debesīm pacēlis, neizturami sūrās bēdās nokrita pie zemes?

XLIV NODAĻA

Misters Ralfs Niklbijs atsakās no kāda sena paziņas. Pēc šās nodaļas secināms, ka pat vira jokošanās ar sievu dažkārt var aiziet pārāk tālu.

Ir cilvēki, kas, dzīvodami tikai vienam mērķim — ar jebkādiem līdzekļiem saraust bagātību — un pilnīgi apzinādamies, cik zemiski un neģēlīgi ir līdzekļi, ko viņi ik dienas izmanto šā mērķa sasniegšanai, tomēr pat paši savā priekšā augstprātīgi tēlo cēlu morāliskumu un nopūzdamies šūpo galvu par pasaules izlaidību. Dažs labs no visslīpētākajiem blēžiem, kas jelkad staigājuši pa zemes virsu vai, pareizāk sakot, kas jelkad līduši un ložņājuši cauri dzīvei pa tās netīrākajām un šaurākajām takām, jo staigāšana prasa vismaz turēšanos stāvus un cilvēcisku stāju, — svinīgi atzīmē dienasgrāmatā kārtējos notikumus, cītīgi ved debitora un kreditora rēķinus ar debesīm, un bilance allaž nosliecas viņu labā. Vai tā ir nesavtīgā šo cilvēku dzīvē valdošās nepatiesības un krāpšanas daļa (vienīgā nesavtīgā daļa), vai arī viņi no . tiesas cer piemānīt pat debesis un sakrāt bagātību viņā saulē ar tiem pašiem paņēmieniem, kas nodrošinājuši bagātību sakrāšanu šaisaulē, — nav vērts jautāt, kā tas ir, bet tā tas ir. Un šāda grāmatvedība (kā viena otra autobiogrāfija, kas centusies izglītot pasauli), bez šaubām,

var apliecināt savu noderīgumu kaut vai tai ziņā, ka ietaupa rēķinu vedējam eņģelim laiku un pūliņus.

Ralfs Niklbijs nepiederēja pie šādiem cilvēkiem. Būdams bargs, nepiekāpīgs, īdzīgs un neizdibināms, viņš palika vienaldzīgs pret visu šai dzīvē un ārpus tās un ar baudu nodevās tikai divām kaislībām: mantrausībai — pirmajai un valdošajai kārei — un naidam — otrai sava rakstura iezīmei. Alkdams iztēloties sevi par tipisku visas cilvēces pārstāvi, viņš īpaši nepūlējās pasaulei noslēpt savu īsto dabu un sirds dzijumos līksmi apsveica un izloloja katru savu ļauno nodomu jau kopš paša tā rašanās brīža. Vienīgā svēto rakstu pamācība, ko Ralfs Niklbijs ievēroja burts burtā, bija «iepazīsti pats sevi». Viņš sevi pazina labi un, iedomādamies, ka visa cilvēce veidota pēc viena ģīmja un līdzības, ienīda cilvēkus, jo, lai gan neviens īsteni neienīst sevi, tāpēc ka arī visvienaldzīgākajiem no mums ir pārāk daudz patmīlības, tomēr vairums ļaužu neapzināti par pasauli spriež pēc sevis, un ļoti bieži izrādās, ka tie, kas parasti ņirgājas par cilvēka dabu un izliekas to nicinām, ir visļaunākie un netīkamākie tās paraugi.

Taču šo notikumu aprakstā mums patlaban ir darīšana ar pašu Ralfu, kas stāvēja, drūmi sarauktu pieri vērodams Ņūmenu Nogsu, kamēr šis godājamais vīrs vilki nost bezpirkstu cimdus un, rūpīgi tos uz kreisās rokas delnas izplezdams un ar labo roku piespiezdams, lai izgludinātu krokas, izklaidīgi tos sarotināja, it kā citu neko nemanītu, bet būtu pamatīgi iedziļinājies šai rituālā.

—    Aizbraucis no Londonas! — nesteigdamies sacīja Ralfs. — Jūs esat maldījies. Ejiet atpakaļ!

—    Neesmu maldījies, — atbildēja Ņūmens. — Pat nevis brauc projām, bet ir aizbraucis.

—    Vai viņš ir pārvērties meitenē vai zīdainī? — neapmierināti atmetis ar roku, noburkšķēja Ralfs.

—    Nezinu, — sacīja Ņūmens, — bet viņš ir aizbraucis.

Vārda «aizbraucis» atkārtošana Ņūmenam Nogsam

acīm redzami sagādāja neizteicamu prieku atbilstoši tam, cik stipri tas kaitināja Ralfu Niklbiju. So vārdu viņš izrunāja, skaidri uzsvērdams katru zilbi, un vilka tik gari, cik vien bija iespējams, un, kad ilgāk vairs nebija iespējams vilkt, lai nepiesaistītu uzmanību, izdvesa to bez skaņas, it kā tādējādi gūdams gandarījumu.

—    Un kurp viņš aizbraucis? — vaicāja Ralfs.

—        Uz Franciju, — atbildēja Ņūmens. — Draudējusi jnuna — vēl briesmīgāka rozes lēkme galvā. Tāpēc ārsti ieteikuši braukt projām. Un viņš ir aizbraucis.

—    Un lords Frederiks?… — iesāka Ralfs.

—    Arī viņš ir aizbraucis, — atbildēja Ņūmens.

—    Ar visām vātīm, jādomā! — novērsdamies teica Ralfs. — Paslēpj zilumus un laižas projām, nebilzdams ne vārda par atdarīšanu, ne arī pieprasīdams kaut mazāko atmaksu!

—    Viņš ir pārāk slims, — sacīja Ņūmens.

—    Pārāk slims! — atkārtoja Ralfs. — Nu es gan atmaksātu, kaut vai nost mirdams. Tādā gadījumā es gandarījumu pieprasītu vēl noteiktāk, turklāt nekavējoties… tas ir, bijis es viņa vietā. Bet viņš esot pārāk slims! Nabaga sers Malberijs! Pārāk slims!

Izrunādams šos vārdus bezgalīgā nicinājumā un lielās dusmās, Ralfs deva Ņūmenam mājienu tūdaļ iet ārā no istabas un, iemeties krēslā, sāka nepacietīgi spārdīt kāju pret grīdu.

—    Ar šo puiku notiek kaut kādas burvestības, — zobus griezdams, rūca Ralfs. — Apstākļi sazvērējušies viņam palīdzēt. Mēdz sacīt — laime uzsmaida! Kas ir pat nauda salīdzinājumā ar Šādu velnišķīgu veiksmi!

Ralfs uzbudināts sabāza rokas kabatās, taču viņa iepriekšējām pārdomām pievienojās manāms mierinājums, jo seja viņam mazliet noskaidrojās, un, kaut ari piere joprojām palika dziļās grumbās saraukta, tās drīzāk bija radījis aprēķins nekā ignums.

—    Hoks tomēr kādreiz atgriezīsies, — nomurmināja Ralfs, — un, ja es šo cilvēku pazīstu (un laiks man būtu viņu pazīt), viņa niknums tikmēr nepavisam nebūs zaudējis skaudrumu. Dzīve piespiedu atšķirtībā… vienmuļas vājinieka dienas cilvēkam ar viņa paradumiem… nekādu izpriecu… nekādas dzeršanas… nekādu spēļu… nekā tāda, kas viņam ir pa prātam un bez kā viņš nespēj iztikt. Diez vai viņš aizmirsīs, kam par to visu ir pateicību parādā. Reti kāds to spētu aizmirst, bet kur nu vēl viņš! Nē, nē!

Ralfs Niklbijs smaidīja, kratīja galvu un, zodu pret plaukstu atbalstījis, iegrima domās un atkal pasmaidīja. -Pēc brīža viņš piecēlās un paraustīja zvanu.

—    Sis misters Skvīrss — vai viņš ir šeit bijis? — vaicāja Ralfs.

—    Bija vakarvakarā. Viņš šeit palika, kad es gāju mājās, — atbildēja Ņūmens.

—     Pats zinu, stulbeni, kāpēc lai nezinātu? — aizkaitināts atcirta Ralfs. — Vai pēc tam viņš ir bijis vēlreiz? Bija šorīt?

—    Nēl — ska|ā basā atrēca Ņūmens.

—    Ja viņš atnāk, kamēr manis nebūs, — ir gandrīz droši zināms, ka viņam jāierodas ap deviņiem, — lai uzgaida! Un, ja līdzi ir vēl kāds cilvēks, un tas arī būs… laikam, — Ralfs mazliet saminstinājās, — lai arī tas pagaida.

—    Lai gaida abi? — pārjautāja Ņūmens.

—     Saprotams, — uzmetis kantoristam niknu skatienu, atbildēja Ralfs. — Palīdziet man uzvilkt svārkus un neatkārtojiet manus vārdus ka tāds ķērcošs papagailis.

—    Kaut es būtu papagailis! — drūmi norūca Ņūmens.

—     Kaut jūs patiešām būtu, — pievienojās Ralfs un uzvilka svārkus, — sen jau es būtu jums apgriezis kaklu.

Ņūmens uz šiem atzinīgajiem vārdiem neatbildēja, bet brīdi lūkojās pāri Ralfa plecam (tobrīd kārtodams tā svārku apkakli mugurpusē), it kā tikko valdīdamies, lai neparaustītu principālu aiz deguna. Uztvēris Ralfa skatienu, viņš pēkšņi apvaldīja savus pirkstus, kas tā vien kniesa, un pārsteidzoši sparīgi paberzēja pats savu sarkano degunu.

Nepievērsdams vairs uzmanību savam ekscentriskajam padotajam, vienīgi veltīdams tam draudīgu skatienu un atgādinājumu uzmanīties un kaut ko neizdarīt aplam, Ralfs paņēma cepuri un cimdus un izgāja pa durvīm.

Ralfam Niklbijam acīmredzot bija ārkārtīgi neparasti un daudzveidīgi sakari, un arī viņa apciemojumi bija gaužām dīvaini — cits greznos bagātnieku namos, cits mazās nabagu mājelēs, tomēr visi ar vienu nolūku — iegūt naudu. Vislepnāko klientu durvju sargiem un sulaiņiem Ralfa seja bija kā tāds talismans, kas nodrošināja tūlītēju piekļūšanu kungiem, kaut arī viņš nāca kājām, nevis pierībināja pie durvīm karietē kā tie, kas tika noraidīti. Te viņš bija pati pieglaimība un verdziska pieklājība, viņa vieglais solis — tik tikko sadzirdams uz biezajiem paklājiem, viņa klusā balss tik tikko saklausāma tam, ar ko viņš runāja. Toties nabadzīgākās mājās Ralfs kļuva pavisam cits cilvēks, viņa zābaki čīkstēja pa gaiteņa grīdu, kad viņš apņēmīgā gaitā ienāca pa durvīm, viņa balss skanēja skarbi un skaļi, kad viņš pieprasīja naudu pēc notecējuša parāda termiņa, viņa draudi kļuva rupji un bardzīgi. Pret trešo klientu nošķiru Ralfs rādījās atkal cits cilvēks. Tie bija advokāteļi ar vairāk nekā apšaubāmu reputāciju, kuri palīdzēja viņam jaunos darījumos vai arī prata izspiest jaunus ienākumus no veciem darījumiem. Pret tiem Ralfs izturējās familiāri un jautrprātīgi, jokodamies pieminēja dažādus dienas jaunumus, īpaši tīksminādamies par bankrotiem un naudas grūtībām, kas ļāva zelt viņa veikalam. īsi sakot, grūti būtu aiz dažādajām maskām pazīt vienu un to pašu cilvēku, nebijis milzīgā, ar rēķiniem un parādzīmēm piebāztā ādas maka, ko viņš vilka laukā no kabatas katrā mājā, un ja pastāvīgi netiklu atkārtota viena un tā pati žēlošanās (mainījās tikai tonis un priekšnesuma veids), ka pasaule iztēlojoties viņu par bagātu cilvēku un, iespējams, tā arī būtu, ja viņš saņemtu to, kas pienākas, bet, ja nauda izlaista no rokām, tā atpakaļ vis vairs neienākot, ne aizdotā, ne procenti, tāpēc dzīvot esot grūti, pat izdzīvot no vienas dienas līdz nākamajai.

Pienāca vakars, iekams šī garā apmeklējumu virkne (kas tika pārtraukta, vienīgi lai kādā krodziņā iebaudītu skopas vakariņas) beidzās Pimliko un Ralfs gar Sentdžeimsa parku devās mājup.

Prātā Ralfs apsvēra dažādus blēdīgus nodomus, par ko skaidri liecinātu sarauktā piere un sakniebtās lūpas pat tad, ja viņš neizrādītu galīgu vienaldzību pret apkārtni, it kā vispār neko neredzēdams. Ralfs tik dziļi bija nogrimis domās, ka, allaž asi uztverdams visniecīgāko sīkumu, nepavisam nemanīja, ka viņam kāds nedroši seko, brīžam nedzirdamiem soļiem pazagdamies aiz muguras, brīžam aizļodzīdamies pāris sprīžu priekšā tin brīžam slādams cieši blakus, bez mitas raudzīdamies viņā ar tādu vērīgu skatienu un tik ziņkārīgi un uzmanīgi, ka likās drīzāk uzmācīgi nolūkojamies no kādas iespaidīgas gleznas vai parādāmies ļaunā sapnī, jo tā nespētu skatīties dzīvs cilvēks pat ar vislielāko interesi un aizrautību.

Debesis pamazām apmācās un satumsa, un pēkšņi uznākusi spēcīga lietusgāze lika Ralfam meklēt patvērumu zem kāda koka. Joprojām domās nogrimis, Ralfs sakrustotām rokām atspiedās pret stumbru, bet tad, nejauši pa' cēlis acis, sastapās skatieniem ar svešinieku, kas lēnām parādījās no koka otras puses un neatņemdamies blenza viņam sejā. Kaut kas augļotāja sejas izteiksmē tobrīd acīmredzot svešajam lika atminēties kādu senpagājušu notikumu, jo saņēmies viņš piegāja Ralfam klāt un nosauca savu vārdu.

Pirmajā mirklī pārsteigtais Ralfs atkāpās dažus soļus atpakaļ un noskatīja svešo no galvas līdz kājām. Novārdzis, izģindis, tumsnējs vīrelis apmēram Ralfa gados, uzkumpušu muguru un netīkamu seju, ko vēl nelādzīgāku darīja aiz bada iekritušie un saulē stipri iedegušie vaigi un biezās, melnās uzacis, kas jo melnākas likās tāpēc, ka mati bija pilnīgi balti, ģērbies rupjās, nodriskātās nenosakāma, ērmota griezuma drānās, ar visu savu ārieni pauzdams vārdos neizskaidrojamu postu un sabrukumu,— ias arī bija viss, ko tobrīd pamanīja Ralfs. Taču viņš palūkojās vēlreiz — un pienācēja seja un stāvs mazpamazāin zaudēja svešatnīgumu, acu priekšā pārtapdami un iegūdami aizvien labāk pazīstamus vaibstus, līdz beidzot, it kā dīvaina redzes apmāna pārvērsti, tie kļuva par tā cilvēka seju, ko Ralfs ilgus gadus bija pazinis, bet pēc tam aizmirsis un nozaudējis no redzes loka gandrīz priekš tikpat daudziem gadiem.

Svešais saprata, ka ir pazīts, un, ar roku aicinādams Ralfu atgriezties zem koka un nestāvēt lietū, ko pirmajā pārsteiguma mirklī pat nebija pamanījis, uzrunāja to vārgā, aizsmakušā balsī.

—    Pēc balss jūs, rādās, nebūtu vis mani pazinis, mister Niklbij, — viņš teica.

—    Nē, — uzmetis svešajam drūmu skatienu, atbildēja Ralfs. — Lai gan tajā ieskanas kaut kas tāds, ka nulo es jūs pazīstu.

—    Maz kas palicis pāri no tā, uzdrošinos sacīt, ko jūs varētu atsaukt atmiņā pēc astoņiem gadiem, — sacīja svešais vīrs.

—    Pilnīgi pietiekami, — novērsies nevērīgi atbildēja Ralfs. — Vairāk nekā pietiekami.

—    Ja man arī būtu radušās šaubas, vai tas esat jūs, mister Niklbij, — teica svešais, — šie vārdi un jūsu izturēšanās drīz vien tās izkliedētu.

—    Varbūt jūs gaidījāt kaut ko citu? — skarbi attrauca Ralfs.

—    Nē! — sacīja svešais.

—    Pareizi, — teica Ralfs, — un, ja neesat pārsteigts, nav ko izlikties pārsteigtam.

—    Mister Niklbij, — brīdi klusējis, it kā lai nomāktu vēlēšanos atbildē paust pārmetumu, teica svešais, — varbūt jūs uzklausītu pāris vārdu, kas man sakāmi.

—    Esmu spiests šeit nogaidīt, kamēr lietus mazliet pierims, — palūkodamies apkārt, teica Ralfs. — Ja jums ir kas sakāms, ausis ciet es nebāzīšu, lai gan jūsu runāšana mani ietekmēs tāpat kā tad, ja tās būtu aizbāztas.

—    Reiz es baudīju jūsu uzticību… — iesāka svešais.

Ralfs pagriezās pret viņu un negribot pasmaidīja.

—    Jā, — teica svešais, — baudīju jūsu uzticību, ja jūs vispār kādam esat uzticējies.

—    Ak tā! — sakrustojis rokas, iesaucās Ralfs. — Tas nu ir cits jautājums, gluži cits jautājums.

—    Nerolaļāsimies ar vārdiem, mister Nildbij, nerotaļāsimies cilvēcības vārdā.

—    Kā vārdā? — ievaicājās Ralfs.

—    Cilvēcības vārdā! — bargi atcirta svešais. — Esmu izsalcis un ciešu trūkumu. Ja pārmaiņa, kas jums manī jāsaskata pēc tik ilgas prombūtnes… katrā ziņā jāsaskata, ja jau es, pār kuru tā nāca lēnām un negrozāmi, to saskalu un labi apzinos, — ja šī pārmaina nerod jūsos žēlastību, lai jums ir zināms, ka maize, nevis dienišķā maize no tēvreizes, kas tādās pilsētās kā šī nozīmē pusi pasaulīgo labumu bagātajiem un tieši tik daudz vispieticīgākās barības, lai dzīvību spētu izvilkt nabagie,— nevis tā maize, bet sakaltusi garoziņa man šodien nav pieietama, — lai kaut vai šī doma jūs aizkustina, ja nekas cils jūs aizkustināt nespēj.

—    Ja šis ir jūsu parastais ubagošanas veids, ser, — teica Ralfs, — savu lomu jūs esat iestudējis labi, bet, ja pieņemsiet padomu no cilvēka, kas cik necik pazīst dzīvi un tās paradumus, es jums ieteiktu uzņemt zemāku toni, mazliet zemāku, citādi patiešām varat nomirt badā.

Pateicis to, Ralfs ar labo roku spēcīgi saspieda kreisās delmu un, piešķiebis galvu, tā ka smakrs atdūrās pret krūtīm, pievērsa sarunu biedram drūmo, dusmās savaikstīto seju. Jā, tas nu bija cilvēks, ko nekas nespēj ne aizkustināt, ne iežēlināt.

—    Vakardiena bija mana pirmā diena Londonā, — sacīja vecais virs, aplūkodams savas ceļā nosmulētās drānas un nošķiebtos apavus.

—    Jums, manuprāt, labāk būtu bijis, ja tā paliktu arī pēdējā, — atbildēja Ralfs.

—    šīs divas dienas meklēju jūs tur, kur, pēc manām domām, jūs visticamāk būtu atrodams, — jau pazemīgāk turpināja sarunu biedrs, — un sastapu jūs beidzot šeit,

kad jau biju atmetis cerības vispār jūs satikt, mister Niklbij.

Viņš likās gaidām atbildi, bet, ta ka Ralfs nekādu atbildi nedeva, turpināja:

—     Esmu gaužām nelaimīgs un nožēlojams izstumtais, man ir turpat jau sešdesmit gadu, taču jūtos pamests un bezpalīdzīgs kā sešgadīgs bērns.

—    Ari man ir sešdesmit gadu, — sacīja Ralfs, — bet. neesmu ne pamests, ne bezpalīdzīgs. Strādājiet! Nespēlējiet komēdiju, turēdams runas par maizi, bet nopelniet to!

—     Kā? — iesaucās svešais. — Kur? Parādiet, kā to darīt. Varbūt jūs man palīdzēsiet?

—    Reiz jau palīdzēju, — rāmi atbildēja Ralfs, — un nav vērts vaicāt, vai darīšu to vēlreiz.

—     Ir pagājuši divdesmit gadi vai vēl vairāk, — klusinādams balsi, teica svešais, — kopš mēs sanācām naidā. Vai atceraties? Es pieprasīju savu tiesu no tā darījuma ienākumiem, ko pats jums sagādāju, un, tā kā neatlaidos, jūs likāt mani iespundēt par vecu aizņēmumu — desmit mārciņām un dažiem šiliņiem, kuriem pieskaitījāt kādus piecdesmit procentus no aizdevuma summas.

—    Kaut ko tamlīdzīgu atminos gan, — nevērīgi atmeta Ralfs. — Nu, un tad?

—    Tāpēc jau mēs vēl neizšķīrāmies, — teica vīrs. — Es padevos, jo atrados viņpus restēm aiz nobultētām durvīm, un, tā kā toreiz jūs nebijāt nodrošināts cilvēks kā tagad, jūs itin labprāt pieņēmāt atpakaļ padoto, kas nebija pārlieku smalks un šo to zināja par jūsu amatu.

—    Jūs lūdzāties un uzplijāties, un es piekritu, — sacīja Ralfs. — Tā bija mana laipnība. Varbūt ari jūs bijāt man vajadzīgs. Esmu aizmirsis. Droši vien bijāt vajadzīgs, citādi jūs būtu lūdzies veltīgi. Jūs bijāt noderīgs, ne pārāk godīgs, ne pārāk izvēlīgs līdzekļos, ne pārāk tīrām rokām un ne sevišķi skaidru sirdi, toties noderīgs.

—     Noderīgs, tas gan! — sacīja svešais. — Paklausieties! Jūs jau dažus gadus priekš tam mani mocījāt un pazemojāt, bet es uzticīgi jums kalpoju līdz pēdējam brīdim, kaut arī jūs apgājāties ar mani kā ar suni. Vai tā -rfebija?

Ralfs neatbildēja.

—    Vai tā nebija? — svešais atkārtoja.

—       Jūs saņēmāt algu, — sacīja Ralfs, — un darījāt savu darbu… tā ka abi bijām līdzīgi un it labi varējām norēķināties.

—    Toreiz, bet pēcāk vairs ne, — iebilda svešais vīrs.

—    Pēcāk, protams, vairs ne, pat toreiz ne, jo (kā pats tikko teicāt) jūs bijāt man parādā naudu un joprojām esat mans parādnieks, — atteica Ralfs.

—    Tas vēl nav viss! — dedzīgi iesaucās svešais. — Tas vēl nav viss. Iegaumējiet! Neesmu aizmirsis seno pāridarījumu, ticiet man! Daļēji tāpēc, daļēji kaldams viltīgu plānu cerībā kādudien iedzīvoties naudā, es izmantoju savu stāvokli jūsu paspārnē un ieguvu varu pār jums, un jūs labprāt būtu atdevis pusi savas mantības, lai uzzinātu, kāds ir šis plāns, bet uzzināt to varējāt tikai no manis. Jūs mani patriecāt — tas jau bija pēc krietna laika, ja atminaties, — par kādu sīku blēdību likuma robežās, taču tas bija tīrais nieks salīdzinājumā ar to, ko jūs, naudas taisītāji, ik dienas darāt ārpus likuma, — mani notiesāja uz septiņiem gadiem katorgā. Esmu atgriezies tāds, kādu jūs mani redzat. Un nu, mister Niklbij, — pazemīgi, tomēr ar savas varas apziņu sacīja svešais vīrs, — kādu jūs man sniegsiet palīdzību un atbalstu, vai, vienkāršāk runājot, cik es saņemšu? Manas prasības nav nekādas briesmīgās, taču jādzīvo ir, un, lai dzīvotu, vajag ēst un dzert. Jūsu daļa ir nauda, manējā — izsalkums un slāpes. Varat noslēgt izdevīgu darījumu.

—    Tas ir viss? — sacīja Ralfs, jopirojām lūkodamies sarunu biedrā ar to pašu neatlaidīgo skatienu un kustinādams vienīgi lūpas.

—    No jums, mister Niklbij, atkarīgs, vai tas ir vai nav viss, — skanēja atbilde.

—    Nu, tad klausieties, mister… nezinu, kādā vārdā lai jūs saucu, — sacīja Ralfs.

—    Vecajā, ja jums nav iebildumu.

—    Nu, tad klausieties, mister Bruker, — teica Ralfs, cik vien asi varēdams, — un neceriet mani piespiest vēl uz kādu runāšanu. Klausieties, ser! No seniem laikiem pazīstu jūs kā nelabojamu nelieti, toties drošsirdība jums nekad nav piemitusi, un grūts darbs (iespējams) ar savažotām kājām un pieticīgāku uzturu nekā tad, kad es jūs «mocīju» un «pazemoju», — ir notrulinājis jūsu saprašanu, citādi jūs nebūtu man klāstījis tādas pasakas. Jums esot vara pār mani! Paturiet savus plānus pats sev vai, ja labpatīk, plājiet tos vaļā visai pasaulei.

—    To es nevaru, — bilda Brukers. — Tas man nekādi nenāktu par labu.

—     Ko jūs sakāt! — iesaucās Ralfs. — Tas jums nāks par labu tieši tikpat, cik uzmākšanās man, par to es galvoju. Teikšu īsi un skaidri — esmu piesardzīgs cilvēks un savus darījumus pārzinu caur un cauri. Pazīstu pasauli, un pasaule pazīst mani. Lai ko jūs, man kalpodams, būtu uztaustījis, noklausījies vai noskatījies, pasaulei tas jau ir zināms un pat zināms ar pārspīlējumiem. Jūs nevarat atklāt nekā tāda, kas to pārsteigtu, ja nu vienīgi vairojot manu godu un slavu, un tad tā no jums nicinājumā novērsīsies kā no meļa. Un tomēr es nedomāju, ka darījumi man lāgā neveicas vai ka mani klienti ir pārāk piesardzīgi. Gluži otrādi. Ik dienas kāds man ceļ neslavu vai piedraud, — sacīja Ralfs, — taču viss rit uz priekšu, kā ritējis, un arī nabagāks es nekļūstu.

—    Ne es ceļu neslavu, ne draudu, — iebilda Brukers. — Varu jums pateikt, ko esat zaudējis manas rīcības pēc, ko jums atdot varu vienīgi es un kas, ja nomiršu neatdevis, mirs līdz ar mani un nekad vairs nebūs atgūstams.

—    Savu naudu es skaitu pietiekami rūpīgi un parasti pats to arī apsargāju, — sacīja Ralfs. — Vērīgi uzraugu gandrīz katru, ar ko ielaižos darīšanās, un visvērīgāk uzraudzīju jūs. Paturiet vesels, ko esat no manis noslēpis.

—    Vai tie, kas nes jūsu vārdu, jums ir dārgi? — izteiksmīgi apvaicājās Brukers. — Ja ir dārgi…

—    Nē, nav, — atcirta Ralfs, zaudējis pacietību šādas neatlaidības pēc un vēl tāpēc, ka šis jautājums uzjundīja domas par Nikolasu. — Nē, nav dārgi. Ja jūs būtu atnācis kā parasts ubags, varbūt es atmestu kādu sešpensu gabalu par piemiņu izveicīgajam blēdim, kāds reiz bijāt, bet, tā kā jūs pūlaties izmēģināt novazātus trikus pret cilvēku, kuru jums gan vajadzētu labāk pazīt, nešķiršos ne no puspensa un nešķirtos, pat lai jūs glābtu no bada nāves. Ņemiet vērā vienu, jūs, karātavu putns, — draudīgi vicinādams roku, sacīja Ralfs, — ja sastapsimies vēlreiz un jūs man uzmāksieties kaut ar niecīgāko ubagošanu, nonāksiet atkal aiz restēm un varēsiet nostiprināt savu varu pār mani starplaikos starp grūto darbu, pie kura tiek likti klaidoņi. Tāda ir mana atbilde uz jūsu muldēšanu. Saņemiet to!

Drūmā nicinājumā nopētījis savu dusmu objektu, kas izturēja viņa skatienu, bet nebilda ne vārda, Ralfs ierastajā solī devās projām, nejuzdams ne mazāko vēlēšanos uzzināt, ko dara viņa atstātais sarunu biedrs, pat ne reizi neatskatīdamies. Brukers palika stāvam tai pašā vietā, nenolaizdams acis no aizejošā stāva, līdz tas izgaisa skatienam, tad, sakrustojis rokas uz krūtīm, it kā aiz drēgnuma un bada nosalis, kājas vilkdams, aizslāja gar ceļmalu un sāka ubagot dāvanas no garāmgājējiem.

Ralfs, par šo starpgadījumu nesatraucies ne drusku vairāk, kā tikko bija sacījis, rāmu garu turpināja ce|u un, iznācis no parka, garām Goldenskvēram pagājās pa dažām pilsētas rietumu puses ielām, līdz nokļuva tai ielā, kur atradās madame Mantalīni rezidence. Sās lēdijas vārds vairs nerotāja spožo plāksnīti pie durvīm, tā vietu bija aizstājis mis Negas vārds, bet gaistošā vasaras vakara blāzmā otrā slāva logos aizvien vēl varēja redzēt cepures un kleitas, un, nebijis acīm redzamās īpašnieku maiņas, uzņēmums izskatītos tāds pats kā agrāk.

—    Hm! — norūca Ralfs, pārlaidis plaukstu pār lūpām un ar lietpratēja skatienu nolūkodams namu no augšas lidz apakšai. — Siem cilvēkiem šķietami klājas tīri labi. Ilgi viņi vairs nenoturēsies, bet, ja laikus esmu izzinājis viņu stāvokli, jūtos drošs un ceru krietni nopelnīt. Japatur viņi tikai ciešāk acīs, un vairāk neko.

Pašapmierināti galvu klanīdams, Ralfs jau grasījās iet tālāk, kad viņa smalkā dzirde uztvēra neskaidru troksni un balsu murdoņu, kā arī skraidīšanu pa kāpnēm namā, ko viņš tikko bija nopētījis, un, kamēr viņš svārstījās, vai pieklauvēt vai vēl mirkli paklausīties pie atslēgas cauruma, kāda madame Mantalīni kalpone (ko viņš bieži bija redzējis) pēkšņi atrāva durvis un izmetās pa tām, ka aubes zilās lentes noplivinājās vien.

—    Ei! Pagaidiet! — uzsauca Ralfs. — Kas noticis?Tas esmu es. Vai jūs nedzirdējāt, ka klauvēju?

—    Ak, mister Niklbij, ser! — sacīja meitene. — Dieva dēļ, ejiet augšā! Kungs ņēma un atkal to izdarīja.

—    Ko izdarīja? — asi jautāja Ralfs. — Par ko jūs runājat?

—    Zināju, ka tas notiks, ja viņu uz to piespiedīsi — vaimanāja meitene. — Es sen jau to sacīju!

—    Panāciet šurp, aušīgā skuķe, — sagrābis meiteni aiz rokas, teica Ralfs, — neiznēsājiet kaimiņiem tenkas par ģimenes nesaskaņām, negraujiet iestādes labo slavu. Nāciet šurp — vai dzirdat, skuķe?

Nekādā turpmākā pārliecināšanā neielaizdamies, viņš pārbiedēto kalponi ieveda vai, pareizāk sakot, ierāva namā un aizcirta durvis, tad, pavēlējis tai kāpt augšā, pats, neko vairs neteikdams, devās tai pakaļ.

Iedams turp, no kurienes skanēja reizē izbrēktu balsu lērums, un nepacietībā jau pēc dažiem pakāpieniem aizspraukdamies kalponei garām, Ralfs drīz vien jau atradās mazajā viesistabā, kur gandrīz vai apmulsis palika stāvam pārsteigumā par dīvaino un neizprotamo ainu, kas pavērās skatienam.

Istabā bija sapulcējušās visas jaunās strādnieces, dažas ar aubīti galvā, dažas bez aubītes, un katra pa savai modei pauda satraukumu un apjukumu; vairākas bija sastājušās apkārt madame Mantalīni, kura mirka asarās, atslīgusi vienā krēslā, citas pulcējās ap mis Negu, kas mirka asarās, atslīgusi otrā krēslā, pārējās bija lokā apstājušas misteru Mantalīni, kurš laikam gan atstāja vislielāko iespaidu no šās grupas, jo viņa kājas bija izstiepušās visā garumā pa grīdu, bet galvu un plecus balstīja augumā varens sulainis, kurš likās neatskāršam, ko ar tiem iesākt; acis misteram Mantalīni bija aizvērtas, seja — bāla, mati zaudējuši sprogojumu, ūsas un vaigubārda noļukuši, zobi sakosti; labajā rokā viņš turēja mazu pudelīti, kreisajā — tējkarotīti, un rokas, kājas un kamieši likās stīvi un nespēcīgi. Taču madame Mantalīni nešķieda vis asaras pār vīra līķi, bet nešpetni lamājās savā krēslā; viss šis apdullinošais troliņš nelaimīgo sulaini bija novedis līdz neprāta slieksnim.

—    Kas te notiek? — spraukdamies cauri pūlim, vaicāja Ralfs.

Atskanot šim jautājumam, klaigas kļuva divdesmitkārt skaļākas un spalgi, pretrunīgi izbrēcieni: «Viņš ir noindējies!», «Nav noindējies!», «Izsauciet ārstu!», «Nevajag saukt!», «Viņš mirst!», «Nemirst, tikai izliekas!» — ausis nežēlodami, saplūda satriecošā straumē ar dažādiem citiem izsaucieniem, līdz kāds pamanīja, ka madame Mantalīni uzrunā Ralfu, un tad sievišķīgā ziņkāre uzzināt, ko viņa sacīs, guva pārsvaru un kā pēc vispārējas vienošanās iestājās nāves klusums, ko neiztraucēja pat ne visklusākais čuksts.

—    Mister Niklbij, — sacīja madame Mantalīni, — nezinu, kālab esat šeit ieradies.

Tai brīdī kāda guldzoša balss, kā slimniekam murgojot, izdvesa vārdus: — Velnišķīgs daiļums! — Taču uzmanību tiem pievērsa vienīgi sulainis, kas pārbīlī no šādām drausmām, gandrīz vai no viņa pirkstu starpām nākušām skaņām ar visai skaļu rībienu nometa sava kunga galvu uz grīdas un, pat nepūlēdamies to piecelt, blenza apkārtējos tā, it kā būtu pastrādājis nepieredzētu prāta darbu.

—    Tomēr gribu, — nosusinādama acis, bezgalīgā sašutumā turpināja madame Mantalīni, — reizi par visām reizēm pateikt jums, visiem klātesošajiem dzirdot, ka nekad vairs neatbalstīšu šā cilvēka izšķērdību un izlaidīgumu. Pietiekami ilgi esmu ļāvusi sevi krāpt un muļķot. Turpmāk lai viņš pats sevi uztur kā prazdams un lai šķiež naudu, cik vien tīk, kam un kā vien tīk, bet tā vairs nebūs mana nauda, un tāpēc ieteicu jums labi padomāt, iekams dāvāsiet viņam savu uzticību.

Neļaudama sevi iežēlināt vīra patētiskajām gaudām, ka aptiekārs šķidrumam nav pielējis pietiekamā daudzumā zilskābi un ka viņam jāizdzer vēl kādas pāris pudeles, lai iesākto pabeigtu, madame Mantalīni ņēmās uzskaitīt šā neatvairāmā džentlmeņa mīlas dēkas, blēdības, izšķērdību un neuzticību (īpaši pēdējo), beigās noteikti iebilzdama pret varbūtējo domu, ka viņai saglabājies jelkāds maigums pret vīru, par pierādījumu pārvērtībām savās jūtās minēdama faktu, ka pēdējo divu nedēļu laikā viņš vismaz sešas reizes esot paslepcn mēģinājis noindēties, bet viņa ne ar vārdiem, ne darbiem neesot iejaukusies, lai glābtu viņa dzīvību.

—    Es pastāvu uz to, ka mums jāšķiras, lai man reiz būtu miers, — šņukstēdama sacīja madame Mantalīni. — Ja viņš uzdrošināsies atteikt šķiršanos, es to panākšu tiesas ceļā… kāpēc ne… un es ceru, tas noderēs par brīdinājumu visām meitenēm, kas noskatījušās šai nepievilcīgajā ainā.

Mis Nega, neapšaubāmi pati vecākā no visām meitenēm, ļoti svinīgi paziņoja, ka viņai gan tas noderēšot par brīdinājumu, to pašu sacīja arī pārējās, vienīgi divas likās šaubāmies, vai šāda vaigubārda varot kādai nodarīt ļaunu.

—    Kāpēc jūs to visu sakāt, tik daudziem klausītājiem klātesot? — klusām pavaicāja Ralfs. — Pati taču zināt, ka nedomājat to nopietni.

—    Domāju gan nopietni, — skaļi atbildēja madame Mantalīni, sperdama soli uz mis Negas pusi.

—    Labāk apdomājieties! — prātīgi iebilda Ralfs, būdams stipri ieinteresēts šai notikumā. — To vajadzētu krietni apsvērt. Precētai sievietei nekāds īpašums nepieder.

—    Nekas no tās brīvās dzīves, nolāpīts, neiznāks, tnanti sirsniņ! — piesliedamies uz elkoņa, sacīja misters Mantalīni.

—    To es pilnīgi apzinos, — atmezdama galvu, atcirta madame Manlalīni, — un man nekāda īpašuma nav. Uzņēmums, inventārs, šis nams un viss, kas tanī atrodas, — it viss pieder mis Negai.

—    Tā nu ir patiesība, madame Mantalīni, — sacīja mis Nega, ar kuru bijusī saimniece šai jautājumā bija slepus noslēgusi draudzīgu vienošanos. — Tīra patiesība nudien, madame Mantalīni… hm… tīra patiesība. Ne reizi mūžā neesmu jutusies tik laimīga, ka man pieticis gribasspēka turēties pretī precību piedāvājumiem, lai cik tie bijuši vilinoši, — tik laimīga kā tagad, kad savu pašreizējo stāvokli domās salīdzinu ar jūsu bēdīgo un pavisam nepelnīto situāciju, madame Mantalīni.

—    Nolādēts! — iekliedzās misters Mantalīni, pagriezdams galvu uz sievas pusi. — Vai tiešām viņa negāzīs, nekniebs šai skaudīgajai grabažai, kas uzdrošinās mest ēnu uz viņas dārgumiņu!

Taču mistera Mantalīni glaimu uzklausīšanas dienas bija pagājušas.

—    Mis Nega, ser, — sacīja viņa dzīvesbiedre, — ir mana sirdsdraudzene. — Un, lai gan misters Mantalīni izbolīja acis tā, ka šķita — tās nemūžam vairs neatgriezīsies vecajā vietā, madame Mantalīni nerādīja ne vismazākās pielaidīguma zīmes.

Par godu lieliskajai mis Negai jāteic, ka galvenokārt viņa bija veicinājusi šo pārmaiņu, jo, diendienā pēc pieredzes pārliecinājusies, ka uzņēmums neplauks un pat nespēs vairs pastāvēt, kamēr izdevumos iejauksies misters AAantalīni, un nule būdama stipri ieinteresēta veikala zelšanā, viņa bija cītīgi nodevusies dažu ar šā džentlmeņa privāto dzīvi saistītu sīkumu pētīšanai un ar izskaidrojumiem tos pasniegusi madame Mantalīni tik veikli, ka atdarīja tai acis daudz ietekmīgāk, nekā tās spētu atvērt gadu gadiem turpināta pamatīga, dziļdomīga prātošana. Sā mērķa sasniegšanu liktenīgi veicināja mis Negas nejauši uzieta maiga vēstulīte, kurā madame Mantalīni bija nosaukta par «vecu» un «neizskatīgu».

Palikdama savā lēmumā nelokāma, madame Mantalīni tomēr gauži apraudājās, un, tā kā viņa atbalstījās uz mis Negas rokas un norādīja uz durvīm, šī jaunā lēdija, kā arī citas jaunās lēdijas, sejā pauzdamas patiesu līdzjūtību, jau dzīrās viņu vest no istabas ārā.

—    Niklbij, — šķiezdams asaras, sacīja misters Mantalīni, — jūs esat liecinieks ellišķīgajai cietsirdībai, ko parādīja šī pasaulē nepieredzēti velnišķīgā verdzinātāja un valdzinātāja, ak, nolādēts! Es šai sievietei piedodu.

—    Piedodat! — nikni atkārtoja madatne Mantalīni.

—    Es patiešām viņai piedodu, Niklbij, — teica misters Mantalīni. — Jūs mani nosodīsiet, visa pasaule mani nosodīs, sievietes mani nosodīs, visi smiesies, zobosies, smaidīs un ellišķīgi ņirgāsies. Visi sacīs: «Kāda viņai bija dāvāta laime! Viņa to neapjauta. Viņš bija pārāk vājš, viņš bija pārāk labs, viņš bija ellišķīgi jauks zēns, taču pārāk stipri mīlēja šo sievieti, viņš nespēja panest tās dusmas un jaunos vārdus. Ellišķīgs gadījums, tik ellišķīgs, kāds vēl nav piedzīvots.» Bet es viņai piedodu.

Pēc šās aizkustinošās runas misters Mantalīni atkal nogāzās garšļaukus un nekustēdamies gulēja acīm redzamā nemaņā, līdz visas sievietes bija izgājušas no istabas; tad viņš piesardzīgi uztrausās sēdus un truli blenza Ralfā, joprojām vienā rokā turēdams mazo pudelīti un otrā tējkaroti.

—    Nu jūs varat izbeigt šo muļķošanos un atkal pakustināt smadzenes, — likdams galvā cepuri, aukstasinīgi sacīja Ralfs.

—    Nolāpīts, Niklbij, vai jūs to domājat nopietni?

—    Nemēdzu jokot, — atbildēja Ralfs. — Arlabvakar!

—    Nē, pagaidiet, Niklbij, — sacīja Mantalīni.

—    Varbūt alojos, — teica Ralfs. — Cerēsim, ka tā. Jums jāzina labāk. Arlabvakaru!

Izlikdamies nedzirdam lūgumu palikt un dot padomu, Ralfs pameta sašļukušo misteru Mantalīni rūgtās pārdomās un klusu izgāja no nama.

—    Oho! — viņš sacīja. — Vējš tik drīz sācis pūst no citas puses? Pa daļai blēdis, pa daļai muļķis — un pieķerts abās lomās? Domāju, ka jūsu dienas ir skaitītas, ser.

To pateicis, viņš kaut ko piezīmēja savā kabatas grāmatiņā tai vietā, kur nepārprotami bija ierakstīts mistera Mantalīni vārds, tad, ieskatījies pulkstenī — tas rādīja starp deviņiem un desmitiem —, ar skubu gāja mājās.

—   Vai viņi ir atnākuši? — tāds bija pirmais jautājums Ņūmenam.

Ņūmens pamāja.

—    Gaida jau pusstundu.

—    Divi? Viens resns un pieglaimīgs?

—    Jā, — atbildēja Ņūmens. — Sēž jūsu kabinetā.

—    Labi, — sacīja Ralfs. — Pasauciet karieti!

—    Karieti! Vai jūs… gribat doties… Ko? — stomījās Ņūmens.

Ralfs nikni atkārtoja rīkojumu, un Nogss, kura pārsteigums par šādu neparastu, ārkārtēju notikumu ir viegli attaisnojams (jo viņš nemūžam nebija redzējis Ralfu braucam karietē), devās izpildīt uzdoto un drīz vien atgriezās kopā ar važoni.

Karietē iesēdās misters Skvīrss, Ralfs un trešais, ko Ņūmens Nogss nekad nebija manījis. Ņūmens stāvēja uz sliekšņa, pavadīdams aizbraucējus, un nepūlējās izzināt, kurp tie dodas un kādās darīšanās, līdz nejauši izdzirdēja Ralfu nosaucam adresi, kurp lika važonim braukt.

Ncmēr pārsteigtais Ņūmens zibens ātrumā iedrāzās savā kambarītī pēc cepures un klibodams metās pakaļ karietei, itin kā grasītos uzlēkt uz pakaļējā kāpšļa, taču šis nodoms neizdevās, jo kariete bija uzņēmusi ātrumu un drīz jau atradās bezcerīgi tālu, atstādama Ņūmenu aizelsušos tukšajā ielā.

—    Nezinu gan, — sacīja Nogss, palikdams stāvam, lai atvilktu elpu, — kāds no manis tiktu labums, ja arī es būtu braucis līdzi. Viņš taču mani ieraudzītu. Aizbrauca uz turieni! Kas tur var iznākt? Zinājis es vakar, būtu varējis brīdināt… Aizbrauca uz turieni! Tas nav uz labu. Noteikti ne.

Ņūmena pārdomas iztraucēja kāds izskatā ievērības cienīgs, lai gan nepavisam ne tīkams sirms džentlmenis, kas, pienācis viņam klāt, diedelēja dāvanas.

Vēl aizvien dziļās pārdomās nogrimis, Ņūmens pagriezās, lai ietu projām, bet vīrs steberēja viņam līdzi un klāja vaļā tādu posta stāstu, ka Ņūmens (ko varēja uzskatīt par naudas izdiedelēšanai bezcerīgu cilvēku, jo viņam pašam bija pārāk maz, lai dotu vēl citam) parakņājās savā cepurē pēc kāda puspensa, ko laimīgajās reizēs, ja kāds gadījās, tur parasti glabāja mutauta stūrī iesietu.

Kamēr viņš ar zobiem cītīgi raisīja vaļā mezglu, ubagotājs pateica kaut ko tādu, kas saistīja Ņūmena uzmanību; lai kas arī tika sacīts, tam radās turpinājums, un galu galā abi sāka iet plecu pie pleca — svešinieks dedzīgi stāstīja, un Ņūmens klausījās.

XLV NODAĻA,

kurā pastastits kaut kas pārsteidzošs.

—    Tā kā rit mēs braucam no Londonas prom un es nezinu, vai savā mūžā esmu juties laimīgāks, mister Niklbij, tad, lai jupis, izraušu vēl vienu glāzi par mūsu nākamo priecīgo tikšanos!

To sacīja Džons Braudijs, rokas sajūsmināti berzēdams, mezdams visapkārt skatienus, tā ka sarkanā seja aiz laimes spīdēja, apliecinot šo vārdu patiesīgumu.

Sai apskaužamajā jutoņā Džons bija nonācis tai pašā vakarā, par ko tika vēstīts iepriekšējā nodajā; notikuma vieta bija mazais namiņš, kur bija sapulcējušies Nikolass, misis Niklbija, misis Braudija, Keita Niklbija un Smaiks.

Vakaru pulciņš bija pavadījis līksmi. Zinādama, ka dēls krietnajam jorkšīrietim ir pateicību parādā, misis Niklbija, pārvarējusi zināmus iebildumus, deva piekrišanu uzaicināt misteru un misis Braudijus uz tēju; sakarā ar šo notikumu pirmāk radās dažnedažādas grūtības un šķēršļi, tāpēc ka viņai neesot bijusi izdevība pirmajai «doties vizītē» pie misis Braudijas, jo, lai gan misis Niklbija visai bieži lielā pašapmierinātībā apgalvoja (to dara vairums sīkumainu cilvēku), ka viņai nepiemītot ne kripatas lepnuma un manierības, viņa tomēr dedzīgi atbalstīja goda parādīšanu un svinīgus rituālus, bet, tā kā bija skaidrs, ka pirms vizītes misis Niklbijai pat nav bijis iespējams zināt, vai tāda misis Braudija vispār eksistē, viņa savu stāvokli uzskatīja par īpaši sarežģītu un kutelīgu.

—    Vizītē pirmajai jādodas man, dārgais, — sacīja misis Niklbija, — tam katrā ziņā tā jābūt. Redzi, dārgais, man vajadzīgs parādīt tādu kā visžēlīgu laipnību, lai šī jaunā persona saprastu, ka esmu ar mieru viņu pamanīt. Ir kāds jauns godājama izskata cilvēks, — brīdi padomājusi, misis Niklbija piebilda, — kurš strādā par konduktoru vienā no omnibusiem, kas brauc garām mūsu mājai, galvā viņam ir tāda spīdīga cepure — mēs abas ar tavu māsu bieži viņu esam ievērojušas — un uz deguna kārpa, vai zini, Keita, gluži kā džentlmeņa sulainim.

—    Vai tad visiem džentlmeņu sulaiņiem uz deguna ir kārpa? — ievaicājās Nikolass.

—    Nikolas, dārgais, cik muļķīgi tu vari runāt, — atbildēja māte, — es, protams, domāju spīdīgo cepuri, kas viņu dara līdzīgu džentlmeņa sulainim, nevis kārpu uz deguna, kaut ari tas nebūt nav tik smieklīgi, kā tev varētu likties, jo mums reiz par sulaini kalpoja zēns, kuram bija ne vien kārpa, bet arī tauku puns, turklāt pamatīgs, un viņš tāpēc pieprasīja pielikt pie algas, jo tas puns viņam izmaksājot stipri dārgi. Pagaidi, par ko es… ak jā, atceros. Vislabākais, ko varu izdomāt, ir uzticēt šim jaunajam cilvēkam (nešaubos, ka par kausu portera viņš būs ar mieru) aiznest manu vizītkarti ar sveicienu uz «Saracēni ar diviem kakliem». Ja dienestnieks tur viņu uzskatīs par džentlmeņa sulaini, jo labāk. Tad misis Braudijai atliks vienīgi ar viņu atsūtīt savu vizītkarti (viņš divreiz pieklauvēs pie mūsu durvīm), un galva vairs nebūs jālauza.

—    Mīļo māt, — sacīja Nikolass, — nedomāju, ka tādiem vienkāršiem cilvēkiem jebkad bijušas vai kādreiz būs vizītkartes.

—    O, Nikolas, dārgais, tad ir pavisam cita runa, — teica misis Niklbija. — Ja tu domā tā, man, protams, nepaliek ne mazāko šaubu, ka viņi ir ļoti cienījami cilvēki, un es vairs neiebilstu pret viņu uzlūgšanu uz tēju un centīšos izturēties ļoti pieklājīgi, ja viņi atnāks.

Kad šis jautājums beidzot bija sekmīgi nokārtots un misis Niklbija uzņēmās savam sabiedriskajam stāvoklim un laulības dzīvē pavadītajiem gadiem piedienīgo aizbildnieclskas un mazliet augstprātīgi laipnas namamātes lomu, misters un misis Braudiji tika uzaicināti un drīz arī ieradās, un, tā kā viņi pret misis Niklbiju izturējās ļoti goddevīgi un prata pienācīgi novērtēt tās cēlumu, turklāt likās ar visu bezgala apmierināti, cienījamā lēdija čukstus lika Keitai saprast, ka, pēc viņas domām, ciemiņi ir tik kārtīgi cilvēki, kādus reti nākas sastapt, un prot gluži labi uzvesties.

Tā iznāca, ka pēc vakariņām, proti, divdesmit minūtes pirms vienpadsmitiem, Džons Braudijs paziņoja, ka savā mūžā neesot juties tik laimīgs.

Arī misis Braudija šai ziņā nepalika iepakaļ vīram — jaunā sieva, kuras laucinieciskais skaistums tīkami kontrastēja ar Keitas liego piemīlīgumu, šim kontrastam neL pavisam nepametot viņu ēnā, jo katra tikai izcēla un rotāja otras daiļumu, — nespēja cildināt vien jaunās lēdijas jaukās, apburošās manieres un vecākās lēdijas nepārspējamo viesmīlību. Keita sarunas prasmīgi pievērsa jautājumiem, kas šķita tuvāki lauku meitenei, kura sākumā šai neierastajā sabiedrībā jutās visai neveikli, un, jebšu misis

Niklbijai lāgiem neizdevās izraudzīties īsti piemērotus sarunas tematus vai viņa, pēc misis Braudijas izteikuma, «runaja trakoti augstos toņos», tomēr viņas laipnība likās apbrīnojama un patiesā ieinteresētība jaunajā pārī izpaudās visai garās lekcijās par namamātes pienākumiem, kurus viņa lielā sirsnībā uzticēja misis Braudijai, ilustrēdama ar daždažādiem piemēriem par taupīgu saimniekošanu (tā viņu namiņā bija nodota vienīgi Keitas ziņā), kurā krietnā lēdija gan teorētiski, gan praktiski nepiedalījās vairāk kā divpadsmit apustuļu statujas, kas grezno Svētā Pāvila katedrāli.

—    Man nav gadījies sastapt labsirdīgāku, laipnāku un sirsnīgāku cilvēku par misteru Braudiju, — sacīja Keita, uzrunādama Džona laulāto draudzeni. — Lai kādas rai/es mani nomāktu, es justos laimīga, tikai uz viņu palūkojoties vien.

—    Goda vārds, viņš nudien liekas brīnišķīgs cilvēks, Keita, — teica misis Niklbija, — tieši brīnišķīgs. Ticiet man, es allaž ar lielāko prieku — tik tiešām ar vislielāko prieku — uzņemšu jūs, misis Braudija, tikpat vienkārši un omulīgi. Mēs nemēdzam dižoties, — turpināja misis Niklbija, ļaudama noprast, ka atrastos bezgala daudz, ko izrādīt, ja vien viņiem būtu noslieksme uz dižošanos, — nekādu satraukumu, nekādas gatavošanās, es to nepieļautu. Es teiktu: «Keita, mana mīļā, tā mēs tikai liktu misis Braudijai justies neveikli, un tas būtu muļķīgi un neapdomīgi!»

—    No visas sirds tencinu jūs, patiešām, cienītā, — pateicīgi atsaucās misis Braudija. — Džon, drīz jau bus vienpadsmit. Baidos, ka ir pārāk vēls un mēs esam aizkavējuši jūs no miega, cienītā.

—    Vēls! — iesaucās misis Niklbija, iesmiedamās sīku, spalgu smiekliņu, ko it kā par sajūsmas zīmi nobeidza ar īsu iekāsēšanos. — Mums tas ir ļoti agrs laiks. Esam pieraduši pie šādas vēlas stundas. Divpadsmit, viens, divi, trīs mums ir tīrais sīkums. Balles, dinejas, kāršu partijas. Kur vēl redzēti tādi trakuļi, ar kādiem mēs sagājāmies! Taisni brīnums, es tagad bieži, vai zināt, domāju, kā mēs to spējām izturēt, tas taču gatavais posts, ja ir tik plaši sakari un visi ielūdz, nevienam jaunlaulāto pārim es to neieteiktu, kaut gan tas, protams, ir gluži skaidrs un, manuprāt, par to var tikai priecāties, ka reti kādu jaunlaulāto pāri apdraud tādi kārdinājumi. Bija viena ģimene, kas dzīvoja kādu jūdzi no mums — nevis pa ceļu taisni

uz priekšu, bet tūdaļ nogriežoties uz kreiso pusi pie pilsētas robežas, kur Plimutas pasta kariete nobrauca ēzeli, — tie bija plaša vēriena cilvēki un rīkoja plaša vēriena viesības ar mākslīgām puķēm un šampanieti, ar daudzkrāsainiem lampioniem un, īsti sakot, ar dažnedažādām ēdamām un dzeramām delikatesēm, ko varētu iekārot visizsmalcinātākais epikūrietis. Nezinu, vai kāds spētu līdzināties šiem Peltirogesiem. Vai tu atminies Peltirogesus, Keita?

Keita saprata, ka ciemiņu miera un ērtības labad sen jau pienācis laiks apturēt šos atmiņu plūdus, tāpēc atbildēja, ka ļoti skaidri un spilgti atceroties Peltirogesus, un piebilda, ka misters Braudijs jau vakara sākumā gandrīz vai apsolījies nodziedāt kādu jorkšīriešu dziesmiņu un ka viņa gaužām nepacietīgi gaidot šo solījuma izpildīšanu, jo esot pārliecināta, ka dziesma māmiņai sagādāšot lielāku prieku un baudījumu, nekā iespējams vārdos izteikt.

Kad misis Niklbija bezgala vēlīgi apliecināja meitas sacīto — arī šeit taču izpaudās viņas īpašais stāvoklis un mājiens par viņas gaumi un spējām spriest šādos jautājumos gandrīz kā kritiķei —, Džons Braudijs lūkoja atminēties kādas ziemeļu grāfistes dziesmiņas vārdus, aicinādams talkā savu laulāto draudzeni. Ticis skaidrībā, viņš pāris reižu padīdījās krēslā un, izraudzījies vienu mušu no pārējām mušām, kas gulēja pie griestiem, pievērsa tai skatienu un sāka pērkonbalsī aurot liegi sentimentālu meldiņu (iztēlodamies, ka dzied maigs, mīlas mokās tvīkstošs ganiņš).

Pirmā panta beigās, it kā to vien gaidījis, lai viņu sadzirdētu, kāds skaļi un neatlaidīgi pieklauvēja pie ārdurvīm, tik skaļi un neatlaidīgi, ka lēdijas sarāvās un Džons Braudijs apklusa.

—     Kāds droši vien pārskatījies, — bezrūnīgi noteica Nikolass. — Mums nav neviena paziņas, kas varētu nākt tik vēlā vakarā.

Misis Niklbija tomēr izteica minējumu, vai tikai kantoris nav nodedzis vai varbūt «misteri Cīribli» kādu atsūtījuši pēc Nikolasa, lai to pieaicinātu par kompanjonu (šāds pieņēmums likās visai ticams vēlajā nakts stundā), vai, iespējams, misters Linkinvoters aizbēdzis ar visu 'naudu, vai mis La Krīvi saslimusi, vai varbūt…

Taču Keitas pēkšņa izsaukšanās strupi pārtrauca viņas minējumus, un istabā ienāca Ralfs Niklbijs.

—    Pagaidiet! — sacīja Ralfs, redzēdams, ka Nikolass

pieceļas un Keita, piegājusi brālim klāt, pieķeras tam pie rokas. — Iekams šis puišelis ver vaļā muti, uzklausiet mani!

Nikolass kodīja lūpu un draudīgi purināja galvu, taču šai brīdī, kā šķita, nespēja izteikt ne zilbi. Keita ciešāk piekjāvās brāļa rokai. Sinaiks paslēpās abiem aiz muguras, un Džons Braudijs, pietiekami saklausījies par Ralfu un acīmredzot it viegli to pazinis, nostājās starp veco vīru un savu jauno draugu, it kā ar nolūku neļaut ne vienam, ne otram spert ne soli tālāk.

—    Uzklausiet mani, kad es saku, — teica Ralfs, — nevis viņu.

—    Nu, tad pūtiet vaļā, kas jums pūšams, ser, — skarbi ierunājās Džons, — un pielūkojiet, lai kādam aiz dusmām nesāk vārīties asinis, jo labāk jums būtu papūlēties tās atvēsināt.

—    Jūs es pazīstu pēc valodas, — sacīja Ralfs, — bet viņu — (rādīdams uz Smaiku) — pēc izskata.

—    Nerunājiet ar viņu! — atguvis balsi, teica Nikolass. — Negribu, ka ar viņu runā. Negribu viņā klausīties. So cilvēku es nepazīstu. Nespēju elpot gaisu, ko viņš sagandējis. Viņa klātbūtne ir apvainojums manai māsai. Pat viņu redzēt ir kauns. Es to necietīšu!

—    Stāviet! — iesaucās Džons, atspiedis smago roku Nikolasam pret krūtīm.

—    Lai tad viņš tūliņ iet projām! — pūlēdamies izrauties, iesaucās Nikolass. — Nepacelšu roku pret viņu, taču viņam jāiet projām. Negribu viņu šeit redzēt. Džon, Džon Braudij, vai šīs ir manas mājas, vai es esmu mazais bērns? Ja viņš te paliks, — niknumā zvērodams, sauca Nikolass, — tik mierīgi uzlūkodams tos, kam ir zināma viņa melnā, nelietīgā sirds, es sajukšu prātā!

Uz visiem šiem izsaucieniem Džons Braudijs neatbildēja ne vārda, tikai aizvien vēl turēja ciet Nikolasu un, kad tas apklusa, ierunājās.

—    Te nu būs vairāk, ko sacīt un dzirdēt, nekā jūsu pauris apķer, — teica Džons. — Es, vai zināt, to saodu jau pa gabalu. Kas tā tur par ēnu slamstās gar durvīm? Nu, skolmeistar, rādies šur, draudziņ, nav ko kautrēties! Nu, veco džentlmeni, vilksim skolmeistaru priekšā!

Izdzirdējis tik sirsnīgu uzaicinājumu, misters Skvīrss, kas mīņājās priekšnamā, gaidīdams īsto mirkli, kad iet iekšā un ar savu parādīšanos panākt vajadzīgo iespaidu, padevās un sašļucis bez jebkādas cieņas gandrīz vai līšus

ielīda istabā; Džons Braudijs sāka smieties tik gardi un aizrautīgi, ka pat Keita, lai arī šā starpgadījuma pārsteigta, satraukta un izbiedēta, nespēdama aizturēt acīs sariesušās asaras, juta vēlēšanos piebiedroties Džonam.

—   Vai jautrības mirklis būtu beidzies, ser? — beidzot ievaicājās Ralfs.

—    Šimbrīžam bezmaz cauri gan, ser, — atbildēja Džons.

—    Varu pagaidīt, — sacīja Ralfs. — Neļaujieties traucēties!

Ralfs nogaidīja, kamēr iestājas pilnīgs klusums, tad pievērsās misis Niklbijai, tomēr uzmezdams pētīgu skatienu Keitai, it kā vairāk kārotu redzēt, kādu iespaidu viņa vārdi atstās uz to, un sacīja:

—    Tagad, cienītā, uzklausiet mani! Nedomāju, ka jums ir kāds sakars ar lielisko tirādi, ko man veltīja jūsu puišelis, jo neticu, ka, nonākusi viņa atkarībā, jūs spējat kaut ko vēlēties arī pati vai ka jūsu padoms, jūsu domas, jūsu vajadzības, jūsu griba — viss, kam nenovēršami un dibināti (jo kāda citādi vērtē ir jūsu lielajai dzīves pieredzei?) vajadzētu viņu ietekmēt, — ka tas viss kaut mazākā mērā spētu uz viņu iedarboties vai ka tam būtu jebkāda nozīme, vai kā viņš kaut mirkli ņemtu to vērā.

Misis Niklbija papurināja galvu un nopūtās, it kā teiktajā tiešām būtu krietna daļa taisnības.

—    Sā iemesla pēc, — turpināja Ralfs, — es griežos pie jums, cienītā. Daļēji šā iemesla pēc, daļēji tāpēc, ka nevēlos, lai mani ar savām izdarībām ļaunprātīgi pazemo šis zeņķis, ko kura es biju spiests atteikties un kurš pēcāk puiciskā lielībā — ha! ha! — atsacījās no manis, — esmu šovakar te ieradies. Manai nākšanai uz šejieni ir vēl viens iemesls, un šis iemesls ir cilvēcība. Esmu atnācis, — sacīja Ralfs, palūkodamies apkārt ar dzēlīgu un uzvarošu smaidu sejā un tīksmīgi stiepdams un izbaudīdams katru savu vārdu, it kā baidītos palaist garām prieku, ko sagādā to izrunāšana, — lai atdotu tēvam viņa bērnu. Jā, ser, — viņš turpināja, aizrautībā noliekdamies uz priekšu un vērsdamies pie Nikolasa, jo manīja, ka tas pārvēršas sejā, — lai atdotu tēvam viņa bērnu, viņa dēlu, ser, šo

, aizvilināto, maldināto puisēnu, ko jūs Izsekojat uz katra soļa zemiskā nolūkā kādudien nolaupīt viņam nožēlojamo naudiņu, ko viņš reiz varbūt saņems.

—    Tie, kā jums pašam zināms, ir meli, — lepni teica Nikolass.

—   Tā, kā man pašam zināms, ir taisnība. Seit ir viņa tēvs, — atcirta Ralfs.

—    Seit! — panācies uz priekšu, smīnēdams sacīja Skvīrss. — Jūs dzirdat? Seit! Vai es jūs nebrīdināju, ka var ierasties zēna tēvs un atsūtīt viņu atpakaļ pie manis? Jā, viņa tēvs ir mans draugs, un viņam tūlīt jāatgriežas pie manis, tūlīt pat. Ko nu jūs teiksiet, ko? Nu… runājiet… ko nu jūs teiksiet… Vai nav žēl, ka tik daudz pū]u izšķiests veltīgi, ko? Zēl gan, ko?

—    Jums no ādas vēl nav izzudušas manis atstātās pēdas, — mierīgi raudzīdamies sāņus, teica Nikolass, — un pateicībā par tām varat runāt, cik vien jums labpatīk. Ilgi, mister Skvīrs, jums nāksies runāt, iekams izdosies no tām atbrīvoties.

Tikko pieminētais godājamais džentlmenis uzmeta ašu skatienu galdam, it kā šie asie vārdi būtu viņā izraisījuši vēlēšanos mest ar krūku vai ar pudeli Nikolasam pa galvu, taču šā nodoma (ja tāds vispār bija) izpildīšanu aizkavēja Ralfs, kas, pieskāries Skvīrsam pie elkoņa, lūdza pateikt tēvam, ka tas nu varot nākt iekšā un pieprasīt savu dēlu.

Tā kā šī bija īsta labdarība, misters Skvīrss nekavējoties piekrita, šai nolūkā izgāja no istabas un gandrīz tūdaļ atgriezās, atbalstīdams izskatā pieglaimīgu tipu ar glumu ģīmi, bet tas, izrāvies no Skvīrsa rokām, visā godībā parādīdamies kā misters Snolijs, taisnā ceļā metās klāt Smaikam un, neierastā, lempīgā apskāvienā iežmiedzis nabadziņa galvu padusē, pacēla platmalaino cepuri augstu izstieptā rokā par pazemīgas pateicības zīmi, turklāt izsaukdamies:

—    Vai toreiz, kad viņu pēdējo reizi redzēju, es maz varēju iedomāties šādu priecīgu sastapšanos! Ak, vai gan es to varēju iedomāties!

—    Savaldieties, ser! — mākslotā līdzjūtībā parupji sacīja Ralfs. — Nu jūs esat viņu atguvis.

—    Atguvis! Ak, esmu atguvis! Vai tiešām esmu viņu atguvis? — pats sev neticēdams, brēca Snolijs. — Jā, te nu viņš ir, mana miesa un asinis, miesa un asinis!

—    Miesas gan tā pamazāk, — piebilda Džons Braudijs.

Misters Snolijs bija pārlieku aizrāvies tēva jūtās, lai

pievērstu uzmanību šādai piezīmei, un, gribēdams pilnīgi pārliecināties par sava bērna atgūšanu, vēlreiz iebāza tā galvu sev padusē un tur ari atstāja.

—    Kas manī modināja tik dziļu interesi par viņu, kad šis godājamais jaunatnes audzinātājs viņu atveda manās mājās? — sacīja Snolijs. — Kas manī iededza kvēlu vēlēšanos bargi viņu sodīt par bēgšanu no saviem labākajiem draugiem, saviem ganiem un izglītotājiem?

—    Tas bija tēva instinkts, ser, — piezīmēja Skvīrss.

—    Taisni tas, ser, — viņam piebiedrojās Snolijs, — cildenas jūtas, seno grieķu un romiešu jūtas, jūtas, ko lolo zvēri laukā un putni gaisos un ko nepazīst vienīgi truši un runči, kuri dažkārt aprij savus mazuļus. Mana sirds ilgojās pēc viņa. Es būtu varējis… diezin ko būtu varējis viņam izdarīt, tēva dusmu pārņemts.

—    Tas tikai rāda, ko spēj daba, ser, — teica misters Skvīrss. — Ērmota būšana ir tāda daba.

—    Svēta būšana, ser, — piebilda Snolijs.

—    Ticu jums, — tikumīgi nopūzdamies, sacīja misters Skvīrss. — Kā gan mēs spētu bez tās dzīvot! Dabu, — svinīgi turpināja misters Skvīrss, — vieglāk ir izprast nekā aprakstīt. Ak, kāda svētlaime, ser, izjust sevi saistībā ar dabu!

Klausīdamies šo dziļdomīgo lekciju, klātesošie aiz pārsteiguma bija apstulbuši, bet Nikolass vērīgām acīm lūkojās no Snolija uz Skvīrsu un no Skvfrsa uz Ralfu, savās izjūtās svārstīdamies starp riebumu, šaubām un izbrīnu. Izmantodams apjukumu, Smaiks izmuka no tēva paduses, metās klāt Nikolasam un aizkustinoši lūdzās viņu neatdot, bet ļaut viņam dzīvot un nomirt draugam pie sāniem.

—    Ja jūs esat šā zēna tēvs, — sacīja Nikolass, — paraugieties, cik viņš ir nožēlojams, un pēc tam vēlreiz sakiet, ka esat nolēmis viņu sūtīt atpakaļ uz derdzīgo midzeni, no kura es viņu aizvedu.

—    Jauns apvainojums! — iebrēcās Skvīrss. — Atjēdzieties! Jūs neesat pulvera un lodes vērts, tomēr rēķinus es ar jums noslēgšu šā vai tā.

—    Esiet mierīgs! — iesaucās Ralfs, kad Snolijs grasījās vērt vaļā muti. — Izdarīsim, kas mums darāms, un neielaidīsimies ķengu runās ar visādiem apdauzītiem paklīdeņiem. Tas ir jūsu dēls, un jūs to varat pierādīt.

, Un vai jūs, mister Skvīrs, varat apliecināt, ka šis ir tas pats zēns, ko jūs priekš tik daudziem gadiem pieņēmāt ar vārdu Smaiks? Varat?

—    Vai es varu! — iesaucās Skvīrss. — Kāpēc lai nevarētu!

—    Labi, — sacīja Ralfs, — pietiks ar dažiem vārdiem. Jums bija dēls no pirmās sievas, mister Snolij?

—    Bija, — atbildēja uzrunātais, — un te viņš stāv.

—    Tūlīt to pierādīsim, — teica Ralfs. — Jūs šķīrāties no sievas, un viņa paņēma zēnu pie sevis, kad tam palika gads. Kad gadu vai divus bijāt dzīvojuši šķirti, jūs no bijušās sievas saņēmāt vēsti, ka zēns ir miris, un jūs šai vēstij noticējāt?

—    Saprotams, ka noticēju! — atbildēja Snolijs.

—    Aiz prieka …

—    Neaizraujieties, ser, es jūs lūdzu, — sacīja Ralfs

—    Si ir lietišķa saruna, un sajūsmai te nav vietas. Jūsu šķirtā sieva nomira aptuveni pirms pusotra gada — ne agrāk — nomaļā ciemā, kur kādā ģimenē kalpoja par saimniecības vadītāju. Tā bija?

—    Tā bija, — apstiprināja Snolijs.

—    Uz nāves gultas uzrakstījusi jums vēstuli vai grēksūdzi par šo pašu zēnu, un šo atzīšanās vēstuli, kura bija norādīts vienīgi jūsu uzvārds, jūs saņēmāt tikai pirms dažām dienām, un arī tad tā bija nākusi pa aplinku ceļiem. Tā bija?

—    Tieši tā, — atbildēja Snolijs. — Pareizi līdz pēdī gam sīkumam.

—    Un šai vēstulē, — turpināja Ralfs, — viņa atzinās, ka zēna nāvi izdomājusi, lai jūs sāpinātu, — īsi sakot, tas bija vienīgi posms tai sistēmā, ko jūs abi acīmredzot izmantojāt viens otra sarūgtināšanai, — un ka zēns ir dzīvs, taču prātā pavājš un viņa ar uzticama cilvēka gādību nosūtījusi to uz kādu lētu mācību iestādi Jorkšīrā, dažus gadus pati maksājusi par skološanu, bet pēcāk, nonākusi galīgā nabadzībā, gatavodamās doties tālu projām, zēnu pametusi un par to nu izlūdzoties pie došanu. Tā ir?

Snolijs pamāja ar galvu un paberzēja acis — māja tikko manāmi, toties acis berzēja jo dūšīgi.

—    Sī mācību iestāde bija mistera Skvīrsa skola, — turpināja Ralfs, — zēnu tur atstāja ar vārdu Smaiks, viss izklāstīts pilnībā, dati precīzi atbilst tam, kas ierakstīts mistera Skvīrsa grāmatās, patlaban misters Skvīrss apmeties pie jums, vēl divi jūsu zēni dzīvo viņa skolā; savu atklājumu jūs pavēstījāt viņam, un viņš jūs atveda pie manis, pie cilvēka, kurš zināja pateikt bērna nolaupītāju, un es jūs atvedu šurp. Vai tā ir?

—    Jūs runājat kā no labas grāmatas, ser, no grāmatas, kurā ierakstīta viena vienīga patiesība, — atbildēja Snolijs.

—    Ņemiet savu maku, — teica Ralfs, izvilkdams to no svārku kabatas, — kurā ir pirmās laulības un zēna dzimšanas apliecība, divas jūsu sievas vēstules un citi dokumenti, kas visu tikko minēto var apliecināt gan tieši, gan netieši. Vai šie papīri tur ir?

—    Visi kā viens, ser.

—    Un jums nav iebildumu, ka mēs tos šeit izlasām, lai šie cilvēki pārliecinātos par jūsu tiesībām tūdaļ griezties ar prasību kā tiesas, tā saprāta priekšā un uzņemties sava dēla aizsardzību, ne mirkli vairs nevilcinoties. Vai esmu jūs sapratis pareizi?

—    Pareizāk, nekā es pats spētu sevi saprast, ser.

—    Nu, tad tā, — uzmezdams maku uz galda, sacīja Ralfs. — Lai skatās, ja tīk, un, tā kā tie ir dokumentu oriģināli, es jums ieteiktu stāvēt tur cieši klāt, kamēr viņi tos pētīs, citādi vēl kādu varat pazaudēt.

To pateicis, Ralfs neaicināts apsēdās un, sakniebis lūpas, kas šai brīdī mazliet bija pavērušās smaidā, sakrustoja rokas un pirmo reizi palūkojās uz brāļadēlu.

Nelietīgā dzēliena aizvainots, Nikolass uzmeta tēvocim niknu skatienu, tomēr, par varēm valdīdamies, ar Džona Braudija palīdzību ņēmās vērīgi pētīt dokumentus. Tajos nebija nekā apšaubāma. Apliecības bija pienācīgi apstiprinātas kā izraksti no draudzes grāmatām, pirmā vēstule patiešām izskatījās rakstīta pirms daudziem gadiem un ilgi glabāta, otras rokraksts precīzi atbilda pirmajai (ja pieņemtu, ka abas rakstītas ar viena cilvēka roku), pārējās zīmītes un pieraksti pauda tikpat grūti apšaubāmus faktus.

—    Mīļais Nikolas, — čukstēja Keita, bažīgi raudzīdamās brālim pār plecu, — vai tas varētu būt tiesa? Vai viņš būtu runājis taisnību?

—    Laikam gan, — atbildēja Nikolass. — Ko sakāt jūs, Džon?

Džons pakasīja pakausi un papurināja galvu, taču neteica ne vārda.

—    Ņemiet vērā, cienītā, — vērsdamies pie misis Niklbijas, sacīja Ralfs, — tā kā zēns ir nepilngadīgs un ar pavājam prāta spējām, mēs būtu varējuši šovakar ierasties likuma aizsardzībā un likuma kalpu pavadībā. Es, bez šaubām, tā arī būtu rīkojies, cienītā, ja to neliegtu mana cieņa pret jūsu un jūsu meitas jūtām.

—    Savu cieņu pret manas māsas jūtām jūs jau esat nepārprotami parādījis, — sacīja Nikolass, pievilkdams Keitu sev tuvāk klāt.

—    Tencinu, — atsaucās Ralfs. — Jūsu uzslava, ser, patiešām dara man godu.

—    Nu ko mēs tagad darīsim? — jautāja Skvīrss.

—    Važoņa zirgi saķers iesnas, ja mēs vēl ilgi kavēsimies, viens jau šķauda tā, ka ārdurvis atsprāgušas vaļā. Kas mums dienas kārtībā nākamais? Vai māsters Snolijs brauks mums līdzi?

—    Nē, nē, nē! — iesaucās Smaiks, kāpdamies atpakaļ un tverdamies Nikolasam klāt. — Nē! Lūdzu, nevajag! Negribu iet viņiem līdzi un atstāt jūs! Nē, nē!

—    Tas ir ļoti nežēlīgi, — gaidīdams draugu atbalstu, ierunājās Snolijs. — Vai tāpēc vecāki laiž pasaulē bērnus?

—    Vai vecāki bērnus laiž pasaulē šitādā nolūkā? — nikni sacīja Džons Braudijs, rādīdams uz Skvīrsu.

—    Nav jūsu daļa! — plakšķinādams sev pa degunu, iesaucās šis džentlmenis.

—    Nav mana daļa! — teica Džons. — Varbūtās tu, skolmeistar, domā, ka nevienam tur nav nekādas daļas Tāpēc, ka nevienam nav daļas, šitādi nekrietneļi peld pa ūdens virsu. Nu, nu, kur tu lien? Nolāpīts, nedomā, vai zini, man te kāpt uz varžacīm!

No vārdiem pāriedams pie darbiem, Džons Braudijs veikli iegrūda elkoni misteram Skvīrsam krūtīs, jo tas grasījās tuvāk Smaikam, — grūdiens padevās tik izveicīgs, ka skolotājs sagrīļojās, streipuļodams uzdūrās Ralfam Niklbijam, nespēdams noturēt līdzsvaru, nogāza šo džentlmeni no krēsla un pats smagi uzvēlās tam virsū.

Sis starpgadījums nāca kā signāls visai apņēmīgai rīcībai. Trakajā lērumā, ko sacēla Smaika vaimanas un lūgšanās, sieviešu klaigas un spiedzieni un vīriešu niknā bāršanās, tika izdarīti mēģinājumi pazudušo dēlu aizvest ar varu. Skvīrss jau stiepa zēnu uz durvīm, kad Nikolass (kas līdz tam acīm redzami nespēja izlemt, kā rīkoties) sagrāba Skvīrsu aiz apkakles un, kratīdams tā, ka ieklabējās daži tam vēl atlikušie zobi, pieklājīgi pavadīja to līdz izejai un, izgrūdis priekšnamā, aizcirta durvis.

—    Un tagad, — Nikolass teica abiem palikušajiem,

—    esiet tik laipni un sekojiet savam draugam!

—    Atdodiet manu dēlu! — sacīja Snolijs.

—    Jūsu dēls, — atcirta Nikolass, — var izvēlēties pats. Viņš izvēlas palikšanu šeit un šeit arī paliks.

—    Jūs viņu neatdosiet? — noprasīja Snolijs.

—    Pret zēna gribu neatdošu, lai viņš atkal kļūtu par upuri nežēlībai, kādai jūs viņu dziraties pakļaut, — atbildēja Nikolass, — it kā viņš būtu suns vai žurka.

—    Gāziet šim Niklbijam ar svečturi, — atslēgas caurumā ieaurojās misters Skvīrss, — un paņemiet kāds manu cepuri, kamēr viņam nav sagribējies to nozagt.

—    Man nudien gaužām žēl, — ierunājās misis Niklbija (raudādama, pirkstus kodīdama, viņa stāvēja istabas stūrī blakus misis Braudijai, bet Keita, bāla, taču gluži mierīga, centās turēties iespējami tuvāk brālim). — Man nudien gaužām žēl, ka tā iznācis. Nudien nezinu, ko tagad darīt, tā ir tīra patiesība. Nikolasam vajadzētu zināt labāk, un es ceru, ka viņš zina. Ir jau, protams, grūti uzturēt svešus bērnus, bet jaunais misters Snolijs ir tik čakls un pakalpīgs kā neviens, taču, ja visu varētu nokārtot draudzīgi — ja vecākais misters Snolijs, piemēram, uzņemtos maksāt kādu daļu par viņa uzturu un mājvietu un ja mēs vienotos tā, ka apņemamies divreiz nedēļā ēst zivis un divreiz pudiņu vai ķiļķenus, vai vēl kaut ko tamlīdzīgu, — domāju, ka visi paliktu apmierināti un gandarīti.

Sim izlīguma piedāvājumam, ko pavadīja asaru plūdi un nebeidzamas nopūtas, neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību, tāpēc nabaga misis Niklbija pūlējās misis Braudijai apgaismot šāda ierosinājuma priekšrocības un ieminējās par bēdīgajām sekām, kas allaž izrietot no nevēlēšanās uzklausīt viņas padomu.

—    Jūs, ser, — uzrunādams pārbiedēto Sinaiku, sacīja Snolijs, — esat viens necilvēcisks, nepateicīgs un nemīlams zēns. Jūs negribat tikt mīlēts, kad es gribu jūs mīlēt. Vai jūs nāksiet uz māju vai nenāksiet?

—    Nē, nē, nē! — raudamies atpakaļ, brēca Smaiks.

—    Nekad viņš nevienu nav mīlējis! — atslēgas caurumā auroja Skvīrss. — Nekad viņš nav mīlējis mani, nekad nav mīlējis Vekfordu, kas ir tikpat kā gatavais ķerubs. Kā jūs varat gribēt, lai viņš mīlētu savu tēvu! Nekad viņš savu tēvu nemīlēs, nekad! Viņš nemaz nezina, ko nozīmē, ka ir tēvs. Viņš to nesaprot. Tas viņam nav iekšā.

Misters Snolijs pētījoši nolūkojās savā dēlā vai veselu minūti, tad, aizklājis ar rokām acis un vēlreiz novicinājis gaisā cepuri, izlikās dziji nožēlojam tā melno nepateicību. Pēc tam, pārlaidis delnu pār acīm, viņš savāca mistera Skvīrsa cepuri un, pasitis to vienā padusē un savējo otrā, apbēdināts lēnām izgāja no istabas.

—    Jūsu romantiskā ideja, ser, — mirkli vilcinājies, teica Ralfs, — cik noprotams, ir cietusi sagrāvi, ser. Nav vairs nezināmās, vajātās augstdzirnuša vīra atvases, ir tikai nožēlojams, plānprātīgs nabadzīga sīktirgotāja dēls. Palūkosimies, kā, sadūrusies ar šo vienkāršo patiesību, izgaisīs jūsu līdzjūtība.

—    Lūkojieties vien! — atsaucās Nikolass, ar roku norādīdams uz durvīm.

—    Ticiet man, ser, — piebilda Ralfs, — es nemūžam nedomāju, ka jūs no viņa atteiksieties jau šovakar. Lepnums, ietiepība, augstsirdīga cilvēka reputācija — to tik viegli nevar atmest. Taču tas viss tiks satriekts, ser, pie spiests pie zemes, iznīcināts, turklāt ļoti drīz. Ilgstošs un nogurdinošs satraukums, izdevumi par bezgala nomācošu tiesas prāvu, tās sagādātās mokas ik stundu, ik brīdi, bezcerīgas dienas un bezmiega naktis — to visu es likšu jums izbaudīt un lauzīšu jūsu augstprātīgo garu, lai cik tas šobrīd liktos spēcīgs. Un, kad jūs šo namu būsiet pārvērtis par elli un pakļāvis mocībām to tur nelaimīgo radījumu (un to jūs darīsiet, es jūs pazīstu) un tos, kuri tagad jūs iztēlojas par dienas varoni, tad mēs abi noslēgsim vecos rēķinus un palūkosimies, kurš kuram ir parādā un kurš galu galā liksies tas labākais pat pasaules acīs.

Ralfs Niklbijs aizgāja. Turpretim misters Skvīrss, kas bija noklausījies labu tiesu šās noslēguma runas un savu bezspēcīgo niknumu tikmēr saskrūvējis līdz nepieredzētiem apmēriem, nenoturējās un atgriezās pie viesistabas durvīm, kur lēkāja aiz prieka, piedevām daždažādi vaibstīdamies un šķobīdamies, ar derdzīgajām grimasēm pauzdams uzvarošu pārliecību par Nikolasa krišanu un sakāvi.

Pabeidzis kareivīgo danci, kura laikā jo krasi acīs dūrās viņa īsās bikses un milzīgie zābaki, misters Skvīrss devās pakal saviem draugiem, un ģimene palika pārdomās par nule notikušo.

XLVI NODAĻA

mazliet paver skatienam Nikolasa mīlestību, bet, vai uz labu vai ļaunu, tas jāizšķir lasītājam

Pēc raižpilnām pārdomām par nepatīkamo un neērto stāvokli, kādā bija nokļuvis, Nikolass nosprieda, ka, laiku nezaudējot, viss atklāti jāpasaka laipnajiem brāļiem. Izmantodams pirmo izdevību jau nākamajā vakarā palikt divatā ar misteru Čārlzu Cīriblu, viņš īsumā pastāstīja par Sinaika likteni un kautrīgi, tomēr noteikti izsacīja cerību, ka, ņemot vērā aprādītos apstākļus, labsirdīgais vecais džentlmenis attaisnos viņa izmisīgo nostāšanos starp tēvu un dēlu un zēna nepaklausības atbalstīšanu, lai gan Stnaika bailes un šausmas no tēva var likties uri daudziem neapšaubāmi arī liksies tik neticamas un pretdabiskas, ka ikviens, kas sniedzis tam palīdzīgu roku, var izraisīt pret sevi sabiedrības nepatiku un pat riebumu.

—    Redzot Smaika briesmīgās bailes no šā cilvēka, — sacīja Nikolass, — grūti noticēt, ka viņš patiešām ir tā dēls. Daba nav viņa sirdij iedvesusi ne visniecīgākās mīlestības jūtas pret tēvu, bet tā gan parasti ir nemaldīga.

—    Manu dārgo ser, — teica brālis Čārlzs, — jūs pieļaujat visai parastu kļūdu, piedēvēdams dabai to, ar ko tai nav ne mazākā sakara un par ko tā nekādā ziņā nevar uzņemties atbildību. Cilvēki par dabu runā kā par kaut ko abstraktu un neņem vērā to, kas patiešām ir dabas dots. Nabaga puisēnam, kas nekad nav izjutis tēva gādību, kas savā mūžā pazinis vienīgi bēdas un ciešanas, parāda cilvēku, kuru nosauc par viņa tēvu un kurš tūdaļ atklāj savu nodomu izbeigt viņa īso laimes laiku, nodot viņu iepriekšējā likteņa varā un atšķirt no vienīgā drauga, kas jebkad viņam bijis, — no jums. Ja daba šai gadījumā zēna krūtīs būtu ielikusi kaut vienu vienīgu dziļi slēptu mudinājumu tiekties pretī tēvam un novērsties no jums, tā būtu liekule un nejēga.

.Sajūsmināts par vecā džentlmeņa siltajiem vārdiem, cerēdams, ka viņš varbūt pateiks vēl kaut ko nozīmīgu, Nikolass neatbildēja.

—    Ar to pašu kļūdu šādā vai tādā veidā es saduros ik uz soļa, — turpināja brālis Čārlzs. — Vecāki, kas nekad nav parādījuši mīlestību, sūdzas, ka viņu bērniem daba neesot dāvājusi jūtas; bērni, kas nekad nav izpildījuši savu pienākumu, sūdzas, ka viņu vecākiem daba neesot dāvājusi jūtas; likuma kalpi, kā vecākus, tā bērnus atzīdami par nožēlojamiem, kaut arī tiem dzīvē pietrūcis saules, lai šīs jūtas varētu uzplaukt, skaļos vārdos sludina pamācības vecākiem un bērniem un brēc, ka pašas dabas sietās saites tiekot nonievātas. Dabiskās jūtas uri instinkti, manu dārgo ser, ir pats skaistākais no tā, ko radījis Visvarenais, bet, tāpat kā viss skaistais, ko radījis Visvarenais, tie jākopj un jāsaudzē, lai neizbalētu un to vietu neieņemtu citas jūtas, līdzīgi tam, kā visbrīnišķīgākos zemes augļus, pienācīgi neaprūpētus, nomāc nezāles un virši. Kaut mēs visi to paturētu prātā un, biežāk atcerēdamies dabas uzliktos pienākumus un nepalaizdami garām īsto laiku, mazāk par tiem runātu nereizē!

Sās runas laikā stipri iekarsis, brālis Čārlzs mirkli klusēja un tad turpināja:

—    Domāju, jūs būsiet pārsteigts, manu dārgo ser, ka jūsu stāstījumu noklausījos, nepavisam nebrīnīdamies. Tas izskaidrojams pavisam vienkārši. Jūsu tēvocis šorīt bija šeit.

Nikolass nosarka un pakāpās pāris soļu atpakaļ.

—    Jā, — pikti uzsitis pa galdu, sacīja vecais džentlmenis, — šeit, šajā istabā. Viņš nevēlējās uzklausīt ne saprāta, ne jūtu, ne taisnības balsi. Taču brālis Neds pamatīgi ņēma viņu priekšā; brālis Neds, ser, būtu varējis izkausēt bruģa akmeņus.

—    Viņš atnāca, lai… — ierunājās Nikolass.

—    Lai sūdzētos par jums, — atteica brālis Čārlzs, — lai ar meliem un izdomājumiem mūs noskaņotu pret jums, taču viņa vārdi nekrita auglīgā zemē, un viņš aizgāja, ielāgojis dažu labu nenoliedzamu patiesību. Brālis Neds, manu dārgo mister Niklbij, — brālis Neds ir īsts lauva! Un arī Tims Linkinvoters — Tims tāpat ir īsts lauva. Mēs paaicinājām Timu, lai tas stājas misteram Ralfam pretī, un neviens nepaguva ne iepīkstēties, kad Tims jau bruka viņam virsū.

—    Kā lai jums pateicos par visu, ko jūs ik dienas darāt manā labā? — sacīja Nikolass.

—    Pateicieties, par pateicību vairs nerunādams, manu dārgo ser, — atbildēja brālis Čārlzs. — Jūsu taisnība uzvarēs. Vismaz nekāds ļaunums jums netiks nodarīts. Nevienam no jums tuvajiem cilvēkiem netiks nodarīts ļaunums. Viņi neaizskars ne matiņa uz jūsu galvas, ne arī uz šā puisēna, ne jūsu mātes, ne māsas galvas. To saku es, to saka brālis Neds, un to saka Tims Linkinvoters. To sakām mēs visi, un visi mēs par to parūpēsimies. Redzēju arī tēvu, ja šis cilvēks ir tēvs, un man šķiet, ka viņš tomēr ir tēvs. Barbars un liekulis, mister Niklbij. Tā ari viņam pateicu: «Jūs esat barbars, ser.» Tik tiešām. Sacīju: «Jūs esat barbars, ser.» Un es priecājos, no sirds priecājos, ka pateicu par to barbaru, no sirds priecājos!

Brālis Čārlzs bija tik kvēli sašutis, ka Nikolass nolēma bilst kādu vārdu, taču tai bridi, kad viņš grasījās vērt vaļā muti, misters Cīribls maigi uzlika plaukstu viņam uz delma un norādīja uz krēslu.

—    Jautājums šimbrīžam ir izsmelts, — noslaucījis seju, sacīja vecais džentlmenis. — Pagaidām pie tā neatgriezīsiinies. Gribu parunāt par kaut ko citu, mister Niklbij, aprunāties konfidenciāli. Mums jānomierinās, mums jānomierinās.

Pāris reižu nostaigājis pa istabu no viena gala līdz otram, misters Cīribls atkal apsēdās un, pievilcis krēslu tuvāk Nikolasam, sacīja:

—    Domāju izmantot jūs, manu dārgo ser, kādā slepenā un delikātā uzdevumā.

—    Spējīgākus cilvēkus savam uzdevumam jūs varētu izraudzīties, ser, — teica Nikolass, — bet uzticamākus un centīgākus, uzdrošinos sacīt, diezin vai jums izdotos atrast.

—    Par to esmu pilnīgi pārliecināts, — atsaucās brālis Čārlzs, — pilnīgi pārliecināts. Par manas pārliecības patiesīgumu jūs nešaubīsieties, kad pateikšu, ka uzdevums ir saistīts ar kādu jaunu lēdiju.

—    Ar jaunu lēdiju, ser! — iesaucās Nikolass, gluži vai drebēdams dedzībā uzzināt kaut ko vairāk.

—    Ar ļoti skaistu jaunu lēdiju, — nopietni sacīja misters Cīribls.

—    Lūdzu, turpiniet, ser! — teica Nikolass.

—    Domāju, kā to pasacīt, — atbildēja brālis Čārlzs, un viņa balss, kā Nikolasam likās, skanēja bēdīgi un seja

• pauda ciešanas. — Vienurīt jūs nejauši šai istabā redzējāt kādu jaunu lēdiju, ser, un viņa bija zaudējusi samaņu. Atceraties? Varbūt esat aizmirsis.

—    Ak nē, — steigšus attrauca Nikolass. — Es … es … atceros ļoti labi.

—    Tātad es runāju par šo lēdiju, — teica brālis Čārlzs. Tāpat kā izdaudzinātais papagailis, Nikolass krietnu bridi domāja, taču nespēja izteikt ne vārda.

—    Viņas māte bija lēdija, — sacīja misters Cīribls, — kura, pati vēl būdama daiļa meitene… es arī toreiz biju stipri vien jaunāks… kuru es… tik dīvaini liekas šo vārdu izrunāt tagad… kuru es ļoti mīlēju. Jūs droši vien pasmaidīsiet, dzirdot sirmgalvi runājam par mīlestlbu. Ar to jūs mani neapvainosiet, jo jūsu gados, vai zināt, es arī būtu pasmaidījis.

—    Man nepavisam negribas smaidīt, — teica Nikolass.

—    Manam mīļajam brālim Nedam, — turpināja misters Cīribls, — bija noliktas kāzas ar šās lēdijas māsu, bet tā nomira. Sī lēdija pati arī ir mirusi, jau sengadus. Viņa apprecējās ar savu izredzēto, un es vēlētos, kaut varējis piebilst, ka dzīve viņiem izvērtās tik laimīga, cik laimīgu, dievam vien zināms, es allaž esmu viņas labā izlūdzies.

Iestājās īss klusuma brīdis, ko Nikolass necentās pārtraukt.

—    Ja postu un nedienas šis cilvēks būtu spējis panest tik viegli, kā es sirds dziļumos cerēju (viņas dēļ), viņas dzīve izveidotos klusa un laimīga, — rāmi sacīja vecais džentlmenis. — Pietiks, ja teikšu, ka tas nenotika, viņa nekļuva laimīga, viņus piemeklēja grūtības un ciešanas, gadu pirms nāves viņa senās draudzības vārdā lūdza no manis palīdzību un bija gaužām pārvērtusies, bēdu sagrauzta, sliktās apiešanās nomocīta, dziļi nelaimīga. Viņš ar prieku tērēja naudu, ko es, lai viņa gūtu kaut stundu miera, būtu labprāt bārstījis kā smiltis… taču nekas nelīdzēja, viņš bieži sūtīja sievu prasīt, lai dodu vēl… un tomēr, manu naudu šķiezdams, drīz vien sāka sievu ļauni apsmiet un izzobot, apgalvodams, ka zinot, cik sūri viņa nožēlojot savu izvēli, ka viņa apprecējusies savtīgos un godkārīgos nolūkos (kad viņi izraudzījās viens otru, viņš bija jautrs jauns cilvēks, kam netrūka bagātu draugu), īsi sakot, jo netaisnīgi un nekrietni izgāza visu rūgtumu par to krustu un sodību, kas bija nākusi pār viņu tikai paša netikumības pēc. Toreiz šī jaunā lēdija bija vēl maza meitenīte. Kopš tā laika nebiju viņu redzējis līdz tam rītam, kad viņu ieraudzījāt arī jūs, bet mans krustdēls Frenks …

Nikolass salēcās un, neveikli atvainodamies par traucēšanu, lūdza savu labvēli turpināt.

— …tātad mans krustdēls Frenks, — atsāka misters Ciribls, — divas dienas pēc atgriešanās Anglijā nejauši bija viņu sastapis un gandrīz lai pašā mirkli ari nozaudējis no redzes loka. Tēvs kaut kur slapstījās, lai izvairītos no kreditoriem, un slimība un nabadzība to bija novedusi līdz kapa malai, bet viņa, šis bērns, — ja mēs neticētu debesu gudrajam taisnīgumam, varētu sacīt, ka tās šo bērnu gan būtu varējušas apveltīt ar labāku tēvu, — pacietīgi panesa trūkumu un pazemojumus, visu, kas tik briesmīgi ievaino šādas jaunas un maigas būtnes sirdi, — lai tikai uzturētu tēvu. Sai nelaimē, ser, par viņu rūpējas kāda uzticīga sieviete, — turpināja brālis Čārlzs, — kas senāk viņu ģimenē dienējusi par virtuveni un tagad ir viņu vienīgā kalpone, bet kas ar savu krietno un uzticīgo sirdi būtu varējusi kļūt… būtu varējusi kļūt par sievu — ak jā! — pašam Timām Linkinvoteram, ser.

Cildinādams nabaga kalpones krietnās īpašības tik pārliecināti un ar tādu labpatiku, kas vārdos nav aprakstāma, brālis Čārlzs atslīga krēslā un atlikušo sava stāstījuma daļu pabeidza daudz savaldīgāk.

Tās būtība bija šāda. Lepni atraidīdama savas nelaiķes mātes draugu piedāvājumus sniegt palīdzību un atspaidu, jo tika izvirzīts noteikums — atsacīties no tēva, šā nelaimīgā cilvēka, ko bija pametuši visi draugi, un aiz dabas dāvātās smalkjūtības nevēlēdamās meklēt atbalstu pie tās uzticamās un cēlās sirds, cilvēka, kuru tēvs ienīda un kuram tieši tā cildenuma un krietnības pēc gauži nodarīja pāri, izplatot nevalodas un ļaunus melus, — šī jaunā meitene viena pati bija uzņēmusies visas grūtības, lai ar savu roku darbu uzturētu tēvu. Neizteicamā nabadzībā un likstās viņa bija pūlējusies sviedriem vaigā, ne brīdi nenolaizdama rokas, nekurnot pacietuši slimā tēva īgnumu un untumus, saprazdama, ka mierinājumu tas nespēj rast ne atmiņās par pagājību, ne cerībās uz nākamību, nekad nebija nožēlojusi bezrūpīgo dzīvi, no kuras pati atteicās, ne arī zūdījusies par brīvprātīgi izraudzīto sūro likteni. Visas kādreiz laimīgākajās dienās iemantotās zināšanas viņa bija likusi lietā tikai ar šo vienu nolūku, tikai šā viena vienīgā mērķa sasniegšanai. Tādējādi divus garus gadus, augām dienām un bieži arī caurām naktīm grūti strādādama gan ar adatu, gan ar zīmuli un spalvu, viņa kā algota slimnieku kopēja bija panesusi niķus un apvainojumus, ko sievietes (arī tās, kurām pašām aug meitas) pārāk bieži mēdz izgāzt pašas pār sava dzimuma pārstāvēm, kad tās nonāk viņu atkarībā, itin kā aiz skaudības par augstāk attīstītu prātu, kuru spiestas izmantot, — apvainojumus, kas deviņdesmit deviņos gadījumos no simta vērsti pret būtnēm, kuras ir neizmērojami un nesalīdzināmi pārākas par viņām, un pārspēj visu, ko pret savu zirgu puisi at|aujas pats bezsirdīgākais krāpnieks, — tādējādi, divus garus gadus nepagurusi pūlēdamās, viņa tomēr nebija spējusi sasniegt vienīgo savas dzīves mērķi un piepildīt vienīgo nodomu un, aizvien pieaugošo grūtību un nelaimju pārmākta, beidzot bijusi spiesta uzmeklēt mātes seno draugu un, sirdij vai pušu plīstot, uzticēties tam.

—    Bijis es nabadzīgs, — acīm zibsnījot, sacīja brālis Čārlzs, — bijis es nabadzīgs, mister Niklbij, manu dārgo ser, — taču, paldies dievam, nabadzīgs neesmu —, es atteiktos no paša dzīvē nepieciešamākā (un to šādos apstākļos, protams, darītu ikviens), lai viņai palīdzētu. Taču šis uzdevums nav nekāds vieglais. Ja tēvs būtu miris, galvu nevajadzētu lauzīt un viņa varētu iepriecināt brāli Nedu un mani un darīt mūsu namu laimīgu, razdarna tanī patvērumu, it kā būtu mūsu meita vai māsa. Tomēr viņš vēl ir dzīvs. Viņam neviens nespēj palīdzēt, tas ir izmēģināts tūkstošiem reižu; un arī tam, ka visi viņu pametuši, es zinu, ir savs dibināts iemesls.

—    Vai nevarētu meiteni pārliecināt, lai tā … — Nikolass saminstinājās, nespēdams izteikt savu domu līdz galam.

—    Aizietu no viņa? — iejautājās brālis Čārlzs.

—    Kurš gan uzņemsies pierunāt bērnu, lai tas pamet tēvu? Par to ar viņu ir runāts, piebilstot, ka laiku pa laikam viņa varētu tikties ar tēvu, — šis runātājs, protams, neesmu bijis es —, taču bez jebkādiem panākumiem.

—    Vai tēvs pret viņu izturas labi? — vaicāja Nikolass.

—    Vai viņš ir pelnījis meitas mīlestību?

—    Patiesa labsirdība, pašaizliedzīga labsirdība, kas tiek dāvāta citiem, nav viņa dabā, — atbildēja misters Cīribls. — Viņš, manuprāt, meitai veltī tādu labsirdību, kas ir pieejama viņa prātam. Māte bija maiga, mīloša, paļāvīga būtne, un, lai gan no pirmajām laulības dienām līdz pat sievas nāves stundai viņš to mocīja tik nežēlīgi un neprātīgi, cik vien cilvēks spēj otru mocīt, tās mīlestība nebeidzās. Gulēdama uz nāves gultas, viņa vīru uzticēja meitas gādībai. Un meita to nav aizmirsusi un nekad neaizmirsīs.

—    Jūs šo cilvēku nekādi nevarat ietekmēt? — jautnja Nikolass.

—    Es, dārgo ser? Mazāk nekā jebkurš cits uz pasaules. Viņa greizsirdība un pret mani auklētais naids ir nebeidzams; uzzinot, ka meita atklājusi man sirdi, viņš tās dzīvi sagandētu ar pārmetumiem, kaut gan tāda nu ir viņa nepastāvīgā un savtīgā daba, — uzzinājis, ka ikviens penss viņas makā nāk no manis, viņš tomēr neatteiktos ne no vienas savas iegribas, ko var apmierināt, neprātīgi izšķiežot viņas trūcīgos līdzekļus.

—    Neiedomājams neģēlisl — sašutis iesaucās Nikolass.

—    Atturēsimies no skarbiem vārdiem, — lēnprātīgi sacīja brālis Čārlzs, — labāk iejutīsimies jaunās lēdijas apstākļos. To pabalstu, ko ar lielu pierunāšanu beidzot izdevās sniegt, man pēc viņas sirsnīga lūguma nācās sadalīt mazākās summās, jo, noskaidrojis, cik lēti nauda nākusi, viņš to izšķērdētu vēl vieglprātīgāk nekā parasti. Pat pēc šīs niecīgās naudas viņa nāca un gāja, nāca un gāja slepus vēlā vakarā, un es vairs nevaru paciest, ka tas tāpat turpinātos, mister Niklbij, tik tiešām vairs nevaru to ciest.

Mazpamazām atklājās, ka krietnie dvīņi bija lauzījuši galvu, kaldami daždažādus plānus, gudrodami, kā jaunajai lēdijai palīdzēt tik apdomīgi un piesardzīgi, lai tēvam nerastos aizdomas, no kāda avota šī palīdzība nāk. un kā viņi beidzot nosprieduši, ka pats labākais būs izlikties par prāvu samaksu pērkam tās zīmējumus un rokdarbus un pastāvīgi uzturam pieprasījumu pēc tiem Lai nodoms sekmētos, bija vajadzīgs cilvēks, kas uzdotos par šo priekšmetu tirgotāju, un pēc rūpīgām pārdomām viņi šai lomai izraudzījušies Nikolasu.

—     Viņš mani pazīst, — sacīja brālis Čārlzs, — un pazīst arī manu brāli Nedu. Tātad ne viņš, ne es to uzņemties nevaram. Frenks ir ļoti labs zēns, ļoti jauks zēns, taču mēs baidāmies, vai viņš šādam uzdevumam nav pārāk vieglprātīgs un neapdomīgs, un pieļaujam domu, ka viņš varbūt… ka viņš, īsi sakot, varētu būt pārāk jūtīgs (jo viņa ir skaista meitene, ser, tieši tāda pati. kāda bija māte) un, iemīlējies meitenē, pats savas jūtas vēl lāgā neizprazdams, sagādāt šai šķīstajai sirdij liekas sāpes un ciešanas, kaut gan mūsu nolūks ir savu pieticīgo iespēju robežās darīt viņu laimīgu. Jau pirmo reizi meiteni ieraudzījis, Frenks kvēli ieinteresējās par viņas likteni. Un, iztaujājuši brāļadēlu, mēs noskaidrojām, ka tieši sakarā ar šo jauno lēdiju viņš bija uzsācis traci tai reizē, kad jūs abi iepazināties.

Nikolass izstomīja, ka jau agrāk esot pieļāvis tādu iespēju, un, paskaidrodams, kā šāds minējums radies, izstāstīja, kad un kur jauno lēdiju redzējis pats.

—    Tātad jūs saprotat, — turpināja brālis Čārlzs, — ka viņam šis uzdevums nav uzticams. Par Timu Linkinvoteru nevar būt ne runas, jo Tims, ser, ir tik šausmīgs cilvēks, ka nekādi nespētu sevi savaldīt un, pat ne piecas minūtes nenogaidījis, mestos meitenes tēvam virsū. Jūs, ser, nezināt, uz ko ir spējīgs Tims, ja viņam kaut kas pārlieku stipri ķeras pie sirds; tad viņš ir briesmīgs, ser, tad Tims Linkinvoters ir tieši briesmīgs. Turpretim uz jums mēs varam pilnīgi paļauties, jūsos mēs esam saskatījuši — vismaz es esmu saskatījis, un tas ir viens un tas pats, jo starp mani un brāli Nedu nav nekādas atšķirības, tikai viņš ir krietnākais cilvēks, kāds jebkad pieredzēts, un nav un nekad uz šās pasaules nebūs neviena viņam līdzīga, — jūsos mēs esam saskatījuši īsta ģimenes cilvēka tikumus un krietnumu, un to jūtu smalkumu, kas ir tieši kā radīts šādam uzdevumam. Tāpēc ari izraudzījāmies jūs, ser.

—    Jaunā lēdija, ser, — ierunājās Nikolass, tik samulsis, ka tikai ar pūlēm spēja vispār kaut ko pasacīt, — vai viņai… ir … zināma šī nevainīgā viltība?

—    Jā, jā, — atbildēja misters Cīribls, — vismaz tik daudz viņa zina, ka jūs nāksiet, mūsu sūtīts, taču tas gan viņai nav zināms, ko mēs darīsim ar visu, ko jūs laiku pa laikam nopirksiet, bet, iespējams, ja jums tas izdosies ļoti labi (tas ir, patiešām ļoti labi), iespējams, izdosies panākt, lai viņa notic, ka mēs… ka mums no tā atlec kāds labums. Kā jums šķiet? Kā šķiet?

Sī vientiesīgā un bērnišķīgā viltība brāli Čārlzu darīja tik laimīgu un cerība jaunajai lēdijai iedvest domu, ka tā nevienam nav parādā pateicību, viņu tik nepārprotami iepriecināja un sajūsmināja, ka Nikolasam negribējās ieminēties par savām šaubām.

Tomēr viņam visu laiku mēles galā turējās atzīšanās, ka tie paši iebildumi, ko misters Cīribls bija izteicis pret sava brāļadēla izmantošanu šim uzdevumam, tikpat pamatoti un tādā pašā mērā ir attiecināmi arī 117. viņu, un vai simto reizi viņš jau dzīrās atklāt savas patiesās jūtas un lūgt, lai viņu atbrīvo no šā pienākuma. Taču tikpat daudz reižu šai tieksmei tūdaļ sekoja cits dzinulis, kas lika viņam klusēt un paturēt noslēpumu pašam savā sirdī. «Kāpēc gan lai es aizkavētu šā labdarīgā un augstsirdīgā nodoma piepildīšanu?» Nikolass domāja. «Kas tur ļauns, ja es mīlu un cienīju šo krietno, apburošo meiteni? Vai es neliktos visuzpūtīgākais un tukšpaurigākais nelga, ja visā nopietnībā iztēlotos, ka viņai draud kaut mazākās briesmas manī iemīlēties? Vai, starp citu, es pats sev nemaz neuzticos? Vai mans goda pienākums nav nomākt šādas domas? Vai šim lieliskajam cilvēkam nav tiesību prasīt, lai uzticīgi un ar prieku daru, ko no manis lūdz. un vai jebkādi savtīgi apsvērumi drīkst mani no tā atturēt?»

Uzdodams sev tamlīdzīgus jautājumus, Nikolass domās uz tiem atbildēja ar aizrautīgu «nē!» un, pats sevi pārliecinājis, ka ir apzinīgs un uzteicams moceklis, augstsirdīgi nolēma darīt to, kam īsteni, ja vien vērīgāk ielūkotos savā sirdī, viņš nemaz nespētu pretoties. Tik veiklas ir rokas, kad mēs žonglējam paši ar sevi un savas vājības padarām par viscildenākajiem tikumiem!

Misters Cīribls, protams, it nemaz nenojauzdams, kādas domas drūzmējas viņa jaunā drauga prātā, deva tam nepieciešamās pilnvaras un norādījumus pirmajai vizītei, kas bija nolikta uz nākamo rītu; kad visi priekšdarbi bija veikti un visciešākā savienība noslēgta, Nikolass, dziļās domās nogrimis, beidzot devās mājup.

Vieta, kurp misters Cīribls sūtīja Nikolasu, bija nabadzīgu, ne visai spodru namiņu rinda Karaļa Sola cietuma «valdījumos», dažu simtu soļu attālumā no obeliska Sentdžordžfīldsā. «Valdījumi» ir savā ziņā privileģēts rajons, kas sniedzas līdz pašam cietumam un ietver kādas divpadsmit ielas, kur parādniekiem, kas prot tikt pie naudas, lai iemaksātu cietumā milzīgās summas, no kurām viņu kreditori nevar izsist ne mazāko labumu, ir atļauts dzīvot ar tais pašos apgaismotajos likumos ierakstīto visgudro noteikumu svētību, kuri parādniekam, kas ' neprot tikt pie naudas, ļauj cietumā nobeigties, iztikt bez barības, apģērba, pajumtes un siltuma — visa tā, ko pārpārēm bauda ļaundari, kuri pastrādājuši šaušalīgus, visu cilvēci apkaunojošus noziegumus. Likuma burtā ierakstīts daudz jauku, daiļrunīgu frāžu, taču pats jaukākais un būtihā ari pats smieklīgākais laikam gan ir teiciens par visu cilvēku vienlīdzību likuma taisnīgās acs priekšā un apgalvojums, ka visi likuma angļi ir pieejami ikvienam cilvēkam neatkarīgi no viņa naudasmaka biezuma.

Uz mistera Čārlza Cīribia norādīto namiņu rindu Nikolass soļoja, par Šādiem jautājumiem galvu īpaši neJauzīdams, un, šķērsojis līdz nejēdzībai piegružotu, putekļainu priekšpilsētu, kuras galvenā — raksturīgākā iezīme bija trešās šķiras traktierīši, dažādi mīkstmieši, ingveralus, smagie ormaņi, dārzeņu bodītes un vecu mantu tirgotavas, pie šās namiņu rindas nonāca strauji pukstošu sirdi. Alazie dārziņi māju priekšā, pamesti savā vaļā. noderēja par krātuvi putekļiem, kas, vējam gar stūri pūšot, aizvirpuļoja pa ceļu. Atvēris viena šāda dārziņa ļodzīgos vārteļus, kas šūpojās salauztajās virās, it kā aicinādamas un it kā atvairīdamas apmeklētāju, Nikolass ar trīcošu roku pieklauvēja pie namdurvīm.

No ārpuses tas bija pavisam noplucis namelis ar gauži nespodrām viesistabas logu rūtīm, gauži nepievilcīgām štorām un gauži nosušķētiem muslīna aizkariem, kas karājās gauži vaļīgi novilktās aukliņās. Kad durvis tika atvērtas, namiņš ari no iekšpuses likās pilnīgi atbilstam ārienei, jo uz kāpnēm skatienam pavērās izbalējis paklājs un priekšnamā izbalējusi vaskadrāna; šīs neērtības vēl papildināja kāds «valdījumu» džentlmenis, kas bezdievīgi pīpēja priekšējā viesistabā, bet nama saimniece pie otras viesistabas durvīm ar terpentīnu cītīgi zieda sastāvdaļās izjauktu gultu, laikam gatavodamās uzņemt jaunu īrnieku, kam palaimējies šeit noīrēt gultasvietu.

Nikolasam pietika laika nodoties šiem vērojumiem, kamēr zēns, kas mājas iemītniekiem kalpoja par izsūtāmo, kāpnes rībinādams, skriešus metās uz virtuvi un tur kā no attāla pagraba spiegdams sauca pēc mis Brejas kalpones. Sī persona, tūdaļ parādīdamās un aicinādama Nikolasu doties līdzi, izraisīja viņā stiprākas nervozitātes un mulsuma pazīmes, nekā varētu gaidīt pēc dabiskajām sekām, kas izrietēja no apjautāšanās, vai jaunā lēdija gribētu viņu pieņemt.

Tomēr viņš kāpa augršā un tika Ievests istabā, kur loga priekšā pie maza galdiņa ar zīmēšanas piederumiem sēdēja daiļā meitene, kas bija pārņēmusi visas viņa domas un nule, kad bija atklājies tās dzīvesstāsts un radusies vēl dziļāka interese par tās likteni, viņam šķita vēl tūkstoškārt daiļāka, nekā viņš bija iedomājies.

Kā Nikolasa sirdi aizkustināja glīti un ar smalku gaumi izgreznotā nabadzīgi mēbelētā istabiņa! Puķes, dažādi augi, putniņi, aria un vecās klavieres, kuru stigas bija daudz jaukāk skanējušas sendienās; cik daudz pū|u viņai bija vajadzējis veltīt, lai saglabātu šos divus pēdējos posmus ķēdē, kas viņu vēl saistīja ar kādreizējām mājām! Kāda pacietība un maiga mīlestība bija ieguldīta ikvienā niecīgākajā rotājumā, ko viņa darinājusi retajos va|as brīžos, un tā jaušama ikvienā gleznā lietiņā, kuru ar patiesu gaumi radījušas sievietes rokas! Nikotasam šķita, ka pat debesis uzsmaida šai istabiņai, ka tik jaunas un neaizsargātas būtnes apbrīnojamā ziedošanās ar savu gaismu apmirdzējusi nedzīvos priekšmetus visapkārt, pielīdzinādama tos viņas pašas skaistumam, un ka staru vainags, ko seno laiku gleznotāji vij ap galvu citas — bezgrēcīgas pasaules eņģeļiem, rotā arī būtni, kura garā ir tiem radniecīga, un viņš šo starojumu var saredzēt.

Un tomēr Nikolass bija nonācis Karaļa Sola cietuma valdijumos! Ak, ja viņš atrastos Itālijā un norises laiks būtu saules riets un norises vieta — lepna terase! Taču pār visu pasauli plešas vienas bezgalīgas debesis, un, lai tās būtu zilas vai apmākušās, augstāk par tām paceļas citas Debesis, tāpēc Nikolass par savām domām nejuta sirdsapziņas ēdas.

Aplam būtu iedomāties, ka Nikolass ar vienu skatienu uzreiz būtu uztvēris visu apkārtni, jo viņš vēl nebūt nebija pamanījis vājinieku, kas, spilveniem atbalstīts, zvilnēja dziļā krēslā un, tikai nemierīgi un nepacietīgi sakustējies, saistīja viņa uzmanību.

Sim cilvēkam varēja būt labi ia piecdesmit gadu, bet viņš bija tik noliesējis, ka šķita daudz vecāks. Vaibstos vēl bija saglabājusies atēna no agrākā skaistuma, taču straujo un nevaldāmo kaislību pēdas varēja saskatīt vieglāk nekā jebkuru citu jūtu izpausmi, kas pat daudz neizskatīgāku seju spēj darīt nesalīdzināmi pievilcīgāku. Slimais bija tik vājš, ka tā ķermenis un locekļi likās izdēdējuši līdz kauliem, bet lielajās, dziļi iegrimušajās acīs vēl kvēloja senās uguns atblāzma, un tā likās no jauna aizdegamies, kad viņš pāris reižu nepacietīgi ar resno spieķi uzsita pa grīdu un uzrunāja meitu.

— Madeleina, kas ir šis cilvēks? Kas šeit kādam meklējams? Kurš svešam cilvēkam teicis, ka var nākt pie mums? Ko tas nozīmē?

—    Man liekas… — iesāka jaunā lēdija, mulsumā viegli noliekdama galvu, lai atņemtu Nikolasa sveicienu.

—    Tev vienmēr viss liekas, — ērclgi attrauca tēvs.

—    Ko tas nozīmē?

Nikolass tikām bija atguvis aukstasinību un spēja atbildēt pats, tāpēc viņš sacīja (kā iepriekš bija norunāts), ka esot atnācis pasūtīt divus izšūdinātus aizslietņus un apgleznotu samtu turku dīvānam, rotājumu esot vēlams izraudzīties iespējami greznu, bet, cik ilgā laikā darbs paveicams un cik maksāšot, tam neesot nekādas nozīmes. Viņš gribot atlīdzināt arī par diviem zīmējumiem, par tiem liels paldies, un, pieiedams pie mazā galdiņa, viņš uz tā nolika banknoti aizzieģelētā aploksnē.

—    Paskaties, Madeleina, vai ir pareizi samaksāts! — sacīja tēvs. — Plēs vaļā aploksni, dārgā!

—    Pilnīgi pareizi, tēt, esmu pārliecināta.

—    Dod šurp! — teica tēvs, izstiepdams roku un nepacietīgi kustinādams izģindušos pirkstus. — Gribu redzēt. Ko tu tur runā, Madeleina? Tu esi pārliecināta? Kā tu šādā gadījumā vari būt pārliecināta? Piecas mārciņas — vai tas ir pareizi?

—    Pilnīgi pareizi, — sacīja Madeleina, noliekdamās pie tēva. Meitene tik cītīgi kārtoja spilvenus, ka Nikolass tās seju nevarēja saskatīt, taču, kad tā noliecās, viņam šķita, ka redz noritam asaru.

—    Pašķindini zvanu, pašķindini zvanu! — tai pašā nesavaldīgajā uzbudinājumā sacīja slimais, norādīdams uz zvanu ar tik trīcošu roku, ka banknote iečaukstējās.

—    Saki, lai to izmaina, lai atnes man avīzi, nopērk vīnogas un vēl vienu pudeli tā paša vīna, ko es dzēru izgājušo nedēļu … un … un … esmu aizmirsis pusi no tā, ko man vajag, bet viņa var iziet vēlreiz. Papriekš lai atnes visu to, visu to papriekš. Nu, Madeleina, dārgā, mudīgi, mudīgi! Ak dievs, cik tu esi lēna!

«Viņam neienāk prātā, ka arī meitenei kaut ko vajadzētu,» nodomāja Nikolass. Varbūt kaut kas no šīm domām atspoguļojās jaunekļa sejā, jo vājinieks, skarbi pievērsies viņam, noprasīja, vai viņš varbūt gaidot, lai parakstās par naudas saņemšanu.

—    Tam nav nekādas nozīmes, — atbildēja Nikolass.

—    Nav nozīmes! Ko jūs ar to gribat teikt? — noskanēja skarbs jautājums. — Nav nozīmes! Jums šķiet, ka esat atnesis šo nožēlojamo naudu kā ubaga dāvanu, vai tad tas nav darījums un samaksa par pretī saņemtu vēr-

Ifbu? Velns jūs parāvis, ser; ja nespējat novērtēt laiku un gaumi, kas ieguldīta precēs, ar kurām jūs tirgojaties, tad varbūt jums šķiet, ka palaižat naudu vējā? Vai jums ir zināms, ka runājat ar džentlmeni, ser, kas reiz varēja nopirkt piecdesmit tādus vīreļus kā jūs ar visu jūsu mantību? Ko jūs īsti gribat teikt?

—    Gribu teikt vienīgi to, ka rnan daudzkārt vajadzēs kārtot darījumus ar šo lēdiju, ja viņa laipni piekritīs, un ka nevēlos viņu apgrūtināt ar liekam formalitātēm,— sacīja Nikolass.

—    Toties es, ja jums labpatīk, gribu teikt, ka formalitāšu mums būs, cik vien vajadzēs, — atbildēja meitenes tēvs. — Mana meita, ser, nelūdz palīdzību ne nojums, ne ari no kāda cita. Esiet tik laipns un aprobežojieties ar to, kas attiecas uz pirkšanu un pārdošanu, un nejaucieties tur, kur nevajag! Katrs piparbodnieks iedomāsies viņu nožēlot! Goda vārds! Jauki gan! Madeleina, dārgā, paraksties par saņemšanu un ari turpmāk to neaizmirsti!

Kamēr Aladeleina izlikās parakstāmies un Nikolass prātoja par savādo, taču itin bieži sastopamo raksturu, ko nu viņam gadījies novērot, vājinieks, brīžam ciezdams stipras fiziskas sāpes, atslīga krēslā un vārgi novaidējās, ka tā skuķe dauzoties apkārt veselu stundu un ka visi sazvērējušies viņu padarīt traku.

—    Kad lai ierodos nākamo reizi? — paņemdams papīra lapiņu, ievaicājās Nikolass.

Lai gan vaicāts tika meitai, ar atbildi pasteidzās tēvs:

—    Kad tiksiet aicināts, ser, un ne mirkli agrāk. Neuzmācieties uri nekrītiet uz nerviem! Madeleina, dārgā, kad lai šis cilvēks nāk?

—    Ak, ne tik drīz, ne agrāk kā pēc trim vai četrām nedēļām, agrāk patiešām nevajag, mēs varam iztikt, — dedzīgi atbildēja jaunā lēdija.

—    Kā tad mēs varam iztikt? — nespēdams vairs skaļi parunāt, čukstus ierunājās tēvs. — Trīs vai četras nedēļas, Madelein! Trīs vai četras nedēļas!

—    Nu, tad nāciet agrāk, nāciet, lūdzu, agrāk! — pievērsdamas Nikolasam, sacīja jaunā lēdija.

—    Trīs vai četras nedēļas! — murmināja tēvs. — Madelein, nudien nesaprotu … trīs četras nedēļas tu nekā nedarīsi?

—    Tas ir ilgs laiks, — iebilda Nikolass.

—    Ak jūs tā domājat, ko? — nikni iesaucās tēvs. — Ja man ienāktu prātā, ser, pazemoties un lūgt palīdzību cilvēkiem, kurus es nicinu, tad trīs un četri mēneši ari nebūtu nekāds ilgais laiks. Saprotiet, ser, tas būtu tad, ja man ienāktu prātā kļūt no kāda atkarīgam, bet, tā kā nekas tāds man prātā nenāk, varat ierasties pēc nedēļas.

Nikolass zemu paklanījās jaunajai lēdijai un aizgāja, vēl ilgi pārdomādams mistera Breja priekšstatus par neatkarību un no visas sirds gribēdams ticēt, ka nīcīgajās cilvēka miesās šāds neatkarīgs gars iemīt visai reti.

Iedams lejup pa kāpnēm, viņš aiz muguras izdzirdēja vieglus soļus. Atgriezies viņš ieraudzīja jauno lēdiju stāvam kāpņu galā un bikli viņā noraugārnies aiz neziņas, vai saukt viņu atpakaļ vai nesaukt. Pats labākais jautājuma atrisinājums bija tūdaļ pat doties atpakaļ, un Nikolass tieši tā arī izlēma.

—    Nezinu, vai rīkojos pareizi, lūgdama jūs, ser, — steigšus sacīja Madeleina, — tikai lūdzu, ļoti lūdzu, manas nabaga mātes mīļajiem draugiem nestāstiet, kas šodien te notika. Viņš cieta stipras sāpes un tāpēc šorīt jūtas sliktāk. Lūdzu jūs, ser, lūdzu kā pakalpojumu, kā labdarību.

—    Dodiet kaut mazāko mājienu par savu vēlēšanos, — dedzīgi atsaucās Nikolass, — uri es likšu dzīvību uz spēles, lai to izpildītu.

—    Jūs neapdomājat, ko runājat, ser.

—    Runāju patiesi un ar apdomu, — lūpām drebot, atteica Nikolass, — cik vien patiesi cilvēks spēj runāt. Neprotu slēpt savas jūtas, un, ja arī prastu, savu sirdi no jums es nevarētu noslēpt. Tā kā zinu, kāds ir jūsu liktenis, un izjūtu to, kas jājūt cilvēkiem un eņģeļiem, kuri dzird un redz kaut ko tamlīdzīgu, es lūdzu jūs ticēt, ka, jums pakalpodams, labprāt dotos nāvē.

Jaunā lēdija novērsās, un Nikolass redzēja, ka viņa raud.

—    Piedodiet, ja esmu pateicis pārāk daudz vai ļaunprātīgi izmantojis man uzticēto noslēpumu, — cieņas pilnā nopietnībā sacīja Nikolass. — Tomēr nevarēju aiziet tā, it kā līdz ar šās dienas uzdevuma izpildīšanu būtu zudusi mana interese un līdzjūtība. Kopš šā brīža esmu jūsu padevīgs kalps, un jūs varat paļauties uz manu uzticību, ko uzskatu par goda pienākumu pret to cilvēku, kurš mani sūtījis šurp, un ko nepārkāpšu aiz tīras un taisnīgas sirds un aiz patiesas cieņas pret jums. Ja mani vārdi paustu vairāk vai mazāk par to, ko jums sacīju, es nebūtu viņa uzticibas cienīgs un rīkotos pret dabu, kas man liek runāt godīgi.

Viņa pamāja ar roku, lūgdama Nikolasu iet projām, taču neatbildēja ne vārda. Nikolass neko vairāk nespēja sacīt un klusēdams devās projām. Tā beidzās viņa pirmā tikšanās ar Madeieinu Breju.

XLVII NODAĻA

Misters Ralfs Niklbiļs slepus apmainās domam vēl ar vienu senu draugu.

Viņi vienojas par abiem izdevīgu plānu.

—    Re, jau trīs ceturkšņi uz trim, — ieklausīdamies tuvīnās baznīcas zvanu skaņās, noburkšķēja Ņūmens Nogss, — bet es parasti pusdienoju divos. To viņš dara tīšām. Viņš tā rīkojas ar nodomu. Tas izskatās pēc viņa.

Tā Ņūmens sarunājās pats ar sevi, sēdēdams uz augstā ķebļa savā ūķī, kas tika dēvēts par kantori, un šī saruna, tāpat kā visas viņa īgnās sarunas pašam ar sevi, attiecās uz Ralfu Niklbiju.

—    Neticu, ka viņam jelkad ir bijusi apetīte, — sacīja Ņūmens, — ja nu vienīgi uz mārciņām, šiliņiem un pensiem, bet pēc tiem viņš ir kārīgs kā vilks. Novēlu, lai kāds viņam liktu norīt pa vienai no visām Anglijas monētām. Penss jau būtu netīkams kumoss, bet krona — ha, ha!

Iztēlē skatījis, kā Ralfs Niklbijs piespiedu kārtā norij piecšiliņu monētu, Ņūmens pamazām atguva labo omu, lēnām izvilka no rakstāmpults ērti līdznēsājamu pudeli, ko tautā mēdz dēvēt par kabatas pistoli, un, pakratījis to pie pašas auss, lai izvilinātu dzirdei tik atspirdzinoši tīkamo, guldzošo skaņu, juta sejas muskuļus atslābstam, bet, kad viņš ieņēma malku klunkšķošā šķidruma, muskuļi vēl vairāk atslāba. Aizkorķējis pudeli, Ņūmens pāris reižu milzīgā labpatikā nočāpstināja lūpas, bet, tā kā dzēriena garša tikām bija pagaisusi, atkal pievērsās pārestībām.

—    Bez piecām minūtēm trīs, ja ne vairāk, — Ņūmens rūca, — bet es brokastoju astoņos, un vai tās bija kādas brokastisl Un pusdienu laiks man ir divos! Varbūt man mājās pa tam lāgam piedeg gards cepeša gabaliņš — kā

viņš var zināt, ka man tāda nav! «Neejiet projām, iekams neesmu atgriezies! Neejiet projām, iekams neesmu atgriezies!» — diendienā to vien dzird. Tad kāpēc jums vienmēr jāiziet tieši manā pusdienu laikā, ko? Vai jūs nezināt, kā tas cilvēku saērcina, ko?

Sie vārdi, lai cik skaļi izteikti, bija veltīti tukšam gaisam. Taču pāridarījumu uzskaitīšana Ņūinenu Nogsu noveda līdz izmisumam, jo, uzmaucis veco cepuri pāri ausīm un uzvilcis neiztrūkstošos cimdus, viņš pēkšņā aizrautībā paziņoja — lai noliek kas notikdams, viņš to pašu bridi iešot pusdienās.

Nekavējoties ķerdamies pie šā lēmuma izpildīšanas, Ņūmens jau bija ticis līdz priekšnamam, kad atslēgas klikšķis ārdurvīs lika viņam žigli vien atgriezties savā kantorī.

—     Klāt gan, — rūca Ņūmens, — un kāds vēl līdzi. Tūlīt sacīs: «Pagaidiet, kamēr šis džentlmenis aizies.» Bet es negribu gaidīt. Un cauri.

To sacīdams, Ņūmens ielīda augstā, tukšā sienas skapī un aizvēra tā divdaļīgās durvis, nodomājis tikpat veikli no turienes izlīst, kolīdz Ralfs būs iegājis savā kabinetā.

—    Nogs! — sauca Ralfs. — Kur tas Nogss palicisl

Taču Ņūmens nebilda ne vārda.

—    Nelietis, aizgājis pusdienās, lai gan es viņam pieteicu neiet, — murmināja Ralfs, ielūkodamies kantorī, un izvilka no kabatas pulksteni. — Hm! Nāciet labāk te, Graid! Kantorists ir izgājis, un manu kabinetu sakarsējusi saule. Seit, ēnas pusē, ir vēsāk, ja jums nav iebildumu pret šādu vienkāršu telpu.

—    Nepavisam, mister Niklbij, nepavisam ar ne! Man visas telpas ir labas. Ak, cik šeit patīkami! Ļoti patīkami!

Runātājs bija sīks večuks savu septiņdesmit vai septiņdesmit piecu gadu vecumā, gaužām izdilis, stipri sakumpis un mazliet greizs. Mugurā tam bija pelēki svārki ar ļoti šauru apkakli, vecmodīga melnsvītraina samta veste un tik šauras bikses, ka kārnās stārķa kājas rēgojās visā savā neglītumā. Vienīgais apģērba rotājums bija tērauda pulksteņķēde, pie kuras piekārti vairāki lieli zelta zieģeļi, un melna lente, ar ko pēc tik vecas modes, kāda sen Vairs nav redzēta, bija sasieti sirmie mati. Deguns un smakrs bija smaili un uz priekšu izvirzīti, mute iekritusi, jo tajā nebija vairs neviena zoba, seja krunkaina un dzeltena, tikai pāri vaigiem svēdriņas sakaltuša ziemas ābola brūnumā; tur, kur agrāk augusi bārda, rēgojās daži sirmi cekuli, kas, tāpat kā kumšķainās uzacis, likās norādām, cik nabadzīga ir augsne, kurā tie auguši. Visā šā cilvēka stāvā un kustībās paudās lišķīgs, kaķa pieglaudībai līdzīgs glaimīgums, kokainajā, grumbainajā sejā vienīgās izteiksmīgās bija acis, kuru glūnīgais skatiens liecināja par viltību, kārību, blēdīgumu un mantrausību.

Tāds bija vecais Arturs Graids, kura sejā nebija ne mazākās krunciņas un kura apģērbā nebija ne niecīgākās krociņas vai krumpīņas, kas nerunātu gaišu valodu par negausīgāko un alkatīgāko skopulību un nepārprotami nenorādītu uz šā vira piederību pie tās pašas cilvēku nošķiras, kuras pārstāvis bija Ralfs Niklbijs. Tāds bija vecais Arturs Graids, kas sēdēja zemā krēslā un lūkojās acīs Ralfam Niklbijam, kurš, uzmeties uz augstā kantora ķebļa, elkoņus pret ceļgaliem atbalstījis, no augšas raudzījās viesim sejā; lai kādā nolūkā ieradies, tas Ralfam Niklbijam bija īstais pāris.

—     Kā jums šai laikā klājies? — apvaicājās Graids, izrādīdams lielu interesi par Ralfa veselības stāvokli.

—    Neesmu jūs redzējis… o… neesmu redzējis.,.

—     Pavisam īsu laiku, — teica Ralfs, savādi pasmaidīdams un tādējādi likdams saprast, ka gluži labi zina — vecais draugs nav ieradies, iikai lai apliecinātu cieņu.

—    Arī tagad jūs mani sastapāt vienīgi laimīga gadījuma pēc, jo es pienācu pie durvīm, kad jūs pagriezāties ap stūri.

—    Man vienmēr laimējas, — sacīja Graids.

—    Tā ļaudis runā, — sausi noteica Ralfs.

Vecākais augļotājs pakustināja žokļus un pasmaidīja,

taču neteica vairāk ne vārda, un krietnu brīdi abi sēdēja klusēdami. Katrs gaidīja izdevību iedzīt otru strupceļā.

—    Nu, Graid, — beidzot ierunājās Ralfs, — no kuras puses vējš pūš?

—    Alia! Jūs esat apķērīgs cilvēks, mister Niklbij, — iesaucās Graids, acīm redzami iepriecināts, ka Ralfs pievēršas lietišķai sarunai. — Ai, ai, ai, cik jūs esat apķērīgs cilvēks!

—    Tā jau ir, ka salīdzinājumā ar jūsu glumajiem un izvairīgajiem paņēmieniem mana izturēšanās liekas pašapzinīgi apķērīga, — atteica Ralfs. — Jūsu rīcība nolūkam varbūt atbilst labāk, bet man nav pietiekami daudz pacietības.

—    Jūs jau no dzimšanas esat ģēnijs, mister Niklbij, — teica vecais Arturs. — Slīpēts, slīpēts, ai, cik slīpēts!

—    Pietiekami slīpēts, lai saprastu, ka jāliek lietā visa mana slīpētība, kad jums līdzīgi cilvēki uzsāk cildināšanu, — sacīja Ralfs. — Jums ir zināms, ka esmu dažkārt novērojis, kā jūs pieluncināties un pieglaimojaties citiem cilvēkiem, un it labi atceros, ar ko tas allaž beidzies.

—    Ha, ha, lia! — Arturs iesmējās, rokas berzēdams. — Kas tiesa, tas tiesa, bez šaubām, kas tiesa, tas tiesa. Neviens to nezina labāk. Nudien patīkami iedomāties, ka jūs atceraties vecos laikus. Vai, cik jauki!

—    Nu tad tā, — savaldīgi noteica Ralfs, — jautāju vēlreiz — no kuras puses vējš pūš? Kāpēc esat atnācis?

—    Iedomājieties! — iesaucās Graids. — Viņš nevar atturēties no darīšanām pat to īso mirkli, kamēr atceramies bijušos laikus!

—    Kuru brīdi no bijušajiem laikiem jūs gribētu atsaukt atmiņā? — apvaicājās Ralfs. — Tieši kuru, jo citādi, cik man ir zināms, jūs par tiem nerunātu.

—    Viņš pat mani tur aizdomās! — pacēlis rokas, iesaucās vecais Arturs. — Pat mani! Ak vai, pat mani! Ir nu gan cilvēks! Ha, ha, ha! Ir nu gan cilvēks! Kas ir visa pasaule salīdzinājumā ar misteru Niklbijul Nav neviena viņam līdzīga. Milzis starp punduriem, milzis, milzis!

Rāmi smaidīdams, Ralfs palūkojās vecajā nelietī, kas joprojām klukstēja savā nodabā, un skapī tupošajam Ņūinenam Nogsam dūša pavisam sašļuka, jo izredzes uz pusdienām k|uva aizvien vājākas un vājākas.

—    Tomēr man vajag viņam izdabāt, — sauca vecais Arturs, — viņš darīs, kā pašam patiks … šis stūrgalvīgais cilvēks, kā mēdz sacīt Skotijā… bet tie nu ir gudri cilvēki, šie skoti. Viņš grib runāt par darījumiem un negrib velti tērēt laiku. Viņam ir pilnīga taisnība. Laiks maksā naudu. Laiks maksā naudu.

—    Es sacītu, ka šis teiciens nāk vai nu no jūsu, vai no manas mutes, — ierunājās Ralfs. — Laiks maksā naudu, turklāt pamatīgu naudu tiem, kuri pēc tā aplēš procentus. Laiks patiešām maksā naudu! Jā, laiks maksā bargu naudu, jo nauda ir dārga manta dažam labam, ko mēs varētu saukt vārdā, vai ari esmu aizmirsis savu amatu.

Par atbildi uz šo zobgalību vecais Arturs atkal pacēla rokas, atkal ieklukstējās un, atkal iesaucies: — Ir nu gan cilvēks! — piestūma savu zemo krēslu mazliet tuvāk

Ralfa augstajam sēdeklim un, lūkodamies augšup tā sastingušajā sejā, teica:

—    Ko jūs sacītu, ja es paziņotu, ka esmu nodomājis… ka esmu nodomājis … apprecēties?

—    Es teiktu, ka dievs vien zina kādā nolūkā jūs esat samelojies, — atbildēja Ralfs, no augšas salti nolūkodamies Graidā, — ka tā nav pirmā reize un nebūs arī pēdējā, ka it nemaz neesmu pārsteigts un ka mani nevar piemānīt.

—    Nu, tad es nopietni apgalvoju, ka esmu nodomājis apprecēties, — teica vecais Arturs.

—    Un es jums nopietni apgalvoju, — atteica Ralfs, — to pašu, ko nupat jau sacīju. Pagaidiet! Ļaujiet sevi apskatīt. Jums sejā lasāms kaut kas velnišķīgi pliekans. Ko esat ieņēmis galvā?

—    Jūs jau nu es netaisos krāpt, — iesmilkstējās Arturs Graids, — nemaz nespētu jūs piekrāpt, tīrais trakums, ja mēģinātu. Es — es lai krāptu misteru Niklbiju! Punduris lai mānītu milzi? Jautāju vēlreiz — lie, he, he! — ko jūs sacītu, ja es paziņotu, ka esmu nodomājis apprecēties?

—    Ar kādu sagrabējušu veceni? — apvaicājās Ralfs.

—    Nē, nē, — Arturs viņu pārtrauca, sajūsmā berzēdams rokas. — Nav uzminēts, atkal nav uzminēts. Nu vienreiz misters Niklbijs nav trāpījis: ne uz to pusi, nepavisam ne uz to pusi! Ar jaunu, skaistu meiteni — jauku, piemīlīgu, apburošu —, kurai nav pat deviņpadsmit. Tumšas acis, garas skropstas, pilnīgas, sārtas lūpas, tādas, ka, uzskatot vien, jau kārojas tās noskūpstīt, brīnum dai|š matu vilnis, tā ka pirksti knieš ar tiem parotāties, viduklis tik šmaugs, ka cilvēks gluži negribot apkampj gaisu, iztēlodamies, ka skauj šo daiļumu, mazas kājiņas, kas sper soli tik viegli, itin kā nemaz zemei nepiedurdamās… to visu apprecēt, ser, ai, ai, ai!

—    Tas nu ir kaut kas vairāk nekā tukša gvelšana, — sacīja Ralfs, kad, muti šķobīdams, bija noklausījies vecā grēcinieka jūsmošanā. — Kā to meiteni sauc?

—    Ak, cik slīpēts, cik slīpēts! Nu patiešām slīpēts gan! — iesaucās vecais Arturs. — Viņš saprot, ka man vajadzīga viņa palīdzība, saprot, ka var to man sniegt, viņš saprot, ka pašam no tā atlēks savs labums, viņš jau redz, kā tas darāms. Viņu sauc… vai neviens mūsu sarunu te nevar noklausīties?

—    Kurš, pie velna, lai te klausītos? — nīgri atjautāja Ralfs.

—    Nezinu, varbūt kāds kāpj augšā vai lejā pa kāpnēm, — palūkojies aiz durvīm un rūpīgi tās aizvēris, sacīja Arturs Graids, — vai arī jūsu palīgs atgriezies un tagad klausās aiz durvīm. Kantoristiem un kalpiem piemīt niķis visu noklausīties, un būtu visai nepatīkami, ja misters Nogss …

—    Pie velna misteru Nogsu, — skarbi iejaucās Ralfs, — labāk pabeidziet, kas jums sakāms!

—    Pie velna misteru Nogsu, kā tad, — piekrita vecais Arturs, — man tur nekas nav iebilstams. Viņu sauc…

—    Nu! — uzkliedza Ralfs, saskaities, ka vecais Arturs atkal vilcinās. — Kā viņu sauc?

—    Madeleina Breja.

Lai kādi būtu iemesli paredzēt, ka šā vārda pieminēšana atstās iespaidu uz Ralfu, — un Arturs Graids likās šādus iemeslus nojaušam — un lai kādu iespaidu tas patiešām atstāja, Ralfs neizrādīja ne mazāko pārsteigumu un mierīgi atkārtoja vārdu vairākas reizes, it kā lūkodams atminēties, kad un kur to jau ir dzirdējis.

—    Breja, — sacīja Ralfs. — Breja… bija tāds jauneklis Brejs no… nē, tam nu gan meitas nebija.

—    Jūs atceraties Breju? — iejautājās Arturs Graids.

—    Nē, — vienaldzīgi lūkodamies sarunu biedram acis, atbildēja Ralfs.

—    Neatceraties Volteru Breju? Trakuli, kas tik ļauni apgājās ar savu skaisto sievu?

—    Ja gribat man atsaukt atmiņā kādu trakuli, pieminēdams šādu raksturīgu īpašību, — paraustījis plecus, atbildēja Ralfs, — varu viņu sajaukt ar deviņiem no desmit trakuļiem, kurus esmu kādreiz pazinis.

—    Ko nu niekojaties! Tas Brejs, kurš tagad mitinās Sola cietuma «valdījumos», — teica vecais Arturs. — Nevar būt, ka esat Breju aizmirsis. Mums abiem bija ar viņu darīšanas. Viņš taču jums ir parādā!

—    Ak tas! — iesaucās Ralfs. — Tad jau gan. Tūlīt vajadzēja sacīt. O! Tātad runa ir par viņa meitu?

Tas tika pateikts nemāksloti, taču ne tik nemāksloti, lai Ralfam garā radniecīgais vecais Arturs Graids nespētu samanīt sarunu biedra nolūku izdabūt šikāku izklāstījumu un izsmeļošākus paskaidrojumus, nekā viņam labpatiktu dot, vai ko Ralfs varētu izspiest kaut kādā citādā veidā. Vecais Arturs tomēr bija tik ļoti aizņemts pats ar saviem nodomiem, ka ļāvās sevi pārspēt viltībā un nenojauta, ka labais draugs liekuļo.

—    Zināju, ka atcerēsieties, ja tikai mirkli padomāsiet, — viņš sacīja.

—    Jums ir taisnība, — atbildēja Ralfs. — Taču vecais Arturs Graids un laulība ir gaužām neparasts vārdu salikums, vecais Arturs Graids un tumšas acis un skropstas, un lūpiņas, uz kurām palūkojoties vien viņam kārojas tās noskūpstīt, un matu vilnis, ar ko viņš vēlas parotāties, un viduklis, ko viņš alkst apskaut, un mazas kājiņas, kas nepieduras zemei, — vecais Arturs Graids un kaut kas tamlīdzīgs — tas jau ir pretdabiski, bet vecais Arturs Graids, kas dziras apprecēt «Karaļa sola» «valdījumos» nonākuša «trakuļa» meitu, — tas nu ir pavisam neiedomājami un pretdabiski. īsi sakot, draugs Artur Graid, ja jums šai darījumā vajadzīga mana palīdzība (un tā jums, bez šaubām, ir vajadzīga, citādi jūs neatrastos šeit), runājiet skaidru valodu un neizlokieties. Bet, galvenais, nepūlieties iestāstīt, ka man tur var atlēkt kāds labums, jocs zinu — tur atlēks labums arī jums, un tas būs pamatīgs labums, vai arī jūs savus pirkstus šādā putrā nebāztu.

Ne tikai Ralfa vārdos pašos, bet arī viņa balsī un sejas izteiksmē bija pietiekami daudz skarbas dzēlības, lai sakveldētu pat vecā augļotāja saltās asinis un iesveltu sārtumu pat tā novītušajos vaigos. Taču Graids nekādi neizrādīja dusmas, joprojām aprobežodamies ar izsaucienu: — Ir nu gan cilvēks! — un dīdīdamies krēslā it kā nevaldāmā sajūsmā par Ralfa Niklbija nepiespiestību un atjautīgo jokošanos. Pēc Ralfa vaibstiem tomēr nopratis, ka labāk cik iespējams ātri atsacīties no aplinku ceļiem, viņš sakārtoja domas nopietnākai sarunai un ķērās pie sava plāna būtības izklāstījuma.

Pirmām kārtām, viņš pakavējās pie fakta, ka Madcleina Breja upurējusies, lai atbalstītu un uzturētu savu tēvu, kas zaudējis visus draugus, un nonākusi tā iegribu verdzībā, bet Ralfs piebilda, ka esot šo to tamlīdzīgu dzirdējis un, ja viņa kaut mazliet pazītu pasauli, tad nebūtu bijusi tāda muļķe.

Otrām kārtām, viņš gari un plaši iztirzāja Madeleinas tēva raksturu, cenzdamies pierādīt, ka pat tad, ja pieņemtu, ka Brejs uz meitas mīlestību atbild ar vispatiesākajām jūtām, uz kādām vien ir spējīgs, sevi viņš tnil krietni vien stiprāk, bet Ralfs ieteicās, ka tur nekas vairs neesot piebilstams, jo tas esot gluži dabiski un arī pietiekami ticami.

Trešam kārtām, vecais Arturs pavēstīja, ka meitene esot maiga un daiļa būtne un ka viņš patiesi alkstot to apņemt par sievu. Uz šiem vārdiem Ralfs neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt citādi kā ar greizu smīnu un krunkainajam vecim uzmestu skatienu, kas tāpat jau bija pietiekami izteiksmīga valoda.

—    Bet nu apspriedīsim plānu, ko esmu sagudrojis šā mērķa sasniegšanai, jo, lai jums tas ir zināms, pagaidām neesmu runājis pat ar viņas tēvu, — sacīja Graids. — Laikam taču esat jau visu apjaulis? Ak kungs, ak kungs, cik jums ir ass prāts!

—    Labāk nerotaļājieties ar mani! — nepacietīgi ieteicās Ralfs. — Sakāmvārds jums ir zināms.

—    Atbilde allaž mēles galā! — sajūsmā pašaudams rokas gaisā un izbolīdams acis, iesaucās vecais Arturs.

—    Allaž sagatavojies uz visu! Ak dievs, kāda laime, ja cilvēkam ir šāds atjautīgs prāts un vēl tik daudz naudas piedevām! — Tad, pēkšņi mainījis toni, viņš turpināja:

—    Pēdējos divpadsmit mēnešos esmu vairākas reizes aizstaigājis līdz Breja miteklim. Pagājis tieši pusgads, kopš pirmo reizi ieraudzīju šo gardo kumosiņu, un, ak kungs, cik šis kumosiņš ir gards! Taču tā ir pavisam cita saruna. Viņš man ir parādā tūkstoš septiņsimt mārciņu un tāpēc arī tur tup.

—    Jūs runājat tā, it kā būtu vienīgais kreditors, kura pēc viņš ir ietupināts, — sacīja Ralfs, vilkdams ārā kabatas portfeli. — Man viņš ir parādā deviņsimt septiņdesmit piecas mārciņas četrus šiliņus un trīs pensus.

—    Vienīgi vēl jūs, mister Niklbij, — dedzīgi piekrita vecais Arturs. — Vienīgi vēl jūs. Neviens cits nav uzņēmies izdevumus, ceļot apsūdzību pret parādnieku, jo paļāvās uz mums, ka turam to pietiekami cieši, varat man ticēt. AAēs abi iekritām vienās lamatās, ak dievs, kāda tā bija vilku bedre, tā mani teju, leju izpostīja! Mēs aizdevām viņam naudu pret vekseļiem, kuros blakus viņa vārdam stāvēja vēl viens vienīgs paraksts, un visi iedomājās, ka tas ir godīga cilvēka paraksts un tikpat drošs kā nauda, bet, kas no tā iznāca, jums pašam ir zināms. Kad mēs grasījāmies ķerties šim cilvēkam klāt, izrādījās, ka viņš nav maksātspējīgs. Ak vai, šis zaudējums mani gandrīz Izputināja!

—    Turpiniet labāk klāstīt savu plānu! — sacīja Ralfs.

—    Kāda jēga patlaban zūdīties par mūsu amatu, nav taču neviena, kas mūs dzirdētu.

—    Vienmēr ir jēga par to parunāt, vai kāds dzird vai nedzird! — grudzinādams atsaucās vecais Arturs. — Darbs dara meistaru, vai zināt. Tātad, ja es Brejam piedāvāšu sevi par znotu ar vienīgo noteikumu, ka tūdaļ pēc manas apprecēšanās viņš klusītēm tiks atbrīvots no parāda nastas un saņems līdzekļus, lai viņpus jūras dzīvotu kā džentlmenis (ilgi viņš nevilks, jo es apvaicājos ārstam un tas atbildēja, ka Brejs sirgstot ar sirdi un tāpēc nekāda dzīvošana nevarot iznākt), un ja visas šāda stāvokļa priekšrocības tiks viņam pienācīgi izklāstītas un ieskaidrotas, vai jūs domājat, ka viņš spēs man pretoties? Un, ja viņš nespēs pretoties man, vai jūs domājat, ka meita spēs pretoties viņam? Vai man neizdosies viņu padarīt par misis Graidu … Artura Graida skaisto sieviņu … saldo kumosiņu … gardo mazulīti… vai man neizdosies viņu padarit par misis Graidu nedējas, mēneša, varbūt dienas laikā — jebkurā brīdī, ko man ienāks prātā nosaukt?

—    Turpiniet, — domīgi mādams ar galvu, sacīja Ralfs, un viņa māksloti vienaldzīgais tonis skanēja dīvainā pretmetā jūsmīgajai spiegšanai, līdz kurai mazpamazām bija nonācis sarunu biedrs. — Turpiniet! Jūs neesat šeit ieradies, lai uzdotu man šādus jautājumus.

—    Ak kungs, kā jūs runājat! — iesaucās vecais Arturs, pievirzīdamies Ralfam vēl tuvāk. — Saprotams, ka neesmu nācis tādēļ, un nemaz nedomāju izlikties. Ierados pavaicāt, cik jūs no manis prasīsiet par Breja parādu jums, ja es viņu pielauzīšu. Piecus šiliņus par mārciņu, sešus šiliņus un astoņus pensus, desmit šiliņus? Tādam draugam kā jūs esmu ar mieru maksāt līdz desmit, mēs aizvien esam bijuši labās attiecībās, bet es zinu, ka mani jūs tik traki nepiežmiegsiet. Nu, kā jūs domājat?

—    Viss jau vēl nav izrunāts, — sacīja Ralfs, palikdams tikpat ledains un neizkustināms.

—    Jā, jā, vēl ir ko runāt, bet jūs man neatvēlējāt laiku, — atbildēja Arturs Graids. — Sai darījumā man ir vajadzīgs palīgs, tāds, kas prot runāt, skubināt un uzspiest savu gribu, un neviens cits to nemāk tik labi kā jūs. Es to nespēju, esmu pārlieku bikls, viegli satraucams nabaga radījums. Ja saņemsiet krietnu atlīdzību par šo parādu, ko sen jau esat norakstījis zaudējumos, jūs taču neliegsiet draudzīgu palīdzību. Vai nav tiesa?

—    Paliek vēl kāds jautājums, — sacīja Ralfs.

—    Nē, nē, nudien nav! — iesaucās Arturs Graids.

—    Jā, jā, nudien jā. Kad es saku — ir, — teica Ralfs.

—    Ak! — atsaucās vecais Arturs, izlikdamies, ka nule pār viņu nākusi apskaidrība. — Jūs domājat vēl kaut ko, kas attiecas uz manu nodomu. Nu kā tad, kā tad. Vai man runāt arī par to?

—    Domāju, ka vajadzētu gan, — vēsi atbildēja Ralfs.

—    Negribu jūs lieki apgrūtināt, cerēdams, ka jūsu līdzdalība aprobežosies ar jūsu paša ieinteresētību šai jautājumā, — sacīja Arturs Graids. — Ļoti laipni, ka pavaicājāt. Ak kungs, cik laipni! Pieļausim, ka man ir sava zināšana par kādu īpašumu… kādu niecīgu īpašumu… gaužām niecīgu… uz kuru ir tiesības šai jaukajai mazulītei, bet par kuru pagaidām nevienam nekas nav zināms un ari nevar būt zināms, un kuru viņas dzīvesdraugs varētu iebāzt savā kabatā, ja zinātu tik daudz, cik zinu es, — vai ar to būtu izskaidrots …

•— Izskaidrots viss, — strupi pabeidza Ralfs. — Ļaujiet apdomāties un apsvērt, ko man vajadzētu saņemt, ja palīdzu jums gūt panākumus.

—    Tikai nežņaudziet pārāk cieši! — drebošā balsī iesaucās vecais Arturs, lūdzoši paceldams rokas. — Tikai nežņaudziet mani pārāk cieši! Kas nu tas par īpašumu, nudien tīrais sīkums! Sakiet — desmit šiliņi, un darījums būs noslēgts. Tas ir vairāk, nekā vajadzētu dot, taču jūs esat tik laipns.,, nu, tad norunāts par desmit? Sakiet savu vārdu!

Ralfs nelikās ne zinis gar šo pazemīgo lūgšanos, bet trīs četras minūtes sēdēja, dziļā prātošanā nogrimis, domīgi raudzīdamies uz lūdzēju. Pēc pamatīgas apsvēršanas Ralfs pārtrauca klusumu, un neviens, protams, nevarētu sacīt, ka viņš runā aplinkus vai neizsakās pietiekami lietišķi.

—    Ja jūs šo meiteni apprecētu bez manas līdzdalības, — Ralfs sacīja, — parāds jums būtu man jāalmaksā visā pilnībā, tāpēc ka citādi jūs nevarētu viņas tēvu no tā atsvabināt. Tātad ir skaidrs, ka man jāpaņem visa summa bez jebkādiem atvilkumiem un nolaidēm, jo pretējā gadījumā es nevis iegūtu no tā, ka jūs mani pagodināt ar savu uzticēšanos, bet gan zaudētu. Tāds ir mūsu .nolīguma pirmais punkts. Otrajā punktā es izvirzu noteikumu, ka par savām pūlēm sarunās ar Breju un viņa pārliecināšanā, lai palīdzētu jums tikt pie šā īpašuma, es saņemu piecsimt mārciņu. Tas ir gauži maz, jo jūs saņemat kairās lūpiņas, matu viļņus un diezin ko vēl. Trešajā

un pēdējā punktā es pieprasu, lai jūs šodien pat parakstāt saistības, apņemoties samaksāt man abas šīs summas tās dienas rītā, kad salaulāsieties ar mis Madeleinu Breju. Jūs sacījāt, ka es protot skubināt un uzspiest savu gribu. Nu tad es uzspiežu savu gribu šai punktā un ne uz kādiem citiem noteikumiem neielaidīšos. Ja gribat, pieņemiet tos. Ja ne, precieties ar viņu bez manas palīdzības, varbūt jums izdodas. Savu parāda daļu es saņemšu tā kā tā.

Pret visiem lūgumiem, iebildumiem un kompromisa piedāvājumiem, kas varētu līdzsvarot viņa paša noteikumus un to, ko bija izsacījis Arturs Graids, Ralfs palika kurls un mēms kā zivs. Viņš negribēja ielaisties vairs nekādā šā jautājuma turpmākā apspriešanā un, kamēr vecais Arturs gari un plaši apcerēja viņa prasību nesamērīgumu un ieteica visādus pārgrozījumus, pamazām arvien vairāk tuvodamies noteikumiem, no kuriem bija atteicies, — sēdēja gluži kā mēms, rāmā dziļdomībā pētīdams ierakstus un dokumentus savā kabatas portfelī. Pārliecinājies, ka nav nekādu cerību ietekmēt nelokāmo draugu, Arturs Graids, kas jau pirms nākšanas šurp bija sagatavojies uz šādu iznākumu, ar smagu sirdi piekrita piedāvātajam nolīgumam un uz vietas parakstīja saistības (šādi papīri Ralfam allaž biia pie rokas), iepriekš noteikti pieprasījis, lai misters Niklbijs to pašu brīdi dodas viņam līdzi uz Breja mitekli un sāk sarunas tūdaļ pat, ja apstākļi izvērtīsies labvēlīgi un viņu nodomam izdevīgi.

Panākuši vienošanos šai pēdējā noteikumā, abi godājamie džentlmeņi drīz vien aizgāja, un Ņūnrens Nogss ar pudeli rokā izlīda no skapja, pa kura augšējām durvīm, pakļaudams sevi briesmām tikt atklātam, vairākkārt bija pabāzis sarkano degunu, kad sarunā tika skarti viņu visvairāk interesējošie jautājumi.

—    Nu man vairs nav ne mazākās ēstgribas, — sacīja Ņūmens un iestūķēja pudeli kabatā. — Esmu tikpat kā papusdienojis.

Izteicis šo atziņu gaužām skumjā un sērīgā balsī, Ņumens vienā lēcienā ar klibo kāju aizsniedza durvis un otrā lēcienā bija atkal atpakaļ.

—    Nezinu, kas viņa ir un kāda viņa ir, — viņš sacīja, — taču no visas sirds un dvēseles jūtu viņai līdzi, tomēr nespēju palīdzēt ne viņai, ne arīdzan tiem cilvēkiem, pret kuriem ik dienas tiek perināts simtiem blēdību, lai gan reti kāda ir tik neģēlīga kā šī! Jo sāpīgāk man, nevis viņiem. Neviena nelietība nekļūst ļaunāka tāpēc, ka

es to zinu un ka tā mani moka tāpat kā nelaimīgos cietējus. Graids un Niklbijs! Pamatīgs pāris divjūgam! Ak, nekrietnība, nekrietnība, nekrietnība!

Nododamies šādām pārdomām un katra izsauciena pēdējo vārdu pavadīdams ar kārtīgu belzienu pa savas nelaimīgās cepures dibenu, Ņūmens Nogss, mazliet apdullis no kabatas pistoles satura, ko bija nobaudījis savā slēptuvē, devās gūt mierinājumu, ko spēj sagādāt cepetis un dārzeņi kādā lētā krodziņā.

Abi sazvērnieki tikām devās uz to pašu nameli, ko pirms dažām dienām bija apmeklējis Nikolass, un, mistera Breja pieņemti un noskaidrojuši, ka tā meita nav mājās, pēc meistariskiem aplinku gājieniem, kādus vien spēja vārdos paust Ralfa lieliskā daiļrunība, beidzot klāja vaļā savas vizītes īsto nolūku.

—    Te nu viņš sēž, mister Brcj, — sacīja Ralfs, bet vājinieks, vēl neatguvies no pārsteiguma, zvilnēja krēslā, lūkodamies brīžam uz viņu, brīžam uz Arturu Graidu.

—    Vai tas ir kas ļauns, ja viņam nelaimīgi iegadījies kļūt par vienu no vaininiekiem, kāpēc esat ieslodzīts šai vietā? Es esmu otrs vainīgais. Cilvēkiem jādzīvo, un jūs esat pietiekami pieredzējis, lai visu saskatītu pareizā gaismā. Mēs piedāvājam vislabāko atlīdzību, kāda vien ir mūsu varā. Atlīdzību? Bildinājumu, ko ikviens titulēts tēvs savai meitai pieņemtu ar lielāko prieku. Misters Arturs Graids, kas ir bagāts kā princis. Padomājiet, kāds tas ir ķēriens!

—   Mana meita, ser, — augstprātīgi atbildēja Brejs,

—   tāda, kādu esmu viņu uzaudzinājis, būtu nenovērtējams atalgojums par vislielāko bagātību, ko vien, iegūstot viņas roku, kāds cilvēks var piedāvāt.

—    Tieši to es jums jau sacīju, — teica viltīgais Ralfs, pievērsdamies savam draugam vecajam Arturam. — Tieši tas man ļāva šo jautājumu uzskatīt par tik viegli un ērti atrisināmu. Neviena puse otrai nav neko parādā. Jums ir nauda, mis Madeleinai — daiļums un godājams tikums. Viņai ir jaunība, jums ir nauda. Viņai nav naudas, jums nav jaunības. Dots pret dotu, līdzīgs pret līdzīgu, pašu debesu svētīta laulība!

—    Laulības, kā stāsta, tiekot svētītas debesīs, — piebilda Arturs Graids, pretīgi paglūnēdams cilvēkā, ko bija iekārojis par sievastēvu.

Padomājiet vien, mister 'Brej, — sacīja Ralfs, šo prātojumu steigšus aizstādams ar šāszemes dzīvei pieņe

mamākiem apsvērumiem. — Padomājiet, kas tiek likts uz spēles atkarībā no tā, vai mana drauga piedāvājumu jūs pieņemsiet vai atraidīsiet.

—    Ko es varu pieņemt vai atraidīt! — iejaucās misters Brejs, uzbudinājies no apjausmas, ka jāizšķiras patiešām viņam. — Manas meitas varā ir pieņemt vai atraidīt, tikai manas meitas varā.

—    Taisnība, — veikli piekrita Ralfs, — taču jums paliek tiesības dot padomu, izteikt savus apsvērumus par un pret, ieminēties par savu vēlēšanos.

—    Ieminēties par vēlēšanos, ser! — iesaucās parādnieks, kas brīžam lielīgi uzpūtās, brīžam pazemīgi sarāvās, bet ne mirkli nezaudēja patmīlību. — Vai es esmu tēvs vai neesmu? Kāpēc lai es kaut ko ieminētos un runātu aplinkiem? Varbūt jūs domājat tāpat kā viņas mātes draugi un mani ienaidnieki — lai tie visi nolādēti! — ka viņa manā labā ir darījusi kaut ko vairāk, nekā prasa meitas pienākums, ser, tikai pienākums? Vai varbūt jums šķiet, ka mans posts ir pietiekams iemesls, lai mūsu attiecības mainītos un viņa pavēlētu un es paklausītu? Ieminēties par vēlēšanos, ko vēl neteiksiet! Varbūt, ieraugot mani šai vietā gandrīz nespējīgu bez atbalsta pat piecelties no krēsla, jums nāk prātā doma, ka esmu satriekts un dziļi nelaimīgs radījums, kam nav ne drosmes, ne tiesību rīkoties tā, kā uzskatu savam bērnam par labāku? Tiesības ieminēties par savu vēlēšanos! Ceru, ka man tādas ir!

—    Atvainojiet, — ierunājās Ralfs, kas caurcaurēm pazina šo cilvēku un zināja, kā to apvārdot, — jūs mani neuzklausījāt līdz galam. Es gribēju sacīt, ka, ieminēdamies par savu vēlēšanos, tikai par to ieminēdamies vien, jūs jau būtu tikpat kā izteicis pavēli.

—    Tas, bez šaubām, tā būtu, — aizkaitināts atcirta misters Brejs. — Ja jums nav gadījies dzirdēt par tiem laikiem, ser, varu pastāstīt, ka bija tādi laiki, kad es panācu visu, ko vien gribēju, par spīti viņas mātes ģimenei, lai gan tai piederēja manta un vara.

—    Tomēr jūs mani neesat uzklausījis līdz galam, — sacīja Ralfs tik saudzīgi, cik vien ļāva viņa daba. — Jūs esat cilvēks, kas vēl var spīdēt sabiedrībā un dzīvot ilgus gadus, protams, ja baudīsiet svaigāku gaisu zem skaidrākām debesīm un pats izraudzīsieties sev piemērotu sabiedrību. Jūsu sūtība ir līksms draugu pulks, un tajā jūs kādreiz spīdējāt. Jums vajadzīgs plašs vēriens un brīvība.

Francija un mūža rente, kas nodrošina pārticību, pavērtu jums jaunu dzīvi un dotu jaunus spēkus. Bija laiks, kad visu pilsētu pārskanēja jūsu izšķērdīgās izpriecas, un nu jūs atkal varētu iemirdzēties uz jaunas skatuves, izmantodams veco pieredzi un padzīvodams mazliet uz citu rēķina, nevis Jaudams citiem dzīvot uz jūsu rēķina. Kāda ir šās gleznas otra puse? Ko mēs tur ieraugām? Nezinu, kura kapsēta ir pati tuvākā, bet, lai kur tā būtu, redzu kapakmeni un uz tā datumu — varbūt divus gadus kopš šā brīža, varbūt divdesmit. Tas arī ir viss.

Misters Brejs atbalstīja elkoņus pret krēsla paroceņiein un aizklāja seju rokām.

—    Es runāju atklātu valodu, — sacīja Ralfs, apsēzdamies vājiniekam blakus, — tāpēc ka manas jūtas ir skaudras. Esmu ieinteresēts, lai jūs izdotu savu meitu par sievu manam draugam Graidam, jo tad viņš parūpēsies, ka man tiek atmaksāts parāds — vismaz daļēji. Nedomāju savus nolūkus slēpt. Atzīstu to vaļsirdīgi. Bet kādu labumu gūsiet jūs, ieteikdams viņai šādu rīcību? To paturiet prātā. Viņa var iebilst, atsacīties, liet asaras, teikt, ka Graids ir pārlieku vecs, un apgalvot, ka viņas mūžs tāpēc būs nelaimīgs. Taču kāda viņas dzīve ir tagad?

Tikko saredzama vājinieka sakustēšanās rādīja, ka šie pierādījumi nav paslīdējuši garām nemanīti, tāpat kā ne vismazākā pārmaiņa viņa izturēšanās veidā nepalika Ralfa neievērota.

—    Kāda tā ir tagad, es jautāju, — turpināja viltīgais augļotājs, — un kādas viņai paveras turpmākās izredzes? Ja jūs nomirtu, cilvēki, ko jūs ienīstat, viņu, protams, darītu laimīgu. Bet vai jūs šādu domu varat ciest?

—    Nē! — neapvaldāmas atriebības alkas urdīts, atbildēja Brejs.

—    Tā jau es domāju, — lēnīgi sacīja Ralfs. — Ja viņai lemts gūt labumu no kāda cilvēka nāves, — tas tika sacīts, pieklusinot balsi, — lai šis cilvēks ir viņas virs. Lai viņa negaida uz jūsu nāvi kā uz notikumu, pēc kura sāksies laimīgāka dzīve. Kādi var rasties iebildumi? Ļaujiet man tos uzklausīt. Par ko var būt runa? Ka viņas bildinātājs ir vecs vīrs? Cik bieži gan augstdzimuši un bagāti cilvēki, kuriem nav jūsu aizbildinājumu, toties ir pieejami visi līdzekļi bezrūpīgai dzīvei, — cik bieži gan šie cilvēki savas meitas neapprecina ar veciem vīriem vai (vēl ļaunāk) ar jauniem bezprāšiem un bezsiržiem, lai tikai paglaimotu tukšai godkārībai, nostiprinātu ģimenes labklā-

Jlbu vai nodrošinātu sev vietu parlamentā! Izlemiet viņas vietā, ser, izlemiet viņas vietā! Jums jāzina labāk, un viņa visu mūžu paliks jums pateicīga.

—    Klusāk! Klusāk! — iesaucās misters Brejs, pēkšņi satrūkdamies un trīcošu roku aizspiezdams Ralfam muti. — Dzirdu, ka viņa ir jau pie durvīm!

Sai ašajā kustībā, kas liecināja par kaunu un bailēm, pazibēja sirdsapziņas atblāzma, kura uz īsu mirkli pārjāva ļaunajam nodomam pārmesto plāno liekulības aizsegu, atklādama to visā zemiskuma un bezsirdīga kroplīguma kailumā. Tēvs bāls un trīcošs atslīga krēslā, Arturs Graids pakampa Savu cepuri un ņēmās to ņurcīt, neuzdrīkstēdamies pacelt grīdā nodurto skatienu, un pat Ralfs īsu brīdi kā nopērts suns gluži vai pieplaka pie zemes, jaunās, nevainīgās meitenes ierašanās satrūcināts.

Iedarbība bija gandrīz tikpat īslaicīga, cik pēkšņa. Ralfs attapās pirmais un, pamanījis Madeleinas satraukumu, lūdza nabaga meiteni nomierināties, apgalvodams, ka bažām nav ne mazākā iemesla.

—    Pēkšņa lēkme, — sacīja Ralfs, lūkodamies misterā Brejā. — Nu jau viņš jūtas gluži labi.

Pat viscietākā un dzīvē visvairāk norūdītā sirds justos aizkustināta, kad jaunā, daiļā meitene, kuras nenovēršamais posts tika apspriests pirms īsa brīža, apvija rokām tēva kaklu un čukstēja maigus līdzjūtības un mīlestības vārdus — visglāsmīgākos vārdus, kādi jebkad aizsnieguši tēva ausis vai nākuši pār bērna lūpām. Taču Ralfs šai ainā nolūkojās aukstasinīgi, un Arturs Graids, ar aizmiglotām acīm aprīdams ārējo skaistumu un palikdams akls pret garīgo daili, kas noteica šās meitenes dzīvi, pēkšņi izrādīja neparastu siltumu, lai gan tas nebūt nebija tas jūtu siltums, ko parasti rosina patiesas tikumības vērošana.

—    Madeleina, teica tēvs, maigi atraisīdamies no meitas skaujām, tas bija tīrais sīkums.

—    Tev taču lēkme uznāca jau vakar, un ir tik briesmīgi redzēt tādas mokas. Vai nevaru tev kaut kā palīdzēt?

—    Pagaidām neko nevajag. Ir atnākuši divi džentlmeņi, Madelelna, un vienu no Viņiem tu jau pazīsti. Viņa mēdz sacīt, — piebilda misters Brejs, pievērsdamies Arturam Graidam, ka, uz jums paraugoties vien, es allaž Ģsmu juties sliktāk. Un to var saprast, jo viņa vienīgā zina, kas mūs saista un kā tas beidzās. Tas nu tā. Varbūt

tagad viņa grozīs savas domas, meitenēm, vai zināt, ir atļauts grozīt domas. Tu esi stipri nogurusi, dārgā.

—    Nepavisam ne.

—    Esi gan. Tu pārāk daudz strādā.

—    Kaut spētu strādāt vairāk!

—         Zinu, ka tu to vēlētos, taču tu pārvērtē savu izturību — šī nožēlojamā dzīve, mīļumiņ, augām dienām darbā un pārpūlē iet pāri taviem spēkiem. Esmu par to pārliecināts. Nabaga Madeleina!

To sacīdams un razdams vēl neskaitāmus mīļus vārdus, misters Brejs apskāva meitu un maigi noskūpstīja uz vaiga. Ralfs, viltīgi un uzmanīgi viņu novērojis, devās uz durvīm un pamāja Graidam nākt līdzi.

—    Jūs dosiet mums ziņu? — viņš apvaicājās.

—        Jā, jā, — atbildēja misters Brejs, strauji atstumdams meitu. — Pēc nedēļas. Dodiet man nedēļu laika.

—         Vienu nedēļu, — teica Ralfs, pagriezdamies pret savu līdzdalībnieku, — no šās dienas. Arlaburīt! Skūpstu jūsu roku, mis Madeleina.

—         Paspiedīsim viens otram roku, Graid, — teica misters Brejs, sniegdams plaukstu, kad vecais Arturs paklanījās. — Nolūks jums, bez šaubām, ir labs. Gribot negribot man tas jāatzīst. Nav jūsu vaina, ka esmu jums parādā. Madeleina, mīļumiņ, sniedz viņam roku!

—        Ak kungs! Ja jaunā lēdija parādītu tādu labvēlību! Kaut vai pirkstu galiņus! — vilcinādamies, gandrīz jau atkāpdamies, sacīja Arturs.

Madeleina pretīgumā neviļus nodrebēja, tomēr ielika pirkstu galiņus derdzīgā pundura saujā un tūdaļ tos atrāva. Pēc nesekmīgām pūlēm paturēt tos ilgāk un piecelt pie lūpām vecais Arturs šmakstinādams noskūpstīja pats savus pirkstus un, vaikstīdams ģīmi dīvainās mīlestības jžpausmēs, devās pakaļ savam draugam, kas tikām jau bija izgājis uz ielas.

—         Ko viņš sacīs, ko viņš sacīs? Ko milzis sacīs pundurim? — klibodams pieklupis klāt Ralfam, jautāja Arturs Graids.

—         Un ko punduris teiks milzim? — atsaucās Ralfs, sarauktām uzacīm no augšas nolūkodamies vaicātājā.

—    Viņš nezina, ko sacīt, — atbildēja Arturs Graids.

, — Viņš cerē un baiļojas. Bet vai viņa nudien nav gards

kumosiņš?

—        Es neprotu īpaši novērtēt skaistumu, — norūca Ralfs.

—    Toties es protu, — berzēdams rokas, sacīja Arturs.

—    Ak kungs! Cik daiļas likās viņas actiņas, kad viņa noliecās pār tēvu! Tik garas skropstas kā liegas bārkstiņas. Viņa … viņa … uz mani palūkojās tik maigi.

—    Taču, man liekas, ne jau nu pārliecīgi iemīlējusies? — pavaicāja Ralfs. — Ko?

—    Jums tā liekas? — atjautāja vecais Arturs. — Bet vai jūs nedomājat, ka to varētu panākt? Tiešām nedomājat, ka varētu?

Ralfs uzmeta viņam drūmi nicinošu skatienu un izsmējīgi izgrūda caur zobiem:

—    Vai jūs pamanījāt Breja vārdus, ka viņa ir pārguruši, strādā pārlieku daudz un pārvērtē savus spēkus?

—    Kā tad, kā tad. Ko tas varētu nozīmēt?

—    Vai, pēc jūsu domām, viņš to ir teicis arī kādreiz agrāk? Ka dzīve ir kļuvusi nepanesama? Jā, jā .., Viņš meitai šo dzīvi pārvērtīs.

—    Jūs domājat, ka viss ir kārtībā? — jautāja vecais Arturs, puspievērtām acīm raudzīdamies sarunu biedrā.

—    Esmu pārliecināts, ka kārtībā, — atbildēja Ralfs.

—     Viņš jau tagad pūlas sevi apmānīt pat mūsu acu priekšā. Viņš grib pierādīt, ka rūpējas par meitas labklājību, nevis par savējo. Viņš spēlē tikumīga cilvēka lomu un ir tik uzmanīgs un maigs, ser, ka pat meita gandrīz nevarēja viņu pazīt. Redzēju viņai acīs pārsteiguma asaras. Drīz vien šais acīs sariesīsies vēl daža laba pārsteiguma asara, tikai šis pārsteigums būs mazliet citāds. Jā, mēs šo nedēļu varam nogaidīt paļāvīgi.

XLVIII NODAĻA

veltīta mistera Vinsenta Kratnlsa beneficei un patiešām pēdējai viņa uznākšanai uz šās skatuves.

Ar ļoti smagu un skumīgu sirdi, ko nospieda bezgala mokošas domas, Nikolass soļoja atpakaļ pilsētas austrumu virzienā, dodamies uz brāļu Cīriblu kantori. Nepamatotās cerības, kurām viņš nodevās, tīkamās ainas, kas uzausa Viņa iztēlē un bija saistītas ar Madeleinas Brejas burvīgo tēlu, — tas viss nule izrisa un pāri nepalika ne pēdas no to līksmā spožuma.

Nikolasa cēlās jūtas aizvainotu, turklāt pavisam nepelnīti, pat mājiens, ka tā noslēpuma atklāšana (un vēl kāda!), kas apvija Madeleinu Breju tolaik, kad viņš tās vārdu vēl nezināja, — ir apdzēsusi viņa kvēli vai atvēsinājusi dedzigo jūsmu. Toreiz viņš pret meiteni izjuta kaisli, kurai jaunekli it viegli var pakļaut gluži ārējs skaistums un pievilcība, turpretim tagad viņa jūtas kļuva daudz dziļākas un spēcīgākas. Taču godbijība pret viņas uzticīgo un skaidro sirdi, cieņa pret izturību, ar kādu viņa panesa savu vientulību un bezpalīdzīgo stāvokli, līdzjūtība pret ciešanām, kas uzveltas tik jaunai un daiļai būtnei, un apbrīns par viņas cēlprātību un cildeno garu — tas viss it kā pacēla Madeleinu viņam neaizsniedzamos augstumos un, vērsdams viņa mīlestību vēl dziļāku uti godprātīgāku, tomēr pačukstēja, ka tā ir bezcerīga.

— Turēšu vārdu, ko esmu viņai devis, — vīrišķīgi sacīja Nikolass. — Atbildība, ko esmu uzņēmies, nav no vieglajām, un man uzticēto pienākumu es izpildīšu cik iespējams apzinīgi un noteikti. Manas dziļi sirdī slēptās jūtas pašreizējā notikumu gaitā nepelna ne mazāko ievērību, un es tās arī neņemšu vērā.

Tomēr šīs dziļi slēptās jūtas joprojām nedeva miera, un Nikolass varbūt neapzināti tās pat mazliet uzjundīja, spriezdams (ja vispār spēja spriest), ka nevienam citam tās pāri nenodarīs, vienīgi viņam pašam, un, ja aiz pienākuma apziņas viņš pratīs šīs jūtas saglabāt sirdī, jo lielākas viņam būs tiesības izbaudīt tās kā apbalvojumu par savu varonību.

Visas šīs domas saistībā ar to, ko Nikolass bija redzējis tai rītā, kā arī nākamā apmeklējuma gaidas vērta viņu gaužām garlaicīgā un izklaidīgā sarunu biedrā — tik izklaidīgā, ka Timām Linkinvoteram radās aizdomas, vai tikai jauneklis nav kļūdījies un ierakstījis kādu skaitli nevietā, tāpēc viņš centās vest to pie prāta un nopietni lūdza — ja tā tiešām esot gadījies, lai Nikolass labāk vaļsirdīgi atzīstoties un kļūdu izkasot nekā visu mūžu mokoties pašpārmetumos.

Tomēr par atbildi uz šiem un daudziem citiem labi domātiem aizrādījumiem, ko izteica Tims un misters Frenks, Nikolass spēja vienīgi apgalvot, ka nekad vēl mūžā neesot juties priecīgāks; tāds viņš palika visu dienu, tāds pats vakarā devās mājās, atkal un atkal prātā pārcilādams to pašu jautājumu, atkal un atkal iegrimdams vienās un tais pašās domās un atkal un atkal nākdams pie tiem pašiem secinājumiem.

Šādā sapņainā, untumainā un mainīgā noskaņā cilvēkiem rodas slieksme bezmērķīgi klimst apkārt un slaistīties, īpaši uzmanīgi lasīt afišas pie sienām, nesaprotot nevienu vienīgu vārdu tajās, un visā nopietnībā blenzt skatlogos uz mantām, ko nemaz neredz. Tā gadījās, ka Nikolass sevi pieķēra aizrautīgi pētām milzīgu afišu pie kāda nenozīmīga teātrīša, kam mājupceļā iznāca iet garām, un lasām sarakstā aktierus un aktrises, kas ar savu piedalīšanos apsolījuši pagodināt kādu benefici, turklāt lasīja tik nopietni, it kā tas būtu katalogs ar to lēdiju un džentlmeņu vārdiem, kuri ieņem pirmo vietu Likteņa grāmatā, un viņš tur bažīgi lūkotos pēc sava vārda. Pasmaidījis par savu apstulbumu, viņš pameta skatienu uz afišas galveno uzrakstu, grasīdamies turpināt ceļu, un ieraudzīja tur paziņojumu milzu burtiem ar platām atstarpēm: «Patiešām pati pēdējā provinces slavenības mistera Vinsenta Kramlsa uzstāšanās.»

— Blēņas! — pagriezdamies atpakaļ, noteica Nikolass. — Nevar būt.

Tomēr tā bija gan. Viena rinda īpaši vēstīja par pirmo jaunas melodrāmas izrādi, otrā rindā tika pavēstītas pēdējās kādas vecākas lugas izrādes, trešā rinda bija veltīta paziņojumam par viesizrāžu pagarināšanu nepārspējamam nažu rijējam no Āfrikas, kurš laipni piekritis uz veselu nedēļu atlikt uzstāšanos savā dzimtenē, ceturtā vēstīja, ka misteram Snitlam Timberijam, kas tikko atkopies pēc nesenējās grūtās slimības, piekritīšot gods lai vakarā atkal parādīties publikas priekšā, piektā rinda apgalvoja, ka nevienu vakaru netrūkšot «gaviļu saucienu, asaru un smieklu», bet sestā paziņoja, ka ši patiešām būšot provinces slavenības mistera Vinsenta Kramlsa pēdējā uzstāšanās.

«Tas nudien būs viņš,» nodomāja Nikolass. «Nevar taču būt divu Vinsenlu Kramlsu.»

Lai šo jautājumu labāk noskaidrotu, jauneklis pievērsās afišai vēlreiz; pārliecinājies, ka pirmajā lugā darbojas kāds barons, ka Roberto (tā dēlu) tēlo kāds māsters Kramlss un Spaletro (tā krustdēlu) — kāds māsters Persijs Kramlss — abu pēdējā uzstāšanās —, ka ar lugu •saistītās raksturdejas dejo visi lomu tēlotāji, bet solo ar kastaņetēm uzticēts fenomenālam brīnumbērnam — tā pēdējā uzstāšanās —, viņš vairs nešaubījās un, pie skatuves ieejas palūdzis nodot papīra strēmelīti, uz kuras ar zīmuli uzšņāpa «misters Džonsor.s», tūlīt tika aicināts iekšā un devās pie sava kādreizējā direktora līdzi laupītājam ar milzīgi platu joslu ap vidukli un tādu pašu milzīgu sprādzi un milzīgiem bruņucimdiem rokās.

Misters Kramlss no tiesas priecājās, ieraudzīdams Nikolasu, un, pielēcis no ķeb]a maza spogulīša priekšā ar greizeniski virs kreisās acs pielīmētu spurainu uzaci un otru uzaci un vienas kājas lieliem rokā, jūsmīgi viņu apskāva, neaizmirsdams piebilst, ka misis Kramlsa bezgala priecāšoties par iespēju pirms prombraukšanas atvadīties no Nikolasa.

—    Jūs vienmēr esat bijis viņas mīlulis, Džonson, — sacīja Kramlss, — vienmēr, kopš paša pirmā brīža. Mans prāts jutās mierīgs par jums jau pirmajā vakarā, kad pusdienojāt kopā ar mums. No cilvēka, kurš iepaticies misis Kramlsai, katrā ziņā jāiznāk lietaskokam. Ak, Džonson, kas tā ir par sievieti!

—    Esmu viņai no sirds pateicīgs par laipnību gan šai ziņā, gan visos citos gadījumos, — teica Nikolass. — Taču kurp jūs dodaties, ja runājat par atvadīšanos?

—    Vai tad jūs avīzēs to neesat lasījis? — ar zināmu cieņu atjautāja Kramlss.

—    Nē, — atbildēja Nikolass.

—    Brīnums gan, — sauja direktors. — Tas bija nodaļā «Dažādi jaunumi». Sis paziņojums man tepat kaut kur bija .,. nezinu, kur palicis … aha, redziet, ir gan.

Vispirms izlicies, ka šis papīrs ir nozaudēts, misters Kramlss izvilka avīzes izgriezuma strēmelīti kvadrātcollas lielumā no savu privātā dzīvē valkājamo bikšu kabatas (tās, kopā ar citu džentlmeņu drānām izsvaidītas pa visu istabu, gulēja nomestas uz tualetes galdiņam līdzīgas mēbeles) un iedeva to Nikolasam izlasīt.

«Talantīgais Vinsents Kramlss, kas sen iemantojis slavu kā neparasti apdāvināts provinces teātra impresārijs un aktieris, gatavojas doties viesizrādēs pāri Atlantijas okeānam. Kramlsu, kā dzirdams, pavadīšot viņa laulātā draudzene un visa ar neparastām spējām apveltītā ģimene. Mums nav zināms neviens aktieris, kas varētu pārspēt Kramlsu viņa tēlotajās lomās, ne arī kāds cits sabiedrisks darbinieks vai privātpersona, kuru pavadītu tik plaša draugu pulka laba vēlējumi. Kramlss katrā ziņā gūs lielus panākumus.»

—    Te ir arī otrs izgriezums, — sacīja misters Kramlss, pasniegdams Nikolasam vēl mazāku papīriņu. — Sis rakstiņš iespiests pie atbildēm uz lasītāju vēstulēm.

Nikolass to izlasīja skaļi:

—     «Drāmas mākslas cienītājiem. Provinces impresāriain un aktierim Kramlsam nevar būt vairāk kā četrdesmit rīs vai četrdesmit pieci gadi. Kramlss nav nekāds prūsis, jo ir dzimis Celsijā.» Hml — norūca Nikolass. — Tas nu gan ir dīvains rakstiņš.

—Ārkārtīgi dīvainsl — atsaucās Kramlss, kasīdams degunu un raudzīdamies Nikolasā ar augstprātīgi bezrūpīgu skatienu. — Taisni brīnums, ka cilvēki kaut ko tādu iespiež. Es to nedarītu.

Joprojām nenolaizdams no Nikolasa acis, misters Kramlss dziļā nopietnībā pāris reižu pašūpoja galvu un, piebildis, ka nemūžam nesapratīšot, kā avīžnieki spēj visu ko izdibināt, salocīja izgriezumus un atkal iebāza bikšu kabatā.

—     Sī ziņa mani pārsteidz, — sacīja Nikolass. — Brauksiet uz Ameriku! Nekas tamlīdzīgs jums ne prātā nenāca, kad es vēl strādāju jūsu trupā.

—     Nē, — atbildēja Kramlss. — Toreiz nenāca gan. Redziet, īstenībā misis Kramlsa… apbrīnojama sieviete, Džonson. — Viņš aprāvās un kaut ko iečukstēja Nikolasatn ausī,

—     O! — smaidīdams iesaucās Nikolass. — Tātad gaidāms ģimenes pieaugums?

—     Septīto reizi, Džonson, — svinīgi atbildēja misters Kramlss. — Biju iedomājies, ka mūsu fenomens noslēgs pēcnācēju rindu, taču izrādās, ka tiksim vēl pie vienas atvases. Neiedomājami brīnišķīga sieviete!

—     Apsveicu, — sacīja Nikolass, — un ceru, ka arī šis maziņais būs brīnumbērns.

—     Gandrīz droši, ka neparasts jau nu šis bērns būs, — viņam piebiedrojās misters Kramlss. — Pārējo triju talants izpaužas galvenokārt divcīņā un nopietnā pantomīma. Man gribētos, lai pēdējā iedzimtu nosliece uz jauneklīgu traģēdiju, esmu dzirdējis, ka Amerikā pēc kaut kā tamlīdzīga esot liels pieprasījums. Taču, lai būtu kā būdams, mums bērns jāpieņem tāds, kāds tas ieradīsies šai pasaulē, Varbūt viņš būs ģeniāls virves dejotājs. Viņā var atklāties ģēnijs Ikvienā virzienā, ja, īsi sakot, viņš būs jcdzimis savā mātē, jo misis Kramlsa, Džonson, ir universāls ģēnijs, bet, lai kādu virzienu ņemtu šā bērna ģenialitāte, tā tiks pienācīgi izkopta.

Izteicis šjļdas pārdomas, misters Kramlss pielīmēja otru uzaci, piestiprināja kājām lielus un iekāpa dzeltenīgās miesas krāsas biksēs, kas ceļgalos bija krietni nosmulē* tas, jo lādoties, lūdzoties, izcīnot pēdējo cīniņu, kā ari citās aizraujošās ainās viņam bieži nācās krist pie zemes.

Pabeigdams tualeti, bijušais Nikolasa direktors pastāstīja, ka viņam laimējies noslēgt izdevīgu angažementu un tāpēc viņš domājot Amerikā tikt pie labākas dzīves, un, tā kā ne viņš, ne misis Kramlsa necerot mūžīgi spēlēt uz skatuves (jo nemirstīgi palikšot vienīgi slavas dvesmojumā un tas esot jāsaprot pārnestā nozīmē), viņš nolēmis apmesties tur pastāvīgi, lolodams cerību iegūt savā īpašumā zemes gabaliņu, kas noderētu par atbalstu vecuma dienās un ko viņi pēcāk atstātu mantojumā saviem bērniem. Kad Nikolass bija dedzīgi uzteicis šo nodomu, misters Kramlss pievērsās abu kopīgiem draugiem un stāstīja visu, kas, pēc viņa domām, varētu Nikolasu interesēt, — starp citu viņš pavēstīja, ka mis Sneveliči esot izdevīgi apprecējusies ar turīgu vaska sveču tirgotāju, kas teātrim piegādājis sveces, un ka misters Liliviks pat paša dvēseli vairs nedrīkstot saukt par savējo, tik traki viņu tiranizējot misis Lilivika, kuras vara esot vienvaldīga un neierobežota.

Atmaksādams misteram Kramlsam par uzticēšanos, Nikolass pateica savu īsto vārdu, izstāstīja, kā viņam klājas un kādas ir nākotnes izredzes, un īsos vārdos atklāja apstākļus, kuru pēc viņiem bijis lemts iepazīties. Sirsnīgi apsveicis Nikolasu par tik laimīgu likteņa pavērsienu, misters Kramlss ļāva saprast, ka jau nākamajā rītā ar visu savu saimi braukšot uz Liverpūli, kur noenkurots kuģis, kas viņus aizvedīšot prom no Anglijas krastiem, un paziņoja — ja Nikolass vēloties misis Kramlsai pateikt pēdējās ardievas, tad viņam tovakar jāpiedaloties atvadu vakariņās, kuras par godu Kramlsu ģimenei tikšot rīkotas tuvīnā krodziņā un kurās priekšsēdētājs būšot misters Snitls Timberijs, bet viceprezidenta goda nosaukumu izpildīšot Āfrikas nažu rijējs.

Tā kā istabā tikām bija kļuvis stipri karsti un varbūt arī pārāk biezi, jo ieradās četri džentlmeņi, kas tikko spēlētajā lugā bija cits citu nogalinājuši, Nikolass pieņēma uzaicinājumu un nosolījās atgriezties ap izrādes beigām, juzdams vēlēšanos ieelpot svaigo āra gaisu un izbaudīt vakara mijkrēsli, kas likās tīkams pēc smacīgajā un spoži apgaismotajā teātrī valdošā gāzes un pulvera dvakas sajaukuma ar apelsīnu mizas smaržu.

So laika sprīdi Nikolass izmantoja, lai nopirktu sudraba tabakas dozi — labāko, kādu ļāva viņa līdzekļi, — misteram Kramlsam par piemiņu, un, iegādājies vēl auskarus misis Kramlsai, kaklarotu fenomenam un pa vizuļojošai kaklasaites adatai abiem jaunajiem džentlmeņiem, viņš devās atspirdzinošā pastaigā; atgriezies mazliet vēlāk par norunāto laiku, viņš ieraudzīja, ka visas ugunis izdzēstas, teātris palicis tukšs, priekškars uz nakti pacelts un misters Kramlss soļo pa skatuvi šurp un turp, gaidīdams viņu ierodamies.

—    Timberijs tūdaļ nāks, — sacīja misters Kramlss.

—    Šovakar viņš spēlēja, kamēr pēdējais skatītājs nebija atstājis zāli. Beidzamajā lugā viņš spēlē uzticamu melnādaino, tāpēc viņam vajadzīgs ilgāks laiks, lai nomazgātos.

—    Droši vien nepatīkama loma? — apvaicājās Nikolass.

—    Nē, nedomāju vis, — atbildēja misters Kramlss,

—    krāsa nāk nost diezgan viegli, un viņš noziež tikai seju un kaklu. Reiz mūsu trupā bija tāds pirmais traģiķis, kas, tēlodams Otello, allaž nosmērējās viscaur melris. Tā ir sava tēla izjušana un pilnīga iedzīvošanās lomā, taču diemžēl jāatzīst, ka tas negadās bieži.

Drīz rokrokā ar Āfrikas nažu rijēju parādījās misters Snitls Timberijs, kas, stādīts priekšā Nikolasam, pacēla cepuri puspēdas augstumā un paziņoja, ka lepojoties ar šādu pazīšanos. Nažu rijējs sacīja to pašu, un viņš izskatījās un runāja kā dzimis īrs.

— Afišā izlasīju, ka esat bijis slims, ser, — Nikolass teica misteram Timberijam. — Ceru, ka pēc šāvakara piepūles jums nav kļuvis sliktāk.

Par atbildi misters Timberijs drūmi pašūpoja galvu, pāris reižu visai zīmīgi uzsita sev pa krūtīm un, ciešāk ietinies apmetnī, sacīja:

—    Nav nekādas vainas, itin nekādas. Iesim!

Interesanti, ka uz skatuves tēlotie cilvēki, nonākuši

grūtā stāvoklī, kad vajadzētu izpausties galējam vājumam un pagurumam, katrā ziņā pastrādā veiklības varoņdarbus, kas prasa īpašu izmanību un muskuļu spēku. Ievainots princis vai laupītāju bandas barvedis, noasiņojis līdz nāvei, gandrīz nespēdams vairs pakustēties, ja nu vienīgi liegas mūzikas pavadībā (un arī tad uz visām četrām), tuvodamies būdiņas durvīm, kur gaida palīdzīgas rokas, sāk locīties un gorīties, mežģīt kājas, valstīties pa grīdu, celties augšā un atkal velties gar zemi ar tik lunkariām kustībām, ko nespētu izdarīt neviens cits kā tikai sevišķi spēcīgs un prasmīgs vingrotājs. Tikpat dabisks šāds priekšnesumu veids acīmredzot šķita arī misteram Snitlam. Timberijam, jo ceļā no teātra līdz krodziņam, kur bija klāts vakariņu galds, viņš pierādīja, cik nopietna bijusi nesenējā sasirgšana un tās postošā ietekme uz nervu sistēmu, parādīdams veselu ģirnnastisku vingrinājumu sēriju, kas sajūsmināja visus skatītājus.

—    Kāds necerēts prieks! — iesaucās misis Kramlsa, kad viņai pieveda klāt Nikolasu.

—    Ari es necerēju jūs sastapt, — atbildēja Nikolass.

—     Tikai gadījums man deva iespēju šodien jūs redzēt, kaut gan šas izdevības pēc es labprāt būtu arī krietni papūlējies.

—* So meiteni jūs pazīstat, — sacīja misis Kramlsa, pabīdīdama uz priekšu fenomenu zilā, ar volāniem pārbagāti izgreznotā gāzes auduma kleitiņā un tādās pašās biksītēs, — bet te vēl viens mans lolojums… un vēl viens, — viņa teica, vilkdama uz priekšu pārējos mazos Kramlsus. — Kā klājas jūsu draugam, uzticīgajam Digbijam?

—    Digbijam! — sacīja Nikolass, aizmirsis, ka tādu vārdu Smaiks bija pieņēmis teātrī. — Ak jā! Viņam klājas gluži… ko es saku… neklājas visai labi.

—    Kā! — traģiski novērsdamās, iesaucās misis Kramlsa,

—    Baidos, ka jūsu laulātais draugs, — purinādams galvu un lūkodams izspiest smaidu, teica Nikolass,

—    viņu tagad ieraudzījis, justos pārsteigts vairāk nekā jebkad.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt? — iesaucās misis Kramlsa savā visvairāk iecieniiajā izteiksmē.

—    Gribu sacīt, ka mans gļēvulīgais ienaidnieks izmanto viņu, lai dotu triecienu man, un, domādams, ka spīdzina mani, liek šim nabadziņam ciest tādas mokas un neziņu, ka… Lūdzu, piedodiet, — savaldījies turpināja Nikolass. — Nevajadzēja par to runāt, un es parasti ne ar vienu arī nerunāju, tikai ar tiem, kuri zina šos notikumus, taču šai mirklī biju aizmirsies.

Tā steigšus atvainojies, Nikolass noliecās, lai sasveicinātos ar brīnumbērnu, un pievērsās citam sarunas tematam, lādēdams savu pārsteidzību un bažīdamies par to, ko misis Kramlsa domās par šādu izlēcienu.

Sī lēdija likās par lo domājam gaužām maz, jo vakariņas jau bija galdā, viņa sniedza Nikolasam roku un misteram Snitlam Timberijam pie kreisās rokas cēlā gaitā devās turp. Nikolasam tika piešķirts gods sēdēt viņai blakus, misteram Kramlsam ierādīja vietu pie priekšsēdētāja labās rokas, bet fenomens un mazie Kramlsi apmetās līdzās vicepriekšsēdētājam.

Divdesmit piecu vai trīsdesmit cilvēku pulkā bija paši tuvākie mistera un misis Kramlsu draugi — teātra profesiju pārstāvji, kas tobrīd uzstājās vai arī neuzstājās Londonā. Lēdiju un džentlmeņu skaits likās gandrīz vienāds, un segt izdevumus par šo vakaru uzņēmās džentlmeņi, kuriem tika dotas tiesības ielūgt kā savas viešņas katram pa vienai lēdijai.

Kopumā tā bija izcila sabiedrība — ap misteru Snitlu Timberiju, izmantodami izdevību, pulcējās mazāk spožie skatuves spīdekļi, bet ielūgts bija arī kāds literāts — džentlmenis, kurš savā mūžā bija dramatizējis divsimt četrdesmit septiņus romānus, kolīdz tie tika sarakstīti, bet dažus pat agrāk, nekā tie bija sarakstīti, un kuru tāpēc patiešām varēja dēvēt par džentlmeni no literātu aprindām.

Sis džentlmenis sēdēja kreisajā pusē Nikolasam, un viņus no galda otra gala sapazīstināja Āfrikas nažu rijējs, vai līdz debesīm cildinādams drauga literāta slavu un reputāciju.

—    Priecājos, ka varu iepazīties ar tik ievērojamu džentlmeni, — pieklājīgi sacīja Nikolass.

—    Arī man ir liels prieks, ser, — atbildēja asprātis. — Gods abām pusēm vienāds, kā cs pastāvīgi saku, kad dramatizēju kādu grāmatu. Vai kādreiz esat dzirdējis, ko nozīmē slava?

—    Šad tad ir nācies dzirdēt, — smaidīdams atbildēja Nikolass. — Un kādas ir jūsu domas?

—    Kad es dramatizēju kādu grāmatu, ser, — teica džentlmenis no literātu aprindām, — tā arī ir slava. Sā darba autoram.

—    Tātad Ričards Tērpins, Toms Kings un Džerijs Eberšovs ir padarījuši slavenus to cilvēku vārdus, kurus paši nekaunīgi aplaupījuši? — vaicāja Nikolass.

—    Par to man nekas nav zināms, — atbildēja džentlmenis no literātu aprindām.

ļSŠekspīrs taču dramatizēja stāstus, kas iepriekš jau bija nodrukāti, — sacīja Nikolass.

—    Jūs runājat par Bilu, ser? — apvaicājās džentlmenis no literātu aprindām. — Pilnīgi pareizi. Bils, bez šaubām, visu tikai pārstrādāja. Tas patiešām tā bija… un pārstrādāja itin labi… savā ziņā.

—    Gribēju sacīt, ka Šekspīrs sižetus smēlās no vispārzināmām senām teiksmām un leģendām, — iebilda Nikolass, -— taču mūsdienās, man šķiet, dažs labs džentlmenis — jūsu amatabrālis — ir aizsteidzies viņam tālu priekšā …

—    Pilnīgi taisnība, ser, — viņu pārtrauca džentlmenis no literātu aprindām, atgāzdamies pret krēsla atzveltni un ķerdamies pie zobu bakstīšanas. — Cilvēka prāts, ser, kopš tiem laikiem ir progresējis, joprojām progresē un progresēs arī turpmāk.

—    Ar šiem vārdiem gribēju teikt, ka aizsteidzies viņam tālu priekšā gluži citādā nozīmē, — turpināja Nikolass, — jo viņš, īpašā nolūkā pārstrādādams dažādus nostāstus, ietvēra tos sava ģēnija burvju lokā un visiem zināmo, ikdienišķo pārvērta zvaigznājos, kas gadu simteņiem apgaismos cilvēci, turpretim jūs sava truluma lokā iekļaujat sižetus, kas nepavisam nav piemēroti skatuves vajadzībām, un visu pievelkat pie zemes, bet viņš visam piešķīra cildenumu. Jūs, piemēram, dzīvu autoru darbus izķerat viņiem tieši no rokām, kamēr drukas krāsa tiem vēl nav nožuvusi, graizāt, kapājat un plosāt tos, pielāgojot savu aktieru spēkiem un spējām un savu teātru iespējām, pabeidzat nepabeigtus darbus, steigšus pa roku galam lāpāt idejas, ko līdz galam nav izstrādājuši paši to autori, bet kas tiem katrā ziņā prasījušas neskaitāmas pārdomās pavadītas dienas un bez miega pārlaistas naktis; līdz pēdējam vārdam izmantodami atsevišķus notikumus un dialogus, ko autors varbūt rakstījis pat pirms pāris nedēļām, jūs pūlaties kā mācēdami, lai aizsteigtos priekšā viņa risinātajam sižetam, — un to visu darāt, neprasīdami viņa atļauju, pretēji viņa gribai, bet pēc tam, uzliekot kroni savai rīcībai, publicējat nožēlojamu savārstījumu, bezjēdzību, no viņa darba patapinātu, izkropļotu fragmentu jucekli, autora vietā to parakstot ar savu vārdu un visu vēl papildinot ar lepnu paziņojumu, ka tamlīdzīgus noziegumus esat pastrādājuši jau simtiem reižu. Izskaidrojiet, lūdzu, starpību starp šādu ļaundarību un to, ko pastrādā zaglis, uz ielas aptīrīdams garāmgājēju kabatas, ja vien šī starpība nav pielīdzināma tam, ka likumdevēja vara gan rūpējās, lai no kabatām nepazustu mutautiņi, bet cilvēku smadzenes (ja tās nav varmācīgi sašķaidītas) atstāj viņu pašu ziņā.

—    Cilvēkiem jādzīvo, ser, — paraustījis plecus, atbildēja džentlmenis no literātu aprindām.

—    Tāds aizbildinājums noderētu abos gadījumos, — atsaucās Nikolass, — taču, ja jūs ieņemat šādu viedokli, man atliek sacīt tikai vienu: būtu es rakstnieks un jūs alkatīgs dramaturgs, es daudz labprātāk sešus mēnešus maksātu jūsu rēķinus krodziņā, lai cik jūs būtu notērējis, nekā cauri sešām paaudzēm gozētos Slavas tempļa nišā, ja jums atrastos vieta kaut visnemanāmākajā mana pjedestāla kaktiņā.

Nonākusi tik tālu, saruna draudēja iegriezties pavisam nelāgā virzienā, taču misis Kramlsa laikus iejaucās, neļaudama tai izvērsties dusmu uzliesmojumā, un džentlmenim no literātu aprindām apvaicājās par sešām viņa jaunākajām lugām, kas tika rakstītas saskaņā ar līgumu, lai šais nepārspējamās izrādēs iesaistītu Āfrikas nažu rijēju. Literāts tūdaļ metās aizraujošā sarunā ar šo lēdiju, tāpēc asās pārrunas ar Nikolasu visai drīz viņam izgaisa no atmiņas.

Kad no galda tika novākti brangā cienasta trauki un apkārt laists punšs, vīns un stiprāki dzērieni, viesi, kas iepriekš bija sarunājušies triju četru cilvēku grupiņās, mazpamazām ieslīga mēmā klusēšanā un vairums klātesošo lāgiem palūkojās uz misteru Snitlu Timberiju, bet brašākie pat uzsita pa galdu ar pirkstu kauliņiem, savas gaidas klaji darīdami zināmas ar izsaucieniem: «Kas ir, Tim?», «Mostieties, mister priekšsēdētāji», «Punšs ieliets, visi gaidām tostu!» — un tā joprojām.

Sādi pamudināts, misters Timberijs tikai uzgāza sev pa krūtīm un dziļi ievilka dvašu, šādām un vēl citādām zīmēm rādīdams, ka joprojām ir slimības upuris, — jo cilvēkam jāapzinās sava vērtība tiklab uz skatuves, kā privātā dzīvē —, bet misters Kramlss, skaidri saprazdams, ka gaidītais tosts tiks veltīts viņam, ērti atlaidās krēslā, reizumis pacēla glāzi un pieskārās ar lūpām punšam, to darīdams gluži tāpat, kā bija radis lieliem malkiem dzert tukšu gaisu no kartona kausiem dzīru ainās.

Beidzot misters Timberijs piecēlās un ieņēma visatziņīgāk novērtēto pozu — viena roka uz krūtīm, otra — uz tuvākās tabakdozes — un, vispārējās sajūsmas pavadīts, bez gala skandēja tostus par godu savam draugam misteram Vinsentam Kramlsam; krietni garo runu viņš pabeidza, izstiepjot labo roku uz vienu pusi, kreiso — uz otru pusi un bez mitas aicinot misteru un misis Kramlsus tās paspiest. Kad misters Timberijs savu runu bija beidzis, misters Kramlss pateicās par tostiem, un, kad viņš bija beidzis savu pateicības runu, Āfrikas nažu rijējs aizkustinošos vārdos uzsauca tostu uz misis Kramlsas veselību. Misis Kramlsa un citas lēdijas skaļi nokunkstējās, tomēr šī varonīgā sieviete katrā ziņā gribēja pati atbildēt, un to viņa arī darīja, lepni noturēdama nekad vēl nepārspētu, nesalīdzināmu pateicības runu. Pēc tam mistera Snitla Timberija pienākums bija uzsaukt tostu mazajiem Kramlsiem, un viņš šo pienākumu godam izpildīja, un tad misters Vinsents Kramlss tēva lepnumā griezās pie sabiedrības ar papildāmu, gari un plaši izklāstīdams savu bērnu tikumus, piemīlību un citas izcilas īpašības un neslēpdams vēlēšanos, lai tie būtu ikvienas klātesošās lēdijas un džentlmeņa dēli un meitas. Svinīgajai vakara daļai sekoja atbilstošs starpbrīdis, kuru kuplināja mūzika un citi laika kavēkļi un pēc kura misters Kramlss uzaicināja viesus uzdzert uz viņu profesijas rotas — mistera Snitla Timberija veselību, bet vēl pēc brīža — uz otras viņu profesijas rotas — Āfrikas nažu rijēja veselibu, lūgdams laipnu atļauju saukt to par savu draugu, un šai familiarltātei Āfrikas nažu rijējs arī deva piekrišanu (jo nebija iemesla, kāpēc lai viņš to nedotu). Pēc tam tika nolemts uzdzert uz literātu aprindu džentlmeņa veselību, bet, tā kā atklājās, ka viņš, jau krietnu brīdi pirms tam pats uzdzēris uz savu veselību, aizmidzis guļ kāpņu telpā, šo nodomu atmeta un iedzēra par godu lēdijām. Beidzot, pietiekami ilgi izsēdējies priekšsēdētāja krēslā, misters Snitls Timberijs savu vietu atstāja un viesi, siltiem vārdiem atvadījušies un apskāvuši aizbraucējus, izklīda.

Nikolass palika pēdējais, lai pasniegtu savas dāvanas. No visiem atsveicinājies un piegājis klāt misteram KramIsam, viņš pamanīja lielo starpību starp šo šķiršanos un kādreizējām atvadām Portsmulā. No mistera Kramlsa teatrālajām manierēm neredzēja vairs ne pēdas; viņš izstiepa roku ar tādu izteiksmi, kas, paša gribas vadīta, būtu spējusi viņu padarīt par izcilāko sava laika aktieri ģimenes drāmās, bet, kad Nikolass patiesi aizkustināts spieda šim džentlmenim roku, šķita, ka tas tūdaļ sāks birdināt asaras.

— Mēs bijām ļoti laimīgi savā mazajā trupā, Džonson, — sacīja nabaga Kramlss. — Nekad mēs abi neesam strīdējušies. Rīt no rīta es ar lielu prieku atcerēšos, ka esmu jūs salicis vēlreiz, bet pašlaik man labāk gribētos, lai jūs nebūtu nācis.

Nikolass jau dzīrās atbildei teikt uzmundrinošus vārdus, kad viņu gauži samulsināja misis Gradenas pēkšņā parādīšanās; viņa bija atteikusies no atvadu vakariņām, lai nākamajā rītā uzceltos agrāk, un nu izspurdza no guļamistabas, tērpusies visai dīvainās baltās drānās; apvijusi rokas Nikolasam ap kaklu, viņa to maigi apskāva.

—    Ko? Un jūs arī braucat projām? — vaicāja Nikolass, paciezdams šos apkampienus tik labvēlīgi, it kā misis Gradena būtu jaukākā jaunā būtne visā pasaulē.

—    Vai es braucu? — atsaucās misis Gradena. — Ak tu tētīt, ko ta' šie bez manis iesāks?

Nākamo apskāvienu Nikolass pacieta vēl labvēlīgāk, ja vien tas ir iespējams, un, pārvarēm ņipri pamājis ar cepuri, atvadījās no Vinsenta Kramlsa ģimenes.

XLIX NODAĻA

vēstīts par turpmākajiem notikumiem Niklbiju ģimenē un par īsajās biksēs ģērbtā džentlmeņa piedzīvojuma sekām.

Kamēr Nikolass, aizrāvies ar nesen modušos dziļo interesi par Aladeleinu Breju, visus vaļas brīžus pavadīja, gremdēdamies domās par meiteni un veikdams uzdevumu, ko tās labad viņam bija uzticējis brālis Čārlzs, ik reizi pēc abu tikšanās pakļaudams savu sirdsmieru aizvien lielākām briesmām un juzdams, ka jo dienas jo nedrošāka kļūst cēlā apņemšanās, — tikām misis Niklbija un Keita joprojām dzīvoja klusi un mierīgi, nepazīdamas citu rūpju kā satraukumu par mistera Snolija rosīšanos, lai atgūtu savu dēlu, un raizes par pašu Smaiku, kura jau tāpat vārgo veselību nedrošība un drūmās nojausmas ietekmēja tik stipri, ka reizēm viņas abas un arī Nikolasu pārņēma bažas un pat nemiers.

Satraukuma iemesls nebūt nebija nabaga zēna žēlabas vai kurnēšana. Cik vien spēdams viņš pastāvīgi pūlējās pakalpot un allaž līksmu un laimīgu vaigu cenlās saviem labdariem atlīdzināt viņu laipnību, tā ka, no malas raugoties, nekāda pamata raizēm nevarētu saskatīt. Taču gadījās mirkļi, un tas notika diezgan bieži, kad zēna iekritušās acis spīdēja pārāk spoži un plānie vaigi pārāk koši pietvīka, kad dvaša kļuva pārāk bieža un smaga, ķermenis — pārāk vārgs un kusls, lai šīs pārvērtības paslīdētu garām nemanītas.

Ir tāda briesmīga kaite, kas savus upurus šādi it kā sagatavo nāvei; tā padara smalkāku upura raupjo ārējo ietvaru un pazīstamiem vaibstiem uzspiež nenovēršamās pārmaiņas drausmo zīmogu; briesmīga kaite, kad cīņa starp dvēseli un miesu noris tik pakāpeniski, rāmi un svinīgi un sekas ir tik neatvairāmas, ka mirstīgā čaula dienu no dienas, šķiedru pēc šķiedriņas novīst un izdēdē, bet gars, atbrīvodamies no liekās nastas, kļūst aizvien vieglāks un līksmāks un, izjutis tuvās nemirstības elpu, uztver to vienīgi kā šāszemes dzīves nākamo posmu; kaite, kurā nāve un dzīvība savijas tik cieši, ka nāve ietērpjas dzīves košajā spilgtumā, bet dzīve pieņem drūmo un šausminošo nāves veidolu; kaite, kuru nekad nav spējuši izdziedināt ārsti, kuru nevar atvairīt bagātība un no kuras nav pasargāta nabadzība; kaite, kas dažkārt sper milzu soļus, bet dažkārt velkas gausi un pamazītēm, taču, lēni vai žigli nākdama, allaž paliek nemaldīga un nenovēršama.

Neskaidri nojauzdams, ka Smaiku vārdzina šī slimība, taču pat klusībā negribēdams savās nojautās atzīties, Nikolass uzticamo draugu jau bija aizvedis pie tālu izdaudzināta dziednieka. Tas apgalvoja, ka bažām pagaidām neesot nekāda pamata. Nemanot ne mazākās pazīmes, pēc kurām varētu izdarīt noteiktus secinājumus. Ķermenis esot stipri novājināts un sagandēts bērnībā, tomēr cerības vēl nevajagot zaudēt — un tas arī bija viss.

Ļaunāk Smaikam nekļuva, un, tā kā slimības pazīmes jo viegli varēja izskaidrot ar nesen pārciestajiem uztraukumiem un satricinājumiem, Nikolass rada mierinājumu cerībā, ka nabaga draugs drīz atlabs. Šai cerībā ar viņu dalījās arī māle un māsa, un, tā kā viņu raižu objekts pats nelikās pārdzīvojam ne satraukumu, ne izmisumu, bet ik dienas, rāmi smaidīdams, atbildēja, ka jūtoties aizvien labāk, viņu bažas norima un visi mazpamazām atguva agrāko dzīvesprieku.

Cik daudzkārt Nikolass pēcāk nepameta skatienu atpakaļ uz šo sava mūža posmu un prātā nepārcilāja klusās, pieticīgās ģimenes dzīves ainas, kuras atkal nostājās viņam acu priekšā! Cik daudzkārt vasaras vakara mijkrēslī vai pie plaiksnījošām ziemas uguns liesmām — taču ziemā retāk un tik ļoti nesērodams — viņš domās neatgriezās senajās dienās, tīkamās skumjās pakavēdamies pie ikvienas no atmiņām, kas drūzmējās šo dienu atblāzmā! Mazā istabiņa, kurā viņi tik bieži bija sēdējuši līdz dziļai tumsai, iztēlodamies laimīgāku nākotni; Keitas līksmā balss un jautrie smiekli; vakari, kad Keitas nebija mājās un viņi sēdēja, gaidīdami to atgriežamies un klusumu iztraucēdami, tikai lai pateiktu, cik gausi bez viņas liekas ritam laiks; prieks, ar kādu Smaiks izlēca no sava tumšā kakta, kur allaž sēdēja, un drāzās pie durvīm pretī Keitai; asaras, ko viņi bieži redzēja uz zēna vaigiem, nesaprazdami, kāpēc viņš raud, ja izskatās tik apmierināts un laimīgs; niecīgākais seno dienu notikums, ik vārds un skatiens, kas toreiz nepavisam nelikās nozīmīgs un tomēr bija dziļi iegūlis atmiņā, rūpēm un skaudrajām nedienām sen jau iegrimstot aizmirstībā, — viss spilgti un skaidri nostājās Nikolasa acu priekšā, un pāri putekļiem klātajai gadu biežņai kā zaļi zari atplauka vakardiena.

Taču tās pašas Nikolasa atmiņas saistījās arī ar citiem cilvēkiem, un kopš tā laika daudz kas bija mainījies. Sīs pārdomas nepieciešamas turpmāko piedzīvojumu alstāstam, kas tūdaļ atgriezīsies ierastajā gultnē un, izvairīdamies no vieglprātīgas aizsteigšanās notikumiem priekšā un no aizvirzīšanās sānceļos, turpinās paredzēto negrozāmo gaitu.

Pārliecinājušies, ka Nikolass pelnījis paļaušanos un uzticību, brāļi Cīribli ik dienas viņu apveltīja ar jauniem nepārprotamas laipnības pierādījumiem, neaizmirsdami arī tos cilvēkus, kuri atradās jaunekļa apgādībā. Dažādas sīkas dāvanas misis Niklbijai — tieši tas, kas dzīvē ir visvairāk noderīgs, — līdzēja izdaiļot viņu namiņu un darīt to ērtāku. Keitas nelielais greznumlietu krājumiņš drīz vien gluži vai žilbināja, un kur nu vēl viesi! Gadījās, ka brālim Čārlzam vai brālim Nedam neizdevās ne piecas minūtes paciemoties ik svētdienu vai kādu vakaru vismaz reizi nedēļā, toties misters Linkinvoters (kas visā mūžā nebija ieguvis ne pusduci paziņu, bet par jaunajiem draugiem priecājās neizteicamā sajūsmā) vakara pastaigu laikā vienmēr iegriezās un piesēdās atpūtināt kājas, bet misters Frenks Cīribls, apstākļiem dīvaini sagadoties, gāja kaut kādās neizprotamās darīšanās tieši gar viņu namdurvīm, mazākais, trīs vakarus nedēļā.

— Tik uzmanīgu jaunekli nekad vēl neesmu redzējusi, Keita, — kādu vakaru meitai sacīja misis Niklbija, kad minētais džentlmenis labu brīdi bija tapis cildināts cienījamās lēdijas slavas dziesmās, bet Keita sēdēja, nebilzdarna ne vārda.

—    Uzmanīgu, māmiņ? — atkārtoja Keita.

—    Apžēliņ, Keita! — parastajā straujumā iesaucās misis Niklbija.' — Kas tev noticis! Tu taču esi pavisam sarkana!

—    Ak, māmiņ, kas tikai viss tev nerādās!

—    Nekas man nerādās, Keita, mana mīļā, esmu par to pārliecināta, — atbildēja māte. — Taču sārtums tagad ir nozudis, tāpēc nav svarīgi, vai tas ir vai nav bijis. Par ko mēs runājām? Ak tā! Par misteru Frenku. Nekad agrāk neesmu izjutusi tādu uzmanību, ne reizi mūžā.

—    Tu taču to nedomā nopietni, — sacīja Keita, atkal pietvīkdama, un nu vairs nebija vērts strīdēties.

—    Nedomāju nopietni! — iesaucās misis Niklbija. — Kāpēc lai es nedomātu nopietni? Nekad vēl neesmu domājusi nopietnāk. Gribu sacīt, ka viņa laipnība un uzmanība pret mani ir tik piedienīga un patīkama, ka neko tamlīdzīgu sen neesmu izjutusi. Reti nākas sastapt tik uzvedīgus jaunus cilvēkus, tāpēc ir jo pārsteidzošāk, ja tiešām tāds pagadās.

—    Ak uzmanība pret tevi, māmiņ! — aši atsaucās Keita. — Jā, jā.

—    Ak kungs, Keita, — sacīja misis Niklbija, — tu gan esi savāda meitene. Kāpēc gan lai es runātu par viņa uzmanību pret kādu citu? Atzīšos, man ir ļoti žēl, ka viņš iemīlējis vācu lēdiju, ļoti žēl.

—    Bet viņš taču noteikti apgalvoja, ka nekā tamlīdzīga neesot bijis, māmiņ, — strupi noteica Keita. — Vai tad tu neatceries — to viņš sacīja tai vakarā, kad pie mums bija atnācis pirmo reizi. Un galu galā, — viņa piebilda maigākā balsī, — kāpēc mums jānožēlo, ja arī tā ir bijis? Kāda mums tur daļa, māmiņ?

—    Mums varbūt nav nekādas daļas, — sparīgi atcirta misis Niklbija, — toties man, atzīšos, tas nav vienaldzīgi! Gribu, lai angļi paliek caurcaurēm angļi, nevis pa pusei angļi, pa pusei sazin kas. Kad viņš ieradīsies nākamo reizi, es viņam sacīšu skaidri un gaiši, ka vēlos, lai viņš apprec savu paša tautieti, — tad redzēsim, ko viņš atbildēs.

—     Lūdzu tevi, māmiņ, pat nedomā to darīt, — steidzīgi ierunājās Keita, — neparko nesaki! Iedomājies! Tas tik ļoti…

—    Nu, nu dārgā, kas tev tik ļoti? — apjautājās misis Niklbija, acis aiz brīnumiem iepletusi.

Keita nepaguva atbildēt, kad īpašs dubultklauvējiens pavēstīja, ka ciemos atnākusi mis La Krīvi; un, kad parādījās mis La Krīvi, misis Niklbija, lai kā vēlēdamās turpināt pārrunas uzsāktajā jautājumā, vienā mirklī visu aizmirsa, jo aizrāvās ar domām par omnibusu, kurā bija atbraukusi mis La Krīvi, un centās uzzināt, vai konduktors bijis tas, kurš izmeties vestē, vai tas, kam ir zila acs, un nosprieda — vienalga, kurš, viņas pirms nedēļas omnibusā aizmirsto lietussargu šis cilvēks nav atradis, piedevām nodomādama, ka viņi šurpceļā acīmredzot pārāk ilgi stāvējuši pie «Pusceļa mājas» vai braukuši, nekur nepieturēdami, ja omnibuss bijis pārpildīts, un, beidzot, ka viņi noteikti pabraukuši garām Nikolasam.

—    Viņu es neredzēju, — sacīja mis La Krīvi, — toties pamanīju šo jauko večuku misteru Linkinvoteru.

—    Varu derēt, ka viņš izgājis vakara pastaigā un ienāks pie mums atpūsties, pirms dosies atpakaļ uz Sitiju, — sacīja misis Niklbija.

—    Laikam gan, — piekrita mis La Krīvi, — īpaši tāpēc, ka viņš gāja kopā ar jauno misteru Cīriblu.

—    Taš taču nav iemesls, kāpēc misteram Linkinvoteram vajadzētu nākt pie mums, — teica Keita.

—     Es domāju, ka tas ir iemesls, mana mīļā, — sacīja mis La Krīvi. — Misters Trenks, lai arī jauns cilvēks, nav nekāds lielais staigātājs, un es esmu novērojusi, ka viņš parasti piekūst un grib krietni atpūsties, kad ir nonācis līdz šai vietai. Bet kur tad ir mans draugs? — lūkodamās apkārt, apvaicājās mazā sieviete, vispirms uzmetusi šķelmīgu skatienu Keitai. — Vai tikai atkal nav aizbēdzis, ko?

—    Nudien! Kur palicis Smaiks? — sacīja misis Niklbija. — Nupat vēl viņš te bija.

Par lielu pārsteigumu krietnajai lēdijai, turpmākā iztaujāšanā atklājās, ka Smaiks tikko uzgājis augšā gulēt.

—     Ir gan dīvains radījums! — sacīja misis Niklbija. — Pagājušo otrdien… vai tas bija otrdien? Jā, kā tad, ka bija, atceries, Keita, mana mīļā, pēdējo reizi, kad šeit bija jaunais misters Cīribls … pagājušās otrdienas vakarā .viņš tikpat neizprotami aizgāja projām tai brīdī, kad pie durvīm pieklauvēja. Nevar taču būt, ka zēnam nepatiktu sabiedrība, jo viņam labi šķiet visi, kam patīk Nikolass, un es esmu pārliecināta, ka jaunajam misteram Cīriblam

Nikolass patīk. Pats dīvainākais, ka viņš nemaz neliekas gulēt, tāpēc nevar būt, ka iet projām aiz noguruma. Zinu, ka viņš neliekas gulēt, jo mana istaba ir blakus viņa istabai, un, kad pagājušo otrdien es pēc dažām stundām uzkāpu augšā, atklājās, ka viņš pat apavus nav noāvis un sveces viņam nav, tā ka visu laiku viņš ir nīcis tumsā. Nudien, goda vārds, — sacīja misis Niklbija, — kad tā iedomājas, tas ir. taisni pārsteidzoši.

Tā kā klātesošie uz šo apceri neatsaucās un istabā joprojām valdīja mēms klusums, jo neviens nezināja, ko sacīt, vai arī negribēja krietno lēdiju pārtraukt, misis Niklbija pēc sava paraduma turpināja vērpt iesākto domu pavedienu.

—    Ceru, ka šī neizskaidrojamā izturēšanās, — sacīja misis Niklbija, — nebeigsies ar to, ka viņš liksies gultā un paliks tur gu|am visu mūžu kā Slāpstošā sieviete no Tatberijas vai Kokleinas spoks, vai vēl kāds cits tikpat neizprotams radījums. Vienam no tiem bija kaut kāds sakars ar mūsu ģimeni. Nevaru atminēties, neielūkojusies vēstulēs, kas glabājas augšstāvā, vai tas bija mans vecvectēvs, kas mācījies vienā skolā ar Kokleinas spoku, vai Slāpstošā sieviete no Tatberijas, kura mācījusies vienā skolā ar manu vecmāmiņu. Jūs, mis La Krīvi, bez šaubām, zināt. Kurš no viņiem neuzklausīja mācītāja vārdus? Kokleinas spoks vai Slāpstošā sieviete no Tatberijas?

—    Man liekas, Kokleinas spoks.

—    Tad vairs nav šaubu, — sacīja misis Niklbija,

—    ka tieši ar viņu mans vecvectēvs gājis vienā skolā, jo atminos, tai skolā par skolotāju strādājis kāds ķeceris, un ar to zināmā mērā izskaidrojama Kokleinas spoka nepiedienīgā apiešanās ar mācītāju vēlāk, kad viņš bija pieaudzis! Ak! Uzaudzināt spoku… tas ir, bērnu…

Turpmāko šā saturīgā temata iztirzāšanu pusvārdā pārtrauca Tima Linkinvotera un mistera Frenka Cīribla ierašanās, jo, steigdamās saņemt viesus, misis Niklbija acumirklī aizmirsa visu pārējo.

—    Zēl, ka Nikolasa nav mājās, — sacīja misis Niklbija.

—    Keita, mana mīļā, tev nu jāpaliek arī Nikolasa vietā.

—    Pietiek, ja mis Niklbija paliek savā vietā, — teica Frenks.

—    Tad viņai katrā ziņā jāpanāk, lai jūs uzkavētos, — atsaucās misis Niklbija. — Misters Linkinvoters runā par desmit minūtēm, bet es nevaru jūs tik drīz laist projām.

Nikolass, vai zināt, būtu gauži apbēdināts. Kcita, mana miļāl

Padodamās neskaitāmiem mājieniem, mirkšķināšanai un īpaši zīmīgai uzacu raukšanai, Keita arī sāka lūgt, lai viesi uzkavējas, taču acīs dūrās tas, ka viņa lūdza vienīgi Timu Linkinvoteru, turklāt nespēja slēpt mulsumu, kas, protams, nepavisam nebojāja viņas pievilcību, tāpat kā vaigos uzplaukušais sārtums nemazināja viņas daiļumu, un tomēr nepaslīdēja garām pat misis Niklbijas skatienam. Nebūdama no dabas apveltīta ar īpašu sliekstni nodoties pārdomām citās reizēs kā vienīgi gadījumos, kad pārdomas varēja ietērpt vārdos un izrunāt balsī, piesardzīgā lēdija meitas satraukumu saistīja ar tās neapmierinātību, ka nav apvilkusi labāko tērpu, «lai gan nudien neesmu viņu redzējusi tik glītu», viņa nodomāja. Tādējādi atrisinājusi jautājumu, palikdama pilnīgā pārliecībā, ka ne šoreiz, ne arī citkārt savos pieņēmumos nespēj aloties, misis Niklbija izmeta šo domu no galvas un klusībā sevi apsveica par šādu attapību un vērīgumu.

Nikolasa joprojām nebija mājās, un arī Smaiks vairs neparādījās, tomēr tas, patiesību sakot, mazo sabiedrību pārāk stipri neietekmēja, jo visi jutās izcili labā omā. Tika pat uzsākts tāds kā flirts starp mis La Krīvi un Timu Linkinvoteru, kas sarunāja neskaitāmus jokus un izstāstīja dažādus smieklīgus atgadījumus, pamazām kļūdams aizvien galantāks, lai neteiktu — maigāks. Mazā mis La Krīvi jutās īpaši jautrā noskaņā un ķircināja Timu par to, ka tas visu mūžu nodzīvojis vecpuisī; panākumi bija tik lieli, ka Tims beigās apgalvoja — ja vien gadītos kāda, kas viņu ņemtu pretī, viņš pat tagad vēl būtu ar mieru mainīt savu ģimenes stāvokli. Mis La Krīvi visā nopietnībā ieteica kādu pazīstamu lēdiju, kura esot kā radīta misteram Linkinvoteram un kurai piederot itin prāvs īpašums, tomēr šī priekšrocība tikpat kā nemaz nespēja ietekmēt Timu, kas vīrišķīgi apgalvoja, ka manta viņu nekārdinot, jo vīram jālūkojoties sievā pēc patiesa tikuma un mundra gara, un, ja viņš šādas īpašības atrastu, abu pieticīgām vajadzībām naudas viņam pietiktu. Sī atzīšanās darīja Timām tādu godu, ka ne misis Niklbija, ne mis La Krīvi ņezināja, kā viņu cildināt, un, uzslavas vārdu pacilāts, Tims nāca klajā vēl ar vairākiem tikpat atsaucīgi uzņemtiem paziņojumiem, kas arī liecināja par viņa nesavtīgo sirdi un lielo godbijību pret daiļo dzimumu. Saruna norisēja līksmā noskaņā, kad grūti atšķirt, kur beidzas nopictnība un sākas joki, un visi jutās priecīgi, un smiekliem nebija gala.

Sais mājās sarunu dvēsele parasti bija Keita, taču šoreiz viņa vairāk klusēja (varbūt tāpēc, ka sarunas pavedienu saVās rokās bija pārņēmuši Tims un mis La Krīvi) un, turēdamās noma]us no runātājiem, sēdēja pie loga, vēroja naksnīgās ēnas un tīksminājās ar vakara rēno jaukumu, kas šķita vilinām arī Frenku, kurš, brīdi pastāvējis viņai aiz muguras, beidzot apsēdās blakus. Netrūkst, bez šaubām, vārdu, ko veltīt vasaras vakara skaistumam, un tie, bez šaubām, tiek izsacīti klusā balsī, jo šās stundas mieram un dzidrumam visvairāk piedien klusums; reizumis ilgi klusuma brīži, kāds nopietns vārds un atkal mirklis klusumam, kas nepavisam neliekas klusums, lāgiem steigšus novērsts vaigs vai nodurtas acis — visi šie sīkumi, kā arī nevēlēšanās iedegt sveces un slieksme stundas jaukt ar minūtēm, bez šaubām, ir vienīgi laika ietekmēti, un to droši var apliecināt daudzas daiļas lūpiņas. Tāpēc, kad beidzot tika ienestas sveces, misis Niklbijai nebija ne mazākā iemesla brīnīties, ka Keitas mirdzošās acis nespēj paciest spilgto gaismu un viņai jānovēršas un pat uz mirkli jāatstāj istaba, jo cilvēku, kas ilgi sēdējis tumsā, sveces patiešām apžilbina un šāda viņa izturēšanās ir gluži dabiska, kā tas zināms daudziem jauniem cilvēkiem. Un arī vecākiem ļaudīm tas ir zināms vai kādreiz bijis zināms, taču viņi dažkārt bijušo piemirst, un tas ir gaužām bēdīgi.

Tomēr krietnās lēdijas izbrīns ar to vien nebeidzās. Tas pat vēl stipri pieauga, kad pie vakariņu galda atklājās, ka Keita zaudējusi ēstgribu: atklājums šķita tik satraucošs, ka nav zināms, kādās daiļrunības straumēs misis Niklbijas bažas izplūstu, ja vispārējo uzmanību tai bridī nebūtu saistījis visai dīvains un neparasts troksnis, kas atskanēja, kā, pie visām miesām drebēdama, apgalvoja nobālusī kalpone, un to varēja apliecināt arī visu klātesošo ausis, «taisnā ceļā» no blakusistabas kamīna.

Tā kā visi saprata, ka šis neticamais un neiespējamais troksnis (dūmvada apslāpēts daždažādu skaņu sajaukums — it kā šļūkātu kājas, kaut ko bīdītu, grūstītu un rībinātu) patiešām nāk no minētā kamīna un joprojām turpinās, Frenks Cīribls paņēma sveci, Tims Linkinvoters — kamīna knaibles, un abi visai žigli būtu noskaidrojuši lēruma cēloni, ja misis Nildbiju nepārņēmis vājums un viņa nebūtu noteikti atsacījusies palikt istabā viena. Pēc īsām domstarpībām, kas beidzās tādējādi, ka visi vienotā pulkā devās uz telpu, no kuras nāca troksnis, pie misis Niklbijas atstājot tikai mis La Krīvi, kas ārkārtējā gadījumā saceltu trauksmi un sniegtu nepieciešamo palīdzību, jo kalpone labprātīgi bija atzinusies, ka bērnībā sirgusi ar krītamo kaiti.

Piegājuši pie noslēpumainās istabas durvīm, visi lielā izbrīnā izdzirdēja cilvēka balsi, kas saspīlēti grūtsirdīgā izteiksmē un tik apspiestā tonī, cik vien var izdvest cilvēka balss, nākdama no piecu vai sešu augstākā labuma pēļu apakšas, skandēja kādreiz tik iecienīto meldiņu «Vai uzticību zaudējusi tā, šī mana mīļotā!». Izbrīns ne drusku nekļuva mazāks, kad, iepriekš neapspriedušies, visi barā iebruka istabā un ieraudzīja, ka romantiskās skaņas nāk no dūmvadā iestrēgušā cilvēka rīkles, bet no paša cilvēka bija redzamas vienīgi kājas, kas spirinājās virs kamīna restēm, izmisīgi taustīdamās pēc augšējā režģa, kur atsperties.

Tik neparastais, lietišķa cilvēka prātam neaptveramais skats pilnīgi paralizēja Timu Linkinvoteru, kas, pāris reižu viegli iekniebis svešiniekam potītēs un sapratis, ka šai rīcībai nav nekādas iedarbības, stāvēja un klakšķināja knaibles, it kā uzasinādams jaunam uzbrukumam, un vairāk nedarīja nekā.

—    Droši vien apdzēries, — sacīja Frenks. — Zaglis taču šādā veidā nepieteiktos.

Sašutis viņš pacēla sveci uz augšu, lai labāk saskatītu kājas, un jau metās uz priekšu, gribēdams tās bez liekām runām raut fcemē, kacJ misis Niklbija, rokas žņaudzīdama, izdvesa spalgu skaņu, kaut ko viduvēju starp spiedzienu un brēcienu, un izteica vēlēšanos uzzināt, vai noslēpumainie locekļi neesot ieģērbti īsās biksēs un pelēkās vilnas zeķēs vai arī pašas acis viņu viļot.

—    Jā, —» ielūkojies ciešāk, atsaucās Frenks. — īsas bikses gan un … un ., „ rupjas, pelēkas zeķes arī. Vai jūs viņu pazīstat, kundze?

—    Keita, fnana mīļa, sacīja misis Niklbija, lēni ātlaizdamās krēslā un tā pauzdama bezcerīgu samierināšanos ar likteni, jo nu jau ir sasniegts kritisks stāvoklis un vairs nav Vērts izlikties, — esi tik laba, mīļumiņ, un prātīgi paskaidro, kas te notiek. Nekādi neesmu viņu pamudinājusi .., nepavisam ne … pat ne mazdrusciņ ne. Tu to zini, dārgā, brīnum labi zini, Viņš bija ļoti goddevīgs, ārkārtīgi goddevīgs, kad atklāja savas jūtas, un tu to vari apliecināt, tomēr, ja mani šādā veidā vajās, ja šie dārzeņi… kā tos sauc… un vēl visvisādi dārza augļi kritīs man priekšā uz celiņa un džentlmeņi, nost srnakdami, rāpsies pa dūmvadu mājā, es nudien nezinu… goda vārds, nezinu… kas ar mani notiks. Ļoti grūts stāvoklis… grūtāks, nekā man jelkad gadījies… pirms apprecējos ar tavu mīļo tēti, kaut arī toreiz izcietu daudz nepatikšanu … taču tas, protams, bija gaidāms un es uz to biju sagatavojusies. Biju jaunāka par tevi, dārgā, kad viens džentlmenis, kas sēdēja mums blakus baznīcā, gandrīz katru svētdienu sprediķa laikā iegrieza manu vārdu priekšējā solā. Tas, protams, man glaimoja, itin dabiski, tomēr bija arī traucējoši, jo tas sols atradās ļoti redzamā vietā un draudzes kalpotājs viņu par to vairākas reizes publiski izdzina no baznīcas. Taču tas bija tīrais nieks, ja salīdzinām ar šo gadījumu. Tagad ir daudz ļaunāk un mans miers tiek traucēts krietni vien vairāk. Nudien, Kcita, mana mīļā, — asaras liedama, bezgala nopietni sacīja misis Niklbija, — es labāk gribētu būt pēdīgā neglītcle nekā panest šādu dzīvi!

Frenks Cīribls un Tims Linkinvoters galīgā nesaprašanā vispirms palūkojās viens otrā, tad paskatījās uz Keitu, kura juta, ka vajadzētu paskaidrot notiekošo, bet šausmās, ko radīja kāju parādīšanās, aiz bailēm, ka to īpašnieks nenosmok, un cerībā rast cik necik saprātīgu izeju no šā kļūmīgā stāvokļa nespēja izteikt ne vārda.

—    Viņš mani gauži sāpina, — slaucīdama acis, turpināja misis Niklbija, — gauži sāpina, taču neaiztieciet ne matiņa uz viņa galvas, es jūs lūdzu. Nekādā ziņā neaiztieciet ne matiņa uz viņa galvas!

Aiztikt matiņu uz džentlmeņa galvas tai brīdī nepavisam nebūtu bijis tik viegli, kā acīmredzot iedomājās misis Niklbija, jo minētā viņa ķermeņa daļa atradās vairākas pēdas augstāk dūmvadā — un tas nebija nekāds platais. Taču, tā kā dīvainais viesis ne mirkli nemitējās dziedāt par noziedzīgo skaistuli, kas zaudējusi uzticību, un nule ne vien vairs vārgi kunkstēja, bet ari sāka tirināties, it kā cīnīdamies pēc elpas, Frenks Cīribls, ne brīdi nevilcinoties, sagrāba kunkstētāju aiz īsajām biksēm un vilnas zeķēm un džentlmeni, kas dūšīgi ķepurojās pretim, norāva lejā ātrāk, nekā bija cerējis.

—    O, jā, jā! — iesaucās Keita, līdzko ērmotais viesis tik negaidīti parādījās visā augumā. — Es viņu pazīstu.

Ne apej ieties, lūdzu, ar viņu bargi. Vai viņš nav sasities? Ceru, ka nav. Ak, lūdzu, palūkojiet, vai viņš nav sasities!

—    Nav sasities, ticiet man! — atbildēja Frenks un, izpildīdams lūgumu, ar necerētu maigumu un cieņu aptaustīja vispārējā pārsteiguma cēloni. — Nemaz nav sasities.

—    Neļaujiet viņam nākt man klāt! — sacīja Keita, atkāpdamās iespējami tālāk atpakaļ.

—    Nē, nē, nekur viņš neies, — teica Frenks. — Redziet, cik droši es viņu turu. Taču atļaujiet jautāt, ko tas nozīmē un vai jūs šo veco džentlmeni gaidījāt.

—    Ai nē, — atbildēja Keita, — protams, negaidījām, bet viņš… māmiņa gan tā nedomā … šis džentlmenis nav īsti pie pilna prāta un ir izbēdzis no kaimiņmājas, droši vien izmantojot izdevību te paslēpties.

—    Keita, — bargi un cienīgi iejaucās misis Niklbija,

—    tu mani pārsteidz.

—    Mīļo māmiņ, — maigi ierunājās Keita.

—    Tu mani pārsteidz, — atkārtoja misis Niklbija,

—    goda vārds, Keita, man ir liels brīnums, ka tu piebiedrojies šā nelaimīgā džentlmeņa vajātājiem, labi zinādama, ka tie kaļ nelietīgus plānus par viņa īpašumu un ka nekāda cita noslēpuma tur nav. Būtu daudz godīgāk, Keita, ja tu palūgtu misteru Linkinvoteru vai misteru Cīriblu viņu aizstāvēt un parūpēties, lai viņam liek mieru. Nevajag ļaut jūtām vaļu, tas nav pareizi, tā nedrīkst! Kādām jābūt manām jūtām, vai to tu vari iedomāties? Ja kādam ir iemesls just sašutumu, tad kurš tas ir? Bez šaubām, es un no visas tiesas. Tomēr es nemūžam nepieļautu tādu netaisnību. Nē, — saņēmusies turpināja misis Niklbija un, bikli sasliedamās, palūkojās uz otru pusi, — šis džentlmenis mani sapratīs, ja teikšu, ka joprojām atkārtoju to pašu atbildi, ko devu pirms pāris dienām, ka atkārtošu to aizvien no jauna, lai gan ticu viņa patiesajām jūtām, redzot, cik briesmīgā stāvoklī viņš manis dēļ ir nonācis, un ka es lūdzu viņu būt tik laipnam un iet projām tūdaļ pat, jo citādi nebūs iespējams viņa rīcību noslēpt no mana dēla Nikolasa. Esmu viņam pateicīga, ļoti pateicīga, bet ne mirkli nespēju uzklausīt viņa atzīšanos. Tas nav iespējams!

Kamēr misis Niklbija klāstīja savu pārliecību, vecais džentlmenis, kura deguns un vaigi bija izgreznoti ar prāviem sodrēju traipiem, sakrustotām rokām sēdēja uz grīdas, dziļdomīgi klusēdams un ar cildenu izteiksmi sejā vērodams klātesošos. Viņš šķita nepievēršam ne mazāko uzmanību misis Niklbijas vārdiem, bet, kad cienījamā lēdija bija apklususi, pagodināja to ar ilgu, neatlaidīgu skatienu un apvaicājās, vai viņa esot beigusi.

—    Vairāk man nekas nav sakāms, — mulsi atbildēja misis Niklbija. — Man nudien nekas vairāk nav sakāms.

—    Brīnišķīgi, — sacīja vecais džentlmenis, paceldams balsi, — atnesiet zibeni pudelē, tīru glāzi un korķu vi|ķi!

Tā kā neviens šo pavēli nesteidzās izpildīt, vecais džentlmenis pēc brīža atkal pacēla balsi un pieprasija sviestmaizi ar pērkonu. Kad arī šis cienasts netika pasniegts, viņš paģērēja zābaku stulmu frikasē zelta zivtiņu mērcē un sāka sirsnīgi smieties, apbalvodams klausītājus ar nebeidzami gariem, neiedomājami skaļiem un neticami daiļskanīgiem auriem.

Tomēr misis Niklbija par atbildi apkārtējo zīmīgajiem skatieniem arvien vēl purināja galvu, it kā tos pārliecinādama, ka nekā īpaša te nesaskata, varbūt vienīgi mazliet neparastu izturēšanos. Iespējams, ka viņa pie šās pārliecības paliktu līdz pēdējam mūža mirklim, ja vairāki sīki, būtībā maznozīmīgi starpgadījumi nemainītu visu notikumu gaitu.

Gadījās tā, ka mis La Krīvi, savas pacientes stāvokli nesaskatīdama nekā draudīga un nepārvaramā ziņkārībā gribēdama redzēt, kas notiek blakusistabā, iedrāzās tur tieši tai brīdī, kad vecais džentlmenis laida vaļā lielos aurus. Turklāt vēl gadījās tā, ka, viņu ieraudzījis, vecais džentlitlenis acumirklī apklusa, pēkšņi uztrausās kājās un aizrautīgi sāka sūtīt gaisaskūpstus; šī straujā izturēšanās maiņa mazo portretisti pārbiedēja tā, ka viņa izbīlī gandrīz zaudēja samaņu un milzīgā steigā paslēpās Timām Linkinvoteram aiz muguras.

—    Aha! — iesaucās vecais džentlmenis, sasizdams plaukstas un žņaudzīdams tās no visa spēka. — Nu es viņu redzu, nu es viņu redzu! Mana mīlestība, mana dzīvība, mana līgava, mana nesalīdzināmā daiļava! Beidzot viņa ir klāt… beidzot… un pie velna visu pārējo!

īsu brīdi misis Niklbija likās visai samulsusi, taču, tūdaļ attapusies, pāris reižu pamāja mis La Krīvi un pārējiem Skatītājiem, sarauktu pieri iespaidīgi pasmaidīja, sak» viņa gan saprot, ka te kaut kas misējies, bet tūlīt pat kļūda tiks novērsta.

Viņa ir klāt! — piespiedis roku pie sirds, sauca vecais džentlmenis. — Kormoran un Blandenbor! Viņa ir klāti Visas manas bagātības pieder viņai, ja viņa ņem mani par savu vergu. Kam vēl ir šāds tikums, daiļums un piemīlība? Madagaskaras ķēniņienei? Nē. Kārava dāmai? Nē. Misis Roulendai, kas ik rītu par velti peldas Kalidorā? Nē. Sakausējiet visas trīs kopā, piejauciet trīs grācijas, deviņas mūzas un četrpadsmit Oksfordstrltas maizniekmeitas — un jums neiznāks ne uz pusi tik skaista sieviete. Ho, ho, es jūs izaicinu!

Pēc šās rapsodijas vecais džentlmenis uzsita kādus divdesmit vai trīsdesmit knipjus un tad klusībā nodevās mis La Krīvi burvības apjūsmošanai. Tādējādi ieguvusi lielisku iespēju tikt pie vārda, misis Niklbija nekavējoties ķērās pie izskaidrošanas.

—     Saprotams, — ievadam viegli iekāsējusies, sacīja cienījamā lēdija, — ir liels atvieglojums, ka šādā grūtā pārpratumu brīdī kādu citu pieņem par mani, — ļoti liels atvieglojums; šāds pārpratums nekad agrāk nav noticis, lai gan pāris reižu esmu sajaukta ar savu meitu Keitu. Tie cilvēki, bez šaubām, rīkojās gaužām muļķīgi, un viņiem, protams, vajadzēja apjēgt, ar ko runā, un tomēr viņi sajauca mani ar Keitu, bet tā, protams, nebija mana vaina, un nudien būtu ļoti netaisnīgi par to uzkraut atbildību man. Sai gadījumā, protams, es apzinos, ka rīkotos briesmīgi nelāgi, ja ļautu kādam — it īpaši cilvēkam, kuram esmu parādā tik daudz pateicības, — justies neveikli manis pēc. Tāpēc uzskatu par savu pienākumu šim džentlmenim pateikt, ka viņš ir pārskatījies, ka es esmu tā lēdija, kuru kādai nekaunīgai personai labpatika nosaukt par ielu bruģēšanas pilnvarotā māsasmeitu, un ka es lūdzu un prasu, lai viņš neceļ troksni un iet savu ceļu, kaut vai… — misis Niklbija iešņukstējās un saminstinājās, — kaut vai manis dēļ.

Varēja doināt, ka šāds laipns un smalkjūtīgs lūgums ķers veco džentlmeni tieši sirdī un viņš vismaz dos pieklājīgu un pienācīgu atbildi. Kādu triecienu saņēma misis Niklbija, kad, uzrunādams nepārprotami viņu, vecais džentlmenis skaļi un skanīgi atbrēca:

—    Skic, kaķene!

—    Ser! — vārgā balsī iepīkstējās misis Niklbija.

—       Kaķene! — atkārtoja vecais džentlmenis. — Ince, ' Mince, Pince, Tince, škic, vecā kaķe, šššš! — Pēdējo

skaņu izšņācis caur zobiem, vecais džentlmenis sāka nevaldāmi mētāt rokas, mākdamies virsū misis Niklbijai un atkal kāpdamies atpakaļ, mezdamies tai mežonīgajā

danci, ar ko puikas tirgus dienās biedē cfikas, aitas un citus mājlopus, kad tie ietiepīgi slāj aplamā virzienā.

Misis Niklbija vārdus lieki vairs netērēja, bet, pārsteigumā un šausmās iekliegušies, steigšus paģība.

—    Es parūpēšos par māmiņu, — ātri sacīja Keita, — nemaz neesmu nobijusies. Tikai lūdzu — vediet viņu projām, vediet projām!

Frenks lāgā neticēja, ka saviem spēkiem varēs izpildīt šo lūgumu, bet tad viņam prātā iešāvās stratēģiski pareiza doma sūtīt mis La Krīvi dažus so|us pa priekšu un aicināt veco džentlmeni tai līdzi. Panākumi bija apbrīnojami: aizrāvies sajūsmā, vecais džentlmenis aizgāja Tima Linkinvotera stingrā pavadībā no vienas puses, bet no otras Frenka apsargāts.

—    Keita, — nomurmināja misis Niklbija, atdzīvojusies, kad briesmas jau bija garām, — vai viņš ir projām?

Visi apgalvoja, ka projām gan.

—    Nekad es sev nepiedošu, Keita, — sacīja misis Niklbija. — Nekad! Sis džentlmenis ir zaudējis prātu, un es, nelaimīgā, esmu vainīga.

—    Tu esot vainīga! — bezgala pārsteigta iesaucās Keita.

—    Es, mīļumiņ, — izmisuma mierā atbildēja misis N'iklbija. — Tu redzēji, kāds viņš bija toreiz, un tu redzi, kāds viņš ir tagad. Es tavam brālim, Keita, pirms dažām nedē|ām teicu, ka baidos, vai džentlmenis šo vilšanos pārcietīs. Tu redzi, kādā graustā viņš pārvērties! Labi, viņš bija mazliet vējīgs, bet tu taču zini, cik gudri, prātīgi un goddevīgi viņš runāja toreiz dārzā. Tu dzirdēji, kādas šaušalīgas blēņas viņš melsa šovakar un kā apgājās ar šo nelaimīgo mazo vecmeitu. Vai kāds var šaubīties par to, kā viss nolicis?

—    Domāju, ka neviens nešaubās, — maigi atbildēja Keita.

—    Arī es domāju tāpat, — piekrita māte. — Un, ja es, nelaimīgā, esmu pie visa vainīga, man atliek viens mierinājums, ka neko neesmu darījusi tīšām. Teicu Nikolasam, teicu viņam: «Nikolas, dārgais, mums jārīkojas ļoti uzmanīgi.» Viņš negribēja mani lāgā uzklausīt. Ja tūda] būtu kaut kas pienācīgs darīts, kā es gribēju! Bet jūs abi esat tik līdzīgi savam nabaga tētim. Tomēr viens mierinājums man paliek, un ar to pašu man pietiek.

Tā, mazgājusi rokas nevainībā un atkratījusies no atbildības par šiem satraukumiem kā pagātnē, tā tagadnē

un nākamībā, misis Niklbija laipni izteica cerību, ka viņas bērniem nekad neradīsies tik briesmīgs iemesls sevis šaustīšanai, un gatavojās sagaidīt abus pavadoņus, kuri drīz arī atgriezās ar vēsti, ka vecais džentlmenis droši nogādāts mājās un ka viņi sameklējuši tā uzraugus, kuri līksmojuši ar saviem draugiem un nemaz nav pamanījuši apsargājamā pazušanu.

Kad miers bija atkal atjaunots, sarunās tika pavadīta brīnišķīga pusstunda, kā to pēcāk, runājoties ar Timu Linkinvoteru un abiem soļojot mājup, nosauca Frenks, un, kad Tima pulkstenis vēstīja, ka sen jau pienācis laiks atvadīties, lēdijas palika vienas, jebšu Frenks vairākkārt piedāvājās palikt līdz Nikolasa parnākšanai, lai cik vēlā stundā tas notiktu, ja tikai pēc nesenās kaimiņa ielaušanās viņas kaut drusku baidoties palikt divas vien. Tā kā lēdijas tomēr par bailēm nesūdzējās un tāpēc Frenkam neradās iemesls uzmesties par miesassargu, viņam atlika vienīgi atstāt citadeli un doties projām kopā ar uzticamo Tirnu.

Klusumā bija aizritējušas gandrīz trīs stundas. Kad pārnāca Nikolass, Keita pietvīka, uzzinot, cik ilgi sēdējusi vienatnē un gremdējusies domās.

—    Man patiešām šķita, ka nav pagājusi ne pusstunda, — viņa sacīja.

—    Domas laikam būs bijušas patīkamas, Keita, — jautri atsaucās Nikolass, — ja laiks tik ātri aizskrējis. Par ko tu domāji?

Keita samulsa; paņēmusi no galda kādu nieciņu, viņa to pagrozīja rokās, pasmaidīja, nodūra acis un nobirdināja asaru.

—    Kas noticis, Keita? — vaicāja Nikolass, apskaudams un nomutēdams māsu. — Ļauj palūkoties tev sejā. Neļausi? Ak, es taču nepaspēju, tā nav godīgi. Ļauj paraudzīties ilgāk, Keita! Nu ļauj — un es nolasīšu visas tavas domas.

Sis priekšlikums, lai gan izteikts bez jebkāda nolūka un aizdomām, nezin kāpēc satrauca Keitu tik ļoti, ka Nikolass smiedamies novērsa sarunu uz notikumiem mājās un, kad abi jau kāpa augšā otrajā stāvā, mazpamazām uzzināja, cik vientulīgs visu vakaru bijis Smaiks, un to pašu viņam nācās izvilkt vilkšus, jo arī par šo tematu Keita lāgā negribēja runāt.

—    Nabaga zēns, — noteica Nikolass un klusi pieklauvēja pie durvīm, — kas viņam varēja lēkties?

Keita bija pieķērusies brālim zem rokas. Durvis atdarījās tik ātri, ka Keita nepaguva paiet garām, kad Smaiks tajās parādījās vēl pilnīgi apģērbies.

—    Vai jūs vēl neguļat? — vaicāja Nikolass.

—    N-n-ē, — skanēja atbilde.

Nikolass maigi atturēja māsu, kas jau dzīrās iet projām, un jautāja:

—    Kāpēc ne?

—    Nevaru gulēt, — atbildēja Smaiks, saņemdams drauga pretim sniegto roku.

—    Vai nejūtaties vesels? — vaicāja Nikolass.

—    Nē, jūtos labāk, patiešām. Stipri labāk, — aši attrauca Smaiks.

—   Tad kāpēc jūs ļaujaties šādām grūtsirdības lēkmēm? — cik laipni spēdams, taujāja Nikolass. — Un kāpēc nesakāt, kas noticis? Jūs esat pārvērties, Smaik.

—    Esmu gan, zinu, ka esmu, — atbildēja Smaiks. — Kādudien izstāstīšu, kas man vainas, tikai šodien vēl rie. Pats sevi par to neieredzu, jūs visi esat tik labi un laipni. Taču neko tur līdzēt nevaru. Sirds man ir tik pilna, jūs nemaz nevarat iedomāties, cik pilna.

Smaiks cieši paspieda Nikolasam roku, iekams palaida to vaļā, un, uzmetis abiem ašu skatienu — kā viņi stāv viens otram piekļāvušies, it kā šai brāļa un māsas mīlestībā kaut kas viņu dziļi aizkustinātu, — iegāja atpakaļ istabā un drīz vien palika vienīgais, kam šai drošajā patvērumā nebija vēlēts miegs.

L NODAĻA

Mazajā Hcmptonas hipodromā rosme un līksmība sita augstu vilni, diena bija padevusies žilbinoši spoža, un saule pie augstajām, skaidrajām debesīm spīdēja visā savā lieliskumā. Spilgtie karodziņi, kas plivinājās virs kariešu sēdekļiem vai plandījās, uzsprausti košo telšu čukurā, centās cits citu pārspēt košumā. Veci, paplukuši karogi izskatījās kā jauni, apsūbējis zeltījums atguva mirdzumu, nosmulēts, ietrunējis buraudekls rādījās balts kā sniegs, pat ubagu skrandas šķita acīm tīkamas, un jūtelības gars kvēlā aizrautībā par tik gleznainu nabadzību aizmirsa, ka jāžēlo trūcīgie.

Tāda moža un spirgta dzīves mutulī tverta aina ikvie-

nain ir patīkama, jo, kad redzi nogurdinājusi greznība un spožums un dzirdi nokausējis nemitīgs skaļums, acis, kurp arī griezdamās, var atpūsties, kad tām paveras priecīgas, līksmas, laimīgas un paļāvīgas sejas, bet ausis žirgtās un līksmās skaņās aizmirst apdullinošos trokšņus. Pat puskailu čigānēnu iedegušās sejiņas sniedz kaut kripatu iepriecinājuma. Tīksmi ir redzēt, ka viņus glāstījusi saule, zināt, ka gaiss un gaisma viņus skar ik dienas, just, ka viņi ir bērni un dzīvo bērnu dzīvi, un. ja arī pagalvis viņiem dažkārt samirkst, to slacījusi debesu rasa, nevis asaras, apjēgt, ka meitenes brīvi sper soli un viņas nav sakropļojušas mokas, kuras kā pretdabiska un nežēlīga sodība lemta viņu dzimumam, ka savas dienas viņas vada zem vēja šūpotiem kokiem, nevis pie drausmām mašīnām, kuras bērnus padara pieaugušus, iekams tie uzzinājuši, kas ir bērnība, un pakļauj tos vecuma vārgumam un nespēkam, liegdamas tiem vecuma priekšrocību — nomirt. Dievs, dod, lai senās pasakas vērstos īstenībā un lai čigāni bērnus zagtu veseliem desmitiem!

Šāsdienas lielās skriešanās sacīkstes bija beigušās, un ciešās cilvēku rindas abpus skrejceļa, pēkšņi izrisdamas un mezdamās uz priekšu, radīja jaunu rosību hipodromā, kas atkal pārvērtās vienā vienīgā mutulī. Dažs nepacietīgi lūkoja uzmest skatienu uzvarējušiem zirgiem, cits tikpat nepacietīgi šaudījās šurp un turp, raudzīdamies pēc savas karietes, ko bija atstājis meklējam ērtāku apmešanās vietu. Te mazs pūlītis, apstājis galdu, kur pilnā sparā ritēja spēle ar zirni un uzpirksteni, vēroja, kā tiek apkrāpts kāds nelaimīgs vientiesis, tur cits gudrinieks ar saviem viltīgi nomaskētajiem blēdības līdzdalībniekiem — viens ar acenēm, otrs ar monokli un jaunmodīgu platmali galvā, trešs ieģērbies turīga zemnieka drānās, pār roku pārmetis mēteli, kam no kabatas ārā rēgojas biezs ādas naudasmaks ar viltotām banknotēm, visiem rokā pātaga ar smagu rokturi, lai izskatītos pēc nevainīgiem lauciniekiem, kas šurp atjājuši zirgā, — bez mitas skaļi runādams un izlikdamies spēlējam, raudzīja noķert lamatās kādu nepiesardzīgu klientu, kamēr džentlmeņi, blēdības līdzdalībnieki (jo pretīgāki tīrajā veļā un labajās drānās), nodeva sevi un parādīja patieso ieinteresētību notiekošajā, slepus bieži mezdami skatienus uz katru jaunpienācēju. Apmuļķojamos viņi cerēja rast pūlī, kas plašā lokā bija apstājis ceļojošo burvju mākslinieku, kurš pūlējās skaļumā pārspēt grandošo orķestri un iecienītās «buļļa savaldīšanas» spēles dalībniekus, kamēr vēderrunātāji risināja dialogus ar koka lellēm, zīlēi.ijas pārbļāva no vecākiem noklīdušu bērnu brēcienus un notika vēl sazin kādi brīnumi, kas saistīja pūļa uzmanību. Dzērienu teltis bija pārpildītas, karietēs klinkstēja glāzes, tika izkravāti grozi, priekšā celti kārdinoši gardumi, šķindēja naži un dakšiņas, lidoja šampanieša pudeļu korķi, iemirdzējās acis, kas arī pirrnāk nebija likušās uekādas blāvās, un kabatzagļi ņēmās skaitīt naudu, ko bija ieguvuši pēdējā skrējiena laikā. Uzmanība, ko vēl pirms brīža bija saistījis viens vienīgs aizraujošs skats, lagad tika sadalīta nezin cik virzienos, un, lai kurp arī raudzījās acs, visur līksmi ļaužu bariņi gavilēja, smējās, čaloja, ubagoja, nodevās azarta spēlēm un dažnedažādiem kumēdiņiem.

Neskaitāmas azarta spēļu teltis priecēja spēlmaņus visā lieliskumā — ar lepniem paklājiem, svītrainiem aizkariem, tumšsarkaniem galda pārklājiem, smailiem tornīšiem čukurā, ģerāniju podiem un livrejās ģērbtiem sulaiņiem. Te bija īpašs klubs svešzemniekiem, klubs «Atheneu.ni», Hemptonas klubs, Sentdžeimsas klubs — visvisādi klubi vai pusjūdzes garumā, un visi tie aicināja nākt iekšā un spēlēt rouge-et-noir, franču azartspēli, un pārpārēm citu spēļu. Vienā no šādām zālēm risināsies mūsu turpmākais vēstījums.

Šai teltī, vienā no pašām lielākajām, kura bija apgādāta ar trim galdiem un kurā mudžēt mudžēja spēlētāji un skatītāji, valdīja neciešams karstums, kaut gan prāva buraudekla jumta daļa bija uzveltnēta, lai ļautu ieplūst svaigam gaisam, un divas durvis stāvēja pastāvīgi atvērtas. Neviena īpašas ievērības cienīga starp spēlmaņiem nemanīja, saistīja vienīgi daži vīri, kas, kreisajā rokā turēdami krietnu kaudzīti puskronu, starp kurām nejauši bija iegadījies pa soverēnam, nesatricināmi lietišķā mierā lika naudu uz katru bumbiņas iegriešanu, ar to skaidri parādīdami, ka šāda nodarbība ir pierasta, ka viņi spēlē jau visu dienu un varbūt ir spēlējuši pat visu iepriekšējo dienu. Baros pulcējās vairumā jauni cilvēki, kurus acīmredzot vilināja ziņkārība vai vēlēšanās izmēģināt roku uz niecīgām summām un kuri, daudz neprātodami par iespēju laimēt vai zaudēt, uzskatīja spēli nar šāsdienas izklaidēšanās neatņemamu daļu. Turpretim divi vīri, īsti sava amata meistari, ir pelnījuši kaut vai īslaicīgu uzmanību.

Kāds piecdesmit sešus, piecdesmit astoņus gadus vecs džentlmenis, rokām apņēmis spieķa rokturi un atbalstījis uz tā zodu, sēdēja pie vienas no ieejām. Tas bija garš, resns vīrs līdz kaklam nopogātos gaišzaļos svārkos, kas viņa ķermenim lika izskatīties vēl garākam. Kājās viņam bija dzeltenīgi pelēkas bikses un getras, zem smakra balts kaklauts un galvā balta platmaļu cepure. Spēles dūkoņā, cilvēkiem nepārtraukti staigājot iekšā un ārā, viņš sēdēja pavisam mierīgi, pats savām domām nodevies, un šķita, ka nekas viņu nespēj satraukt. Nelikās ari, ka šis vīrs būtu noguris, un nejaušs vērotājs nekā uzmanības vērta viņā nesaskatītu. Tā džentlmenis tur sēdēja rāms un nosvērts. Retumis viņš pamāja ar galvu kādam no garāmgājējiem vai arī ar roku norādīja sulainim, pie kura galda tas tiek aicināts. Nākamajā mirklī viņš atkol sēdēja tikpat nekustīgi. Vai nu šis vecais džentlmenis bija galīgi kurls un šeit ienācis tikai atpūsties, vai arī pacietīgi gaidīja kādu draugu, nemanīdams neviena cita klātbūtni, vai arī bija iegrimis transā vai sapīpējies opiju. Viens otrs atgriezās un paskatījās uz viņu, bet viņš ne pakustināja roku, ne arī palūkojās kādam pretī; vieni gāja, otri nāca, pēc tiem uzradās vēl citi, taču viņš gar tiem nelikās ne zinis. Kad džentlmenis sakustējās, likās tīrais brīnums, ka viņš pamanījis kaut ko tādu, kas liek sakustēties. Un tas patiešām arī bija brīnums. Tomēr negadījās neviens ienācējs, ne izgājējs, ko šis cilvēks nebūtu saskatījis, neviens žests pie trim spēļu galdiem nepaslīdēja viņa acīm secen, neviens bankas turētāja vārds neizgaisa, viņa ausu nesadzirdēts, neviens laimētājs, ne zaudētājs nepalika neievērots. Jo viņš bija šās telts saimnieks.

Otrs ieņēma galveno vietu pie rougs-et-noir galda. Tas bija kādus desmit gadus jaunāks, tukls, miesās mazliet izplūdis, tomēr veselīgs cilvēks ar savādu apakšlūpu, kas bija ievilkta aiz paraduma klusībā skaitīt naudu, pirms viņš to lika galdā, un diezgan patīkamu, varētu teikt, godīgu un jautru seju. Tā kā laiks bija silts, viņš pie galda stāvēja bez svārkiem, un priekšā viņam bija kronu un puskronu kaudze un kārba banknotēm. Spēle norisēja bez pārtraukuma. Tajā vienlaikus piedalījās kādi divdesmit spēlētāji. Sā cilvēka pienākums bija iegriezt bum'biņu, vērot, lai visi kārtīgi iemaksā, savākt naudu no zaudējušās krāsas, izmaksāt laimētājiem, darboties veikli, no jauna iegriezt bumbiņu un visu laiku rūpēties, lai spēle neapsīkst. To visu viņš arī veica patiešām apbrīnojamā veiklībā, ne mirkli nevilcinājās, ne reizi nekļūdījās, nekad neapstājās un nemitīgi atkārtoja nesakarīgus izteicienus, kurus daļēji aiz ieraduma, daļēji tāpēc, ka ir pieņemts šādās reizēs runāt kaut ko piemērotu un lietišķu,— augu dienu bēra vienmuļīgā bēršanā, pastāvīgi ievērodams gandrīz vienu un to pašu secību.

— Rūdž-e-nūr no Parīzes! Džentlmeņi, naudiņu galdā un nepalaidiet laimi garām… jebkurā laikā, kamēr vien bumbiņa ripo… rūdž-e-nūr no Parīzes, džentlmeņi, šī ir franču spēle, džentlmeņi, es pats to pārvedu, tik tiešām es pats! Rūdž-e-nūr no Parīzes … melnais vinnē … divas te, pusmārciņa tur, trīs šite… un vēl viena teitan … džentlmeņi, bumbiņa ripo… jebkurā laikā, kamēr vien bumbiņa ripo… Sīspēle ir skaista, tāpēc ka jūs varat dubultot likmes, varat likt galdā naudiņu, džentlmeņi, jebkurā mirklī, kamēr vien bumbiņa ripo… atkal melnais… melnais vinnē… tas nu vēl nav piedzīvots… nekad, savu mūžu ne, goda vārds, nav piedzīvots; kurš džentlmenis pēdējās piecās minūtēs vēl piemetīs melnajam, tas pēc četriem apļiem vinnēs Četrdesmit piecas mārciņas, tik tiešām, kā es te stāvu! Džentlmeņi, mums ir portvīns, lieress, cigāri un augstākā labuma šampanietis. Ei, sulaini, nes šurp šampanieti un cigārus — kādu duci vai vairāk… jutīsimies kā mājās, džentlmeņi… un pasniedz tīras glāzes… jebkurā laikā, kamēr vien bumbiņa ripo! Vakar es zaudēju simt trīsdesmit septiņas mārciņas, džentlmeņi, vienā aplī, tik tiešām, kā es te slāvu! Esiet sveicināti, ser, — (ieraudzījis pazīstamu džentlmeni, taču neapstādamies, balsi ne drusku nemainīdams, tikai viegli piemiegdams aci, un tā varēja būt tīra nejaušība), — varbūt piedāvāt jums glāzi heresa, ser… ei, sulaini! — atnes tīru glāzi un ielej heresu šim džentlmenim… un pasniedz tālāk, vai dzirdi, sulaini… rūdž-e-nūr no Parīzes, džentlmeņi… jebkurā brīdī, kamēr vien bumbiņa ripo… džentlmeņi, naudiņu galdā un nepalaidiet garām laimi… rūdž-e-nūr no Parīzes… pavisam jauna spēle, es pals to pārvedu, tik tiešām es pats… džentlmeņi, bumbiņa ripo!

Sis kalpotājs patlaban rāvās melnās miesās, kad teltī lēnā gaitā ienāca kāds pusducis cilvēku, kuriem viņš, nepārtraucot rie runas plūdus, ne darbošanos, godbijīgi paklanījās, ar skatienu savam kaimiņam nekavējoties norādīdams pulciņā uz pašu garāko, un, to pazinis, īpašnieks tūdaļ pacēla cepuri. Šis cilvēks bija sers Malberijs Hoks, ko pavadīja tā draugs un skolnieks, kā arī neliela svīta — vīri džentlmeņu drānās, ar drīzāk apšaubāmu nekā nezināmu reputāciju.

īpašnieks klusītēm sveicināja seru Malberiju. Sers Malberijs tikpat klusām pasūtīja īpašnieku pie visiem velniem un novērsies uzsāka sarunu ar saviem draugiem.

Seru Malberiju acīmredzot kaitināja apziņa, ka, pēc notikušā nelaimes gadījuma pirmo reizi parādoties sabiedrībā, viņš kļuvis par vispārējas ziņkārības objektu, un skaidri bija saprotams, ka hipodromā viņš todien ieradies ne tik daudz izklaidēties ar zirgu skriešanās sacīkstēm, cik cerībā sastapt krietni daudz paziņu, lai pie vienas reizes pārvarētu iespējami vairāk nepatikšanu. Sejā viņam vēl manīja rētu, un, līdzko uzradās kāds paziņa — tas notika bez mitas, cilvēkiem staigājot iekšā un ārā, — viņš ikreiz uzbudināts pūlējās rētu noslēpt ar cimdu, tādējādi klaji parādīdams, cik gauži nesenējais apvainojums viņam ķēries pie dūšas.

—    A, Hoks! — iesaucās kāds lepnā Ņūmārketas svārkā ģērbies tips ar lielisku kaklautu un visiem citiem neapšaubāmi izciliem apģērba piederumiem. — Kā ta' klājas, vecais draugs?

Tas bija Hoka sāncensis jaunu augstmaņu un džentlmeņu apmācīšanā, cilvēks, kuru sers Malberijs ienīda vairāk par visiem un kuru īpaši baidījās satikt. Abi nepārspējami sirsnīgi sarokojās.

—    Nu kā jūs tagad jūtaties, vecais draugs, ko?

—    Pavisam labi, pavisam labi, — atbildēja sers Malberijs.

—    Tas ir jauki, — sacīja jautātājs. — Kā sviežas jums, lord Frederik? Mūsu draugs gan tāds kā drusku sašļucis. Nav vēl īsti atguvis līdzsvaru, ko?

Jāpiebilst, ka šim džentlmenim bija sevišķi balti zobi, un, ja neradās iegansts smiešanai, viņš ik teikumu parasti pabeidza ar minēto vienzilbīgo vārdiņu, ko izrunāja tā, lai šo savu daiļumu īpaši izceltu.

—    Līdzsvars viņam ir brīnum jauks un vispār nav nekādas vainas, — nevērīgi atmeta jaunais lords.

—    Goda vārds, man ir prieks, to dzirdot, — atsaucās jautātājs. — Jūs tikko esat pārbraucis no Briseles?

, — Tikai vakar vēlu vakarā iebraucām pilsētā, — sacīja lords Frederiks. Sers Malberijs pievērsās kādam no saviem pavadoņiem un izlikās turpmāko sarunu nedzirdam.

—    Nē, nudien, — sacīja draugs, izlikdamies runājam čukstus, — Hoks patiešām rīkojas neparasti drosmīgi un varonīgi, tik drīz parādīdamies sabiedrībā. Es to saku ar pilnu atbildību, tā ir milzīga vīrišķība. Atšķirtībā no sabiedrības viņš, vai zināt, nodzīvoja pietiekami ilgi, lai uzkurinātu ziņkārību, bet nepietiekami ilgi, lai cilvēki aizmirstu šo sasodīti nepatīkamo… starp citu, jūs, protams, zināt patieso stāvokli? Kāpēc jūs nepierādāt, ka šīs sasodītās avīzes melo? Es reti lasu avīzes, taču šoreiz ielūkojos īpaši, un ja tas gadītos ar mani…

—    Ielūkojieties avīzēs, — viņu pārtrauca sers Malberijs, pēkšņi apsviezdamies apkārt, — rīt… nē, parīt.

—    Goda vārds, dārgais draugs, es nekad nelasu avīzes vai arī lasu tās ārkārtīgi reti, — paraustīdams plecus, atbildēja sarunu biedrs, — bet darīšu to noteikti, ja jūs iesakāt. Pēc kā lai es tur lūkojos?

—    Sveiki! — sacīja sers Maiberijs un, strauji apcirties uz papēžiem, vilka līdzi savu skolnieku. Tā rokrokā, uzņēmuši to pašu gauso, nevērīgo soli, kādā bija ienākuši, abi izgāja no telts.

—    Iespēju lasīt slepkavības aprakstu es viņain nesagādāšu, — lādēdamies noburkšķēja sers Maiberijs, — bet tas būs kaut kas pavisam tuvu slepkavībai, ja vien pātaga spēj pārcirst miesu un runga sadragāt locekļus.

Sarunu biedrs neatbildēja, taču viņa nostājā jautās kaut kas tāds, kas seru Malberiju sajodināja piebilst tik nikni, it kā viņa draugs būtu Nikolass pats:

—    Šorīt jau pirms pulksten astoņiem aizsūtīju Dženkinsu pie vecā Niklbija. Un tas nu ir uzticams cilvēks: klāt bija, iekams Dženkinss paguva atgriezties. Piecās minūtēs izdibinājis visu, kas vajadzīgs. Zinu, kur šis suņagabals meklējams: gan vietu, gan laiku. Taču par to nav vērts runāt, rītdiena nekur neaizbēgs …

—    Un ka-as tad notiks rīt? — apvaicājās lords Frederiks.

Sers Maiberijs apveltīja viņu ar negantu skatienu, bet nenolaidās no saviem augstumiem, lai uz šādu jautājumu atbildētu. Abi sadrūvējušies devās tālāk, kā nogrimuši katrs savās domās, līdz izkļuva no pūļa un palika gandrīz tikai divatā, un tad sers Maiberijs spēji pagriezās, lai ietu atpakaļ.

—    Pagaidiet! — teica lords Frcderiks. — Gribu ar jums aprunāties nopietni. Neejiet atpakaļ! Pastaigāsimies kādu bridi tepat!

~ Kas jums būtu sakāms tāds, ko nevar teikt tiklab iur, kā šeit? — vaicāja jaunā lorda audzinātājs, izraudams roku no Frederika tvēriena.

—    Hok, — tas sacīja, — izstāstiet, man jāzina.

—    Jāzina, — Hoks viņu nicīgi pārtrauca. — Iedomājies! Plājiet vajā! Ja jau jums tas jāzina, man, protams, nav izejas. Viņam jāzina!

—    Nu, tad jājautā, — atbildēja lords Frederiks, — un jāpiespiež jūs atbildēt tieši un bez izlocīšanās. Vai tas, ko jūs nupat teicāt, ir acumirklīgs untums, ko radījusi jusu nelāgā oma un dusmas, vai arī nopietns nodoms, ko esat pamatīgi apsvēris?

—     Kā, vai tad jūs neatminaties, kas par šo jautājumu tika runāts, kad es gulēju ar lauztu kāju? — pavīpsnājis atvaicāja sers Malberijs.

—    Atminos ļoti labi.

—    Tad visu nelabo vārdā uzskatiet to par atbildi, — sacīja sers Malberijs, — un citu no manis neprasiet.

Apmuļķodams jauno lordu, sers Malberijs bija to pārmācis un iedzinis tam nemainīgu ieradumu pakļauties, tā ka pirmajā mirklī lords Frederiks baidījās sarunu turpināt. Tomēr viņš drīz vien bailes pārvarēja, ja vispār bija tām padevies, un nikni atbildēja:

—    Ja es atminos, kas notika tai dienā, par kuru jūs runājat, man jāteic, ka minēju savas domas šai jautājumā un sacīju, ka ne ar manu ziņu, ne piekrišanu jūs nemūžam nedarīsiet to, ko tagad piedraudat darīt.

—    Jūs man stāsieties ceļā? — smiedamies ievaicājās sers Malberijs.

—    Jā-ā, ja vien spēšu, — nekavēdamies attrauca lords Frederiks.

—    Ļoti piemērots paskaidrojums, šis pēdējais, — teica sers Malberijs, — un tas jums stipri vien noderēs. Rūpējieties par savām darīšanām un ļaujiet man rūpēties par manējām.

—    Tā ir mana darīšana! — atsaucās lords Frederiks. — Es to padaru par savu, es to padarīšu par savu. Tā jau ir mana darīšana, esmu sakompromitējies vairāk, nekā vajadzētu.

—       Sevis labā dariet, kas jums tīk un kā jums tīk, — , sacīja sers Malberijs, izlikdamies miermīlīgs un labā noskaņā. — Saprotams, ka jums tā būs labāk. Manis dēļ nedariet neko, un par to vairs nav ko runāt. Nevienam es neiesaku jaukties manos nodomos. Esmu pārliecināts, ka pazīstat mani pietiekami labi, lai to nedarītu. Redzu, ka gribat man dot padomu. Nodoms jums ir labs, par to es nešaubos, taču no šā padoma atsakos. Un tagad, ja jums nav iebildumu, iesim atpakaļ pie savas karietes. Nesaskatu te nekā izklaidējoša, drīzāk gan pretējo. Ja mēs turpināsim šo sarunu, varam sastrīdēties, un tas neliecinātu ne par jūsu, ne manu gudrību.

Pateicis, kas sakāms, un negaidīdams turpmākus iebildumus, sers Malberijs Hoks nožāvājās un laiskā soli uzsāka atpakaļceļu.

Sāda izturēšanās pret jauno lordu liecināja par zināmu takta izjūtu un viņa rakstura pazīšanu. Sers Malberijs skaidri redzēja, ka varu pār šo cilvēku spēs saglabāt vienīgi tad, ja to stingri iedibinās tūlīt. Viņš zināja, ka, līdzko zaudēs savaldību, arī jaunais lords var zaudēt savaldību. Daudzkārt, kad šādi vai tādi apstākļi Hoka ietekmi vājināja, viņam bija izdevies to nostiprināt, uzņemot mierīgu toni un izsakoties īsos vārdos, un arī šoreiz viņš paļāvās uz to pašu, gandrīz nemaz nešaubīdamies par panākumiem.

Tomēr, tēlodams mieru un saglabādams nevērīgo un vienaldzīgo izturēšanos, kurā bija iemanījies, ilgus gadus vingrinoties viltībā, viņš savā prātā nolēma ne tikai ar divkāršu bardzību atriebties Nikolasam par pazemojumu, ka viņam jānomāc savas patiesās jūtas, bet arī panākt, lai jaunais lords šā vai tā dārgi par to kādudien samaksā. Kamēr lords Frederiks bija pasīvs ierocis viņa rokās, sers Malberijs pret to nejuta neko citu kā vienīgi nicinājumu, bet nu, kad jaunais cilvēks uzdrošinājās klaji izsacīt viņa pārliecībai pretējus uzskatus un pat runāt augstprātīgi, ar pārākuma pieskaņu, viņš sāka izjust naidu. Apzinādamies, ka no gļēvā jaunā lorda ir atkarīgs šā vārda nelāgākajā un pašā nepatīkamākajā nozīmē, sers Malberijs jo mazāk varēja paciest jebkādu pazemojumu, un, izjutis nepatiku, viņš šo nepatiku ņēmās samērot — un to cilvēki dara bieži — ar to ļaunumu, ko pats bija nodarījis savas nepatikas objektam. Ja atcerēsimies, ka sers Malberijs Hoks savu skolnieku bija aplaupījis, apmuļķojis, apkrāpis un apblēdījis jebkurā iespējamā veidā, nav nekāds brīnums, ka, pasācis to nīst, viņš to ienīda no visas sirds.

No otras puses, jaunais lords, padomājis — lai arī domām viņš nodevās gaužām reti —, turklāt padomājis visai nopietni par notikumu ar Nikolasu un par apstākļiem, kas to bija izraisījuši, bija nācis pie godīga un vīrišķīga secinājuma. Sera Malberija rupjā un aizvainojošā izturēšanās šā notikuma laikā bija uz viņu atstājusi dziļu iespaidu; aizdomas, ka sers Malberijs viņu vedinājis vajāt mis Niklbiju savtīgos nolūkos, bija radušās jau krietni agrāk, un lords Frederiks patiešām kaunējās par savu līdzdalību šais neglītajās izdarībās un jutās pazemots aiz bažām vien, ka ir ticis piemuļķots. Dzīvojot nošķirtībā, viņam laika bija pieticis liku likām visu to pārdomāt, un viņš šo iespēju lāgiem arī bija izmantojis, ja vien neaizkavēja vieglprātīgā daba un laiskums. Aizdomas jo vairāk pastiprināja viens otrs paša novērots sīkums. Taču sīkumam vajadzēja gadīties jo pamatīgam, lai viņš tiktu aizkvēlināts naidā pret seru Malberiju. To panāca augstprātīgais un aizvainojošais tonis viņu pēdējā sarunā (vienīgajā par minēto tematu kopš tā brīža, par kuru ierunājās sers Malberijs).

Tā viņi piebiedrojās pārējiem draugiem, sirdī viens pret otru glabādami nepatiku, turklāt jauno lordu urdīja doma par Nikolasam draudošo nežēlīgo atriebību un lēmums visiem iespējamiem līdzekļiem to aizkavēt. Taču tas vēl nebija viss. Sers Malberijs, ieņēmies prātā, ka tik tiešām ir jauno lordu apklusinājis, nespēja nomākt uzvaras prieku, ne arī apvaldīties un neizrādīt to, ko uzskatīja par savu pārākumu. Draugu pulkā biia misters Paiks, bija arī misters Plaks, tāpat pulkvedis Cousers un citi tās pašas nošķiras džentlmeņi, un seram Malberijam katrā ziņā vajadzēja parādīt, ka viņš nav zaudējis ietekmi. Iesākumā jaunais lords aprobežojās ar klusu apņemšanos darīt visu, lai nekavējoties pārtrauktu jebkādas attiecības ar seru Malberiju. Tomēr mazpamazārn viņa dusmas auga augumā, un nu jau viņu no pacietības izveda katrs jociņš un vaļīgāks teiciens, par ko viņš pirms dažām stundām būtu tikai pasmējies. Taču tas viņam neko nelīdzēja, jo tādās zobgalībās un asprātībās, kas tika mētātas šai sabiedrībā, viņš ar seru Malberiju nespēja mēroties. Tomēr pagaidām atklāta ķilda vēl neizcēlās. Visi atgriezās pilsētā, un atpakaļceļā misters Paiks un misters Plaks, kā ari citi džentlmeņi vienā balsī apgalvoja, ka sers Malberijs nemūžam neesot redzēts tik lieliskā .garastāvoklī.

Kopā viņi pamielojās ar bagātīgām pusdienām. Vīns pludoja straumēm, tāpat kā bija pludojis visu dienu. Sers Malberijs dzēra neatņemdamies, lai atalgotu sevi par neseno atturību, jaunais lords dzēra, lai noslīcinātu sašutumu, pārējie dzēra tāpēc, ka vīns tika likts galdā vislabākais un viņiem par to nenācās maksāt. Tuvojās pusnakts, kad, vīna sakarsēti, asinīm vāroties un smadzenēm kvēlojot, viņi satracināti metās pie spēļu galda.

Te viņi sastapās ar otru kompāniju, kas tāpat bija izgājusi no jēgas. Spēles radītais satraukums, smacīgās telpas un žilbinošā gaisma nebija aprēķinātas drudža remdēšanai. Reibinošajā trokšņa virpulī un vispārējā juceklī cilvēki zaudēja saprašanu. Kurš mirkļa mežonīgajā skurbumā vairs domāja par naudu, izputēšanu vai rītdienu? Vīnu izsauca aizvien no jauna, tika tukšots kauss pēc kausa, izkaltušās un izplaucētās mutes slāpēs saplaisāja. Vīns lija kā eļļa liesmojošā ugunī. Bet dzīres turpinājās. Plītēšana sasniedza nepieredzētus apmērus, kausi sašķīda pret grīdu, krizdami no rokām, kas tos vairs nespēja pacelt pie lūpām, lāsti vēlās no mutēm, kuras tik tikko spēja tos izšļupstēt, pārdzērušies zaudētāji aurodami lamājās, dažs bija uzrāpies uz galda, vicināja pudeli virs galvas un izaicināja citus uz ķildu, dažs dejoja, cits dziedāja, vēl citi plosīja kārtis un ārdījās. Juceklis un neprāts bija sasniedzis augstāko pakāpi, kad sacēlās Iroksnis, kas apslāpēja pārējo jezgu, un divi vīri, sagrābuši viens otru aiz rīkles, iztenterēja istabas vidū.

Desmitos balsu, līdz tam neviena nedzirdētās, tika skaļi izbrēkts, lai taču kaušļus izšķirot. Tie, kas nezaudēja aukstasinību, lai tiktu pie vinnesta, un kas no šādām ainām pelnīja dienišķo maizi, bruka virsū dūres varoņiem un, atšķīruši tos vienu no otra, parāva katru labu gabalu atpakaļ.

—    Laidiet mani vaļā! —.„rupjā, aizsmakušā balsī kliedza sers Malberijs. — Viņš man iesita! Vai jūs dzirdat? Iesita, kad es jums saku! Vai man te ir kāds draugs? Kurš tas ir? Vestvud! Vai jūs dzirdat, ka es jums saku — viņš man iesita!

—    Dzirdu, dzirdu, — atbildēja viens no tiem, kas viņu turēja ciet. — Ejam prom, ejam tūlītl

—    Nekur es neiešu, lai ju … — sauca sers Malberijs.

—    Vismaz ducis vīru redzēja, kurš sit.

—    Rīt pietiks laika noskaidrot, — sacīja jaunatrastais draugs.

—    Nekāda laika rīt nebūs! — brēca sers Malberijs.

—    Šovakar, tūdaļ, uz vietas! — Niknums bija tik drausrnlgs, ka viņš nespēja lāgā izrunāt vārdus un stāvēja, vīstīdams duri, plēsdams matus un spārdīdams grīdu.

—    Kas noticis, inilord? — apvaicājās viens no apkārtstāvošajiem. — Vai kāds palaida rokas?

—    Vienreiz palaida, — elsodams atbildēja lords Piederiks. — Es viņu iepļaukāju. To es paziņoju jums visiem! Es viņu iepļaukāju, un viņš zina, par ko. Ari es, tāpat kā viņš, prasu šo ķildu izbeigt tūlīt. Kapteini Ādams, — sacīja jaunais lords, aši palūkodamies apkārt un uzrunādams vienu no džentlmeņiem, kas bija iejaucies viņu ķīviņā. — Lūdzu jūs, aprunāsimies.

Uzbilstais panācās uz priekšu un, paņēmis jauno cilvēku zem rokas, izgāja ārā, un viņiem drīz sekoja sers Malberijs ar savu draugu.

Sis visapšaubāmākās reputācijas izvirtuļu perēklis nebija vieta, kur tamlīdzīgi starpgadījumi varētu radīt labvēlīgu attieksmi pret vienu vai otru ķildnieku vai arī izraisīt turpmāku līdzdalību vai iejaukšanos. Jebkurā cilā vietā strīdam tūdaļ tiktu darīts gals un ķildniekiem pietiktu laika atjēgties un ar vēsu prātu visu pārdomāt. Izlaidīgajā dzīrošanā iztraucēts, bars izklīda, daži griļīgi aizslāja, skurbulī pūlēdamies saglabāt cieņu, citi streipuļoja projām, skaļi pārrunādami notikušo; godājamie džentlmeņi, kas pārtika no vinnestiem, ārā iedami, nosprieda, ka Hoks esot labs šāvējs, bet tie, kas bija sacēluši vislielāko troksni, cieti aizmiga turpat uz sofām un par ķildu vairs nedomāja.

Tikmēr abi sekundanti, kā tos nule varēja saukt, pēc ilgas apspriešanās ar saviem aizbilstamajiem sastapās citā telpā. Abi bezsirdīgie iznireļi caurcaurēm bija iepazinuši pilsētas pretīgākos netikumus, abi līdz ausīm iestiguši parādos, abi zaudējuši kādreiz ieņemto stāvokli, abi nodevušies pēdīgajām izvirtībārn, kam sabiedrība prot rast jo smalkus nosaukumus, attaisnojot tās ar vēl izvirtigākām vispārpieņemtām uzvešanās normām, — abi viņi, protams, bija džentlmeņi ar neaptraipītu godu un īpaši izsmalcināti rūpējās par citu cilvēku godu.

Tobrīd šie džentlmeņi jutās neparasti pacilāti, jo zināja, ka šāds notikums sacels pamatīgu troksni un krietni ,vien nāks par labu viņu reputācijai.

—    Kutelīgs gadījums, Ādams, — izslējies visā augumā, sacīja misters Vestvuds.

—    Loti kutelīgs, — atbildēja kapteinis, — pļauka ir dota, un izeja, bez šaubām, ir tikai viena.

—    Nekādas atvainošanās, jādomā, nebūs? — apvaicājās misters Vestvuds.

—    Ne zilbes, ser, no mana aizbilstamā puses, kaut vai mēs runātu līdz pastardienai, — atbildēja kapteinis, — Ķildas istais iemesls, cik man zināms, ir kāda skuķe, par kuru jūsu aizbilstamais izteicies tādiem vārdiem, ko lords Frederiks, aizstāvēdams meiteni, noraidījis kā nepamatotus. Taču tas bija sākums nebeidzamiem apvainojumiem daždažādos citos sasāpējušos jautājumos, sav starpējām apsūdzībām un pretapsūdzībām. Sers Malberijs ķērās pie dzēlīga izsmiekla, lords Frederiks satraucās un uzbudinājuma karstumā, pārlieku satracināts, iecirta tam pliķi. Šo pliķi, ja vien sers Malberijs no saviem vārdiem neatteiksies, lords Frederiks nolēmis uzskatīt par pelnītu.

—    Nekas cits te vairs nav sakāms, — teica misters Vestvuds, — jānorunā vienīgi divkaujas laiks un vieta. Atbildība ir liela, taču tas jānokārto iespējami drīz. Vai jums nav iebildumu, ja norunājam ap saullēktu?

—    Veikli gan, — atbildēja kapteinis, ielūkodamies pulkstenī, — bet, tā kā ķilda acīmredzot rūgusi jau sen un jebkuras pārrunas būtu tukša mēles deldēšana, lai notiek!

—    Varbūt pēc tā trača viņi vēl ārā sarunājuši kaut ko tādu, ka mums no pilsētas jātaisās laukā nekavējoties? — teica misters Vestvuds. — Ko jūs sakāt par vienu no pļavām pie upes viņpus Tviknemas?

Kapteinim iebildumu nebija.

—    Varbūt sapulcēsimies alejā starp Pītershemu un Hemhausu un tur precīzi norunāsim tikšanās vietu? — jautāja misters Vestvuds.

Arī tam kapteinis piekrita. Apmainījušies vēl dažām tikpat īsi izteiktām piezīmēm par veicamajiem priekšdarbiem un norunājuši, pa kādu ceļu katra grupa brauks, lai nemodinātu aizdomas, viņi šķīrās.

—    Mums paliks tieši tik daudz laika, milord, lai iegrieztos pie manis pēc pistolēm un lēnā garā brauktu turp, — izklāstījis norunu, sacīja kapteinis. — Ja atjausiet man atlaist jūsu sulaini, sēdīsimies manos ratos, jo jūsējos kāds var pazīt.

Kāds pretstats tikko pamestajam skatam viņus gaidīja ārā! Diena gandrīz jau bija uzaususi. Dzēlo, žilbinošo gaismu spēļu ellē nomainīja gaišs, skaidrs, brīnumains rīts; dziestošo lampu dvingas un izlaidīgo dzīru izgarojumu smārda piesātināto, nepanesamo sutoņu nomainīja svaigs, spirgts, veselīgs gaiss. Bet niknuma sakaitētajai galvai, ko atvēsināja dzestrā pūsma, tas lika nožēlā apjaust veltīgi nosisto laiku un neskaitāmās garārn palaistās izdevības. Asinīm dzīslās pulsējot un ādai svilstot, acīm drudžaini zvīļojot, domām nesakarīgā steigā citai citu dzenājot, lords Frederiks spožo gaismu uztvēra kā pārmetumu un negribot novērsās no dienas ausmas, pats juzdamies nešķīsts un pretīgs radījums.

—    Jūs drebat? — ievaicājās kapteinis. — Jums salst.

—    Mazliet.

—     Kad iznāk no sakarsušām telpām, patiešām kļūst vēsi. Apņemiet ciešāk apmetni! Tā, tā, un nu varam braukt.

Ratiem rībot, viņi brauca pa ielām, piestāja pie kapteiņa mitekļa, izkļuva no pilsētas un nonāca uz lauku ceļa, nekādu šķēršļu, ne starpgadījumu neaizkavēti.

Lauki, koki, dārzi, dzīvžogi — viss šķita bezgala skaists, agrāk jaunais lords tos gandrīz nebija pamanījis, lai gan to pašu ceļu bija mērojis neskaitāmas reizes. Visapkārt pletās dzidrs miers, tik dīvaini pretišķīgs viņa skurbuļa apmāto domu mulsumam un juceklim un tomēr tik jauks un sirdij tīkams. Baiļu lords Frederiks nejuta, arī dusmas, viņam lūkojoties apkārt, pamazām noplaka, un, lai gan visi ar agrāko, nule vērtību zaudējušo biedru saistītie maldi bija izgaisuši, viņš domāja, ka labāk nekad nebūtu IToku pazinis, nekā viņu draudzība nonākusi pie šāda gala.

Iepriekšējā nakts, vakarējā diena un daudzas citas dienas un naktis sajaucās un sagriezās bezjēdzīgā, neizprotamā virpulī, viņš nespēja vairs atšķirt, kas kurā reizē noticis. Riteņu rīboņā, kas lāgiem ieskanējās kā strauja melodija, lords Frederiks pēkšņi saklausīja kāda pazīstama motīva drumslas, lāgiem viņa ausis palika kurlas un tajās kā rēcoša straume dunēja vienīgi mulsinošas un apdullinošas skaņas. Taču ceļabiedrs pazobojās par lorda klusēšanu, un viņi smiedamies uzsāka skaļu sarunu. Kad rati beidzot apstājās, lords Frederiks pārsteigts pamanīja sevi smēķējam, bet, mazliet padomājis, atcerējās, .kad un kur ielicis mutē cigāru.

Viņi apstājās pie alejas vārtiem un, izkāpuši no ratiem, pameta tos sulaiņa ziņā, jo tas bija atjautīgs zellis un šādos darījumos gandrīz tikpat rūdīts kā viņa kungs. Sers Malbcrijs ar savu draugu jau gaidīja. Visi četri pilnīgā klusumā aizsoļoja pa aleju starp staltajām gobām, un to vainagi, sakļaudamies augstu virs galvas, veidoja tālumā aizslīdošas nebeidzamas gotiskas arkas, kas līdzīgi senu piļu drupām atdūrās debesīs.

Brīdi nogaidījuši, lai ļautu sekundantiem īsi apspriesties, viņi nogriezās pa labi, pārgāja pāri nelielai pļavai, līdz nonāca klajā laukā. Tur visi apstājās. Kad soļi bija noskaitīti, nepieciešamās formalitātes nokārtotas, duelantiem norādīta vieta vienam no otra norunātajā attālumā, sers Malberijs pirmo reizi pagriezās ar seju pret savu jauno pretinieku. Viņš bija ļoti bāls, acis asinīm pielijušas, svārki neaizpogāti, inati izspūruši. Seja pauda vie rngi nežēlīgu, nevaldāmu naidu. Viņš uzlika plaukstu virs acīm, bridi neatlaidīgi raudzījās pretiniekā, tad, satvēris pasniegto ieroci, pievērsa skatienu tam un vairs acis nepacēla, iekams netika dota komanda, pēc kuras viņš acumirklī izšāva.

Gandrīz vienlaikus noskanēja divi šāvieni. Tai pašā brīdī jaunais lords strauji pagrieza galvu, uzmeta pretiniekam drausmu skatienu un ne ievaidējies, ne arī sagrīļojies nokrita miris.

—     Pagalam! — iesaucās Vestvuds, kas kopā ar otru sekundantu bija pieskrējis pie mirušā un nometies ceļos tam blakus.

—    Viņa asinis nāk pār viņa paša galvu, — sacīja sers Malberijs. — Viņš pats to izvēlējās un pats mani piespieda.

—     Kapteini Ādams, — ātri iesaucās Vestvuds, — piesaucu jūs par lieciniekiem, ka viss norisēja godīgi! Hok, mēs nedrīkstam kavēties ne mirkli. Tūdaļ jāatstāj šī vieta, jāsteidzas uz Braitonu un iespējami drīz jādodas uz Franciju. Sis notikums ir nelāgs un var kļūt vēl ļaunāks, ja mēs kaut brīdi vilcināsimies. Ādams, parūpējieties pats par savu drošību un nepalieciet šeit; vispirms jādomā par dzīvajiem un tad tikai par mirušajiem. Sveiki!

To pateicis, viņš sagrāba seru Malberiju aiz rokas un sleigšus devās projām. Kapteinis Adamss, pakavējies tikai tik ilgi, lai nemaldīgi pārliecinātos par divkaujas liktenīgajām beigām, aiztraucās tai pašā virzienā, nolēmis ar savu sulaini apspriesties, kā labāk novākt liķi un gādāt par savu drošību.

Tā nāvē gāja lords Frederiks Verisofts, tās pašas rokas nomaitāts, ko bija apkrāvis ar dāvanām un spiedis neskaitāmas reizes, — gāja nāvē, tāpēc ka pasaulē bija tāds sers Malberijs un viņam līdzīgi nelieši, lai gan būtu varējis dzīvot laimīgi un nomirt savā gultā, skatot sev apkārt bērnu pulciņu.

Saule lepni uzlēca visā savā lieliskumā, cēlā upe aiztecēja, izlocīdamās līkumos, lapas trīsuļoja un šalca vējā, putni ik kokā vīteroja savas līksmās dziesmas, vlendienītis tauriņš plivināja spārniņus, nāca diena, nesdama gaismu un dzīvību, bet visā šai krāšņumā, piespiedis pie zemes zāli, kur ik stiebriņā rosījās desmitiem sīku dzīvībiņu, pievērsis salto, sastingušo seju debesim, gulēja nelaiķis.

LI NODAĻA

Mistera Ratfa Niklbija un viņa drauga plāns, tuvodamies sekmīgam iznākumam, negaidot kļūst zināms cilvēkiem, kas nebauda viņu uzticību.

Vecā mājā, tik drūmā, pelēkā un putekļainā, ka tā likās sakaltusi līdz ar savu saimnieku, sadzeltējušā un sačurnējušā, lai pasargātu saimnieku no dienas gaismas, kā tas bija sadzeltējis un sačurnējis, sargādams savu naudu, dzīvoja Arturs Graids. Panīkušie, vecie krēsli un galdi, kusli un gaudeni jau no pašas sākotnes un salti ka sīkstuļa sirds, nomācošā kārtībā sarindoti gar tumšajām sienām, kārni skapji, izģindtiši, iekritušiem vaigiem no mūžīgās sevī slēpto bagātību glabāšanas, ļodzīdamies kā pastāvīgās bailēs un šausmās no zagļiem, bija ierāvušies melnos kaktos un pat nemeta uz grīdas ēnu, lai tikai nolīstu un patvertos no svešiem skatieniem. Kāpņu laukumiņā augsts, atbaidošs pulkstenis ar garām, izdēdējušām rādītāju rokām un noliesējušu ciparnīcas seju tikšķēja, piesardzīgi čukstēdams, bet, kad pienāca laiks zvanīt, sīkā, pīkstulīgā nevarīga veča balsī ietarkšķējās kā badā nomērējis.

Pie kamīna nemanīja kušetes, kas aicinātu omulīgi atlaisties. Atzvelteņi gan bija, taču tie šķita jūtamies neērti un, paroceņus aizdomīgi un bikli izslējuši, stāvēja kā sardzē nolikti. Vieni šķita fantastiski drūmi un noliesējuši, izstiepušies visā garumā, izskatīdamies jo nikni, lai samulsinātu ikkatru ienācēju, citi turpretim kā pārguruši zvēlās virsū kaimiņiem vai arī lūkoja atbalstīties pret sienu un darīja to uzkrītoši, it kā visus piesaukdami par lieciniekiem, ka nav vērts tajos sēsties. Tumšās, smagnējās, Jockigās gultas šķita kā radītas nemierīgiem sapņiem. Sasmakušie aizkari likās sarāvušies šķetrās krokās un, vēsmas savilnīti, drebelīgi sačukstējās, kā viens otram pauzdami noslēpumus pai vilinošajām mantām, kas slēpjas tumšajos, cieši noslēgtajos skapjos.

Pašā kailākajā un nabadzīgākajā istabā visā šai kailajā un nabadzīgajā mājā kādu ritu iedžinkstējās vecā Graida trīceklīgā balss, it kā viņš vidžinātu pantiņu no senaizmirstas dziesmas, kurai piedziedājums skanēja šādi:

— Tram-tam-lra-tam-tu, Aizmet veco zābaku, Gaidi sievā laimībul

To viņš atkārtoja tai pašā spalgajā, drebelīgajā balsī aizvien no jauna, līdz neganta kāsa lēkme lika viņam savaldīt mēli un klusībā turpināt uzsākto nodarbošanos.

Sī nodarbošanās bija tāda, ka vecais Graids no ķirmju izgrauztā drēbju skapja plauktiem ņēma ārā dažnedažādus nosmulētus apģērba gabalus un, ikvienu pret gaismu paceltu, sīki un smalki nopētījis, tad gaužām rūpīgi katru salocījis, lika sev blakām divās kaudzēs. Divus apģērbus reizē viņš nekad ārā neņēma, bet vilka pa vienam, neaizmirsdams pēc katras viesošanās pie plauktiem aizvērt skapja durvis un pagriezt atslēgu.

— Šņaucamās tabakas brūnuma uzvalks, — sacīja Arturs Graids, nopētīdams apdilušus svārkus. — Vai tabakas brūnums man piestāv? Padomāsim.

Pārdomu rezultāts acīm redzami nebija iepriecinošs, jo viņš šo apģērba gabalu atkal salocīja, nolika pie malas un uzrāpās uz krēsla, lai paņemtu nākamo, turklāt čivinādams:

— Jaunība, mīla un daile, Ak, kāda līksme un prieksl 7.inu. ka laulības laime Saulainu dzīvi mums sniegs!

Vienmēr un visur tiek iesprausts vārds «jaunība», — sacīja vecais Arturs, — taču dziesmas raksta, tikai lai iznāktu atskaņas, un šī ir dumja dziesmiņa, ko dziedāja nabadzīgi laucinieki, kad es vēl biju mazs. Kaut gan… jaunība te ir gluži vietā … tas attiecas uz līgavu… kā tad. He, he, he! Tas attiecas uz līgavu. Ak kungs, cik labi! Cik tas ir ļoti labi! Turklāt pareizi, pavisam pareizi!

Gandarīts par savu atklājumu, viņš atkal ķērās pie šā panta, vēl vairāk kāpinādams izteiksmīgumu un pāris reižu šur tur iesprauzdams pa trellim.

—    Pudelzaļais, — sacīja vecais Arturs, — pudejzaļais uzvalks bija varen smalks, un es to par smiekla naudu iegādājos pie vecu krāmu uzpircēja un vestes kabatā — he, he, he! — atradu apsūbējušu šiliņu. Iedomājieties tikai, ka uzpircējs nekā par šo šiliņu nezināja! Bet es zināju! Sataustīju, kad pārbaudīju drānas labumu. Ak, kāds neaptēsts aunapiere bija šis uzpircējs! Piedevām vēl pudeļzaļais uzvalks atnesa man laimi. Tai dienā, kad pirmoreiz to apvilku, savā gultā sadega vecais lords Malovfords, un mantiniekiem visas parādzīmes bija jāapmaksā. Laulāšos pude|za|ajā uzvalkā, Peg. Peg Sļaiderskjū, vilkšu pude|za]o uzvalku!

Sis sauciens, divas trīs reizes skali izbrēkts pie pašām istabas durvīm, lika atsaukties mazai, kārnai, tramīgai, drebelīgai un atbaidoši neglītai vecai ar blāvām acīm; grumbaino ģīmi netīrā skotelē slaucīdama, veča pusbalsī, kā parasti runā pakurli cilvēki, apjautājās:

—    Vai jūs tas bijāt, kas mani sauca, vai arī pulkstenis bimbināja? Ar to dzirdēšanu man iet pavisam plāni, nekādi neatskāršu, kas un kā, bet, kad saklausu troksni, zinu, ka tas ir viens no jums, jo šitanī mājā nekas cits nekad tak nevienu skaņu neizlaiž.

—    Es, Peg, es, — sacīja Arturs Graids, paplakšķinādams sev pa krūtīm, lai atbildi darītu saprotamāku.

—    Jūs, vai? — atsaucās Pega. — Un ko jums vajag?

—    Laulāšos pudeļza|ajā uzvalkā! — sauca Arturs Graids.

—    Tas nu gan, saimniek, ir pārāk labs priekš laulāšanās, — appētījusi uzvalku, iebilda Pega. — Vai tad kāda sliktāka nava?

—    Nekā īsti piemērota nav, — atbildēja vecais Arturs.

—    Kā nav piemērota? — sacīja Pega. — Kāpēc jūs kā prātīgs vīrs nevarat vilkt to uzvalku, ko valkājat pastāvīgi, ko?

—    Tas nav pietiekami labs, Peg, — atbildēja saimnieks..'

—    Kas nav pietiekams? — vaicāja Pega.

—    Nav pietiekami labs.

—    Pietiekami labs? — skarbi noteica Pega. — Nav pietiekami vecs, lai vilktu mugurā?

Arturs Graids nopurpināja savas saimniecības vadītājas kurlumam veltītu lāstu un pēc tam ieauroja viņai

ausī:

—    Nav pietiekami smalks! Gribu izskatīties cik spēdams glīti.

—    Iedomājies! — iesaucās Pega. — Ja jau šī ir tik smuka, kā jūs stāstāt, tad uz jums, saimniek, daudz vis neskatīsies, kā es te stāvu, un, kā jūs iztaisīsieties — vai melnbalti mistrotā, pudeļzaļā vai debeszilā, vai rūtotā uzvalkā —, no tā nekas labāks nekļūs.

Pabeigusi šo mierinošo prātojumu, Pega Slaiderskjū paņēma izraudzīto uzvalku un, izģindušās rokas pāri paunai sakrustojusi, stāvēja čāpstinādamas, smīkņādama, ūdeņainās acis blisinādama, gluži kā tāds ērms baismīgā gravīrā.

—   Jums, kā rādās, prāts nesas uz jokiem, Peg, — neizrādīdams īpašu labvēlību, sacīja Arturs.

—    Vai tad tam nav iemesla? — atteica veča. — Bet drīz vien man joki vairs nebūs prātā, ja kāds uzdomās man uzkundzēties, tāpēc es jūs, saimniek, brīdinu. Pēc tik daudziem gadiem Pegai Slaiderskjū neviens uz galvas nekāps; jums tas ir zināms, un nav ko lieki mēli kulstīt! Man šitāda būšana neder… nē, nē, un jums arīdzan ne. Izmēģiniet vienu reizīti — un būsiet izputināts… izputināts … izputināts!

—    Ak kungs, ak kungs, es ir nedomāju mēģināt, — sacīja Arturs Graids, šā vārda pieminēšanas pēc vien jau pārbijies, — nemūžam ne! Nav grūti mani izputināt, mums jābūt ļoti uzmanīgiem, vēl taupīgākiem nekā agrāk, kad nu klāt nāk vēl lieka mute. Mums tikai… mums jāparūpējas, lai viņa nezaudē savu daiļumu, Peg, jo man tā patīk viņā nolūkoties.

—    Piesargieties, lai šis daiļums jums neizmaksā pārāk dārgi, — pirkstu kratīdama, sacīja Pega.

—    Viņa taču pati var pelnīt, Peg, — sacīja Arturs Graids, alkani ielūkodamies večai sejā, lai redzētu, kādu iespaidu atstās šāds paziņojums, — viņa prot zīmēt, gleznot, izšūdināt dažādas glītas sedziņas krēslu un dīvānu izrotāšanai; viņa māk darināt rītakurpes, Peg, pulksteņsaites, matu lentes un tūkstošiem citu jauku nieciņu, ko es pat nezinu vārdā saukt. Tad vēl viņa prot spēlēt klavieres (un, kas vēl labāk, viņai pašai pieder klavieres) un dziedāt kā putniņš. Viņas apģērbšana un ēdināšana izmaksās pavisam lēti, Peg, vai jums ari tā neliekas?

—    Ja jūs neļausiet sevi vazāt aiz deguna, varbūt tā ari būs, — atbildēja Pega.

—    Mani vazāt aiz degunal — iesaucās Arturs. — Paļaujieties uz savu veco saimnieku, Peg, glītam ģīmītim neizdosies viņu vazāt aiz deguna, nē, nē, nē… tāpat kā tas neizdosies neglītajiem, misis Slaiderskjū, — viņš klusu piebilda pats sev par zināšanu.

—    Jūs teicāt kaut ko tādu, ko negribat ļaut man dzirdēt, — sacīja Pega, — zinu, ka teicāt.

—    Ak kungs! Kāds velns šo sievišķi dīda! — nomurmināja Arturs un, ļauni paglūnēdams, piebilda: — Sacīju, ka pilnīgi uzticos jums, Peg. Un vairāk neko.

—    Dariet tā. saimniek, un visi rūpesti no jums būs novelti, — piekrītoši atsaucās Pega.

«Ja es to darīšu, Peg Slaiderskjū,» nodomāja Arturs Graids, «tad tikai rūpesti man sāksies.»

Lai gan Arturs tā domāja visai pārliecināts, viņš neuzdrošinājās pat lūpas pakustināt, lai tikai veča viņu nepieķertu. Viņš pat likās mazliet nobijies, vai tā nav nolasījusi viņa domas, tāpēc, glaimīgi palūkojies Pegai acīs, skaļi sacīja:

—    Aizmetiniet visus atirumus pudeļzaļajam uzvalkam ar vislabāko melno zīda diegu. Ņemiet labāko šķeteri un dažas jaunas pogas svārkiem, un vēl viena prātīga doma, Peg, zinu, ka arī jums tā ies pie sirds, — tā kā pagaidām viņai neko neesmu dāvinājis, bet meitenēm patīk uzmanības pierādījumi, jūs nospodrināsiet to spīdīgo kaklarotu, ko es glabāju augšstāva istabā, un es to viņai uzdāvāšu kāzu dienas rītā — pats aplikšu ap burvīgo kakliņu — un nākamajā dienā atkal atņemšu. He, he, he! Es to ieslēgšu uzglabāšanai, Peg, un pēcāk pazaudēšu. Kurš kuru vazās aiz deguna, kā jums šķiet, Peg?

Misis Slaiderskjū acīmredzot prata novērtēt šo atjautīgo nodomu un pauda apmierinājumu, visvisādi raustīdama un grozīdama galvu un ķermeni, taču tāpēc nepagalam nekļūdama pievilcīgāka. Raustīšanos viņa turpināja, kamēr aizkluburēja līdz durvīm, kur to nomainīja ar skābi ļaunvēlīgu skatienu, un, jau lēnām slādama pa kāpnēm lejup un teju vai pie katra pakāpiena apstādamās, lai atvilktu elpu, apakšžoklim nemitīgi kustoties, kaut ko murkšķēja, izgāžot kvēlus lāstus pār nākamo misis Graidu.

—    īr nu gan gatavā ragana, — palicis atkal viens, noteica Arturs Graids. — Toties aplam taupīga un arī aplam kurla. Večas uzturēšana man tikpat kā neko neizmaksā, un viņai nav nozīmes klausīties pie atslēgas caurumiem, jo viņa tāpat neko nedzird. Brīnišķīga sieviete… šādam nolūkam; nepārspējama saimniecības vadītāja, kas nudien ir… vara vērta.

Tiku tikām izcildinājis savas kalpones krietnos tikumus, vecais Arturs atkal uzsāka dziesmiņas piedziedājumu. Tā kā uzvalks gaidāmās laulību ceremonijas pušķošanai bija izraudzīts, pārējos apģērba gabalus viņš atlika atpakaļ tikpat rūpīgi, kā bija izvilcis no appelējušajiem kaktiem, kur tie, neviena netraucēti, bija glabājušies ilgus gadus.

Iztrūcināts, pie durvīm atskanot zvanam, vecais Arturs steigšus pabeidza šo operāciju un aizslēdza skapi, taču skuba bija veltīga, jo pakurlā Pega reti saklausīja zvanu šķindam, ja vien tai negadījās pacelt aizmiglojušās acis augšup un pamanīt, ka zvans pie virtuves griestiem raustās. Pēc īsa brīža Pega tomēr iemeimuroja istabā, un viņai tūdaļ sekoja Ņūmens Nogss.

—    A! Misters Nogss! — rokas berzēdams, iesaucās Arturs Graids. — Nu, mans krietnais draugs mister Nogs, kādas jaunas vēstis esat man atnesis?

Ņūmens, sejā neparaustoties ne muskulītim un nekustīgajai acij paliekot patiešām pilnīgi nekustīgai, atbildēja, vārdus pavadīdams ar rīcību:

—    Vēstule. No mistera Niklbija. Gaidīšu atbildi.

—    Varbūt jūs ap …

Ņūmens pacēla skatienu un nočāpstināja lūpas.

—    … apsēstos?

—    Nē, — atbildēja Ņūmens. — Tencinu.

Arturs drebošām rokām atplēsa aploksni un gaužām kārīgi acīm aprija tās saturu; klusu ķiķinādams, viņš vēstuli pārlasīja vairākkārt, iekams spēja no tās atraut skatienu. Viņš to pētīja un pētīja tik bezgalīgi daudz reižu, ka Ņūmens uzskatīja par lietderīgu atgādināt savu klātbūtni.

—    Atbildiet! — teica Ņūmens. — Gaidu atbildi.

—    Tiesa gan, — atbildēja vecais Arturs. — Jā, jā, gandrīz piemirsu, patiešām.

—     Es jau domāju, ka esat piemirsis, — sacīja Ņūmens.

—    Labi, ka atgādinājāt, mister Nogs. O, ļoti labi, nudien, — teica Arturs. — Jā. Uzrakstīšu vienu rindiņu.

Esmu … esmu … drusku satraucies, mister Nogs. Sī vēsts ir …

—    Slikta? — Ņūmens viņu pārtrauca.

—    Nē, mister Nogs, paldies par apvaicāšanos, laba, laba. Labāka par labu. Apsēdieties! Salūkošu spalvu un tinti un uzrakstīšu kādu rindiņu atbildei. Ilgi jūs neaizkavēšu. Zinu, kāds jūs, mister Nogs, esat nenovērtējams ieguvums savam saimniekam. Viņš par jums dažreiz izsakās tādiem vārdiem, ka — ak dievs! — jūs taisni brīnītos. Varu teikt, ka arī es saku to pašu un aizvien esmu teicis. Es aizvien par jums saku vienu un to pašu.

«Ja jau tu par mani runā, tad droši vien saki: «No visas sirds lai ir nolādēts šis misters Nogss!»» nodomāja Ņūmens, kad Graids izsteidzās no istabas.

Vēstule bija nokritusi uz grīdas. Žigli atskatījies nepārvaramā ziņkārībā noskaidrot, kā veicies ar nodomu, ko viņš bija noklausījies, tupēdams sava kantora skapī, Ņūmens paķēra vēstuli un ātri izlasīja:

«Graid!

Šorīt atkal tikos ar Breju un laulību ieteicu noslēgt parītdien (kā Jūs vēlējāties). Viņam iebildumu nav, un viņa meitai visas dienas ir vienādas. Mēs iesim reizē, un Jums jābūt pie manis ap septiņiem no rīta. Lieki piebilst, lai ierodaties precīzi noteiktajā laikā.

Meiteni pagaidām vairs neapciemojiet. Pēdējā laikā Jūs tur esat bijis biežāk, nekā vajadzētu. Viņa pēc Jums neilgojas, un tas var kļūt bīstami. Savaldiet savu jauneklīgo kvēli vēl četrdesmit astoņas stundas un atstājiet meiteni tēva ziņā. Jūs tikai samaitājat to, ko viņš panāk, un panākt savu viņš prot labi.

Jūsu

Ralfs Niklbijs.»

Aiz durvīm noskanēja soļi. Ņūmens nometa vēstuli iepriekšējā vietā, piespieda ar kāju, lai tā nepaslīdētu tālāk, vienā lēcienā iemetās atpakaļ krēslā un sēdēja ar tik izklaidīgu un vienaldzīgu izteiksmi sejā. cik vien tas mirstīgajam iespējams. Arturs Graids, nemierīgi palūkojies apkārt, ieraudzīja vēstuli uz grīdas, pacēla to un, apsēdies pie galda rakstīt, paglūnēja uz Ņūmenu Nogsu, kas blenza sienā tik sasprindzināti, ka Arturs no tiesas sabudinājās.

—    Vai esat tur ieraudzījis kaut ko īpašu, mister Nogs? — apvaicājās Arturs, pūlēdamies izsekot Ņūniena skatienam, bet tas nebija iespējams un nevienam līdz šim ari nebija izdevies.

—    Tikai zirnekļa tīklu, — atbildēja Ņūmens.

—    O, un vairāk neko?

—    Nē, — atbildēja Ņūmens, — un tīklā ir muša.

—    Te ir krietni daudz zirnekļa tīklu, — atzina Arturs Graids.

—    Mums arī netrūkst, — sacīja Ņūmens, — tāpat kā

mušu.

Sī atbilde Ņūmenam pašam acīm redzami sagādāja lielu prieku, un, pamatīgi sakrizdams Arturam Graidam uz nerviem, viņš no savu pirkstu locītavām izvilināja veselu sēriju spalgu krakšķu, kas stipri vien līdzinājās attālām vieglās artilērijas zalvēm. Tomēr Arturam izdevās tikt galā ar atbildi uz Ralfa vēstuli, un viņš to beidzot pasniedza ekscentriskajam vēstnesim.

—    Te būs, mister Nogs! — sacīja Graids.

Ņūmens palocīja galvu, ielika vēstuli cepurē un, kājām šļūkādams, devās projām, bet Graids, kura mīlestības kvēle nepazina robežu, ar rokas mājienu paaicināja viņu atpakaļ un, pasmaidījis tā, ka ģīmis savilkās krunku krunkās un acis nozuda šaurajās spraudziņās, spalgā čukstā sacīja:

—    Vai jūs nevēlētos… nevēlētos nobaudīt kādu lāsīti … tikai pagaršot?

Aiz tīras draudzības (ja Arturs Graids uz to būtu spējīgs) Ņūmens kopā ar viņu nedzertu ne pili pat vislabākā vīna visā pasaulē, taču, gribēdams redzēt, kāds šis sīkstulis kļūs, un kārodams viņu iespējami bargāk sodīt, nekavēdamies pieņēma uzaicinājumu.

Tā nu Arturs Graids atkal devās pie skapja un no plaukta, kas bija stāvgrūdām piekrauts ar slaidām flāmu vīna glāzēm un dīvainām pudelēm: cita ar garu kaklu kā stārķim, cita stūrainu, apzeltītu rumpi un īsu, slimīgi resnu kaklu, — nocēla putekļiem klātu, izskatā daudzsološu blašķi un divas neiedomājami mazas glāzītes.

—    Kaut ko tādu jūs nekad nebūsiet nobaudījis, — sacīja Arturs. — Tas ir eati d'or — zelta ūdens. Man tas patīk nosaukuma pēc. Brīnišķīgs nosaukums. Cdens no zelta, zelta ūdensl Ak kungs, taisni vai apgrēcība tādu dzert!

Tā kā drosme rādījās drīz vien veco Arturu pametam un viņš gramstījās gar aizbāzni tik dīvaini, ka Ņūmenam radās aizdomas, vai tikai pudele netiks atlikta atpakaļ vecajā vietā, viņš paņēma mazo glāzīti un pāris reižu pieskandināja pie pudeles, it kā smalkjūtīgi aizrādīdams, ka viņam vēl nav ieliets. Grūti nopūties, Arturs Graids lēnītiņām piepildīja glāzi — taču ne jau līdz pašai maliņai — un tad ielēja sev.

—    Paga, paga, nedzeriet vis vēl, — viņš sacīja, uzlikdams roku uz Ņūmena plaukstas, — man to uzdāvāja priekš divdesmit gadiem, un, kad es ieņemu mazu malciņu, bet tas notiek ļo-oti reti, man patīk vispirms padomāt un sevi mazliet iekairināt. Uzdzersim uz kāda veselību. Vai dzersim uz kāda veselību, mister Nogs?

—    Ak! — atsaucās Ņūmens, nepacietīgi pablenzdams uz savu glāzīti. — Nu, tad veicīgāk! Mani gaida ar atbildi.

—    Zināt, ko es jums teikšu, — iezvaigājās Arturs, — mēs iedzersim — he, he, he! — iedzersim par lēdiju.

—    Par lēdijām? — ievaicājās Ņūmens.

—    Tad nē jau, nē, mister Nogs, — atsaucās Graids, aizturēdams Ņūmena roku, — par vienu lēdiju. Jūs brīnāties, ka es saku — par vienu lēdiju. Zinu, ka brīnāties, zinu gan. Par mazo Madeleinu. Par viņu mēs dzersim, mister Nogs! Par mazo Madeleinu.

—    Par Madeleinu, — noteica Ņūmens, klusībā piebilzdams: «Un lai dievs viņai stāv klāt!»

Skuba un bezrūpība, ar kādu Ņūmens izmeta savu tiesu zelta ūdens, atstāja spēcīgu iespaidu uz večuku, kas taisns sēdēja krēslā un atieztu muti vērās viesī, it kā no šā skata viņam būtu aizrāvusies elpa. Turpretim Ņūmens nesatricināmā mierā atstāja Arturu Graidu, lai tas sūc vīnu pēc saviem ieskatiem vai, ja labpatīk, lai lej to atpakaļ pudelē, un devās projām, pa ce)am vēl pagūdams nežēlīgi aizskart Pegas Slaiderskjū cieņu, jo priekšnamā pagāja tai garām, nebilzdams nevienu atvainošanās vai atsveicināšanās vārdu.

Palikuši divatā, misters Graids un viņa saimniecības vadītāja nekavējoties apvienojās komitejā, kuras uzdevums bija apspriest ceļus un līdzekļus un izlemt sagatavošanos jaunās sievas uzņemšanai. Kā jau dažā labā komitejā, debates izvērtās garas, muļķīgas un liekvārdīgas, • tāpēc mūsu vēstījums dibināti var sekot Ņūmenam Nogsam, tādējādi savienojot izdevīgo ar nepieciešamo, jo to darīt būtu nepieciešams jebkuros apstāļos, un nepieciešamība, kā visai pasaulei ir zināms, neatzīst nekādus likumus.

—    Ilgi gan jūs kavējāties, — sacīja Ralfs, kad Ņūmens bija atgriezies.

—    Ilgi kavējās viņš, — atbildēja Ņūmens.

—    Muti! — nepacietīgi uzkliedza Ralfs. — Dodiet šurp vēstuli, ja viņš to ir uzrakstījis, un, ja ne, atbildiet, ko viņš teica. Un neejiet projām. Man jums kāds vārds sakāms, ser.

Ņūmens pasniedza vēstuli un izlikās varen tikumīgs un nevainīgs, kamēr saimnieks atplēsa zīmogu un pārlaida rakstītajam acis.

—    Skaidrs, ka būs klāt kā likts! — noburkšķēja Ralfs un saplēsa vēstuli driskās. — Kā gan citādi, zināju, ka būs klāt kā likts. Kāda vajadzība vēl to rakstīt! Nogs! Paklausieties, ser, — kas bija tas cilvēks, ar kuru es jūs vakarvakarā redzēju uz ielas?

—    Nezinu, — atbildēja Ņūmens.

—    Nu, tad atsvaidziniet savu atmiņu, ser! — draudīgi uzlūkodams palīgu, sacīja Ralfs.

—    Teicu jau, ka nezinu, — braši atbildēja Ņūmens. — Viņš bija atnācis divas reizes un vaicāja pēc jums. Jūs bijāt izgājis. Tad viņš atnāca vēlreiz. Jūs pats viņu izmētāt laukā. Sacīja, ka viņu saucot Brukers.

—    Zinu, kā viņu sauc, — teica Ralfs, — un kas notika pēcāk?

—    Kas notika pēcāk? Viņš slamstījās te apkārt un piesējās man uz ielas. Velkas paka[ katru vakaru un uzmācas, lai es izgādājot tikšanos ar jums zem četrām acīm, ja jau jūs esot sastapušies, un tas noticis pavisam nesen. Viņš grib tikties ar jums zem četrām acīm, tā viņš saka un ir pārliecināts, ka drīz vien jūs viņu uzklausīšot līdz galam.

—    Un ko jūs uz to atbildējāt? — jautāja Ralfs, vērīgi nopētīdams savu padoto.

—    Ka tā nav mana darīšana un es ar jums nerunāšu. Teicu, ka viņš var noķert jūs uz ielas, ja tik vien tā vajadzība, bet nē, viņš nav ar mieru. Uz ielas jūs neuzklausīšot ne vārda, tā viņš saka. Viņam jāsatiekot jūs vienu pašu istabā aiz slēgtām durvīm, kur varētu runāt bez bailēm, un tad jūs drīz vien mainīšot toni un pacietīgi viņu uzklausīšot.

—    Nekrietnais riebeklis! — norūca Ralfs.

—    Tas ir viss, ko zinu, — teica Ņūmens. — Varu tikai atkārtot, ka nezinu, kas ir šis cilvēks. Neticu, ka viņš pats to zina. Jūs viņu redzējāt, varbūt to zināt jūs.

—    Domāju, ka zinu, — atbildēja Ralfs.

—    Negaidiet no manis, lai es arī zinātu, — drūmi turpināja Ņūmens, — tas arī viss. Un tagad jūs jautāsiet, kāpēc neko neesmu stāstījis agrāk. Ko jūs sacītu, ja es atstāstītu visu, ko cilvēki par jums runā? Kā jūs mani apsaukājat, ja es dažkārt to pasaku? «Lops, ēzelis!» — un metaties man virsū kā pūķis.

Tā nu bija skaidra patiesība, lai gan jautājums, ko paredzēja Ņūmens, tik tiešām Ralfam jau bija mēles galā.

—    Dīkdienis un slamsls, — sacīja Ralfs, — klaidonis, kas pārradies no aizjūras, kur nokļuva par saviem noziegumiem, noziedznieks, kas palaists brīvībā, lai iebāztu galvu cilpā, krāpnieks, kam pietika nekaunības laist darbā savas viltības pret mani, kaut gan pazīstu viņu pietiekami labi. Kad viņš nākamo reizi jums piesiesies, nododiet viņu policijai par mēģinājumu izspiest naudu ar meliem un piedraudēšanu — vai dzirdat? — un pārējo atstājiet manā ziņā. Lai patup kādu laiciņu aiz restēm, un, kad izkļūs laukā, tad es varēšu justies drošs, ka viņš pameklēs citus, ko apcirpt. Vai jūs iegaumējāt, ko es saku?

—    Dzirdu, — atbildēja Ņūmens.

—    Dariet, kā vēlēts, un es jūs atalgošu, — teica Ralfs. — Un tagad varat iet.

Ņūmens veicīgi izmantoja atļauju un, ieslēdzies savā kambarītī, nodirnēja tur visu dienu nopietnās pārdomās. Vakarā atlaists, viņš ar pilnu joni cilpoja uz Sitiju un stājās savā novērošanas postenī aiz ūdenssūkņa, gaidīdams Nikolasu. Jo Ņūmens Nogss savā ziņā bija lepns cilvēks un, apzinādamies sevi par Nikolasa draugu, negribēja brāļiem Cīribliem rādīties tik noplucis un nožēlojams, par kādu bija padarīts.

Notupējis postenī labi ja pāris minūšu, Ņūmens nopriecājās, pamanījis Nikolasu nākam, un izlēca no sava slēpņa tam pretī. Nikolass savukārt jutās tikpat priecīgs, sastapies ar draugu, ko krietnu laiku nebija redzējis, un tāpēc viņu satikšanās izvērtās jo sirsnīga.

—    Sai brīdī es domāju tieši par jums, — sacīja Nikolass.

—    Tas ir labi, — atteica Ņūmens, — un es domāju par jums. Šovakar man noteikti vajadzēja atnākt. Man, vai zināt, šķiet, ka esmu uz pēdām kādam noslēpumam.

—    Un kas šis noslēpums varētu būt? — apvaicājās Nikolass, pasmaidīdams par šādu dīvainu paziņojumu.

—        Nezinu, kas tas var būt, nezinu, kas tas var nebūt, — sacīja Ņūmens, — tas ir noslēpums, kam sakars ar jūsu tēvoci, bet, kas tur īsti ir, vel nav izdevies noskaidrot, lai gan man radušās pamatīgas aizdomas. Pagaidām tās neatklāšu, lai jūs nejustos vīlies.

—    Es — vīlies? — iesaucās Nikolass. — Vai tas ir saistīts ar mani?

—    Domāju gan, — atbildēja Ņūmens. — Man galvā iesēdusies doma, ka tā tam jābūt. Atradu cilvēku, kas acīmredzot zina vairāk, nekā grib sacīt. Un viņš jau izmeta šādus tādus mājienus, kas man pavisam sajauca prātus … es saku, sajauca prātus man, — sacīja Ņūmens, tik traki iekaisis, ka nikni kasīja savu sarkano degunu un, acis nenolaizdams, vērās Nikolasā.

Nesaprazdams, kas draugu novedis līdz šādai noslēpumainības pakāpei. Nikolass lūkoja cēloni noskaidrot, uzdodams vairākus jautājumus, taču panākumu nebija. No Ņūmena nevarēja izvilkt neko prātīgāku kā to pašu iepriekšējo samudžināto minējumu atkārtošanu un visai nesakarīgas runas par to, ka nepieciešams ievērot vislielāko piesardzību, ka Ralfs ar savu asredzīgo lūša skatienu jau paguvis viņu pamanīt svešinieka sabiedrībā un kā viņš šo te pašu Ralfu iedzinis strupceļā ar savu ārkārtīgo piesardzību un atjautīgajām atbildēm, jo jau aizlaikus pienācīgi sagatavojies šādai iespējamībai.

Atcerēdamies Ņūmena nepārvaramo vājību, par ko jebkuram vērotājam kā bāka signālus raidīja viņa deguns,— Nikolass viņu ievilka kādā nomaļā krodziņā. Te abi vīrišķīgi dalījās atmiņās par savas pazīšanās sākumiem un nostiprināšanos un, pieminēdami dažādus sīkus notikumus, kas visspilgtāk iespiedušies prātā, beidzot nonāca līdz mis Sesilijai Bobsterei.

—    Un tad nu es atminos, ka jūs man vēl neesat atklājis jaunās lēdijas īsto vārdu, — teica Ņūmens.

—    Madeleina! — sacīja Nikolass.

—    Madeleina! — iesaucās Ņūmens. — Madeleina? Kāds viņai uzvārds? Pasakiet uzvārdu!

—    Breja, — bezgala pārsteigts atbildēja Ņūmens.

—    Tā pati! — iesaucās Ņūmens. — Ak, kādas bēdas! Un jūs varat mierīgi noskatīties, kā tiks noslēgta šī pretdabiskā laulība, un nepakustināt ne pirkstu, lai viņu glābtu?

—    Ko tas nozīmē? — pielēkdams kājās, kliedza Nikolass. — Kāda laulība? Vai jūs esat jucis?

—    Un jūs? Un viņa? Vai esat akls, kurls, nejūtīgs, beigts? — sauca Ķūmens. — Vai zināt, ka jau rīt ar jūsu tēvoča Ralfa palīdzību viņa tiks izprecināta tādam pašam derglim kā viņš vai vēl pretīgākam, ja tas vispār ir iespējams? Vai jūs zināt, ka jau rīt viņa tiks upurēta, tik tiešām, kā jūs te stāvat sveiks un vesels, vecam riebeklim — caurcaurēm sātanam ar visiem sātana stils iem un niķiem?

—    Apdomājiet, ko runājat! — attrauca Nikolass. — Dieva dēļ, apdomājiet! Esmu te viens pats, un tie, kas varētu sniegt roku, lai viņu glābtu, ir tālu projām. Ko tas viss nozīmē?

—    Nekad nebiju dzirdējis viņas vārdu, — atbildēja Ņūmens, uztraukumā vai nosmakdams. — Kāpēc jūs man to nepateicāt? Kā es to varēju zināt? Mutns vismaz būtu pieticis laika padomāt.

—    Ko tas viss nozīmē? — sauca Nikolass.

Viegli viņam nevedās tikt pie skaidrības, bet pēc nebeidzamas ērmotas pantomīmas, kas nekādi nelīdzēja apjēgt notikušo, Nikolass, satracinājies gandrīz tikpat neganti kā Ņūmens pats, iespieda to krēslā un turēja tikām, līdz tas sāka stāstīt.

Niknums, pārsteigums, sašutums un vesela kaislību vētra sadrebināja klausītāja sirdi, kad sazvērestība atklājās visā savā pretīgumā. Lāgā visu neaptvēris, drebēdams no gaivas līdz kājām, Nikolass nobālis, pelnpelēku seju izdrāzās no krodziņa.

—    Turiet viņu ciet! — brēca Nūmens, auļodams Nikolasam pakaļ. — Viņš pastrādās kaut ko nelabojamu, viņš kādu nogalinās. Ei, jūs tur, ķeriet viņu ciet! Ķeriet zagli! Ķeriet zagli!

LII NODAĻA

Nikolass zaudē cerību izglābt Madeleinu Breju, taču saņemas atkal drosmi un nolemj mēģināt vēlreiz. Dažas ziņas par Ķenvigsu un Liiiviku ģimenes dzivi.

Sapratis, ka Ņūmens nolēmis likt lietā visus līdzekļus, lai viņu apturētu, un bīdamies, ka dažs apzinīgs garāmgājējs, izdzirdējis kliedzienu: «Ķeriet zagli!» — var viņu

nogrābt un tad tik viegli vis nebūs izkulties no kļūmīgā stāvokļa, Nikolass drīz vien piegausināja soli un ļāva Ņūmenam Nogsam tuvoties, un Ņūmens tūdaļ arī viņu panāca, elsodams tā, ka likās — pēc mirkļa tam jau gals būtu klāt.

—    Došos taisnā ceļā pie Breja, — sacīja Nikolass.

—    Gribu satikt šo cilvēku. Ja viņam krūtīs palikušas kaut niecīgākās cilvēciskās jūtas, kaut dzirkstīte līdzjūtības pret paša bērnu, kam nav ne mātes, ne draugu, es šai dzirkstītei likšu uzliesmot.

—    Neizdosies, — atbildēja Ņūmens. — Nemūžam neizdosies.

—    Tad es rīkošos tā, kā pirmāk biju nodomājis, — teica Nikolass, traukdamies uz priekšu, — un došos taisnā ceļā pie Ralfa Niklbija.

—    Kamēr nokļūsiet līdz viņa mājai, viņš jau būs gultā, — sacīja Ņūmens.

—    Izraušu viņu no gultas! — iesaucās Nikolass.

—    Lēnāk, lēnāk! — teica Ņūmens. — Attopielics!

—    Jūs man esat labākais draugs, Ņūmen, — brīdi klusējis, turpināja Nikolass un satvēra Ņūmena roku.

—    Esmu nečinkstēdams izturējis nezin kādus pārbaudījumus, taču otra cilvēka nelaime, turklāt tik briesmīga nelaime kā šī, goda vārds, dzen mani izmisumā, un es nezinu, ko iesākt.

Stāvoklis patiešām likās bezcerīgs. Pēc tām ziņām, ko Ņūmens Nogss bija savācis, slepus tupēdams skapī, ne pie kādas jēgas nebija iespējams nākt. Tas, ka Ralfs Niklbijs un Graids noslēguši kaut kādu iepriekšēju vienošanos, laulību par spēkā neesošu nevarēja padarīt, ne ari noskaņot Breju pret to, jo, pat ja šī vienošanās viņam nebija skaidri zināma, nojautis viņš to katrā ziņā bija. Mājienu par blēdību, kā iegūt Madeleinu, Arturs Graids bija izteicis pietiekami miglaini, bet, nācis no Ņūmena Nogsa mutes un kabatas pistoles garaiņos vēl vairāk apmiglojies, šis mājiens iegrima pilnīgā tumsībā un nepavisam vairs nebija saprotams.

—    Neredzu ne mazākā cerības stariņa, — teica Nikolass.-

—    Tāpēc jo vairāk jāsaglabā aukstasinība, saprāts un skaidra domāšana, — sacīja Ņūmens, pēc katra vārda apstādamies un bažīgi ielūkodamies draugam sejā. — Kur ir brāļi?

—    Abi aizbrauca svarīgās darīšanās un atgriezīsies tikai pēc nedē|as.

—    Vai ar viņiem nevar kaut kādi sazināties? Vismaz vienu līdz rītvakaram dabūt atpakaļ?

—    Neiespējami! — iesaucās Nikolass. — Starp viņiem un mums ir jura. Lai pūstu cik labs ceļavējš, brauciens turp un atpakaļ aizņem trīs dienas un naktis.

—    Nu, bet viņa brāļadēls, — neatlaidās Ņūmens, — un vecais kantorists?

—    Ko viņi var izdarīt tādu, kas nebūtu pa spēkam man? — iebilda Nikolass. — Man ir stingri piekodināts ciest klusu par šiem jautājumiem un tieši viņiem nebilst rie vārda. Kādas man ir tiesības pievilt cilvēkus, kas man dāvājuši tādu uzticību, ja vienīgi brīnums spēj pasargāt no šā upura?

—    Padomājiet vien! — uzplijās Ņūmens. — Varbūt rodas kāds padoms?

—    Padoma nav, — pagalam nomākts atbildēja Nikolass. — Nekāda. Tēvs uzstāj, meita pakļaujas. Sie nelabie gari sagrābuši to savās ķetnās, viņu pusē ir visi piespiedu līdzekļi — tiesības, spēks, vara un nauda. Kā es varu cerēt uz viņas izglābšanu?

—    Ceriet līdz pēdējam! — iesaucās Ņūmens, uzsizdams Nikolasam uz pleca. — Vienmēr ceriet, kas cits atliek, manu mīļo zēn! Nekad neatmetiet cerības, aizvien jāmeklē izeja. Vai jūs mani dzirdat, Nik? Aizvien jāmeklē izeja. Neapstājieties nekādu grūtību priekšā. Svarīgi ir kaut apzināties, ka esat darījis visu, kas bijis jūsu spēkos. Nekad neatmetiet cerības, jo citādi nav nozīmes vispār kaut ko uzsākt. Ceriet — ceriet līdz pēdējam!

Uzmundrinājuma Nikolasam vajadzēja. Pēkšņi saņemtā ziņa par abu augļotāju plāniem, īsais laika sprīdis, kas bija palicis, lai paspētu kaut ko izdarīt, iespēja, kas vērtās gandrīz vai noteiktā pārliecībā, ka pēc dažām stundām Madeleina Breja viņam būs zudusi uz visiem laikiem un tiks pakļauta neizteicamam postam, varbūt pat aizlaikus iedzīta nāvē, — tas viss Nikolasu apstulbināja un satrieca. Ar meiteni saistītās cerības, ko viņš bija izlolojis sirdī vai izjutis neapzināti, likās sabrukušas pie viņa kājām, novītušas un mirušas. Brīnišķais tēls, ko glabāja atmiņa un ieskāva iztēle, no jauna parādījās acu priekšā, jo sāpīgākas darīdams viņa mokas un vērsdams viņa izmisumu jo skaudrāku. Dziļā līdzjūtība pret bezcerīgi pazudināto meiteni, apbrīns par tās varonību un

nesalaužamo garu iesvēla Nikolasu tik kvēlā sašutumā, ka viņš nodrebēja pie visām miesām un viņa žēluma pārņemtā sirds sažņaudzās.

Paša sirds Nikolasam kļuva par sodību, turpretim Ņūmena'sirds remdēja viņa sāpes. Drauga vārdi skanēja tik pārliecinoši, viņa dedzība un sirsnīgā izturēšanās, lai arī tikpat dīvaina un smieklīga kā parasti, lika Nikolasam saņemties, un, kādu brīdi klusējis un soļojis tikai uz priekšu, viņš beidzot atkal spēja ierunāties.

Jūs devāt man labu mācību, Ņūmen, — Nikolass sacīja, — un es to ņemšu vērā. Vismaz vienu līdzekli es vēl varu izmantot.. . man tas noteikti jāizmanto… un pie tā es ķeršos rīt.

—    Kāds līdzeklis? — aizdomīgi apvaicājās Nogss.

—    Varbūt piedraudēt Ralfam? Vai varbūt tikties ar meitenes tēvu?

—    Tikties ar meitu, Ņūmen, — atbildēja Nikolass.

—    Darīt to, ko diezin vai iespētu brāļi, ja vien viņai būtu brāļi un ja debesis tos viņai sūtītu! Pārliecināt viņu, cik pretdabiska ir šī laulība, iztēlot visas tās šausmas, kurām viņa traucas pretim, iespējams, pārsteidzīgi, pat īsti neapdomājusies. Vismaz lūgties viņu, lai drusku nogaida. Nav taču neviena, kas dotu padomu, rūpēdamies par viņas labklājību. Varbūt man izdodas panākt kaut tik daudz, pat ja pēdējais brīdis ir klāt un viņa nonākusi bezdibeņa malā.

—    Braši teikts! — sacīja Ņūmens. — Laba doma, laba doma! Jā. Ļoti labi izdomāts.

—    Un es paziņoju, — godprātīgā sajūsmā iesaucās Nikolass, — ka uzņemties šo pienākumu man liek nevis patmīlība un savtīgi apsvērumi,, bet gan žēlums pret meiteni un riebums un pretīgums pret šo sazvērestību un ka es rīkotos tieši tāpat, ja uzrastos kaut divdesmit sāncenšu un es starp tiem būtu pēdīgais — tas, kuram tiek dāvāts vismazāk labvēlības.

—    Ticu, ka jūs to darītu, — teica Ņūmens. — Taču kurp jūs tagad steidzaties?

—    Mājās, — atbildēja Nikolass. — Vai jūs nāksiet līdzi, vai arī novēlēt jums labunakti?

—       Paiešos mazu gabaliņu, ja dosieties soļiem, nevis skriešus, — atbildēja Nogss.

—    Šovakar nespēju iet soļiem, Ņūmen, — skubīgi atteica Nikolass. — Man jākustas ātri, citādi nosmakšu. Rīt jums izstāstīšu visu, ko būšu teicis un darījis.

Negaidīdams atbildi, viņš ašā solī metās projām un, ieniris pūlī, kas drūzmējās ielā, drīz vien nozuda skatienam.

— Dažkārt šis jauneklis kļūst pārlieku straujš, — nolūkodamies aizejošajā Nikolasā, nosacīja Ņūmens, — un tomēr viņš man tieši tāpēc patīk. Iemeslu viņa nesavaldībai galu galā netrūkst, pats velns te netiks gudrs. Cerība! Es atļāvos teikt «cerība»! Kad Ralfs Niklbijs un Graids salikuši prātus kopā! Pretinieku puses cerība! Ho, ho!

Smiekli, ar kuriem Ņūmens Nogss pabeidza savu monologu, bija gaužām skumīgi, gaužām skumīgi viņš pašūpoja galvu un gaužām bēdigā izskatā pagriezās un gurdi aizslāja savu ceļu.

Parastos apstākļos šis ceļš viņu būtu aizvedis līdz kādam mazam krodziņam vai traktierim, jo tādas bija viņa pastāvīgās gaitas. Taču šoreiz Ņūmens bija pārlieku uztraucies un pārlieku noraizējies, lai ķertos pie ierastā līdzekļa, tāpēc, brīdi nodevies drūmām, nomācošām domām, viņš steberēja taisni uz māju.

Gadījās tā, ka to pašu dienu mis Morlīna Kenvigsa bija saņēmusi ielūgumu nākamajā rītā ar tvaikoni no Vestnn'nsteras tilta piestātnes braukt uz Ilpaiailendu pie Tviknernas, kur bija paredzēts baudīt aukstas uzkodas, alu, augļu sulu ar brendiju un garneles, izdejoties brīvā dabā, spēlējot ceļojošam orķestrim, kas turp tika nogādāts īpaši šādam nolūkam, jo tvaikoni savu audzēkņu ērtībām bija noīrējis deju skolotājs, cilvēks ar plašiem sakariem, un audzēkņi šo sava skolotāja centību prata novērtēt, pirkdami paši un aicinādami savus draugus pirkt krāšņās gaišzilās biļetes, kas deva tiesības piedalīties izpriecas braucienā. Mis Morlīnai Kenvigsai tādu gaišzilu biļeti bija uzdāvājusi Kenvigsu uzpūtīgā kaimiņiene, uzaicinādama to piebiedroties viņas meitām, un misis Kenvigsa, pamatoti nospriedusi, ka ģimenes gods ir atkarīgs no tā, cik lieliski šādā īsā laika sprīdī izdosies uzpost mis Morlīnu un deju skolotājam pierādīt, ka pasaulē ir vēl citi deju skolotāji, un pārējos tēvus un mātes pārliecināt, ka ne vien viņu bērni, bet arī citu vecāku lolojumi iemācāmi smalki uzvesties, — misis Kenvigsa tātad, šo milzīgo sagatavošanās darbu pārmākta, divas reizes paģība, taču, razdama atbalstu apziņā, ka vai nu ģimenes gods jānotur pienācīgā augstumā, vai arī jāiet bojā, to spodrinot, joprojām rāvās sviedriem vaigā, kad mājās pārradās Ņūmens Nogss.

Ar sakarsētām šķērēm krokodama kruzuļus, izcakodama biksītes, lāgiem krizdama nemaņā un atkal nākdama pie maņas, misis Kenvigsa bija tik ļoti aizrāvusies darbā, ka tikai pirms pusstundas pamanīja mis Morlīnas lindzeltenās biželes, kas, tā sakot, bija izgājušas no jēgas, un saprata, ka, nenonākusi izveicīga friziermeistara rokās, mis Morlīna nemūžam nespēs svinēt gaviļpilnu uzvaru pār citu vecāku bērniem, bet jebkuri mazāki panākumi būtu pielīdzināmi sakāvei. Sis atklājums misis Kenvigsu dzina izmisumā, jo friziermeistars dzīvoja trīs ielas tālāk un līdz viņa mājai bija jātiek pāri astoņiem bīstamiem krustojumiem; Morlīnai vienai pašai šo gājienu nevarēja uzticēt, pat ja tas stingri atbilstu pieklājības normām, bet par to misis Kenvigsai radās zināmas šaubas; misters Kenvigss vēl nebija pārnācis no darba, un neatradās neviena, kas meiteni aizvestu. Tā nu misis Kenvigsa saērcināta iecirta nepatikšanu vaininiecei mis Kenvigsai pļauku un palaida vaļā asaru plūdus.

—    Nepateicīgais bērns! — viņa brēca. — Pēc visa tā, ko tevis dēļ šovakar esmu izcietusi!

—    Ko es tur varu darīt, — arī mirkdama asarās, atbildēja Morlīna, — ja mati man tik ātri aug!

—    Nerunā pretim, palaidne! — sacīja misis Kenvigsa. — Nerunā pretim! Pat ja es uzticētu tev iet vienai pašai un tevi nesabrauktu, zinu, ka tu aizskrietu pie Loras Copkinsas, — tā bija uzpūtīgās kaimiņienes meita, — un izstāstītu, kāda kleita tev rīt būs mugurā, vai es tevi nepazīstu! Tev nav pienācīgā lepnuma, un tevi ne mirkli nedrīkst izlaist no acīm.

Sādi sūkslīdamās par vecākās meitas ļaunprātīgo dabu, misis Kenvigsa atkal izlēja sašutuma asaras un nodievojās, ka neviens cits cilvēks visā pasaulē gan neesot pakļauts tādām mocībām. Morlīnai Kenvigsai, protams, arī paspruka elsas, un nu abas kopā ņēmās apraudāt savu sūro likteni.

Nespēdamas bēdās rimties, viņas izdzirdēja Ņūmenu Nogsu klibojam garām durvīm uz augšstāvu; saklausījusi soļus, misis Kenvigsa juta ataustam jaunas cerības, steig; šus notrausa no sejas nesenā saviļņojuma pēdas, cik vien tik īsā brīdī iespējams notraust, un, izgājusi Ņūmenam pretī un izklāstījusi, kādās nepārvaramās grūtībās abas .iekļuvušas, lūdza viņu pavadīt Morlīnu pie friziermeistara.

—    Es jūs nelūgtu, mister Nogs, — sacīja misis Kenvigsa, — ja nezinātu, kāds esat krietns, labsirdīgs cilvēks, nemūžam es jūs nelūgtu. Esmu vārga sieviete, mister Nogs, taču mans gars neparko nejautu lūgt kādam palīdzību, ja es kaut mazdrusciņ šaubītos, vai tā tiks sniegta, tāpat arī mans gars nejautu man pazemīgi nolūkoties, kā skaudības un ļaunprātības pēc tiek pazemoti un kājām mīdīti mani bērni.

Ņūmens bija pārāk labdabīgs, lai lūgumu noraidītu, pat ja misis Kenvigsa nebūtu tik atklāti apliecinājusi savu paļāvību. Tādējādi viņš jau pēc maza brīža kopā ar mis Morlīnu devās pie friziermeistara.

īsteni tas nemaz nebija nekāds friziermeistara salons; rupjāki un primitīvāki cilvēki to varētu dēvēt par bārddziņa darbnīcu, jo te ne tikai apgrieza un sasprogoja matus lēdijām skaisti un bērniem rūpīgi, bet arī bez sāpēm skuva džentlmeņiem bārdu. Tomēr tā bija izcili smalka iestāde — patiesībā pirmklasīga —, un skatlogā kopā ar visvisādiem citiem grezniem niekiem bija izlikli gaišmatainas lēdijas un tumšmataina džentlmeņa krūšutēli, ko allaž apbrīnoja visi apkaimes iedzīvotāji. Dažas lēdijas sajūsminājās tiktāl, ka apgalvoja — tumšmatainais džentlmenis esot mats matā pēc jaunā, spridzīgā friziersalona īpašnieka, un šo viņu pārliecību vēl atbalstīja lielā līdzība sasukā — abiem mati spīdēja un laistījās, abiem šaura šķirtnīte pašā galvvidū un vesels lēvenis plakanu, apaļu sprodziņu gar vaigiem. Tomēr lietpratīgākās sava dzimuma pārstāves šo apgalvojumu uzskatīja par nenopietnu, jo, lai kā lēdijām būtu gribējies (un viņām patiešām arī gribējās) pienācīgi novērtēt friziersalona īpašnieka glīto seju un stalto stāvu, tumšmatainā džentlmeņa tēlu skatlogā viņas uzskatīja par izsmalcinātu un abstraktu vīrišķīgā skaistuma ideālu, kas dažkārt sastopams vienīgi starp eņģeļiem un militārpersonām, bet reti iemiesojas citos vīriešos, lai priecētu mirstīgo acis.

Tātad šai iestādē Ņūmens Nogss nogādāja mis Kenvigsu sveiku un veselu. īpašnieks, zinādams, ka mis Kenvigsai ir trīs māsas un katrai no tām pa divām lindzeltenām biželēm, par kurām vismaz reizi mēnesī viņš saņem sešus pensus gabalā, steigšus pameta veco džentlmeni, ko tikko bija ieziepējis skūšanai, nodeva to sava palīga rokās (tukluma un pusmūža gadu pēc lēdijas to nebija īpaši iecienījušas) un pats metās apkalpot jauno lēdiju.

Līdzko šī maiņa bija notikusi, skūties ienāca drukns, labsirdīgs liela auguma ogļu iznēsātājs ar pīpi mutē un, pārlaidis plaukstu smakram, apjautājās, kad atbrīvosies bārddzinis.

Palīgs, kam tika veltīts jautājums, neziņā palūkojās uz jauno friziersalona īpašnieku, un jaunais īpašnieks nicīgi palūkojās uz ogļu iznēsātāju, tūdaļ pat noteikdams:

—    Jūs, draudziņ, šeitan netiksiet skūts.

— Kāpēc? — apvaicājās ogļu iznēsētājs.

*— Jūsu aprindu džentlmeņus mēs neskujam, — izmeta jaunais īpašnieks.

—    Kā tad tā, izgājšnedēļ es pats savām acīm pa logu redzēju, ka jūs skuvāt maiznieku, — sacīja ogju iznēsātājs.

—    Kaut kur jau robežai jābūt, mīļo draudziņ, — atbildēja friziersalona īpašnieks. — Un šo robežu mēs novelkam tieši šinī vietā. Tālāk par maizniekiem nevaram iet. Ja nolaidīsimies zemāk par maizniekiem, klienti mūs pametīs un mums vajadzēs salonu slēgt. Pamēģiniet kādā citā iestādē, ser! Mēs nevaram jūs skūt.

Ogļu iznēsātājs palika ieplestām acīm, uzsmaidīja Ņūmenam Nogsatn, kas šķita patiesi uzjautrināts, pārlaida nicīgu skatienu frizētavai, it kā pazeminādams vērtībā pomādes podiņus un citus skaistumkopšanas līdzekļus, izņēma pīpi no mutes un skaļi nosvilpās, tad, ielicis pīpi atkal mutē, izgāja pa durvīm.

Tikko ieziepētais vecais džentlmenis, kas skumīgs sēdēja, pievērsis skatienu sienai, likās šo starpgadījumu pat nemanām, tāpat kā palika nejūtīgs pret visu apkārtējo, nogrimis dziļās pārdomās — laikam gan visai bēdīgās, cik varēja spriest pēc nopūtām, kas lāgiem izlauzās viņam pār lūpām. Notikušā uzmundrināts, friziersalona īpašnieks ķērās pie mis Kenvigsas bizīšu apcirpšanas, palīgs ņēmās kasīt vecā džentlmeņa vaigus un Ņūmens Nogss pievērsās iepriekšējās svētdienas avīzei — visi trīs iegrimuši klusēšanā; mis Kenvigsa pēkšņi palaida spalgu spiedzienu, un Ņūmens, paceldams acis, ieraudzīja, kas to izraisījis, — vecais džentlmenis bija pagriezis galvu, un skatienam pavērās ūdens maksas iekasētāja mistera Lilivika vaibsti.

Mistera Lilivika vaibsti tie bija gan, tikai dīvaini pārvērtušies. Ja vispār kāds vecāks džentlmenis jebkad uzskatījis par savu pienākumu sabiedrībā parādīties glīti un 'tīri noskuvies, tad šāds vecāks džentlmenis bija misters Liliviks. Ja vispār kāds maksas iekasētājs jau kopš dzimšanas bijis īsts maksas iekasētājs un allaž cilvēku priekšā saglabājis svinīgu un augstprātīgu cieņu, it kā visa pasaule būtu ierakstīta viņa grāmatās un palikusi parādā par diviem ceturkšņiem, tāds maksas iekasētājs bija misters Liliviks. Bet tagad viņš te sēdēja ar vismaz divas nedējas veciem bārdas rugājiem apaugušu smakru, nosmulētu un saņurcītu kruzuļaino krūtežu, kas nevis pašapzinīgi izslējās, bet bija kaunīgi pieplakusi pie krekla; visā viņa ārienē jautās tāds mulsums un pagurums, tāds pazemojums, bēdas un kauns, ka pat tad, ja ņemtu dvēseles no četrdesmit trūcīgiem īrniekiem, kuriem par nodevas nemaksāšanu noslēgts ūdens, un iemitinātu vienā ķermenī — arī šis viens ķermenis nespētu paust tādu izmisumu un cerību sabrukumu, kāds nule pavērās skatienam ūdens maksas iekasētāja mistera Lilivika personā.

Ņūmens Nogss uzrunāja viņu vārdā, un misters Liliviks smagi nopūtās, tad, slēpdams nopūtu, iekāsējās. Taču nopūta padevās kā jau nopūta, bet no kāsa iznāca tikai tāds gārdziens.

—    Vai jums kaut kas kaiš? — apvaicājās Ņūmens Nogss.

—    Kaiš, §er! — Iesaucās jn'sters Liliviks. — Dzīves ūdensvada ierīces izžuvušas, un pāri palikuši tikai dubļi.

Tā kā sacītais, kura stilu Ņūmens piedēvēja mistera Lilivika nesenējai draudzīgajai saiknei ar teātra ļaudīm, nekādu skaidrību neradīja, Ņūmens grasījās uzdot nākamo jautājumu, bet misters Liliviks viņu atturēja, sērīgi paspiezdams Ņūmcnam roKu un pēc tam vēl atmezdams ar savējo.

—    Noskujiet mani! — sacīja misters Liliviks. — Noskujiet, iekams Morlīnai vēl nav apgriezti mati, tā taču ir Morlīna, ja nemaldos?

—    Jā, — atbildēja Ņūmens.

—    Kenvigsiem atskrējis puisēns, ja nemaldos? — vaicāja ūdens maksas iekasētājs.

Ņūmens atkal atbildēja:

—    Jā.

—    Jauks bērniņš? — jautāja iekasetajs.

—    Diez kāds neglītais nav, — jautājuma apmulsināts, atbildēja Ņūmens.

—    Sjūzena Kenvigsa reizēm izsacījās, — turpināja ūdens maksas iekasētājs, — ja viņai vēl gadīšoties zēns, viņa cerot, ka tas izskatā būšot līdzīgs man. Vai šis ir man līdzīgs, mister N'ogs?

Jautājums bija sarežģīts, un Ņūmens izvairījās no tiešas atbildes, nosacīdams, ka priekšdienās mazais varbūt tiešām kļūšot līdzīgs misteram Lilivikam.

—    Es justos laimīgs, zinot, ka paliks kāds man līdzīgs, — teica misters Liliviks. — Kad būšu miris.

—    Jūs taču vēl netaisāties mirt — pagaidām, ko? — ievaicājās Ņūmens.

Uz šo jautājumu misters Liliviks svinīgi atbildēja; — Noskujiet mani! — un, atkal nododams sevi friziera palīga rokās, nebilda vairs ne vārda.

Mistera Lilivika izturēšanās bija visai savāda. Tik savāda, ka pat mis Morlīna, pakļaudama ausi nocirpšanas briesmām, nespēja noturēties un minētās sarunas laikā vai desmitiem reižu atskatījās. Taču misters Liliviks gar jauno lēdiju nelikās ne zinis un pat pūlējās izvairīties no viņas uzmanības (tā vismaz šķita Ņūmenam Nogsam), jo vairāk noslēgdamies sevī, līdzko pamanīja meitenes vērīgo skatienu. Ņūmens neparko nespēja saprast, kāds varētu būt iemesls šādai ūdens maksas iekasētāja izturēšanās pārvērtībai, taču, dziļdomīgā mierā nospriedis, ka agri vai vēlu viss noskaidrosies un tikmēr it labi var pagaidīt, viņš par vecā džentlmeņa dīvaino uzvešanos īpaši neuztraucās.

Kad Morlīnai mati bija apgriezti un sasprogoti, vecais džentlmenis, kādu brīdi palicis abus gaidām, piecēlās un, iedams projām kopā ar Ņūmenu un tā aizbilstamo, paņēma Ņūmenu zem rokas un mazu gabaliņu gāja, neteikdams ne vārda. Arī Ņūmens, ko nerunībā pārspēt varētu tikai retais, nepūlējās pārtraukt klusēšanu, un tā viņi gāja, kamēr teju bija sasnieguši mis Morlīnas māju, līdz beidzot misters Liliviks ierunājās:

—    Vai Kenvigsus šī vēsts stipri satrieca, mister Nogs?

—    Kāda vēsts? — brīnījās Ņūmens.

—    Par to, ka … es … esmu …

—    Apprecējies? — ierosināja Ņūmens.

—    Jā! — atbildēja misters Liliviks, atkal nopūzdamies, un šoreiz nopūta netika nomaskēta pat ar gārdzienu.

—    Mamma raudāja, kad to uzzināja, — iejaucās mis Morlīna, — mēs ilgi no viņas to slēpām, un arī paps bija dikti nomākts, bet tagad jūtas labāk, un es tāpat kļuvu vai slima, bet tagad jūtos labāk.

.'— Vai tu noskūpstītu savu veco tēvoci Liliviku, ja es tevi palūgtu, Morlīna? — mirkli vilcinājies, sacīja ūdens maksas iekasētājs.

—    Jā, tēvoci Lilivik, noskūpstītu gan, — atbildēja mis Morlīna ar divkāršotu no abiem vecākiem mantotu sparu, — bet tanti Liliviku gan neskūpstītu. Viņa man nav nekāda tante, un es nekad viņu par tanti nesaukšu.

Līdzko mis Morlīna bija izteikusi šos vārdus, misters Liliviks abām rokām apskāva meiteni un noskūpstīja; tā kā viņi tikmēr jau bija pienākuši pie Kenvigsu mājas durvīm (un tās, kā iepriekš minēts, allaž stāvēja līdz kājai vaļā), viņš nevilcinādamies devās mistera Kenvigsa viesistabā un nolika mis Morlīnu tieši plānvidū. Misters un misis Kenvigsi sēdēja pie vakariņu galda. Ieraudzījusi zvēresta lauzēju radinieku, misis Kenvigsa nobālēja un dzīrās ģībt, bet misters Kenvigss cēli pieslējās kājās.

—    Kenvigs, — sacīja ūdens maksas iekasētājs, — sniedziet man roku!

—    Ser, — teica misters Kenvigss, — bija laiks, kad es lepojos, spiezdams roku cilvēkam, kas nule raugās manim acīs. Bija laiks, — turpināja misters Kenvigss, — kad manās un manas ģimenes locekļu krūtīs šā cilvēka viesošanās modināja jūtas, kas bija itin dabiskas un iepriecinošas. Bet tagad es šai cilvēkā nolūkojos ar jūtām, kas iet pāri visam uz pasaules, un pats sevim jautāju, kur palicis viņa gods, kur palicis viņa taisnprātīgums un kur palikusi viņa cilvēciskā daba.

—    Sjūzena Kenvigsa, — sacīja misters Liliviks, pazemīgi pievērsdamies savai radiniecei, — vai jums nekas nav man sakāms?

—    Neprasiet no viņas to! — iesaucās misters Kenvigss, no visa spēka uzgāzdams ar dūri pa galdu. — Sievieti, kas baro veselīgu zīdaini un nomokās ar domām par jūsu ļaunprātīgo rīcību, pat diendienā izdzertas četras pintes iesala alus nespēj stiprināt.

—    Priecājos, ka mazais ir veselīgs, — padevīgi ierunājās nabaga ūdens maksas iekasētājs. — Ļoti priecājos.

Viņš bija ķēris Kenvigsus pašā vārīgākajā vietā. Misis Kenvigsa tūdaļ izplūda asarās, un arī misters Kenvigss nespēja novaldīt saviļņojumu.

—    Vistīkamākās jūta.3 tajā laikā, kamēr tika gaidīts šis bērns, — sērīgi sacīja misters Kenvigss, — manim bija saistītas ar vienu domu: «Ja piedzims puisēns, un es ceru, ka tā notiksies, jo biju dzirdējis tēvoci Liliviku aizvienam no jauna atkārtojot, ka nākamo viņš gribētu sagaidīt puisēnu, — ja piedzims puisēns, ko par to sacīs tēvocis Liliviks? Kādu vārdiņu viņš tam gribēs dot? Saukt par PIteru vai Aleksandru, par Pompeju vai Diorģīnu, vai vēl kā citādi?» Kad nu es viņā noraugos, šai mīļajā, mazajā, bezpalīdzīgajā radibiņā, kam roķeles noder, tikai lai norautu sev no galviņas micīti, un kājeles — tikai lai iespertu pašam sev pa mazo ķermenīti, — kad es noraugos, kā viņš guļ mātei klēpī, dūdodams vienā baltā gabalā un savā nevainībā gluži vai nosmakdams ar dūrīti mutē, — kad es noraugos šai bērniņā un iedomājos, ka tas pats tēvocis Liliviks, kurš taisījās šo mazo dvēselīti iemīlēt, ņēma un aizlaidās, tad mani sagrābj atriebības kāre, kas nav izteicama nekādiem vārdiem, un man rādās, ka šis te pats svētais bērniņš liek man šo cilvēku ienīst.

5ī iespaidīgā aina dziļi aizkustināja misis Kenvigsu. Pēc pāris nesakarīgiem vārdiem, kas visai nesekmīgi pūlējās izkļūt viņai no mutes, bet tika aizskaloti nebeidzamā asaru straumē, viņa beidzot atguva valodu.

—    Tēvoci, — teica misis Kenvigsa, — kas to būtu domājis, ka jūs uzgriezīsiet muguru man un maniem mīļajiem bērniņiem, un misteram Kenvigsam, kuram tie var pateikties par savu dzīvību, —1 jūs, kas reiz bijāt tik labs un mūs mīlējāt, — jūs, ko mēs būtu aizstāvējuši, ar nicinājumu kā ar zibeni un pērkonu iznīcinādami katru, kas iedomātos tikai kaut ko tamlīdzīgu ieminēties, — jūs, kura vārdā pie tā paša altāra par Liliviku tika nokristīts mūsu pirmdzimtais! Ak, žēlīgais dievs!

—    Vai mēs kaut reizi esam runājuši par naudu? — sacīja misters Kenvigss. — Vai kaut reizi esam domājuši par mantu?

—    Nē, — sauca misis Kenvigsa, — es nicinu mantu!

—    Tāpat kā es, — piebilda misters Kenvigss, — un vienmēr esmu nicinājis.

—    Manas jūtas ir samīdītas, — teica misis Kenvigsa,

—    mana sirds sāpēs saplosīta, radības man sākās ar novēlošanos, mans nevainīgais bērniņš tāpēc nāca pasaulē samocīts un nicīgs, Morlīna aiz bēdām pavisam sanīka, bet es visu to aizmirstu un piedodu un ar jums, tēvoci, nekad nespēšu naidoties. Tikai neprasiet, lai es pieņemu jūsu… to nu nekad neprasiet, tēvoci! Jo es to nedarīšu, nedarīšu, neparko, neparko, neparkol

—    Sjūzena, dārgā, — ierunājās misters Kenvigss,

—    domā par savu bērnu!

—    Jā, — brēca misis Kenvigsa, — es domāšu par savu bērnu! Es domāšu par savu bērnu! Par savu pašas bērnu, ko nekādi tēvoči nespēj man nolaupīt, par manu pašas nonievāto, noniecināto, novārtā pamesto, atstumto bērnu! — Misis Kenvigsas jūtas kļuva tik nevaldāmas, ka misteram Kenvigsam nācās ķerties pie ožamā sāls iekšķīgai lietošanai, pie etiķa ārīgai lietošanai un sapostīt korsetes auklu, četras apakšbrunču saites un vairākas podziņas.

Ņūmens vēroja šo ainu klusēdams, jo misters Liliviks bija devis viņam zīmi neiet projām un misters Kenvigss ar galvas mājienu aicinājis palikt. Kad misis Kenvigsa cik necik bija atdabūta pie jēgas un Ņūmens, kā jau cilvēks, kas spēja šo lēdiju kaut mazliet ietekmēt, metās viņu mierināt un lūdza saņemties, misters Liliviks trīcošā balsī ierunājās:

—     Nekad es nevienu šeit nelūgšu uzņemt manu… nav vajadzīgs pieminēt šo vārdu, jūs tāpat saprotat, ko es gribu teikt. Kenvigs un Sjūzena, vakar pagāja tieši nedēļa, kopš viņa ir aizmukusi ar kādu atvaļinātu kapteini.

Misters un misis Kenvigsi abi reizē pietrūkās kājās.

—    Aizmukusi ar atvaļinātu kapteini, — atkārtoja misters Liliviks, — zemiski un nodevīgi aizlaidusies ar atvaļinātu kapteini! Ar smaildeguni kapteini, no kura nevienam nenāktu prātā baidīties. Sitanī istabā, — drūmi palūkojies apkārt, turpināja misters Liliviks, — es pirmoreiz ieraudzīju Henrietu Pītoukeru. Sitanī pašā istabā es no viņas uz mūžiem novēršos.

Sis paziņojums visā pilnībā grozīja notikumu gaitu. Misis Kenvigsa metās vecajam džentlmenim ap kaklu, rūgti pārmezdama pati sev nesenējo skarbumu un iesaukdamās — ja viņa esot tik neprātīgi cietusi, kā gan vajadzējis ciest nabaga tēvocim! Misters Kenvigss sagrāba mistera Lilivika roku un, apliecinādams nožēlu par savu nesavaldību, zvērēja tam mūžīgu draudzību. Misis Kenvigsa šausminājās, iztēlodamās, kā savā azotē sildījusi tādu čūsku, glodeni, odzi, pitonu un nekrietnu krokodilu kā šī Henrieta Pītoukera. Misters Kenvigss apgalvoja, ka tam nudien jābūt nelādzīgam sievišķim, kas nav spējis laboties, tik ilgi vērodams misis Kenvigsas tikumus. Misis Kenvigsa atminējās misteru Kenvigsu vairākkārt sacījušu, ka viņu īsti neapmierinot mis Pītoukeras uzvešanās, un brīnījās par savu aklumu, ko izmantojusi tāda nekauņa. Misters Kenvigss atcerējās, ka viņam tik tiešām, radušās šādas tādas aizdomas, bet nepavisam nebrīnījās par to, ka misis Kenvigsai nekādas aizdomas nav radušās, jo viņā taču esot iemiesota tikumība, šķīstība un patiesīgums, bet Henrietā — zemiskuins, netikumība un viltus. Un misters un misis Kenvigsi, jūtās aizrāvušies, līdzjūtības asaras liedami, vienā balsī apgalvoja, lai kas arī noticis, viss būs atkal labi, un lūdza krietno ūdens maksas iekasētāju nepadoties neremdināmām bēdām, bet mierinājumu rast to mīlošo radinieku sabiedrībā, kuru sirds un skavas viņam allaž atvērtas.

—    Aiz mīlestības un cieņas pret jums abiem, Sjūzena un Kenvigs, — sacīja misters Liliviks, — nevis aiz atriebības un jaunuma pret viņu, jo šī sieviete nav tā vērta, cs jau rīt no rīta norakstīšu jūsu bērniem to naudu, ko biju kādreiz nolēmis viņiem novēlēt savā testamentā, un viņi šo summu saņems pilngadības vai kāzu dienā. Dokumentu izrakstīs rīt, un misteram Nogsam jānāk par vienu no lieciniekiem. Viņš dzird manu solījumu, un viņš redzēs, ka šis solījums tiek izpildīts.

Sā cildenā un augstsirdīgā piedāvājuma satriekti, misters Kenvigss, misis Kenvigsa un mis Morlīna Kenvigsa sāka kori raudāt, un, kad viņu raudas aizsniedza otru istabu, kur gulēja pārējie bērni, arī tie laida vaļā brēcienu, bet misters Kenvigss kā plēsts metās turp un, sagrābis inazos un stiepdams tos pa divi uz katras rokas, nolika naktskrekliņos un naktsmicītēs ieģērbtos bērneļus misteram Lilivikam pie kājām un aicināja tos tēvoci tencināt un svētīt.

—    Un tagad pacienājiet mani ar vakariņām, — sacīja misters Liliviks, kad sirdi plosošā aina bija beigusies un bērni atkal aizvākti. — Tas notika divdesmit jūdzes no Londonas. Atbraucu šorīt un visu dienu klīdu apkārt, nespēdams sadūšoties un atnākt pie jums. Es viņai visādi izdabāju, viņa rīkojās pēc sava prāta un pastāvīgi darīja to, kas pašai patika, un nu viņa ir pastrādājusi vēl kaut ko šitādu. Divpadsmit tējkarotes un divdesmit četras mārciņas soverēnos… to pazušanu es pamanīju vispirms… gatavās mocības… jūtu, ka, apstaigādams klientus, nekad vairs nespēšu pieklauvēt divreiz… tikai, lūdzami, nesakiet par to vairāk ne vārda… karotes maksāja… vai nav vienalga … vai nav vienalga!

Murminādams kaut ko tamlīdzīgu, kas liecināja par jūtu uzplūdiem, vecais džentlmenis nobirdināja pāris asaru, bet radinieki viņu nosēdināja krēslā un pierunāja, • īpaši gan neuzmākdamies, iebaudīt sātīgas vakariņas, un, kad viņš bija izpīpējis pirmo pīpi un iestiprinājies ar pusduci glāžu punša, ko misters Kenvigss paguva pasūtīt, Iļfti nosvinētu radinieka atgriešanos ģimenes klēpī, šķita, \

300 ka, vēl gluži gan neattapies, viņš jau pamazām samierinās ar savu likteni un jūtas itin priecīgs, ka sieva aizbēgusi.

— Kad es skatos šitamī cilvēkā, — sacīja misters Kerivigss, ar vienu roku apskāvis misis Kenvigsas vidukli, otrā turēdams pīpi (kura lika viņam mirkšķināt acis un dūšīgi klepot, jo viņš bija nesmēķētājs), acis nenolaizdams no Morlīnas, kas sēdēja tēvocim klēpī, — kad es skatos šitamī cilvēkā, kas atkal atgriezies tur, kur noder par rotu un lepnumu, un redzu, kā viņa mīlestība šitādā likumīgā zituācijā aug augumā, jūtu, ka viņa daba ir tikpat liela un plaša, cik nevainojams ir viņa stāvoklis, kā jau cilvēkam, kas sasniedzis sabiedrības augšgalu, un dzirdu svus mazgadīgos, no šā brīža uz mūžu nodrošinātos bērnus maigā balstiņā man čukstam: «Tas nu ir viens notikums, uz kuru no augšienes noraugās pašas debesis!»

LIII NODAĻA,

kurā stāstiis par mistera Ralfa Niklbija un mistera Artura Graida uzsāktās sazvērestības turpmāko gaitu.

Tai nelokāmajā apņēmībā un skaidrajā mērķa apziņā, kas ārkārtējos apstākļos it bieži rodas cilvēkiem ar daudz rāmāku un grūtāk uzbudināmu temperamentu nekā straujums, ar kādu bija apveltīts Madeleinas Brejas pielūdzējs, Nikolass jau rītausmā pielēca no guļvietas, kur iepriekšējā nemierīgā nakts nebija viņam dāvājusi ne mirkli atdusas,' un gatavojās uzsākt pēdējo mēģinājumu, no kura kā no trausla pavediena bija atkarīga meitenes vienīgā cerība uz izglābšanos.

Lai gan nemierīgiem un kvēliem prātiem rīts varbūt ir vislabākais brīdis rosīgai rīcībai, ne vienmēr šai laikā cerība ir visstiprākā un gars vismundrākais un visspēkoņīgākais. Kad nonākam nepatikšanās un draudīgā stāvoklī, jaunība, ieradumi un pastāvīgas pārdomas par mūžīgām grūtībām, un tuvāka iepazīšanās ar tām nemanāmi deldē mūsu spēju baidīties un rada zināmu vienaldzību, lai neteiktu — miglainu un pārsteidzīgu ticību, ka viss atrisināsies pats no sevis, bet, kā un kāpēc tas notiks, mēs pat nepūlamies paredzēt. Taču, kad, rītā atspirguši, visu pārdomājam, kad no vakardienas mūs šķir tumšs un kluss bezdibenis, kad ikviens posms trauslajā cerību ķēdē jāsastiprina no jauna, kad pacilātība zaudējusi kaismibu un tās vietā stājies vēsais saprāts, tad atkal atdzīvojas šaubas un ļaunas nojautas. Kā ceļagājējs redz tālāk dienas gaismā un saskata nepārejamus kalnus un bezgalīgus līdzenumus, ko viņa acīm un prātam slēpusi laipnīgā tumsa, tāpat arī ceļinieks, mīdams cilvēka dzīves grūtās takas, ik ar saullēktu ierauga aizvien jaunus šķēršļus, kas viņam jāpārvar, un jaunas augstienes, kas viņam jāsasniedz. Skatienam paveras tāles, ko viņš iepriekšējā vakarā tik tikko samanījis, un gaisma, kas ar saviem līksmajiem stariem izlej zeltu pār visu dabu, liekas apspīdam vienīgi nogurdinošos šķēršļus, kas likti ceļā starp viņu un kapu.

Tā prātoja Nikolass, kad savam stāvoklim tik saprotamā nepacietībā klusu izgāja no mājām un, juzdamies tā, it kā jebkura kavēšanās nozīmētu dārgā laika zudumu, bet agra celšanās un trauksmaina kustība tuvinātu mērķim, ieradās Londonā, lai gan skaidri zināja, ka paies vēl krietns laiks, iekams radīsies izdevība parunāt ar Madeleinu, un vienīgais, ko varēja darīt, bija vēlēties, lai stundas steidzas žiglāk.

Pat tagad, kad viņš soļoja pa ielām un gurdu skatienu noraudzījās aizvien pieaugošajā kņadā, pilsētai gatavojoties kārtējām dienas gaitām, katrs sīkums lika viņam atkal krist izmisumā. Jaunās, maigās un daiļās būtnes upurēšana tādam nelietim, turklāt ar tik zemisku nolūku naktī viņam bija šķitusi pārlieku nekrietna, lai varētu izdoties, un, jo vairāk Nikolass iekarsa, jo ticamāka viņam likās varbūtība, ka iejauksies kāds spēks, kas meiteni izraus no vecā dergļa nagiem. Bet tagad, kad viņš domāja par to, cik negrozāmi it viss rit savu gaitu — dienu no dienas, arvien pa to pašu nemainīgo apli —, kā mirst jaunība un daiļums, bet neglīts vecums grīļodamies sīksti turas pie dzīvības, kā bagātībā iedzīvojas manīga skopulība, bet vīrišķīgas, godīgas sirdis nonīkst postā un nabadzībā; par to, cik maz ir cilvēku, kas mīt lepnajos namos, un cik daudz ir tādu, kas patvērumu rod smirdošās pažobelēs vai arī dzīvo, līdz nomirst, ik rītu celdamies un ik vakaru guldamies, — tēvs un dēls, māte un bērni, dzimta pēc dzimtas, paaudze pēc paaudzes —, nezinot, ne kas ir jumts virs galvas, ne kas ir pretī pastiepta palīdzīga roka; par to, kā, nevis dzīdamies pēc greznības un spožuma, bet meklēdami līdzekļus nožēlojami trūcīgai iztikai, tai pašā pilsētā dzīvību velk sievietes un bērni, kas sašķiroti, saskaitīti un novērtēti tikpat rūpīgi kā dižciltīgās ģimenes un paši izcilākie sabiedrības pārstāvji un kopš mazotnes ir spiesti ķerties pie visnoziedzīgākajiem un zemiskākajiem amatiem; par to, kā gara tumsība tiek sodīta, nevienam nedomājot par tās apgaismošanu, kā cietumu durvis un karātavu cilpas alkst pēc tūkstošiem, kurus pazušanā dzen drausmie apstākļi, kas viņu mūžu aptumšo jau kopš šūpuļa, atņemot Iespēju godīgi pelnīt dienišķo maizi un dzīvot mierīgu dzīvi; par to, cik daudzi, zaudējuši cerību, zaudē arī dvēseli, cik daudzi, kas, pat lemti padibeņu liktenim, neceļos nenoklīst, bet augstprātīgi novēršas no postā kritušajiem un pīšļos satriektajiem nelaimesputniem, kuriem diezin vai kādreiz radusies iespēja nenoklīst neceļos un kuri, darīdami labu, kļūtu par lielāku brīnumu nekā nenoklīdušie, darīdami ļaunu; domāja par to, cik daudz visapkārt ir netaisnības, bēdu un cietsirdības un kā viss šai pasaulē rit uz priekšu — gadu no gada, vienaldzīgi un bezrūpīgi — un neviens cilvēks nepūlas ne ko labot, ne pārveidot, — kad Nikolass domāja par visu to un no šā milzuma izraudzījās vienu vienīgu gadījumu, kam bija veltīta ikkatra viņa doma, viņš saprata, ka cerībām tikpat kā nav pamāta, kā ari nav gandrīz nekādu izredžu, lai šis gadījums nekļūtu par nieka krikumu pārvarīgajā likstu un ciešanu naujumā un kā tikko samanāms nenozīmīgs sīkums nepievienotos visam posta pārmēram.

Tomēr jaunība nemēdz ilgi nodoties kādas ainas tumšākās puses apcerei, ja to var pagrozīt pēc savas patikas. Apsvēris, kas būtu darāms, un atsaucis atmiņā domas, kuras bija pārtraukusi nakts, Nikolass pamazām sakopoja visus dvēseles spēkus un, līdzko rīts vairs nelikās pārāk agrs viņa nolūkam, prātoja tikai par to, kā šo stundu labāk izmantot. Steigā iekodis brokastis un izpildījis uz vēlāku laiku neatliekamos darba devēju uzdevumus, viņš, nekur nekavēdamies, taisnā ceļā devās uz Madeleinas Brejas māju.

Nikolass ieprātojās, ka viņam, ļoti iespējams, ar jauno lēdiju neļaus tikties, lai gan līdz tam viņš allaž bija tapis pieņemts; joprojām lauzīdams galvu par vislabāko paņēmienu, kā piekļūt Madeleinai, viņš jau bija māju sasniedzis un ieraudzīja, ka durvis ir puspievērtas — tās acīmredzot vaļā pametis pēdējais ārānācējs. Sī nebija īstā reize ievērot smalkas manieres, tāpēc Nikolass, izmantodams laimīgo nejaušību, klusām uzkāpa augšstāvā un pieklauvēja pie tās istabas durvīm, kurā parasti tika pieņemts. Atsaucās kāda balss, aicinādama iekšā, un Nikolass atvēra durvis un pārkāpa slieksni.

Istabā bija tikai Brejs un viņa meita. Nebija pagājušas vēl ne trīs nedējas kopš viņu pēdējās tikšanās, taču jaukā meitene bija tā pārvērtusies, ka Nikolass satrūkās, sapratis, kādas dvēseles mokas viņa šai īsajā laika sprīdī pārcietusi. Nav vārdu, ar ko izteikt, nav nekā, ar ko salīdzināt daiļās sejas satriecošo bālumu, tās dzidri caurspīdīgo paisumu, ko Nikolass ieraudzīja, kad meitene pacēla skatienu. Tumšbrūnie mati, ieskaudami balto seju un izrisuši pār vēl baltāko kaklu, pretstatā šim bālumam nule šķita melni kā kraukļa spārns. Tumšajās acīs jautās baiļums un nemiers, taču skatiens pauda to pašu maigo lēnprātību, kas Nikolasam bija dziļi iespiedusies atmiņā, un sejā nemanīja ne mazāko asaru pēdu. Daiļajā vaigā — varbūt vēl daiļākā nekā citkārt — Nikolass saskatīja kaut ko tādu, kas atņēma viņam drosmi un likās daudz aizkustinošāks nekā visbriesmīgākās bēdas. Vaibsti bija ne vien mierīgi un savaldīgi, bet pat salti un nekustīgi, it kā ar milzīgām pūlēm tēva klātbūtnē panāktā savaldība būtu nomākusi visas viņas domas, neļaudama tām ne mirkli parādīties sejā, un sastingusi tur kā šo pūļu uzvaras lieciniece.

Tēvs sēdēja Madeleinai pretī un, lūkodamies meitā, taču izvairīdamies no tās skatiena, mundri runāja, tomēr nevērīgais tonis nespēja noslēpt viņa nemierīgās domas. Uz galdiņa neredzēja zīmēšanas piederumus, tāpat kā nekas neliecināja par viņas parasto darbu. Vāzītes, kurās Nikolass bija radis vienmēr skatīt svaigus ziedus, vai nu bija tukšas, vai arī tajās rēgojās kāds sakaltis stiebrs un novītušas lapas. Putns klusēja. Drāna, ar kuru tā būri pārsedza naktī, nebija noņemta. Putna saimniece savu mīluli bija aizmirsusi.

Ir tādi brīži, kad prāts sevišķi asi uztver jebkuru iespaidu un acs daudz ko apjauš ar pirmo skatienu. Tāds bija ari šis brīdis, jo Nikolass bija paguvis tikai aši palūkoties apkārt, kad misters Brejs, viņu pamanījis, nepacietīgi ierunājās:

—Nu, ser, ko jums vajag? Runājiet, lūdzams, ātri, kas jūs šurp atvedis, jo mēs — mana meita un es — esam aizņemti ar daudz ko svarīgāku nekā tās darīšanas, kuru pēc esat atnācis jūs. Sakiet tūdaļ — kas jums ir vajadzīgs?

Nikolass it labi saprata, ka uzbudināti un neiecietīgi Brejs runā tikai izlikdamies, bet īstenībā no sirds priecājas par nejaušo traucēkli, kas varbūt saistīs meitas uzmanību. Neviļus uzmetis Brejam skatienu, Nikolass pamanīja šā cilvēka apjukumu, jo tas pietvīka un pēkšņi novērsās.

Nikolasa nolūks panākt, lai Madeleina iejaucas, bija izdevies. Viņa piecēlās un, tuvodamās Nikolasam, pusceļā apstājās un pasniedza pretī roku, it kā gaidīdama vēstuli.

—    Madeleina, mīļumiņ, — nepacietīgi iesaucās tēvs,

—   ko tu dari?

—    Mis Breja varbūt cer saņemt parasto sūtījumu, — sacīja Nikolass, katru vārdu izrunādams uzsvērti un ar īpašu nozīmi, ko Madeleina diezin vai varētu pārprast.

—    Mans darba devējs patlaban nav Anglijā, citādi man līdzi būtu vēstule. Ceru, ka mis Breja kādu laiku pagaidīs… īsu bridi pagaidīs. Es lūdzu pagaidīt pavisam īsu brīdi.

—    Ja esat atnācis tikai tādēļ, ser, — sacīja misters Brejs, — par to varat neraizēties. Madeleina, dārgā, nezināju, ka šis cilvēks tev ir parādā.

—    Tas… tas jau ir tikai sīkums, — vārgā balsī atbildēja Madeleina.

—    Jūs laikam gan iedomājaties, — teica Brejs, apgriezdams krēslu un pavērsdamies pret Nikolasu, — ka mēs nomirtu badā, ja nebūtu tās nožēlojamās naudiņas, ko jūs mums atnesat tikai tāpēc, ka mana meita grib pavadīt laiku pēc sava prāta?

—    Neesmu par to domājis, — atbildēja Nikolass.

—    Neesat par to domājis! — ņirgādamies atkārtoja slimais. — Zināt gan, ka esat par to domājis un domājis tieši tā, un tieši tā domājat ikreiz, kad nākat šurp. Vai jūs, jaunais cilvēk, iedomājaties, ka es nepazīstu šādus siktirgonišus, kas plātās ar savu bagātību, ja laimīgas sagadīšanās pēc īsu brīdi guvuši virsroku vai iedomājas guvuši virsroku pār džentlmeni!

—    Es savas darīšanas kārtoju ar lēdiju, — saglabādams cieņu, atbildēja Nikolass.

—    Ar džentlmeņa meitu, ser, — atsaucās slimais, — un tirgonis tāpēc ne drusku nezaudē savu maziskumu. Bet varbūt jūs esat atnācis ar pasūtījumu, ko? Vai jums ir kāds jauns pasūtījums manai meitai, ser?

Balsī, kas pauda šo jautājumu, Nikolass uztvēra uzvaras gaviles, taču, atminējies nepieciešamību joprojām tēlot izraudzīto lomu, izvilka no kabatas jau iepriekš jebkuriem apstākļiem sagatavotu zīmīti, kur bija minēti zīmējumi, kādus vēloties pasūtināt viņa darba devējs.

—    01 — iesaucās misters Brejs. — Tie ir pasūtījumi?

—    Jā, ja jums labpatīk lietot šo vārdu.

—     Nu, tad varat pateikt savam saimniekam, — pacilāti smaidīdams, sacīja Brejs un atmeta zīmīti atpakaļ, — ka mana meita mis Madeleina Breja turpmāk vairs nenolaidīsies tik zemu, lai uzņemtos šādus darbus, ka mana meita nav nonākusi ne viņa kalpībā, ne pakļautībā, kā viņš iedomājas, ka mēs nedzīvojam no viņa naudas, kaut gan viņu tas ļoti iepriecinātu, un ka visu, lai cik mums būdams parādā, viņš var atdot pirmajam ubagam, kas ies garām viņa bodītei, vai pieskaitīt pie saviem ienākumiem, kad nākamreiz ķersies pie to aprēķināšanas, un ka manis pēc viņš var vākties pie visiem velnieml Tāda ir mana atbilde pateicībā par viņa pasūtījumiem, ser!

«Un tik neatkarīgs jūtas cilvēks, kas pārdod savu bērnu tā, kā tiek pārdota šī raudošā meitenei» nodomāja Nikolass.

Tēvs bija pārāk aizrāvies savā pacilātībā, lai pamanītu īsu mirkli Nikolasa sejā pazibējušo nicinājumu, ko jauneklis nespētu noslēpt, pat ja viņu vilktu uz moku sola.

—    Jūsu uzdevums nu ir izpildīts, — pēc brīža Brejs turpināja, — un nu jūs varat doties projām… ja, protams, jums nav vēl kādi… hal… vēl kādi pasūtījumi.

—    Pasūtījumu man vairāk nav, — atbildēja Nikolass, — un aiz cieņas pret jūsu kādreizējo stāvokli es neesmu izteicis nevienu pat visniecīgāko vārdu, kas varētu tikt uztverts kā plātīšanās ar manu pārākumu vai atgādinājums par jūsu atkarību. Pasūtījumu man nav, toties mani māc bažas — un šīs bažas es tūdaļ izteikšu, lai kā jūs dusmotos, — bažas, ka jūs šai jaunajai lēdijai lemjat daudz ļaunāku likteni nekā jūsu uzturēšana ar meitas rokām, pat ja šis darbs viņu iedzītu nāvē. Tādas ir manas bažas, un šīs bažas es pamatoju ar jūsu paša izturēšanos. Vai mani secinājumi ir vai nav pareizi, to lai pasaka jūsu sirdsapziņa, ser!

• — Dieva dēļ! — iesaucās Madeleina, satraukumā mezdamās starp abiem ķildniekiem. — Neaizmirstiet, ser, ka viņš ir slims.

—        Slims! — elpai aizraujoties, gārdzoši iebrēcās vājinieks. — Slims! Slims! Mani kaitina un mēģina iebiedēt kāds piparbodes izsūtāmais, un viņa lūgsies to žēlot mani un neaizmirst, ka es esmu slims!

Brejam piemetās tik stipra lēkme, ka Nikolass mirkli jau baidījās par tā dzīvību, taču, redzēdams, ka slimais sāk atgūties, viņš devās projām, ar rokas mājienu Jaudams jaunajai lēdijai saprast, ka viņam ir sakāms kaut kas svarīgs un ka viņš gaidīs aiz durvīm. Tur viņš dzirdēja, ka Brejam pamazām, lai ari lēni, kļūst aizvien labāk un ka, ne ar vārdu nepieminēdams tikko notikušo, it kā to lāgā neatminētos, vājinieks lūdz, lai atstāj viņu vienu.

«Ak, kaut tikai es nepalaistu garām šo vienīgo iespēju,» Nikolass domāja, «kaut man izdotos panākt, lai viņa vismaz nedēļu vēl padomā!»

—    Jums ir uzdots man kaut ko paziņot, ser? — sacīja Madeleina, stipri satraukta iznākusi no istabas. — Neprasiet, lai to uzklausu tagad, lūdzu jūs, lūdzu no visas sirds. Parīt, atnāciet parīt!

—    Tad jau būs pārāk vēlu… pārāk vēlu teikt to, kas man ir sakāms, — atbildēja Nikolass, — un jūs šeit vairs nebūsiet. Ak, mis Breja, ja jūs kaut mazliet iedomātu to, kurš mani šurp sūtījis, ja jums kaut mazdrusciņ vēl rūp pašas liktenis un sirdsmiers, es lūdzu jūs, dieva dēļ, uzklausiet mani!

Madeleina dzīrās iet projām, bet Nikolass maigi viņu aizturēja.

—    Tikai uzklausiet! — sacīja Nikolass. — Lūdzu jūs tikai uzklausīt, ne vien mani, bet arī to, kurš mani sūtījis ar jums runāt, bet atrodas tālumā un nezina, kādas briesmas jums draud. Debesu vārdā lūdzu jūs — uzklausiet mani!

Tad Nikolass uzrunāja nabaga kalponi, kas no asarām aiztūkušām un apsārtušām acīm stāvēja līdzās, un lūdzās tik dedzīgi, ka viņa atvēra sāndurvis un, ievedusi savu pavēlnieci blakusistabā, ar galvas mājienu aicināja Nikolasu līdzi.

—    Atstājiet mani, ser, lūdzu jūs! — teica jaunā lēdija.

—    Nevaru un negribu jūs atstāt šādā stāvoklī, — sacīja Nikolass. — Man jāizpilda pienākums, un vai nu šeit, vai tajā istabā, no kuras tikko iznācām, neņemdams vērā briesmas, kas draud misteram Brejam, es jūs lūgšu vēlreiz pārdomāt šausmīgo soli, uz kuru jūs esat piespiesta.

—    Par kādu soli jūs runājat, un kas mani ir piespiedis, ser? — vaicāja jaunā lēdija, pūlēdamās izlikties lepna.

—    Runāju par šīm precībām, — atbildēja Nikolass, — par laulībām, ko uz rītdienu nolicis cilvēks, kurš nekad nav vilcinājies izpildīt nevienu nekrietnu nodomu un nekad nav veicinājis nevienu krietnu nolūku, — par šīm precībām, kuru iemesli man ir zināmi labāk, daudz labāk nekā jums. Zinu, kādā tīklā esat ievilināta. Zinu, kas ir cilvēki, kuri izdomājuši šo plānu. Jūs esat piekrāpta un pārdota par naudu — par zeltu —, un ikviena šā zelta monēta ir sarūsējusi no izpostītu cilvēku asarām vai slacīta ar to asinīm, kuri neprātīgā izmisumā paši sev padarījuši galu.

—    Jūs runājat par pienākumu, kas jums jāizpilda, — sacīja Madeleina, — arī man ir pienākums. Un ar debesu palīdzību es savu pienākumu izpildīšu.

—    Labāk sakiet — ar sātana palīdzībul — atsaucās Nikolass. — Ar to cilvēku palīdzību — viens no viņiem ir jūsu nākamais vīrs —, kuri…

—    Negribu nekā dzirdēti — iesaucās jaunā lēdija, pūlēdamās nomākt drebuļus, ko acīmredzot radīja pat Artura Graida vārda pieminēšana vien. — Ja tas ir ļaunums, šo ļaunumu pati esmu meklējusi. Neviens mani uz šo soli nav piespiedis, savu rīcību esmu izvēlējusies brīvprātīgi. Jūs pats redzat, ka neviens mani uz to nedzen, neviens nemudina. Pasakiet to manam mīļajam draugam un labdarim, — sacīja Madeleina, — un, pieņēmis manu pateicību, ko sūtu arī viņam, un lūgšanas, ko veltīju jums abiem, atstājiet mani uz mūžu!

—    Nekur es neiešu, ar visu sirds kvēli un prāta dedzību neizlūdzies, lai jūs laulības atliekat uz vienu īsu nedēļu, — iesaucās Nikolass, — lai jūs pārdomājat nopietnāk to soli, par kuru esat izšķīrusies, jo pagaidām jūsu domas ir citu ietekmētas. Lai gan nevarat pilnībā izprast tā cilvēka neģēlību, kuram esat nolēmusi sniegt savu roku, šādi tādi viņa darījumi jums ir zināmi. Jūs esat dzirdējusi viņu runājam un redzējusi viņa seju. Padomājiet, padomājiet, iekams nav par vēlu, kāds izsmiekls būs pie altāra viņam dotais solījums, kas neradīs atbalsi jūsu sirdī, padomājiet par svinīgajiem vārdiem, pret kuriem sacelsies daba un veselais saprāts… par krišanu pašai savās acīs, un tā noteikti nāks, ar katru dienu kļūdama .aizvien mokošāka, jo jūsu skatienam skaidrāk un skaidrāk pavērsies viss viņa derdzīgums. Vairieties no šā nelieša pretīgās sabiedrības, kā jūs vairītos no izvirtības un slimības! Pūlieties, ja gribat, strādādama sviedriem vaigā, tikai bēdziet no viņa, bēdziet no viņa un esiet laimīga! Jo, ticiet man, es runāju taisnību — visbriesmīgākā nabadzība, pati nožēlojamākā dzīvības vilkšana, ja vien sirds paliek skaidra un prāts mierīgs, ir laime salīdzinājumā ar to, ko jums nāktos pārciest, kļūstot par šāda cilvēka sievu!

Nikolass vēl joprojām runāja, kad jaunā lēdija aizklāja seju rokām un ļāva līt asarām. Pirmie viņas teiktie vārdi aiz jūtu pārpilnības bija grūti saprotami, taču pamazām balss atkal atguva noteiktību, un viņa sacīja:

—    Neslēpšu no jums, ser, lai gan varbūt vajadzētu slēpt, — kopš pēdējās reizes, kad jūs redzēju, esmu izcietusi briesmīgas mokas un mana sirds ir sāpēs vai lūzusi. Es nemīlu šo džentlmeni. Viņu mīlēt liedz starpība gados, gaumē un paražās. Viņš to zina un zinādams tomēr piedāvā man savu roku. Pieņemot to un tikai pieņemot to, varu atgūt brīvību savam tēvam, kas šeit iet bojā, varbūt par vairākiem gadiem paildzināt viņa mūžu, radīt viņam atkal visas ērtības un, iespējams, pat atdabūt viņa bagātību un atsvabināt cēlprātīgu sirmgalvi no sloga sniegt palīdzību cilvēkam, kas viņa cildeno sirdi lāgā nesaprot, — un to es saku, gauži skumdināta. Nedomājiet par mani tik ļauni un neticiet, ka izliekos mīlam, ja nemīlu. Ne prāts, ne jūtas neļauj man mīlēt cilvēku, kas par manu roku maksājis dārgi, toties varu izpildīt sievas pienākumus — varu dot visu, ko viņš no manis gaida; un to es arī darīšu. Viņš ir ar mieru ņemt mani tādu, kāda esmu. Solījums ir dots, un nu man par to jāpriecājas, nevis jāraud. Un es priecājos. Par līdzjūtību man, tik vientuļai un nelaimīgai, par smalkjūtību, ar kādu jūs izpildījāt uzticēto pienākumu, par to, ka nezaudējāt ticību man, jūtos no sirds jums pateicīga un, pēdējo reizi jūs tencinādama, esmu, kā redzat, aizkustināta līdz asarām. Tomēr neko nenožēloju un neesmu nelaimīga. Esmu laimīga, domādama par to, kas tik viegli iegūstams. Zinu, ka jutīšos vēl laimīgāka, kad viss būs beidzies un uz šiem notikumiem varēšu nolūkoties kā uz pagātni.

—    Asaras jums rit straujāk, kad runājat par laimi, — sacīja Nikolass, — un jūs baidāties domāt par drūmo nākamību, kam lemts sniegt jums pārpārēm bēdu. Atlieciet laulības uz nedēļu! Uz vienu vienīgu nedēļu!

—    Kad jūs ienācāt, viņš runāja, smaidīdams tā, kā neesmu redzējusi viņu smaidām nezin cik sen, runāja par brīvību, kas pienāks jau rīt, — sacīja Madeleina, mirkli atguvusi pašsavaldību, — par jauko pārmaiņu, spirgto gaisu, par jaunām vielām un jauniem notikumiem, kas dāvās jaunu dzīvību viņa novārgušajām miesām. Acis viņam iemirdzējās spožāk un seja atmaiga no šās domas vien. Nē, laulības neatlikšu ne uz stundu.

—    Tas ir tikai viltus un blēdība, lai jūs pasteidzinātu.

—    Neko vairs nevēlos dzirdēt, — steigšus sacīja Madeleina, — esmu dzirdējusi jau pārāk daudz — vairāk, nekā pieklātos. Runādama ar jums, ser, esmu tikpat kā runājusi ar savu dārgo draugu, kuram, par to nešaubos, jūs godprātīgi visu izstāstīsiet. Vēlāk, kad būšu pieradusi pie savas jaunās dzīves un tai pielāgojusies, ja tik ilgi nodzīvošu, aizrakstīšu viņam vēstuli. Bet tikmēr lai visi eņģeļi izlej pār viņu savu svētību un dāvā viņam laimi un sirdsmieru!

Madeleina jau gribēja pasteigties Nikolasam garām, bet viņš nostājās ceļā un lūdza meiteni padomāt, tikai vēl vienu reizi padomāt par likteni, kam tā tik pārsteidzīgi traucas pretī.

—    Atkāpšanās vairs nebūs, — ar izmisīgu lūgumu balsī sacīja Nikolass, — atpakaļceļa nebūs! Nožēla būs veltīga, un cik tā būs sūra un rūgta! Ko man sacīt, lai aizkavētu jūs šai pēdējā brīdī? Ko man darīt, lai jūs glābtu?

—    Neko, — klusu atbildēja Madeleina. — Tik briesmīgas mokas nekad vēl neesmu cietusi. Žēlojiet mani, ser, es jūs lūdzu, un neplosiet manu sirdi ar šādām runām! Es… es dzirdu, ka viņš mani sauc. Es.., es… nedrīkstu… negribu palikt šeit vairs ne mirkli.

—    Ja tā būtu sazvērestība, — sacīja Nikolass tikpat ātri, kā bija runājusi Madeleina, — sazvērestība, kam vēl neesmu ticis uz pēdām, bet ko ar laiku es varētu atklāt, un jūs atgūtu tiesības uz savu bagātību (pati pēc tās necenzdamās), kura jums dotu iespēju izdarīt visu, ko var panākt ar šīm precībām, vai tad jūs no sava solījuma atteiktos?

—    Nē, nē, nēl Tas nav iespējams, tās ir bērnišķīgas pasakas. Vilcināšanās var viņu nogalināt. Viņš atkal mani sauc.

—    Sī varbūt ir pēdējā reize, kad mēs tiekamies, — sacīja Nikolass, — un varbūt man būtu labāk, ja mēs nekad v-airs neliktos.

—    Abiem labāk, abiem, — atsaucās Madeleina, pati neatskārzdarna, ko runā. — Pienāks laiks, kad atmiņas par šo vienu tikšanos iedzīs mani neprātā. Viņiem katrā ziņā sakiet, ka redzējāt mani mierīgu un laimīgu. Un dievs lai stāv jums klāt, ser, un lai jūs pavada mana pateicīgā sirds un mana svētība!

Madeleina aizgāja. Nikolass grīļodamies iznāca uz ielas, steigā norisējušo ainu, kas tikko bija beigusies, atcerēdamies kā drausmi pārdabisku murgu. Gausi vilkdamās, pagāja diena; vakarā, kad izdevās kaut cik sakopot domas, viņš atkal izgāja no mājām.

Tai vakarā — pēdējā vecpuiša dzīves vakarā — Arturs Graids bija izcili labā omā un jutās īpaši jautrs. PudeJzaļais uzvalks bija iztīrīts un sagatavots nākamajai dienai. Pega Slaiderskjū bija sniegusi pārskatu par pēdējiem saimniecības izdevumiem: astoņpadsmit pensi saskanēja lidz pēdējam (lielākas summas viņai nekad neuzticēja, un norēķināšanās nenotika biežāk kā divas reizes dienā), gatavošanās gaidāmajām svinībām bija pabeigta, un Arturs būtu varējis apsēsties un nodoties domām par drīzo laimi, taču viņam tīkamāk likās apsēsties un nodoties domām par ierakstiem nosušķētā vecā grāmatā ar pergamenta lapām un sarūsējušu aizdares skavu.

—    Ak vai! — Viņš klukstēdams nosmējās un, nometies ceļgalos blakus pamatīgam šķirstam, kas bija pieskrūvēts pie grīdas, iebāza tanī roku vai līdz padusei un lēnām izvilka nospeķoto sējumu. — Vai, vai un ak vai, tā ir visa mana bibliotēka, toties šī ir visaizraujošākā grāmata, kāda jelkad sarakstīta! Brīnišķīga grāmata, caur un cauri uzticama un neviltota… ko labāku vēl var vēlēties… uzticama kā Anglijas banka un neviltota kā bankā glabātais zelts un sudrabs. Sarakstījis Arturs Graids. He, he, he! Varu galvot, ka neviens jūsu romānu rakstnieks nemūžam nesarakstīs tik labu grāmatu kā šī. Tā sacerēta vienīgi personiskām vajadzībām, lasīšanai domāta tikai man un nevienam citam. He, he, he!

Murminādams šo monologu, Arturs aizstiepa vērtīgo sējumu līdz galdam, nolika uz putekļainās pults un, uzkabinājis acenes, iedziļinājās tā lappusēs.

—    Pamatīga summa misteram Niklbijam, — viņš skumīgi ierunājās. — Ja parāds jānomaksā pilnībā — deviņi simti septiņdesmit piecas mārciņas četri šiliņi trīs pensi. Papildsumtna pēc parādzīmes — piecsimt mārciņu. Viens tūkstotis četrsimt septiņdesmit piecas mārciņas četri šiliņi un trīs pensi rīt pulksten divpadsmitos. No otras puses, es savukārt saņemšu pretī, izmantojot šo glīto mazulīti. Bet, ja tā padomā, paceļas jautājums, vai es viens pats nebūtu ticis ar to galā. «Nav gļēvulim lemts iekarot daiļavu.» Kāpēc esmu tik gļēvs? Kāpēc drosmīgi nerunāju skaidru valodu ar Breju pats un neaiztaupīju tūkstoš četrsimt septiņdesmit piecas mārciņas četrus šiliņus un trīs pensus?

Sīs pārdomas veco augļotāju nomāca tā, ka viņam no krūtīm izlauzās vārgas nopūtas un, rokas pacēlis, viņš novaimanājās, ka nāvi nākšoties sagaidīt darbanamā. Turpmākā apcerē atminējies, ka jebkādos apstākļos parādu Ralfam vajadzētu atmaksāt tā kā tā vai arī kā citādi bagātīgi atlīdzināt, un nepavisam nejuzdamies pārliecināts, ka pats uz savu roku būtu šo darījumu nokārtojis veiksmīgi, viņš galu galā atguva aukstasinību un, klusu čirpstēdams un daždažādi izvaikstīdamies, pārlūkoja daudz tīkamākus ierakstus, kamēr šo darbošanos pārtrauca Pega Slaiderskjū, parādīdamās durvīs.

—    Aha, PegaI — teica Arturs. — Kas noticis? Kas noticis, Peg?

—    Vista, — atbildēja Pega, paceldama šķīvi ar niecīgu, pavisam niecīgu cepeti. — Taisni brīnums no vistas. Tik sīka, kauli un āda vien.

—    Lielisks putns! — teica Arturs, apvaicājies par cenu un atzinis, ka tā pilnīgi atbilst vistas lielumam. — Šķēlīte šķiņķa, viena ola mērcē, kartupeļi, zaļumi un ābolu pudiņš, Peg, maza drusciņa siera — un mums būs ķēnišķīgas pusdienas. Būsim taču paši vien — viņa un es… un jūs, Peg, un mēs būsim paēduši.

—    Tikai pēcāk nesūkstieties par izdevumiem, — drūmi noteica misis Slaiderskjū.

—    Baidos, ka pirmo nedēļu mums nāksies dzīvot ar plašu vērienu, — nopūties sacīja Arturs, — pēc tam atkal ietaupīsim. Es neēdīšu vairāk, kā nepieciešams, un zinu, ka jūs savu veco saimnieku mīlat pārlieku stipri, lai ēstu vairāk, nekā nepieciešams, vai nav tiesa, Peg?

—    Kas nav tiesa? — apvaicājās Pega.

—Jūs savu veco saimnieku mīlat pārlieku stipri, lai…

—    Nē, ne drusku ar ne, — sacīja Pega.

—    Ak kungs, kaut velns to sievišķi parautu! — iebrēcās Arturs. — Mīlat viņu pārlieku stipri, lai ēstu vairāk, nekā nepieciešams, uz viņa rēķina.

—    Ko uz viņa? — jautāja Pega.

—    Ak kungs! Nekad viņa nedzirdēs pašu svarīgāko vārdu, bet visus pārējos dzirdēsi — vaimanāja Graids. — Uz viņa rēķina, putnubiedēklel

Tā kā pēdējais misis Slaiderskjū pievilcībai tēmētais cildinājums tika izteikts čukstus, minētā lēdija piekrišanu teiktajam kopumā pauda ar paskarbu ņurdēšanu, kam pievienojās zvans pie ārdurvīm.

—    Zvana, — sacīja Arturs.

—    Jā, jā, pati zinu, — atsaucās Pega.

—    Kāpēc tad jūs neejat? — iebaurojās Arturs.

—    Kur man jāiet? — vaicāja Pega. — Es te neko sliktu nedaru.

Par atbildi Arturs vārdu «zvana» atkārtoja, pilnā rīklē ierēkdamies, un, tā kā rēciena nozīmi misis Slaiderskjū kurlajām ausīm vēl skaidrāku padarīja pantomīma, kurā tika attēlots, kā pie ārdurvīm zvana, Pega beidzot aizklumpačoja, iepriekš apjautājusies, kāpēc saimnieks tūdaļ neesot teicis, ka zvana, bet gvelzis diezin kādas aplamības, kam nav ne mazākā sakara ar zvanīšanu, lai gan viņu, Pegu, uz kāpnēm gaidot puspinte alus.

—    Jūs esat pārvērtusies, misis Pega, — teica Arturs, ar skatienu pavadīdams veču. — Ko tas nozīmē, es īsti vēl nesaprotu, bet, ja tā turpināsies, man rādās, ka ilgi mēs laikam nesadzīvosim. Jūs, liekas, pamazām šķiraties no prāta. Un, ja man ir taisnība, tad jums jāvācas projām, misis Pega, vai arī jūs tiksiet aizvākta. Man vienalga. — Šķirstīdams grāmatas lapas un klusu burkšķēdams, viņš uzdūrās kādam ierakstam, kas tūlīt saistīja viņa uzmanību, un, iegrimis aizraujošajā lasāmvielā, piemirsa gan Pegu Slaiderskjū, gan visu pārējo.

Vienīgais gaismas avots istabā bija nespodra, netīrumiem aizsērējusi lampa, un tās kusli kvēlojošā dakts, ko vēl vairāk aizkrēšļoja tumšs abažūrs, meta vārgus stariņus tikai vistuvākajā apkārtnē, pārējo telpu atstādama melni sabiezējušā ēnā. Lampu augļotājs bija pievilcis sev tik tuvu, ka starpā vietas atlika vienīgi grāmatai, pār kuru viņš bija nolīcis, un tā nu gaismas avots noderēja, tikai lai koši izceltu viņa neglītos vaibstus un mazo galdiņu, pie kura viņš sēdēja, ar elkoņiem atbalstījies pret pulti un plaukstām apņēmis asos vaigu kaulus, bet istaba pati grima drūmā, dziļā tumsībā. Kad Arturs Graids, prātā kaut ko aplēsdams, pacēla acis un izklaidīgi palūkojās šai tumsībā, viņš pēkšņi pamanīja sev pievērstu ciešu skatienu.

—    Zagļi! Zagļi! — iespiedzās augļotājs un, grāmatu pie krūtīm piespiedis, pielēca kājās. — Laupītāji! Slepkavo!

—    Kas noticis? — tuvodamies apjautājās tas, kas bija slavējis ēnā.

—    Nenāciet klāt! — drebēdams brēca vecais nelietis.

—   Vai jūs esat cilvēks vai… kāds … kāds …

—    Par ko jūs mani uzskatāt, ja neesmu cilvēks? — skanēja pretjautājums.

—   Jā, jā, — kliedza Arturs Graids, ar roku aizklādams acis, — cilvēks, nevis gars. Cilvēks. Laupītāji, laupītāji!

—    Kāpēc jāsaceļ tāds troksnis? Vai varbūt jūs mani pazīstat un jums ir kādi nelāgi nodomi? — sacīja svešais, nākdams Graidam tuvāk. — Neesmu zaglis.

—    Kas tad jūs esat, un kā jums izdevās te iekļūt? — kliedza Ģraids, jau mazliet nomierinājies, taču joprojām nelaida ienācēju sev ne tuvumā. — Kā jūs sauc, un ko jus vēlaties?

—    Mans vārds jums nav jāzina, — skanēja atbilde.

—    $eit iekļuvu tāpēc, ka jūsu kalpone mani ieveda. Uzrunāju jūs divas trīs reizes, bet jūs bijāt tik ļoti iegrimis savā grāmatā, ka mani nedzirdējāt, un es klusēdams gaidīju, vai beidzot neatmodīsieties no dziļajām pārdomām. Ko es vēlos, to pateikšu, kad būsiet atjēdzies un saņēmies tiktāl, lai mani uzklausītu yņ saprastu.

Uzdrošinājies negaidīto ciemiņu aplūkot vērīgāk un aptvēris, ka tas ir patīkama izskata jauns cilvēks, kas prot uzvesties, Arturs Graids atkal apsēdās un, burkšķēdams, ka apkārt klīstot šādi tādi salašņas un viņš esot kļuvis tramīgs, jo arī viņa māju kāds lūkojis aplaupīt, uzaicināja svešinieku apsēsties. Ciemiņš tomēr no piedāvātā krēsla atteicās.

—    Dievs debesīs! Palieku stāvam nepavisam ne tālab, lai gūtu kādas priekšrocības, — sacīja Nikolass (jo tas tiešām bija Nikolass), pamanījis Graida nobīli. — Uzklausiet mani! Rīt no rīta jums paredzēts salaulāties.

—    N-n-nē, — iebilda Graids. — Kas teica? Kā jūs to zināt?

—    Nav svarīgi, kā, — atbildēja Nikolass. — Es to zinu. Jaunā lēdija, kuras roka jums nolemta, jūs ienīst un nicina. Asinis viņai dzīslās sastingst, kad viņa izdzird pieminam jūsu vārdu, — no vilka un jēra, žurkas un baloža iznāktu labāks pāris nekā no jums un viņas. Kā redzat, es šo lēdiju pazīstu.

Graids vērās Nikolasā, aiz pārsteiguma vai sastindzis, tomēr neteica ne vārda un varbūt nemaz nespēja parunāt.

—        Jūs un vēl otrs cilvēks, vārdā Ralfs Niklbijs, divatā izperinājāt šo sazvērestību, — Nikolass turpināja. — Jūs viņam maksajat par līdzdalību Madeleinas Brejas pārdošanā. Maksājat, maksājat. Redzu, ka mēles galā jums jau kustas meli.

Nikolass apklusa, bet, tā kā Arturs Graids negrasījās atbildēt, turpināja:

—    Jūs maksājat pats sev, aplaupīdams šo jauno lēdiju. Kā un kādā veidā jūs viņu aplaupāt — lai ar meliem un krāpšanu neaptraipītu to, ko esmu uzsācis viņas labā, atzīstos, ka to es nezinu, pagaidām vēl nezinu, taču neesmu viens, man ir palīgi, Ja cilvēka cietā griba var panākt jūsu viltus un nodevības atmaskošanu, iekams vēl neesat nomiris, ja pauda, atriebība un dibināts naids spēj izsekot un sadzīt jūsu pēdas visos jūsu līkumainajos ceļos, jums kādreiz dārgi par to nāksies samaksāt. Uz pēdām iņēs jeu esam, un, tā kā jūs zināt to, ko nezinām mēs, spriediet f)ats, kad mēs piespiedīsim jūs pie sienas.

Nikolass atkal apklusa, un Arturs Graids joprojām vērās viņā, neteikdams ne vārda.

—    Ja jūs būtu cilvēks, pie kura es varētu griezties cerībā, ka pamodināšu līdzjūtību vai cilvēcību, — sacīja Nikolass, — es lūgtu jūs atcerēties šās lēdijas bezpalīdzi-

f

umu, jaunību un nevainību, atcerēties viņas tikumus un

aiļumu, viņas nelokāmo uzticību saviem pienākumiem pret tēvu un, beidzot, — tas ir pats svarīgākais, jo skar jūs vistiešāk, — viņas lūgšanos pēc žēlastības un pēc cilvēciskās līdzcietības. Taču es izraugos vienīgo līdzekli, ko var izmantot saskarsmē ar jums līdzīgiem cilvēkiem, un jautāju, par kādu summu ir iespējams atpirkties. Paturiet prātā, kādas briesmas jums draud. Es, kā redzat, zinu pietiekami, lai bez īpašām grūtībām uzzinātu vēl daudz ko vairāk. Samierinieties ar mazāku peļņu, nekā esat cerējis, jo paglābsieties no riska, un nosauciet summu.

Vecais Arturs Graids nočamstināja lūpas, bet tās tikai savilkās pretīgā smīnā un atkal nekustīgi sakļāvās.

—    Jūs domājat, ka jūsu nosauktā summa netiks samaksāta, — sacīja Nikolass. — Mis Brejai ir bagāti draugi, kas pārkaitu naudā pat savu sirdi, lai viņu glābtu no šādas nelaimes. Nosauciet summu, atlieciet laulības tikai uz dažām dienām un palūkojieties, vai tie, par kuriem cs runāju, izvairīsies no maksāšanas. Vai jūs mani dzirdat?

Kad Nikolass uzsāka savu runu, Arturs Graids nodomāja, ka Ralfs Niklbijs viņu ir nodevis, taču pamazām pārliecinājās — lai kā Nikolass ieguvis ziņas, viņš visu dara bez viltus un ar Ralfu nekādi nav saistīts. Tātad vienīgais, ko Nikolass droši var zināt, ir tas, ka viņš, Graids, atmaksā Ralfam parādu, bet šis fakts ļoti labi ir zināms ikvienam, kam nav paslīdējuši garām ar Breja aizturēšanu saistītie apstākļi, pat Brejam pašam, — tā vismaz apgalvoja Ralfs. Turpretim par blēdīgajiem paņēmieniem, kā iegūt Madeleinu, viesis zināja tik maz, ka tas varēja būt vai nu nejaušs minējums, vai uz labu laimi izteikts apvainojums. Lai kā arī būtu, nepazīstamajam nebija atslēgas šā noslēpuma atklāšanai, tāpēc tas neko nevarēja padarīt viņam, kas noslēpumu glabāja savās krūtīs. Draugu pieminēšana un naudas piedāvāšana Graidam šķita drīzāk tukša lielība, lai novilcinātu laiku. «Pat ja varētu saņemt naudu,» nodomāja Graids, uzmetis skatienu Nikolasam, un nodrebēja dusmās par tā drosmi un nekaunību, «šo gardo kumosiņu es iegūšu par sievu, bet tu, jaunais smukuli, paliksi ar garu degunu!»

Ilgos gados, uzkrātās iemaņas ievērot un apdomāt visu, ko saka klienti, veikli apsvērt visas iespējas un apmeklētāju acu priekšā aplēst izredzes, ne ar vaibstu nenododot savas pūles, bija izskolojušas Graidu ātri pieņemt lēmumus un pēc sarežģītiem, juceklīgiem un bieži vien pretrunīgiem priekšnosacījumiem izdarīt ārkārtīgi izmanīgus secinājumus. Tā arī šoreiz, kamēr Nikolass turpināja savu runu, vecais augļotājs nemitīgi kala pats savus plānus un, kad ciemiņš apklusa, bija sagatavojies tik pamatīgi, it kā par šo jautājumu būtu domājis vismaz pāris nedēļu.

—    Es jūs dzirdu! — viņš iekliedzās, pielēcis no krēsla un atgrūdis aizvirtņus, un jau bīdīja vaļā logu. — Palīgā! Ei, jūs, — palīgā! Palīgā!

—    Ko jūs darāt? — sagrābis Graidu aiz rokas, sacīja Nikolass.

—    Kliegšu, ka te iebrukuši laupītāji, zagļi un slepkavas, sacelšu kājās visus kaimiņus, metīšos cīņā ar jums, notecināšu maķenīt asinis un apzvērēšu, ka esat atnācis mani aplaupīt, ja tūdaļ pat neatstāsiet manu māju! — atbildēja Graids un, savaikstījies drausmīgā smīnā, ievilka galvu atpakaļ. — Tūlīt kliegšu!

—    Nelietis! iesaucās Nikolass.

Jūs esat atnācis draudēt, jā? — sacīja Graids, greizsirdībā uz Nikolasu un savas uzvaras apziņā kļuvis nikns kā nezvērs. — Atraidīts mīlētājs? Ak kungs! He, he, he!

Nc jūs viņu dabūsiet, ne viņa — jūs. Viņa būs mana sieva, mana mīļotā mazā sieviņa! Domājat, ka viņa skums I>čc jums? Domājat, viņa raudās? Labprāt paskatīšos, kā viņa raud, man tur nekas nav iebilstams. Asaras liedama, viņa kļūst vēl skaistāka.

—    Neģēlis! — niknumā gandrīz vai nosmakdains, nosēcās Nikolass.

—    Vēl mirkli, — brēca Arturs Graids, — un es visu ielu sacelšu kājās ar tādiem kliedzieniem, kas, no citu mutes nākuši, spētu mani pamodināt pat daiļās Madeleinas skavās.

—    Bezgodis! — sacīja Nikolass. — Būtu jūs kaut mazliet jaunāks…

—    Kā tad! — ņirgājās Arturs Graids. — Būtu es jaunāks, tad tik ļauni vis neliktos, taču esmu vecs un neglīts! Un Madeleina jūs atraidījusi tnanis dēļ!

—     Klausieties, — sacīja Nikolass, — un esiet pateicīgs, ka protu savaldīties un neizsviežu jūs uz ielas, un nekas vairs nelīdzētu, ja es mestos ar jums cīniņā. Neesmu šās lēdijas mīļotais. Nekādi neesam saistīti, saderinājušies neesam un nekad neesam runājuši par mīlestību. Pat manu vārdu viņa nezina.

—    To visu es viņai pajautāšu. Ar skūpstiem vien visu izzināšu, — teica Arturs Graids. — Jā, un viņa man visu izstāstīs un atbildēs ar skūpstiem, un mēs abi smiesimies un apskāvušies līksmosim, atcerēdamies nabaga jaunekli, kas kāroja viņu iegūt, bet veltīgi, jo viņa bija apsolīta man.

Pēc šā izsmiekla Nikolasam sejā parādījās tāda izteiksme, ka Arturs Graids nobijās, vai tikai viesis tūdaļ neizpildīs savus draudus izsviest viņu uz ielas, tāpēc, izbāzis pa logu galvu un abām rokām ieķēries rāmī, viņš palaida skaļu bļāvienu. Neuzskatīdams par vajadzīgu gaidīt šā trokšņa sekas, Nikolass nicīgi novērsās un cēli izsoļoja no istabas un no mājas. Arturs Graids noskatījās, kā viņš pāriet pāri ielai, tad, ievilcis galvu atpakaļ, aizvēra logu un apsēdās atvilkt elpu.

—    Ja viņa sāks niķoties vai rādīs nelāgu omu, es viņai iebāzīšu degunā šito ākstu, — mazliet attapies, viņš sacīja. — Viņa nenojauš, ka man kaut kas ir zināms, un, ja izdosies to veikli nodarīt, es viņu šādā veidā salauzīšu un dabūšu zem savas tupeles. Labi, ka neviens neatnāca. Pārāk skaļi jau es arī nebļāvu. Kāda nekaunība — ienākt manā mājā un sarunāt sazin ko! Toties rit es gavilēšu,

bet viņš kodis pirkstos, varbūt noslīcināsies vai pārgriezīs sev rīkli! Nebūtu nekāds brīnums. Tas tik būtu pamatīgi, neko labāku nudien nevarētu vēlēties!

Sādi un vēl visādi apcerējis savu gaidāmo uzvaru un atguvis parasto līdzsvaru, Arturs Graids nolika grāmatu, rūpīgi aizslēdza šķirstu un devās lejā uz virtuvi sūtīt Pegu Slaiderskjū gulēt un sabārt par to, ka viņa tik viegli ielaidusi mājās svešinieku. Taču, tā kā Pega neatskārta, kas noticis, un nespēja apjēgt, kur ir viņas vaina, Graids viņai pavēlēja rādīt gaismu, kamēr pārbaudīs visus aizbīdņus un pats savām rokām aizbultēs ārdurvis.

— Augšējais aizbīdnis, — grabinādamies gar durvīm, purpināja Arturs, — apakšējais aizbīdnis, ķēde, lielais aizšaujamais, divreiz pagriezt atslēgu, izņemt no slēdzenes un pabāzt zem mana spilvena! Ja ieradīsies vēl kāds atraidīts pielūdzējs, lai lien pa atslēgas caurumu. Un nu es došos pie miera, jo rit pussešos jāce|as, lai paspētu laikā uz laulībām, Peg!

To pateicis, viņš jokodamies paplikšķināja misis Slaiderskjū pa pazodi, un īsu mirkli šķita, ka vecpuiša dienu beigšanos Graids nosvinēs, uzspiezdams skūpstu večai uz čokurainajām lūpām. Tomēr, mazliet padomājis, viņš atteicās no maigākām jūtu izpausmēm un, vēlreiz paplikšķināji tai pa pazodi, aizlavījās gulēt.

LIV NODAĻA

Plāna fešķjrošais bridis un tā sekas.

Reti sastopams cilvēks, kas savas kāzu dienas rītā pārlieku ilgi novāļātos nomodā vai aizgulētos. Par kādu vīru, kas bijis izslavēts aizmāršības pēc, stāsta, ka, atvēris acis tai rītā, kam bijis lemts viņam dāvāt jaunu sieviņu, viņš itin neko nav atcerējies un izbāris sulaiņus par greznajām drānām, ko tie pasnieguši sagatavotas kā nez uz kādām svinībām. Par citu jaunu džentlmeni stāsta, ka tas, nebīdamies no šādiem gadījumiem paredzētām un izstrādātām baznīcas dogmām, iededzies , kaislē pret savu vecmāmiņu. Abi šie gadījumi ir īpaši un neparasti, un stipri jāšaubās, vai tie uzlūkojami par izcilu parādību, ko sev par cildināmu priekšzīmi izraudzītos nākamās paaudzes.

Arturs Graids bija uzcirties pudeļzaļajā uzvalkā jau veselu stundu pirms tā brīža, kad misis Slaiderskjū, nokratījusi nesalīdzināmi smagāku miegu, pieklauvēja pie viņa istabas durvīm, — un jau bija nogājis lejā un iečamstinājis skopu nlalku sava iecienītā dzēriena, iekams šī gleznā sirmas senatnes lieciniece paguva virtuvi rotāt ar savu klātbūtni.

—    Tpu tu! — burkšķēja Pega, nododamās mājas darbiem un grābstīdama kopā nožēlojamu pelnu čupiņu aiz sarūsējušām restēm. — Iedomājies tikai — kāzas! Brīnišķīgas kāzas! Savajadzējies, lai par šo rūpējas kāds labāks nekā vecā Pega! Ko šis man runājis aizvienam un aizvienam no jauna, gribēdams, lai samierinos ar trūcīgo ēdienu, niecīgo algu un nemūžam nesabikstāmo uguni? «Mans testaments, Pegl Mans testaments!» viņš saka. «Esmu vecpuisis… neviena drauga… neviena tuvinieka man rtav, Peg.» Meli! Uti nu vedīs mājās jaunu saimnieci, skuķi bērna ģīmī! Ja viņam, šitam nelgām, savajadzējās sievas, kāpēc šis nēVarēja Strast saviem gadiem piemērotu, tādu, kas zinātu Viņā ieradumus? Sī jau ce]ā man nestāšoties, viņš saka. Ne, to jau nedarīs, bet, kāpēc nedarīs, tas jums, Artur, dfaudziņ, prātā vis nav nācis!

Kamēr misis Slaiderskjū, pārdzīvodama, iespējams, vilšanos un aizvainojumu par to, ka vecais saimnieks noniecinājis viņu un izraudzījies citu, kurnēdama rosījās patrepē, Arturs Graids viesistaba nodevās pārdomām par iepriekšējā vakara notikumiem.

—    Nesaprotu, kur savākts viss, kas viņam ir zināms, — sacīja Arturs, — ja vien pats neesmu sevi nodevis — teiksim, izmetis neapdomīgu vārdu pie Breja… un kāds to noklausījies. Tas varēja gadīties. Es nemaz nebrīnītos, ja tas būtu noticis. Misters Niklbijs bieži dusmojas, ka sāku runāt, iekams neesam tikuši pa durvīm laukā. Misteram Niklbijam es neko nedrīkstu stāstīt, citādi viņš man samaitās omu un šī diena man paies vienos uztraukumos. i

Ralfs savās aprindās tika uzskatīts par īpaši izcilu garu, bet uz Arturu Graidu tā stingrais, nelokāmais raksturs un nepārspējamā izveicība bija atstājuši tik dziļu iespaidu, ka viņš no Ralfa pat baidījās. Būdams visnotaļ verdziski padevīgs un gļēvulīgs, Ralfa Niklbija priekšā Arturs Graids sabruka pīšļos un, pat ja tobrīd abus nesaistītu kopīgais darījums, laizītu tam zābakus un līstu uz vēdera, nevis uzdrošinātos pukstēt kaut vārdiņu pretī vai arī izturēties citādi, nekā palikdams melns un maziņš un zemiski pielišķēdamles.

Arturs Graids, kā norunāts, devās pie Ralfa Niklbija, un Ralfam Niklbijam viņš ari darīja zināmu, ka iepriekšējā vakarā kāds nekad vēl neredzēts plātīgs jauneklis varītēm ielauzies viņa mājā un ar draudiem un iebiedēšanu lūkojis panākt, lai viņš no laulībām atsakās. īsumā pastāstījis, ko Nikolass teicis un darījis, viņš tomēr paturēja pie sevis to, ko bija nolēmis neizpaust.

—    Kas vēl notika? — vaicāja Ralfs.

—    O! Vairāk nekas, — atteica Graids.

—    Viņš lūkoja jūs iebiedēt, — sacīja Ralfs, — un jūs patiešām esat iebiedēts, ja nemaldos?

—    Es viņu sabiedēju, bļaudams: «Zagļi, slepkavas!» — atbildēja Graids. — To es domāju nopietni, ticiet man, jo gandrīz jau biju nolēmis apzvērēt, ka viņš man draudējis un pieprasījis naudu vai dzīvību.

—    Oho! — uzmezdams Graidam šķību skatienu, noteica Ralfs. — Tātad greizsirdīgs!

—    Ak kungs, ko vēl jūs neizdomāsiet! — berzēdams rokas, iesaucās Arturs un mēģināja izspiest smaidu.

—    Ko jūs te šķobāties, draudziņ? —sacīja Ralfs. — Jūs esat greizsirdīgs … un iemesls tam laikam ir vērā ņemams.

—    Nē, nē, nē, nekāda iemesla nav, ko? Jūs taču nedomājat, ka ir vērā ņemams iemesls? — stomīdamies sauca Arturs. — Vai jūs tiešām tā domājat, ko?

—    Nu, kā tad viss ir īstenībā? — atvaicāja Ralfs. — Vecis, kas grasās ar spaidiem apņemt par sievu jaunu meiteni, un pie šā veča pēkšņi ierodas glīts jauneklis… ja nemaldos, jūs teicāt — glīts?

—    Nē, — atņurdēja Arturs Graids.

—     O! — sacīja Ralfs. — Man šķita, ka teicāt gan. Nu labi, glīts vai neglīts pie šā veča ierodas jauneklis, kas met tam zobos — pareizāk gan būtu teikt — smaganās — visvisādus nekaunīgus izaicinājumus, turklāt skaidri un gaiši paziņodams, ka veča mīļotā to ienīst. Kālab viņš to dara? Aiz cilvēkmīlestības?

—    Ne jau aiz mīlestības pret jauno lēdiju, — atbildēja Graids, — jo viņš teica (atkārtoju viņa vārdus), ka par mīlestību viņj nekad neesot runājuši ne vārda.

—    Viņš teica! — nicīgi atkārtoja Ralfs. — Tomēr kaut kas viņa rīcībā maņ patīk, un proti, viņš jūs godīgi brīdināja turēt jūsu… kā viņu?.,, drostaliņu vai gardo

kumosiņu… kā tad nu bija?… droši aiz atslēgas. Uzmanieties, Graid, uzmanieties! Vai tad tā nav uzvara — atņemt meiteni galantam jaunam sāncensim —, liela uzvara tik vecam vīram! Atliek vienīgi turēt sievu drošībā, kad būsiet viņu ieguvis, un vairāk nekā.

—    Ir nu gan cilvēks! — iesaucās Arturs Graids, lielajās mokās izlikdamies ārkārtīgi uzjautrināts. Pēc brīža viņš noraizējies piebilda: — Jā, jātur drošībā, un vairāk nekā. Un tas taču nav daudz prasīts, vai ne?

—    Daudz gan! — vīpsnādams atsaucās Ralfs. — Kurš gan nezina, cik viegli izprotamas un uzraugāmas ir sievietes! Nu, bet tagad vairs tālu nav brīdis, kad tiksiet aplaimots. Ceru, ka tūdaļ izpirksict parādzīmi, lai pēcāk mums tiktu aiztaupītas liekas rūpes.

—    Ak, kāds cilvēks! — iekunkstējās Arturs.

—    Kāpēc gan ne? — sacīja Ralfs. — Neviens, cik noprotu, procentus par šo naudu no šā brīža līdz pulksten divpadsmitiem jums taču nemaksās?

—    Bet jums, vai zināt, ari neviens tos nemaksās, — atbildēja Arturs, paglūnēdams Ralfā ar tik viltīgu un blēdīgu smīnu, kādu vien spēja savā sejā izvilināt.

—    Turklāt, — sacīja Ralfs, par varēm arī savilkdams lūpas smaidā, — naudas jums klāt nav un jūs nebijāt sagatavojies, ka to prasīšu, citādi gan būtu paņēmis līdzi, un nevienam jūs neizdarītu pakalpojumu ar tādu prieku kā man. Saprotu. Mēs viens otram uzticamies gandrīz vienlīdz stipri.

Graids, kas šā Ralfa monologa laikā bija tikai smaidījis, mājis ar galvu un brīžam lūkojis ieklukstēties, atbildēja, ka esot gatavs, un, izvilcis no cepures divas lielas, baltas lentes, vienu piesprauda sev pie krūtīm un ar zināmām grūtībām piedabūja draugu piespraust otru. Sādi izrotājušies, viņi iesēdās karietē, ko Ralfs bija izsaucis jau iepriekš, un brauca uz māju, kur mita daiļā un bezgala nelaimīgā līgava.

Graidu, kura oma un drosme jo vairāk saplaka, jo tuvāk viņi nokļuva līgavas mājai, pagalam samulsināja un sabiedēja drūmais klusums šai mājā. Kalpone bija vienīgais cilvēks, ko viņi ieraudzīja, un tās, nabadzītes, saraudātā seja nepārprotami liecināja par negulētu nakti. Neviens viņus nesagaidīja, neviens neiznāca sasveicināties, un augšā uz viesistabu viņi kāpa tik zaglīgi, it kā būtu kramplauži, nevis līgavainis un laulību liecinieks.

—    Gandrīz var nodomāt, — sacīja Ralfs, pats pret savu gribu pieklusinādams balsi, — ka te šodien notiks bēres, nevis kāzas.

—    He, he! — ieklukstējās Graids. — Jums nu gan joki tik prātā.

Jājoko vien ir, — vēsi atteica Ralfs, — jo te ir pārāk auksti un drūmi. Nenokariet degunu un papūlieties neizskatīties tik nožēlojams!

—    Jā, jā, papūlēšos, — atbildēja Graids. — Bet… bet… kā jūs domājat — vai viņa tūlīt nāks?

—    Manuprāt, viņa nenāks, iekams netiks ar varu izvesta, — sacīja Ralfs, paskatīdamies pulkstenī, — turklāt viņai vēl ir pusstunda laika. Savaldieties un neesiet tik nepacietīgs!

—    Es… es… nemaz neesmu nepacietīgs, — stostījās Arturs. — Neparko pasaulē negribētu ar viņu apieties bargi. Ak kungs, ak kungs, nemūžam un nekad! Lai viņa nāk, kad grib… kad pati grib. Kā viņa gribēs, tā mēs būsim ar mieru.

Kad Ralfs uzmeta savam trīcošajam draugam skadru skatienu, parādīdams, ka labi izprot tā izcilās apdomības un cieņas iemeslu, kāpnēs atskanēja soļi — un istabā uz pirkstgaliem ienāca Brejs pats, brīdinoši paceldams roku, it kā blakus atrastos slimnieks, ko nedrīkst traucēt.

—    Klusu! — viņš čukstēja. — Pagājušo nakti Madeleina bija ļoti slima. Domāju jau, ka sirds viņai neizturēs. Tagad viņa ir apģērbusies un savā istabā rūgti raud, taču jūtas labāk un ir gluži mierīga. Tas ir pats svarīgākais!

—    Viņa taču ir sagatavojusies? — vaicāja Ralfs.

—    Pilnīgi sagatavojusies, — atbildēja Brejs.

—    Un neaizkavēs mūs ar parastajām jaunu lēdiju nelaimēm — ģībšanu un tā tālāk? — apvaicājās Ralfs.

—    Tagad varam uz viņu droši paļauties, — atbildēja Brejs. — Šorīt mēs abi izrunājāmies. Paklausieties! Panāciet uz brīdi šurp!

Viņš aizvilka Ralfu Niklbiju tālākajā istabas galā un norādīja uz Graidu, kas sarāvies sēdēja kaktā, satraukti _ knibinādams svārku pogas un šķobīdams seju, kurā bažas un satraukums bija saasinājis visu, kas tās vaibstos bija nekrietns un zemisks.

—    Palūkojieties uz šo cilvēku! — apņēmīgi čukstēja Brejs. — Tas galu galā ir visai nežēlīgi.

—    Kas jums šķiet nežēlīgi? — Ralfs atjautaja tik mierīgi, it kā patiešām nesapratis, ko sarunu biedrs grib teikt.

—    Sī laulība, — atbildēja Brejs. — Nejautājiet, kas. Jūs to zināt tikpat labi kā es.

Ralfs paraustīja plecus, bez vārdiem nosodīdams Breja nepastāvību, tad sarauca uzacis un saknieba lūpas, kā mēdz darīt cilvēki, kad tiem rodas gatava atbilde uz kādu piezīmi, bet gribas nogaidīt izdevīgāku bridi tās izteikšanai vai arī kad tie vispār neuzskata par vajadzīgu atbildēt.

—    Palūkojieties uz viņu! Vai jums tas neliekas nežēlīgi? — jautāja Brejs.

—    Nē! — nekaunīgi atcirta Ralfs.

—    Bet es saku — ir nežēlīgi, — iebilda Brejs, jau stipri uzbudinājies.

Kad cilvēki gatavojas nodarīt kādam pārestību vai atzīst par labu netaisnu rīcību, viņi it bieži žēlo netaisnības upuri, paši juzdamies šķīsti un tikumīgi un galvas tiesu pārāki par tiem, kas nekādu žēlumu neizjūt. Tādējādi ticība tiek pacelta pāri rīcībai, un tas ir ārkārtīgi izdevīgi. Ralfs Niklbijs, taisnību sakot, pats reti ķērās pie šādas izlikšanās, taču saprata cilvēkus, kas to izmantoja, un tāpēc nekavēja Breju atkal un atkal aizrautīgi atkārtot, cik lielu nežēlību viņi kopā pastrādā, un tikai tad atļāvās pats kaut ko bilst.

—    Jūs redzat, kāds viņš ir sažuvis, sačurnējis un izkaltis prauls, — Ralfs sacīja, kad Brejs beidzot bija apklusis. — Bijis viņš jaunāks, tā tiešām būtu nežēlība, bet tagad… klausieties, mister Brej, viņš taču drīz nomirs un sieva paliks jauna, bagāta atraitne! Šoreiz mis Madeleina pakļaujas jūsu izvēlei, nākamo reizi izvēlēsies viņa pati.

—    Kas tiesa, tas tiesa, — teica Brejs, kodīdams nagus un acīmredzot juzdamies aplam neomulīgi. — Neko citu es viņas labā nevarēju darīt kā dot padomu, lai pieņem šo bildinājumu, tā taču ir, vai ne? Jautāju jums, Niklbij, cilvēkam ar lielu pieredzi, — tā taču ir, vai ne?

u*

323

—    Saprotams, — atbildēja Ralfs. — Teikšu jums tā, ser, — piecu jūdžu apkārtnē no šās vietas atradīsies vismaz simt tēvu, turīgi, krietni, bagāti, ievērojami cilvēki, kas ar prieku atdotu savas meitas un pašu ausis piedevām šim te vecim, lai gan viņš izskatās pēc pērtiķa mūmijas.

—    Skaidrs, ka atdotu! — iesaucās Brejs, dedzīgi ķerdamies pie katra sīkuma, kurā saskatīja jelkādu attaisnojumu sev. — To es viņai teicu vakar, to es saku viņai šodien.

—    Jūs esat teicis viņai taisnību, — sacīja Ralfs, — un tas ir labi darīts, lai gan jāpiebilst — ja man būtu meita un mana brīvība, labsajūta, jā, pat veselība un dzīvība būtu atkarīga no tā, vai viņa izies par sievu pie manis izraudzīta cilvēka, es cerētu, ka nevajadzēs vairs nekādu citu pierādījumu, lai viņa izpildītu manu vēlēšanos.

Brejs palūkojās Ralfā, it kā pārliecinādamies, vai tas runā nopietni, tad, pāris reižu pamājis ar galvu par zīmi, ka pilnīgi pievienojas Ralfa sacītajam, teica:

—    Man uz īsu brīdi jāuzkāpj augšā pārģērbties. Kad nākšu atpakaļ, vedīšu Madeleinu līdzi. Zināt, pagājušo nakti redzēju šausmīgu sapni, ko atminējos tikai nupat. Sapņoju, ka ir pienācis šis rīts un mēs abi sarunājamies, tieši tāpat kā pašlaik, es uzkāpju augšā tai pašā nolūkā, kādā gribu iet tagad, izstiepju roku, lai satvertu Madeleinas elkoni un vestu viņu lejā, bet grīda man zem kājām iebrūk un, nokritis no milzīga augstuma, kādu iztēle spēj radīt vienīgi sapnī, es, izrādās, esmu nolaidies kapā.

—    Un jūs atmodāties un sapratāt, ka esat gulējis augšpēdus vai pārkāris galvu pār gultas malu, vai varbūt sajutis sāpes, tāpēc ka māga nestrādā, — sacīja Ralfs. — Blēņas, mister Brej! Rīkojieties pēc mana parauga (jo nu jums paveras iespēja pastāvīgi nodoties baudām un izpriecām), un, dienā sevi kaut mazliet nodarbinājis, jūs vairs neradīsiet laiku domāt par to, kas naktī rādījies sapņos.

Ralfs ar neatlaidīgu skatienu pavadīja Breju līdz durvīm un, kad atkal bija palicis ar līgavaini divatā, pievērsies tam, sacīja:

—    Pieminiet manus vārdus, Graid, — ilgi jums nenāksies viņam ikgadējo renti maksāt. Jums nu gan visos darījumos velnišķīgi veicas! Ja viņš jau visdrīzākajā laikā nedosies mūžīgā ceļojumā, lai tad man galvas vietā ir apelsīns!

Uz šo ausij tik ļoti glaimojošo pareģojumu Arturs atbildēja, tikai sajūsmīgi iekladzinādamies. Ralfs iemetās ķrēslā, un abi sēdēja gaidīdami pilnīgā klusumā. Nicīgi 'smīnēdams, Ralfs domāja par to, kā pārvērtusies Breja izturēšanās un cik drīz, kļuvis par līdzzinātāju nelietīgajā sazvērestībā, šis cilvēks zaudējis uzpūtību un starp viņiem radušās familiāras attiecības, — kad viņa vērīgā dzirde pēkšņi saklausīja uz kāpnēm sievietes drānu čaukstoņu un vīrieša soļus.

—    Mostieties! — viņš iesaucās, nepacietīgi piecirzdams kāju. — Un mazdrusciņ uzpurinieties, godātais! Viņi ir klāt. Paskubiniet savus vecos, sažuvušos kaulus, lai tic kustas šurp. Ātrāk, godātais, ātrāk!

Kad Graids bija pašļūcis pāris soļu un glūnēdams un klanīdamies nostājies Ralfam cieši blakus, atvērās durvis un istabā steidzīgi ienāca… nevis Breis un Madeleina, bet Nikolass un viņa māsa Keita.

Ja pēkšņi būtu parādījies kāds drausmīgs rēgs no ēnu valstības, Ralfs nebūtu varējis apstulbt trakāk, kā viņš apstulba no šā pārsteiguma. Rokas nevarīgi nošļuka gar sāniem, viņš kāpās atpakaļ un palika stāvam pavērtu muti un pelnpelēku vaigu, neizsakāmā niknumā blenzdams ienācējos. Acis no pieres izvalbījās un seja nevaldāmajās dusmās, kas plosīja Ralfa krūtis, savaikstījās tik krampjaini, ka grūti vedās viņā pazīt bargo, nosvērto un nepiekāpīgo vīru, kāds Ralfs bija bijis vēl pirms īsa brīža.

—    Sis ir tas cilvēks, kas ieradās pie manis vakarvakarā! — čukstēja Graids, raustīdams Ralfu aiz elkoņa. — Tas cilvēks, kas ieradās pie manis vakarvakarā!

—    Redzu! — norūca Ralfs. — Zinu! Būtu varējis iedomāties jau agrāk. Visur manā ceļā, uz katra soļa, lai es ietu kurp iedams, darītu ko darīdams, vienmēr viņš būs klāti

Balti nobālusī seja, ieplestās nāsis un cieši sakļautās lūpas, kas tomēr bez mitas raustījās, liecināja par jūtām, kuras tiecās pievārēt Nikolasu. Tomēr viņš tās apvaldīja un. maigi spiezdams Keitas roku, lai māsu iedrošinātu, stāvēja taisns un bezbailīgs aci pret aci ar savu necienīgo radinieku.

Brālim un māsai — vienlīdz staltiem un iznesīgiem — tā stāvot plecu pie pleca, acīs dūrās abu lielā līdzība, ko daudzi, redzēdami viņus katru par sevi, varētu ari nesaskatīt. Brāļa vaibsti, izturēšanās, pat skatiens un sejas izteiksme atspoguļojās māsā, tikai to maigāku un smalkāku vērta sievišķīgs trauslums un pievilcība. Tomēr vēl pārsteidzošāka bija vārdos grūti izteicamā viņu abu līdzība Ralfam. Lai gan Nikolass un Keita nekad vēl nebija šķituši tik apbrīnojami skaisti un Ralfs — tik pretīgi neglīts, lai gan viņi nekad vēl nebija turējušies tik lepnf un Ralfs — ne uz pusi tā sarāvies, — nekad vēl viņu līdzība nebfja parādījusies tik skaidri, ne arī viss netīkamais Ralfa sejā, ko vēl skarbāku un rupjāku darīja ļaunās domas, kļuvis tik klaji acīm saredzams.

—     Prom! — bija pirmais, ko Ralfam izdevās izspiest, jo viņš vārda tiešā nozīmē grieza zobus. — Prom! Kāpēc jūs esat šeit? Melis, nelietis, bezgodis, zaglist

—    Esmu ieradies, lai glābtu jūsu upuri, ja vien to spēšu, — klusā, zemā balsī sacīja Nikolass. — Melis un nelietis esat jūs — ikvienā savas dzīves solī; zagšana ir jūsu amats, un bezgodībā jūs esat pārāks par visiem bezgožiem, citādi šodien jūsu šeit nebūtu. Nežēlīgi vārdi mani neaizskars, tāpat kā neaizskartu nežēlīgi sitieni! Seit es stāvu un šeit stāvēšu, iekams nebūšu izpildījis savu pienākumu.

—    Ejiet projām! — Ralfs sacīja Keitai. — Pret viņu mēs varam izmantot spēku, bet jums negribētos nodarīt pāri, ja vien tas būs iespējams. Ejiet projām, jūs, vājā, muļķīgā skuķe, un atstājiet šo pienapuiku, lai viņš saņem, ko pelnījis.

—    Nekur es neiešu! — mirdzošām acīm iesaucās Keita, un vaigos viņai ielija košs sārtums. — Lai ko jūs viņam nodarītu, par visu viņš jums atmaksās. Varat izmantot pret mani spēku, un domāju, ka jūs to arī darīsiet, jo esmu meitene, tāpēc pret mani var vērsties droši. Taču, kaut arī esmu vāja meitene, man ir sievietes sirds, un šī nav tā reize, kad mana sirds spētu atteikties no tā, ko esmu nolēmusi.

—    Un ko gan jūs esat nolēmusi, cēlā lēdija? — jautāja Ralfs.

—     Jūsu nodevības upurim šai pēdējā mirklī piedāvāt pajumti un patvērumu, — atbildēja Nikolass. — Ja viņu nebiedē Izredzes tikt pie tāda vīra, kādu esat pagādājis , ūs, cerēsim, ka viņu varbūt aizkustinās otras sievietes ūgšanās un pierunāšana. Lai nu kā, šis līdzeklis tiks izmantots. Savukārt es, viņas tēvam atzīdamies, kurš mani sūta un kas man uzdots, pierādīšu, ka viņa rīcība būs jo zemiskāka, negodīgāka un nežēlīgāka, ja viņš joprojām meitai uzspiedīs šo laulību. Seit es gaidīšu, lai "satiktu viņu un viņa meitu. Tālab esmu atnācis un atvedis pat savu māsu līdzi, kaut arī še esat jūs. Mūsu nolūks nav ne tikties, ne runāt ar jums, un tāpēc mēs vairs ncnolaidīsimies tik zemu, lai bilstu vēl kaut vārdu.

—    Iedomājieties! — sacīja Ralfs. — Tātad jūs, cienītā, katrā ziņā gribat te palikt?

Brāļameitas krūtis satraukumā un sašutumā strauji cilājās, taču viņa neatbildēja.

—    Palūkojieties, Graid, — sacīja Ralfs. — Sis te puišelis (diemžēl jāatzīst — mana brāļa dēls, neģēlis un netiklis, kas sevi aptraipījis ar visiem iespējamiem zemiskiem un savtīgiem noziegumiem) — šis puišelis šodien ieradies šeit izjaukt svinīgu ceremoniju, skaidri zinādams, ka ielaušanās svešā mājā, turklāt tādā dienā, un atteikšanās šo māju atstāt beigsies tā, ka viņu ar kājas spērienu izsviedīs pa durvīm un vazās pa ielām kā klaidoni — un klaidonis viņš patiešām arī ir, — šis puišelis, ievērojiet, drošības labad atvilcis līdzi māsu cerībā, ka mēs šo muļķīgo skuķi pasaudzēsim no pazemojumiem un sava sašutuma, pie kā viņš pats tik ļoti ir pieradis. Pat pēc tam, kad esmu brīdinājis no iespējamām sekām, viņš, kā redzat, aizvien vēl nelaiž māsu projām un turas, ieķēries tai brunčos, kā gļēvulīgs zēns tveras pie savas mātes. Vai tas nav lielisks vīrietis, kas prot runāt tik cēli, kā jūs nupat dzirdējāt?

—    Un kā es dzirdēju viņu runājam vakar, — sacīja Arturs Graids, — kā es dzirdēju viņu runājam vakar, kad viņš ielavījās manā mājā un — he, he, he! — dikti mudīgi izlavījās atkal ārā, kad es viņu pabiedēju. Un šitāds te vēlas apprecēt mis Madeleinu! Ak kungs! Varbūt viņš vēlas vēl kaut ko? Kaut ko tādu, ko mēs viņa labā varētu izdarīt, kad būsim atteikušies no līgavas? Varbūt lai samaksājam viņa parādus, apmēbelējam viņa māju un iedodam dažas banknotes, ar ko atlīdzināt par skūšanu, ja viņš vispār jau skujas? He, he, he!

—    Jūs tātad paliksiet, skuķe? — jautāja Ralfs, atkal uzplīdamies Keitai. — Paliksiet, lai jūs novilktu pa kāpnēm kā piedzērušu ielas sievišķi? Un tas notiks, ticiet man, ja neiesiet projām. Ak jūs neatbildēsiet? Par sekām varēsiet pateikties savam brālītim. Graid, sauciet šurp Breju — vienu pašu, bez meitas! Mis Madeleinu lai kāds augšā aizkavē!

—    Ja jums rūp jūsu paša galva, — sacīja Nikolass, ieņemdams pozīcijas durvju priekšā un runādams tikpat klusu, kā bija runājis pirmāk, neļaudams izlauzties dusmām, tāpat kā bija pratis tās apslēpt iepriekš, — nekustieties ne no vietasl

—    Klausiet mani, nevis viņu un sauciet Brcju šurpl — pavēlēja Ralfs.

—    Labāk klausiet pats sevi nekā citus, — sacīja Nikolass, — un nekustieties no vietas!

—    Vai jūs sauksiet Brcju šurp? — iebrēcās Ralfs.

—    Ņemiet vērā, ka tuvojaties man pats uz savu atbildību! — sacīja Nikolass.

Graids svārstījās. Ralfs, tikām pārskaities kā satracināts tīģeris, devās uz durvīm un, gribēdams tikt garām Keitai, rupji parāva to aiz rokas. Nikolass, acīm niknumā zvī|ojot, satvēra tēvoci aiz apkakles. Tai brīdī augšstāvā kaut kas smags būkšķēdams novēlās uz grīdas, un tūdaļ pat atskanēja šaušalīgs izmisuma kliedziens.

Visi sastinga un palūkojās cits citā. Kliedziens sekoja kliedzienam, nodunēja smagi soļi, un vairākas balsis reizē spalgi iesaucās: — Viņš ir miris!

—    Palieciet uz vietas! — iesaucās Nikolass, nespēdams savaldīt tik ilgi aizturētās dusmas. — Ja ir noticis tas, ko es nemaz neuzdrošinos cerēt, jūs, nelieši, esat noķerti paši savās lamatās.

Viņš izmetās no istabas un, uzskrējis augšā, no kurienes atskanēja troksnis, izlauzās cauri cilvēku baram, kas bija sadrūzmējušies mazajā guļamistabā, un ieraudzīja Breju guļam uz grīdas mirušu, bet Madeleinu noslīgušu ceļgalos blakus tēvam.

—    Kā tas notika? — iesaucās Nikolass, satraukti raudzīdamies apkārt.

Vairāki cilvēki vienā balsī apgalvoja, ka pa puspievērtām durvīm ieraudzījuši Breju dīvainā, nedabiskā pozā zvilnam krēslā, pāris reižu viņu uzrunājuši, bet, nesaņemot atbildi, nosprieduši, ka viņš ir aizmidzis, un tad kāds iegājis istabā, paraustījis Breju aiz rokas, viņš smagi novēlies uz grīdas — un tapis skaidrs, ka šis cilvēks ir miris.

—    Kurš ir šās mājas saimnieks? — ātri apvaicājās Nikolass.

Kad Nikolasam norādīja uz pavecu sievieti, viņš, nometies ceļos un vieglītēm atņēmis Madeleinas rokas no nedzīvā ķermeņa, ko tās bija apvijušas, sacīja: , — Es pārstāvu šās lēdijas tuvākos draugus, kā to var apliecināt viņas kalpone, un mans pienākums ir pasargāt viņu no šā briesmīgā skata. Šī ir mana māsa, kuras rūpēm jūs viņu uzticēsiet. Mans vārds un adrese izlasāmi

uz šās kartītes, uu jūs no manis saņemsiet visus nepieciešamos norādījumus par to, kas darāms. Paejiet visi malā, dieva dēļ, atbrīvojiet istabu un ļaujiet ieplūst gaisam!

Ļaudis atkāpās, mazāk brīnīdamies par notikušo kā par runātāja satraukumu un straujumu. Nikolass, pacēlis samaņu zaudējušo meiteni uz rokām, iznesa to no guļamistabas, nonesa pa kāpnēm viesistabā, no kuras tikko bija izskrējis, un līdzi viņam nāca māsa un uzticīgā kalpone, ko viņš norīkoja tūdaļ apgādāt karieti, bet pats un Keita noliecās pār Madeleinu, veltīgi pūlēdamies dabūt meiteni pie samaņas. Kalpone uzdoto izpildīja tādā steigā, ka pēc maza brīža kariete jau gaidīja pie namdurvīm.

Ralfs Niklbijs un Graids, apstulbuši un paralizēti pēc drausmīgā notikuma, kas tik negaidīti bija izjaucis viņu plānus (citādi tas droši vien īpašu iespaidu uz viņiem neatstātu), un nobīdīti pie malas Nikolasa nepieredzētās enerģijas un straujuma uzplūdos, kas aizmēza visu savā ceļā, notiekošajā noraudzījās kā pa sapņiem vai ļaunos murgos. Tikai tad, kad viss bija sagatavots Madeleinas tūlītējai aizbraukšanai, Ralfs pārtrauca klusumu, paziņodams, ka meiteni neviens projām nevedīs.

—     Kas to saka? — iesaucās Nikolass, pieceldamies kājās un pagriezdamies pret Ralfu un Graidu, taču aizvien vēl neizlaizdams Madeleinas nevarīgo rociņu no savējās.

—    Es! — asi atcirta Ralfs.

—    Kuš, kuš! — iebrēcās pārbiedētais Graids, gramstīdams atkal pēc Ralfa rokas. — Uzklausiet, ko viņš teiks.

—    Jā, uzklausiet gan, ko viņš teiks! — sacīja Nikolass, pašaudams uz augšu brīvo roku. — Ka parāds jums abiem ir atmaksāts, kad nu atmaksāts ir šis lielais parāds dabai! Ka saistību raksts, kura termiņš beidzas šodien divpadsmitos, tagad ir bezvērtīgs papīrelis! Ka jūsu izperinātā krāpšana vēl tiks atmaskota! Ka jūsu nekrietnie plāni ir zināmi cilvēkam, bet tos izjauc debesis! Ka viņš, šis cilvēks, izaicina jūs, neģēļus, — dariet savus ļaunos darbus!

—    Sis cilvēks, — Ralfs ierunājās tikko saprotamā balsī, — šis cilvēks pieprasa savu sievu, un viņš to dabūs.

—     Sis cilvēks pieprasa to, kas viņam nepieder un ko ,viņš neiegūtu, pat ja būtu piecdesmitkārt stiprāks un viņu atbalstītu piecdesmit vīri, — sacīja Nikolass.

—    Kas viņu aizkavēs?

—    Es.

—    Ar kādām tiesībām, es labprāt gribētu zināt, — teica Ralfs. — Ar kādām tiesībām, es jautāju.

—    Ar tādām, ko jūs tūdaļ dzirdēsiet. Saprazdams, ka es zinu pietiekami daudz, jūs vairs neuzdrošināsieties stāties man ceļā, — atbildēja Nikolass. — Ir vēl lielākas tiesības: tie, kuriem es kalpoju un kuriem jūs gribējāt mani ļauni apmelot un nežēlīgi nopulgot, ir mis Brcjas tuvākie un labākie draugi. Viņu vārdā es Madeleinu vedu no šejienes projām. Atbrīvojiet ceļul

—    Vienu vārdu vēl! —• ar putām uz lūpām iebļāvās Ralfs.

—    Nevienu pašu, — atbildēja Nikolass, — negribu dzirdēt vairs nevienu vārdu, taču uzklausiet, ko teikšu es. Piesargieties un paturiet prātā manu brīdinājumu! Jūsu diena ir galā, pār jums nolaižas nakts.

—    Lāsts pār tevi, — nenovēršams un neizbēgams lāsts lai nāk pār tevi, tu, nekrietnais puika!

—    No kurienes radīsies lāsts pēc jūsu rīkojuma? Un vai ir jēga tāda cilvēka lāstam vai svētībai, kāds esat jūs? Saku jums, ka nelaime un atmaskojums sabiezē pār jūsu galvu, ka viss, ko esat uzcēlis savā nekrietnajā mūžā, sabirst pīšļos, ka ikvienu jūsu soli novēro okšķeri, ka desmittfikstoš mārciņas jūsu negodīgi sakrātās naudas šodien pat kāda bankrota laikā izkūpējušas vējā!

—    Meli! — saraudamies iesaucās Ralfs.

—    Taisnība, un jūs pats par to pārliecināsieties. Vārdus vairs es netērēšu. Atkāpieties no durvīm! Ej, Keita, pirmā! Nepieskarieties ne viņai, ne kalponei, ne man, pat drānām nepieduriet ne pirkstu, kad viņas ies jums garām! — Viens viņas palaiž, bet otrs atkal stāsies durvīm priekšā!

Tieši pie durvīm gadījās Arturs Graids, bet, vai ar nolūku vai aiz pārbīļa, nebija īsti izprotams. Nikolass pagrūda veci ar tādu spēku, ka tas, riņķī griezdamies, aizlidoja pa istabu, līdz, uzdūries kādam asam izcilnim sienā, nogāzās gar zemi, — un, pacēlis daiļo nešļavu rokās, izsteidzās no mājas. Neviens viņu nemēģināja aizkavēt, pat ja kādam arī bija radies šāds nodoms. Lauzdams ceļu cauri pūlim, ko bija pievilinājušas valodas par notikušo, un satraukumā nesdams Madeleinu tik viegli kā bērnu, viņš nokļuva pie karietes, kurā jau gaidīja Keita un kalpone, un, uzticējis Madeleinu tām, uzlēca uz bukas važonim blakus un lika tam braukt,

LV NODAĻA

Par ģimenes darīšanām, rūpēm, cerībām, vilšanos un sirdēstiem.

Lai ari dēls un meita bija izstāstījuši misis Niklbijai visu, ko zināja par Madeleinu Breju, lai arī Nikolasa atbildība par radušos stāvokli viņai bija sīki apskaidrota un viņa pat sagatavota varbūtībai, ka jauno lēdiju vajadzēs uzņemt savās mājās, ja gadītos neparedzēti apstākļi, kas gan šķita neiespējami vēl dažas minūtes pirms traģiskā notikuma, — tomēr misis Niklbija kopš brīža, kad viņai šis noslēpums tika uzticēts, palika neapmierināta un bezgala samulsusi, tā ka nekādi paskaidrojumi, ne pierādījumi nespēja viņu pārliecināt, un ik jauns monologs un jaunas pārdomas radīja viņā aizvien lielāku neizpratni.

—    Apžēiiņ, Keita, — sprieda krietnā lēdija, — ja misteri Čiribli nevēlas, ka jaunā lēdija precas, kāpēc viņi par to neziņo lordam kancleram, lai ņem šo lēdiju augstākās tiesas aizbildniecībā un viņas pašas drošības labad iesloga Flītas cietumā? Par tamlīdzīgiem gadījumiem esmu simtiem reižu lasījusi avīzēs. Vai arī, ja viņi jauno lēdiju mīl tā, kā stāsta Nikolass, kāpēc viņi paši to neapprec… gribēju sacīt, viens no viņiem? Un, ja ari pieļaujam domu, ka šie džentlmeņi negrib, ka tā precas, un arī paši negrib to apprecēt, kāpēc, dieva dēļ, Nikolasam jāskraida apkārt pa pasauli un jālūko izjaukt likumīgas laulības noslēgšanu?

Tu, man šķiet, īsti neesi sapratusi, — maigi ierunājās Keita.

—    Nē, nudien, Keita, mana dārgā, tu esi ārkārtīgi pieklājīga! — iesaucās misis Niklbija. — Galu galā es pati esmu bijusi precēta un esmu redzējusi, kā precas citi cilvēki. Neesmu sapratusi, iedomājies!

—    Zinu, ka tev ir liela pieredze, mīļo māmiņ, — sacīja Keita, — gribēju tikai teikt, ka šai gadījumā tu varbūt īsti neizproti visus apstākļus. Iespējams, ka neesam pratuši pietiekami skaidri tev visu izstāstīt.

—     Tā laikam būs gan, — mundri atsaucās māte. • — Tas liekas visticamākais. No manis par to nevar prasīt atbildību, kaut gan — tā kā apstākļi paši par sevi runā skaidru valodu, uzdrošinos sacīt, ka tos saprotu, turklāt saprotu ļoti labi, lai kādas jums abiem ar Nikolasu būtu pretējas domas. Kāpēc jāsaceļ tāda brēka par to, ka šī mis Magdalēna grasās apprecēties ar cilvēku, kas ir vecāks par viņu? Jūsu nabaga tētis arī bija vecāks par mani, četrarpus gadus vecāks. Džeina Dibebsa — Dibebsi dzīvoja skaistā, baltā, ar salmiem apjumtā, viscaur efejām un citiem vīteņiem apaugušā vienstāva mājiņā ar segtu lievenīti, kam apkārt vijās sausserži un diezin kas vēl ne, vasaras vakaros spīļastes tur krita tieši tējā un, augšpēdus apvēlušās, izmisīgi ķepurojās, vardes lēca niedru sveču lukturos, ja kāds visu nakti palika nomodā, tupēja tur un lūkojās pa caurumiņiem taisni ar kristīgo acīm, — jā, Džeina Dibebsa — viņa gan apprecēja cilvēku, kas bija krietnu tiesu vecāks, un gribēja ar to precēties, neņemdama vērā nekādus iespējamus iebildumus, un viņa savu vīru mīlēja tā, ka nekas tamlīdzīgs uz pasaules nav pieredzēts. Par Džeinu Dibebsu neviens traci necēla, un viņas vīrs bija augstākā mērā cienījams un godājams cilvēks, un visi par viņu labu vien runāja. Kāpēc gan par šo Magdalēnu jāsaceļ tracis?

— Viņas līgavainis ir stipri vecāks, viņa pati to nav izraudzījusies, un šā cilvēka raksturs ir gluži pretējs tam, ko tu nupat aprakstīji. Vai tu nesaskati milzīgo atšķirību starp šiem abiem gadījumiem? — vaicāja Keita.

Uz to misis Niklbija atbildēja, ka laikam gan esot ļoti dumja, nē, nudien, dumja gan, ja jau pašas bērni to apgalvojot teju vai viņai acīs un gandrīz ik mīļu dienu; viņa, protams, esot mazu drusciņu vecāka par tiem, un varbūt dažs aplamnieks iedomājoties, ka tāpēc viņai vajagot zināt labāk. Taču taisnība viņai, bez šaubām, nevarot būt un, protams, neesot, nekad neesot bijusi un neesot varējusi būt, un to nemaz no viņas nevarot gaidīt, tāpēc neesot nemaz vērts vairs runāt, un uz visiem Keitas piekāpšanās un samierināšanās mēģinājumiem cienījamā lēdija veselu stundu atbildēja vienīgi — o, protams, kāpēc gan viņai vispār ko jautājot, viņas domām neesot nekādas nozīmes, neesot taču svarīgi, ko viņa sakot, — un tā joprojām tādā pašā garā.

Sādā noskaņojumā (kas brīžos, kad misis Niklbija pilnīgi padevās liktenim un vairs nevēlējās runāt, izpaudās galvas mājienos, acu pārgriešanā un klusās nopūtās, kuras nobeidzās ar īsu iekāsēšanos, ja kāds viņai pievērsa uzmanību) viņa palika līdz brīdim, kad Nikolas* un Keita atgriezās kopā ar savu rūpju objektu, un tad, atguvusi pašas svarīguma apziņu, turklāt ieinteresējusies par tik jaunas un daiļas būtnes ciešanām, viņa ne vien parādīja īpašu centību un rūpes, bet arī uzslavēja sevi par to, ka ieteikusi rīkoties tieši tā, kā bija rīkojies viņas dēls, lāgu lāgiem zīmīgi nopriecādamās, ka viss beidzies tik laimīgi, un likdama saprast, ka bez viņas pamudinājumiem un gudrajiem padomiem notikumi nemūžam nebūtu ņēmuši šādu virzienu.

Nepūloties izšķirt jautājumu, vai misis Nildbijai bija vai nebija vērā ņemami nopelni notikumu gaitā, droši var apgalvot, ka viņai radās pamatots iemesls gavilēm. Atgriezušies mājās, brāļi tā cildināja Nikolasu par tā neatlaidību un tik ļoti priecājās par to, ka viss pavērsies uz labu un viņu jaunā draudzene atsvabināta no nežēlīgām ciešanām un draudīgām briesmām, ka misis Niklbija — vismaz tā viņa ne vienreiz vien izteicās meitai — ģimenes labklājību jau uzskatīja «tikpat kā» par nodrošinātu. Misters Čārlzs Cīribls nudien — noteikti apgalvoja misis Niklbija — pirmajā pārsteiguma un sajūsmas uzplūdumā «tikpat kā» esot to nepārprotami pateicis. Tuvāk nepaskaidrojusi, ko šie vārdi nozīmē, viņa ikreiz, pievērsdamās šādām runām, kļuva tik noslēpumaina un izlikās tik viszinoša, un nākamībā skatīja tādas bagātības un godības ainas, ka šādos brīžos (lai cik šīs ainas rādījās neskaidras un aizplīvurotas) viņa jutās gandrīz tik laimīga, it kā patiešām būtu uz mūžiem nodrošināta ar visspožāko greznību.

Pēkšņi saņemtais šausmīgais trieciens, kas nāca pēc ilgi ciestām likstām un satraukuma, Madeleinas izturībai bija pārlieku smaga nasta. Atguvusies no sastinguma, kurā pati sev par laimi bija iegrimusi pēc tēva nāves, viņa nokļuva jaunā nelaimē — grūti un bīstami saslima. Kad vārgie fiziskie spēki, ko uzturējis pārcilvēcisks garīgās enerģijas sasprindzinājums un cieša apņemšanās nepadoties, beidzot izsīkst, sabrukuma pakāpe parasti atbilst pūlēm, kas iepriekš pieliktas šo spēku uzturēšanai. Tādējādi arī Madeleinai uzbrukusi slimība nebija ne viegla, ne ātri pārejoša, bet kādu laiku apdraudēja viņas saprātu un — vēl ļaunāk — pat viņas dzīvību.

Kurš gan, pamazām atlabdams pēc tāda grūta un bīsstama sirguma, spētu palikt nejūtīgs pret tik maigas, sirsnīgas un pacietīgas kopējas nemitīgajām rūpēm, kāda bija Keital Liegā, klusā balss, nedzirdamie soļi, vieglā roka, neskaitāmie mierīgi, laipni un bez liekiem vārdiem sniegtie pakalpojumi, ko mēs tik dziļi izjūtam slimības gultā un tik viegli aizmirstam, līdzko atveseļojamies, — kuru gan tas spētu ietekmēt vairāk nekā jaunu būtni, kas sirdī glabā tikai sievietei izlolojamas skaidras un patiesas jūtas, būtni, kas tikpat kā nav izjutusi mātes glāstus un ir pazinusi vienīgi pašas sievišķīgo maigumu un pieķeršanos, būtni, kas cauri nelaimei un ciešanām saglabājusi kvēlas alkas pēc līdzcietības, kuru tik ilgus gadus meklējusi veltīgi! Kāds brīnums, ja dienas šķita kā gadi, ko abas aizvadījušas kopā! Kāds brīnums, ja, atgūdama veselību, Madeleina ik ar stundu aizvien jūsmīgāk un tīksmāk uztvēra cildinājumus, ko Keita izšķērdīgi veltīja brālim, kad viņas atcerējās senus notikumus — nule tie šķita ļoti seni, it kā risinājušies pirms daudziem gadiem. Kur gan meklējams brīnums, ja šis uzslavas drīz vien rada atbalsi Madeleinas sirdī un Nikolasa vaibsti tik bieži viņai šķita parādāmies tā māsas sejā, ka viņa vairs lāgā nevarēja abus atšķirt, tāpat kā reizēm nespēja izprast, kādas jūtas viņai pirmāk modinājis brālis, kādas — māsa, un gluži nemanot viņas pateicībai pret Nikolasu pievienojās sava tiesa silto jūtu, kas tika veltītas Keitail

—    Mana dārgā, — mēdza sacīt misis Niklbija, ienākdama istabā ar tik pārspīlētu piesardzību, kas it kā bija aplēsta, lai vājinieces nervus satriektu stiprāk,, nekā to spētu kavalērista ierašanās pilnos auļos, — kā jūs šovakar jūtaties? Ceru, ka jums ir labāk.

—    Gandrīz pavisam labi, māmiņ, — atbildēja Keit3, nolikdama rokdarbu un saņemdama Madeleinas plaukstu.

—    Keita! — pārmetoši sacīja misis Niklbija. — Nerunā taču tik. skaļi! — (Cienījamā lēdija pati čukstēja tā, ka pat visdrosmīgākajam cilvēkam asinis sastingtu dzīslās.)

Keita šo pārmetumu uzņēma ļoti mierīgi, un misis Niklbija, klusītēm šaudīdamās pa istabu, ka ik grīdas dēlis čīkstēja un ik diedziņš čaukstēja, piebilda:

—    Mans dēls Nikolass tikko pārnāca mājās, un es, kā parasti, mana dārgā, iegriezos no jūsu pašas mutes uzzināt, kā jums klājas, jo manu viedokli viņš neuzklausa un nekad neuzklausīs.

—    Šovakar viņš pārnācis vēlāk nekā citkārt, — atbildēja Madeleina. — Gandrīz pusstundu vēlāk.

—    Nekad vēl mūžā neesmu sastapusi cilvēkus, kam tā rūpētu laiks! — bezgala pārsteigta iesaucās misis Niklbija. — Nē, nudien, nekad vēl mūžā neesmu sastapusil Man nebija ne jausmas, ka Nikolass pārnācis vēlāk, ne mazākās jausmas. Misters Niklbijs mēdza sacīt — tavs tētis, Keita, mana dārgā, es runāju par tavu tēti, — misters Niklbijs mēdza sacit, ka vislabākais pulkstenis pasaulē esot ēstgriba, bet jums jau ēstgribas nav, mana dārgā mis Breja, ak, kaut jums tā rastosl — man, goda vārds, šķiet, ka jums vajadzētu iekost kaut ko tādu, kas rosina ēstgribu. Es nudien nezinu, taču esmu dzirdējusi, ka divi trīs duči mūsu pašu omāru uzlabojot ēstgribu, lai gan galu galā tas pats vien iznāk, jo, man liekas, vispirms ir vajadzīga ēstgriba un tikai tad jūs varēsiet tos apēst. Es laikam sacīju «omāri», bet gribēju teikt «austeres», taču tas pats vien jau ir. Tomēr kā jums izdevās uzzināt, ka Nikolass …

—    Mēs nupat par viņu runājām, māmiņ, tāpēc tā iznāca.

—    Manuprāt, jūs nekad neko citu nerunājat, Keita, un, goda vārds, tava neapdomība mani pārsteidz. Dažkārt tu itin labi proti atrast, par ko runāt, bet tagad, kad zini, cik svarīgi ir uzmundrināt mis Breju, visādi viņu izklaidēt un tā tālāk, man nudien liekas pavisam neizprotami, kas tevi dīda pastāvīgi malt, malt un malt, bez mitas skandināt, skandināt un vēlreiz skandināt vienu un to pašu. Tu esi ]oti jauka slimnieku kopēja, Keita, lieliska, un es zinu, ka tu vēlies tikai to labāko, taču vienu es tev sacīšu — ja nebūtu manis, nudien nezinu, vai mis Brejai nesašļuktu dūša, un to es ik dienas saku arī ārstam. Viņš neslēpj izbrīnu, ka man pašai vēl pietiekot dūšas, un es nudien pati bieži brīnos, kā man izdodas turēties tik braši. Tas, saprotams, prasa pūliņus, taču, ja es zinu, cik daudz kas no manis šai mājā ir atkarīgs, man šie pūliņi nav jātaupa. Nekā īpaši uzteicama tur nav, bet tas ir vajadzīgs, un es pūlos to darīt.

To pateikusi, misis Niklbija piebīdīja krēslu pie gultas un kādu trīsceturtdaļstundu ņēmās ārkārtīgi saistoši apcerēt neskaitāmus ārkārtīgi saistošus tematus, lidz beidzot devās projām, aizbildinādamās ar ieganstu, ka viņai jāizklaidējot Nikolass, kamēr tas vakariņo. Uzmundrinājusi dēlu ar paziņojumu, ka, pēc viņas domām, vājiniece jūtoties nesalīdzināmi sliktāk, viņa turpināja tā omas uzlabošanu, stāstīdama, cik mis Breja esot gurdena, bēdiga "un nomākta, jo Keita muļķīgi ieņēmusies runāt tikai par brāli un par ģimenes rūpēm. Ar šīm un vēl citām iedvesmojošām piezīmēm pilnīgi nomierinājusi Nikolasu, viņa sāka jo plaši klāstīt grūtos pienākumus, ko paveikusi tai dienā, un reizumis noveda sevi līdz asarām, prātodama par to, ko ģimene iesāks tad, ja ar viņu kas atgadīsies.

Dažkārt Nikolasu mājās pavadīja misters Frenks Cīribls, kam brāļi Cīribli uzdeva apvaicāties, kā tovakar jūtas Madeleina. Šādās reizēs (un tas notika visai bieži) misis Niklbijai īpaši svarīgi šķita turēt acis un ausis vaļā, jo pēc vairākām zīmēm un pazīmēm, kas bija saistījušas viņas uzmanību, cienijamai lēdijai bija radušās dibinātas aizdomas — lai kā mistera Frenka tēvoči interesējās par Madeleinu, viņš nāk ne tikai apjautāties par vājinieci, bet arī tikties ar Keitu, jo vairāk tāpēc, ka brāļi pastāvīgi aprunājās ar ārstu, paši bieži iegriezās mazajā namiņā un ik rītu no Nikolasa saņēma sīku jo sīku ziņojumu. Misis Niklbijai tas bija lielisks laiks; nekad vēl neviens nebija rīkojies ne tuvu tik piesardzīgi un gudri, ne arī tik noslēpumaini kā viņa, nekad vēl darbā nebija laista tik viltīga karamāksla un tādi neaptverami slīpēti paņēmieni, kādus izmantoja viņa, lai pārliecinātos, vai pret misteru Frenku vērstās aizdomas ir pamatotas, un, ja tās būtu pamatotas, lai nabaga jaunekli moeitu, kamēr tas atklās savus noslēpumus un labprātīgi pakļausies viņas žēlsirdīgajām rūpēm. Pilnā sparā rāvās artilērija, gan smagā, gan vieglā, ko misis Niklbija iedarbināja savu plānu sekmēšanai, atšķirīgi un pretrunīgi bija līdzekļi, ko viņa izmantoja iecerētā mērķa sasniegšanai. Reizēm viņa šķita pati sirsnība un miermīlība, reizēm kļuva stīva un salti nepieejama. Dažkārt viņa it kā ar plaši atvērtu sirdi sagaidīja savu nelaimīgo upuri, bet nākamajā reizē uzņēma to tik vēsā, veikli iestudētā atturībā, ka varēja domāt — pār viņu nākusi jauna apgaismība un, atminējusi viesa nodomus, viņa nolēmusi tos iznīdēt pašā saknē, izvirzīdama sev neatliekamu pienākumu rīkoties spartiskā stingrībā un reizi par visām reizēm izskaust cerības, kurām nekad nav lemts piepildīties. Citkārt, kad Nikolasa nebija tuvumā un viņš nevarēja nejauši noklausīties, bet Keita augšstāvā čakli aprūpēja slimo draudzeni, cienījamā lēdija izmeta miglainus mājienus par savu nodomu sūtīt meitu uz Franciju vai Skotiju, lai tā tur trīs četrus gadus uzlabotu veselību, ko sabeigusi, pēdējā laikā pārpūlēdamās, vai arī ciemos uz Ameriku vai vienalga kurp, lai tikai šis brauciens draudētu ar ilgu un nomācošu atšķirtību. Misis Niklbija aizgāja pat tiktāl, ka aplinkus ļāva noprast siltās jūtas, ko pret Keitu lolojot sena viņu kaimiņa dēls, kāds Horācijs Peltirogs (jauns džentlmenis, kuram tobrīd varēja būt kādi četri gadi), iztēlodama to kā divu ģimeņu gandrīz jau izlemtu jautājumu, tā ka atliekot vienīgi nogaidīt meitas galīgo piekrišanu, lai saņemtu baznīcas svētību un abas ieinteresētās puses varētu baudīt neizteicamu laimi un prieku.

Lepnumā triumfēdama, ka šī pēdējā mīna kādu vakaru beidzot uzspridzināta, misis Niklbija izmantoja laimīgo nejaušību, pirms došanās pie miera palikusi divatā ar dēlu, lai iztincinātu to par jautājumu, kas aizņēma visus viņas prātus, ne mirkli nepieļaudama, ka Nikolasam varētu būt atšķirīgas domas. Sai nolūkā viņa uzsāka sarunu, visvisādi cildinādama uri uzteikdama mistera Frenka Cīribla jaukās īpašības,

—    Tev ir taisnība, māt, — sacīja Nikolass. — Pilnīga taisnība. Viņš ir patīkams zēns.

—    Glīts arī, — piebilda misis Niklbija.

—    Neapšaubāmi glīts, — piekrita Nikolass.

—    Ko tu sacītu par viņa degunu, dārgais? — turpināja misis Niklbija, gribēdama Nikolasu jo vairāk ieinteresēt par šo sarunu.

—    Ko es sacītu par viņa degunu? — pārjautāja Nikolass.

—    Jā, — atbildēja māte, — kāda stila deguns? Pie kāda arhitektūras ordera tas pieskaitāms, ja tā varētu izteikties. Neesmu sevišķa lietpratēja degunu jautājumā. Vai tu to sauktu par romiešu vai grieķu degunu?

—    Goda vārds, māt, — smiedamies atbildēja Nikolass, — cik varu atcerēties, es to dēvētu par kompilētu jeb jaukta stila degunu. Taču īsti labi es Frenka degunu neatceros. Ja šādi varu tevi iepriecināt, pavērošu uzmanīgāk un savus secinājumus darīšu tev zināmus.

—    Es patiešām vēlētos, lai tu to izdari, — nopietni teica misis Niklbija.

—    Labi, — atbildēja Nikolass, — izdarīšu.

Kad dialogs likās apsīkstam, Nikolass atkal pievērsās grāmatai, ko pirms tam bija lasījis. Misis Niklbija, brīdi klusējusi, lai nodotos pārdomām, atsāka sarunu: , — Viņš tev ir stipri pieķēries, dārgais.

Aizvēris grāmatu, Nikolass smiedamies atsaucās, ka viņam esot patīkami to dzirdēt, un piemetināja, ka māte acīmredzot pratusi iegūt pilnīgu jaunā drauga uzticību.

—        HrnI — sacīja misis Niklbija. — To es, dārgais, nezinu, bet man liekas nepieciešami, lai kāds patiešām iegūtu viņa uzticību, ārkārtīgi nepieciešami.

Juzdamās pacilāta, ka dēls ziņkārē iepleš acis, un apzinādamās, ka viņai vienīgai zināms kāds liels noslēpums, misis Niklbija mundri turpināja:

—    Nē, nudien, Nikolas, dārgais, man nekādi nav izprotams, kā tu varēji nepamanīt, lai gan pati nezinu, kālab man tas būtu jāsaka, jo, bez šaubām, kas attiecas uz to, līdz zināmai robežai, šādos gadījumos, sevišķi pašā sākumā, ir daudz kas tāds, kas skaidri saredzams ar sievietes acim, bet ko vīrietis it viegli var nepamanīt. Negribu sacīt, ka šai ziņā mans skatiens būtu īpaši vērīgs. Varbūt arī ir. Tas labāk zināms tiem, kas mani diendienā redz, un varbūt tie arī zina. Savus uzskatus par to es neizteikšu, man to neklājas darīt, par to nevar būt ne runas, nepavisam ne.

Nikolass apgrieza svecēm degli, sabāza rokas kabatās un, atmeties pret krēsla atzveltni, kā pazemīgs cietējs, grūtsirdīgi samierinājies ar likteni, gaidīja sarunas turpinājumu.

—     Uzskatu par savu pienākumu, Nikolas, dārgais, — sacīja māte, — tev pastāstīt, ka man ir zināms, — ne vien tāpēc, ka arī tev ir tiesības to zināt, turklāt zināt visu, kas notiek mūsu ģimenē, bet arī tāpēc, ka tavā varā ir daudz ko pavirzīt uz priekšu un stipri vien veicināt, un, bez šaubām, jo drīzāk šādos jautājumos tiek ieviesta skaidrība, jo labāk visiem, katrā ziņā. Tu vari izdarīt ļoti daudz, teiksim, reizēm pastaigāties pa dārzu vai kādu brīdi pasēdēt augšā savā istabā, vai izlikties nejauši aizsnaužamies, vai notēlot, ka esi aizmirsis kaut ko nokārtot un tev uz kādu stundu jāiziet, un paņemt misteru Smaiku līdzi. Tie visi liekas tīrie sīkumi, un tev droši vien nāk smiekli, ka es tiem pievēršu tādu uzmanību, tomēr, dārgais, tici man (un tu, Nikolas, par to drīz vien pārliecināsies, ja vien pats kādreiz iemīlēsies, un es ceru un ticu, ka tu iemīlēsies, ja tikai gadītos kārtīga, labi audzināta jaunava, bet tev jau, bez šaubām, ne prātā nenāk iemīlēties neaudzinātā personā), kad es tev saku, tici man, no šiem sīkumiem ir atkarīgs daudz kas vairāk, nekā tu vari iedomāties. Ja tavs nabaga tētis vēl būtu dzīvs, viņš tev pastāstītu, cik daudz kas ir atkarīgs no tā, lai viņš un viņa tiktu atstāti divatā. Tev, protams, nav jāiet no istabas ārā tā, it kā tu to darītu tīšām, ar zināmu nolūku, tu vari iziet it kā nejauši un tikpat nejauši atkal atgriezties. Ja, durvis vēl neatvēris, tu priekšnamā iekāsēsies vai bezrūpīgi uzsvilposi, vai nodungosi kādu meldiņu, vai izdomāsi kaut ko citu tamlīdzīgu, lai brīdinātu, ka grasies iet iekšā, tas vienmēr būs pats labākais, jo, bez šaubām, lai gan tur nav nekā nedabiska, bet īstenībā viss ir tieši tā, kā pienākas šādos apstākļos, tomēr, ja kāds tā pēkšņi ienāk istabā, jaunie cilvēki jūtas stipri samulsusi… kad sēž uz sofas un… un tamlīdzīgi, — tās varbūt ir tīrās aplamības, taču viņi vienmēr mulst.

Patiesais pārsteigums, ar kādu Nikolass raudzījās mātē šās garās runas laikā, kļūdams aizvien jo lielāks, jo vairāk viņa tuvojās izšķirīgajai atziņai, misis Niklbijai nebūt nenojauca prātus, bet drīzāk gan ļāva pārliecināties par pašas gudrību, tāpēc, mirkli apstājusies, tikai lai pašapmierināti piezīmētu, ka tieši tādu pārsteigumu gaidījusi, viņa pievērsās neskaitāmiem nesakarīgiem, samudžinātiem netiešiem pierādījumiem, kuru nobeigumā pavēstīja bez jebkādām šaubām izdarāmo secinājumu, ka misters Frenks Cīribls ir neprātīgi iemīlējies Keitā.

—    Ko tu teici? — iesaucās Nikolass.

Misis Niklbija atkārtoja, ka misters Frenks iemīlējies Keitā.

—    Ko! Mūsu Keitā! Manā māsā!

—    Ak kungs, Nikolas! — atsaucās misis Niklbija. — Kurā citā Keitā, ja ne mūsējā, un kāda man būtu daļa un vai es vispār interesētos, ja tā būtu nevis tava māsa, bet kāda cita?

—    Mīļo māt, — sacīja Nikolass, — tas nu nemūžam nevar būt!

—    Labi, labi, dārgais, — bezgala pašapzinīgi atbildēja misis Niklbija. — Pagaidi vien, gan redzēsi.

Līdz tam brīdim Nikolasam ne reizi prātā nebija ienākusi doma, ka vispār iespējams kaut kas tāds, ko viņam tikko bija pavēstījusi māte; tā kā pēdējā laikā viņš maz uzturējās rnājāsunbija stipri aizņemts ar pienākumiem darbā, paša greizsirdīgās bažas bija dvesušas viņam aizdomas, ka cēlonis Frenka Cīribla apciemojumiem, kas kļuva arvien biežāki, ir slepus lolotas, viņa paša kvēlei līdzīgas jūtas pret Madeleinu. Pat tagad, saprazdams, ka •r"aižu māktās mātes pamanītais šoreiz droši vien vairāk atbilst patiesībai nekā viņa paša vērojumi, un atsaukdams atmiņā dažādas sīkas nejaušības, kas, aplūkotas kopā, patiešām varēja radīt secinājumus, kurus māte tik uzvaroši bija pavēstījusi, viņš tomēr nejutās īsti pārliecināts, ka tie nav labsirdīga un vieglprātīga cilvēka pavirši uzmanības pierādījumi, ar kuriem tas apveltītu ikvienu meiteni, ja vien tā būtu jauna un pievilcīga. Tāda vismaz bija viņa cerība, un tāpēc viņš pūlējās tam noticēt.

—    Mani ļoti satrauc tas, ko tu pastāstīji, — brīdi padomājis, sacīja Nikolass, — lai gan es vēl ceru, ka varbūt esi maldījusies.

—    Nudien nesaprotu, kāpēc tev to vajadzētu cerēt, — sacīja misis Niktbija, — taču vari nešaubīties, ka es neesmu maldījusies.

—    Ko saka Keita? — vaicāja Nikolass.

—    Redzi, dārgais, — atbildēja misis Niklbija, — tas un ir tieši tas, par ko vēl neesmu pilnīgi pārliecinājusies. Šās slimības laikā viņa pastāvīgi sēž pie Madelcinas gultas — nekad vēl neesmu piedzīvojusi, ka divi cilvēki tā var pieķerties viens otram, — un, patiesību sakot, Nikolas, es šad tad tīšām esmu likusi viņai tur uzturēties, jo man liekas — tas ir labi iecerēts, kā jauno cilvēku vēl vairāk uzkurināt. Viņš, vai zini, tad nekļūst pārāk pašpaļāvīgs.

AAisis Niklbija to pateica ar tādu sajūsmu, kam cauri jautās prieks par pašas veiklo izdomu, ka N'ikolasam bija ārkārtīgi grūti sagraut mātes cerības, taču viņš ne mirkli nešaubījās, ka ejams tikai viens — godpilns ceļš un ka viņa pienākums ir to uzņemties.

—    Mīļo māt, — viņš laipni sacīja, — vai tu nesaproti, ka pat tad, ja mistera Frenka jūtas pret Keitu kļūtu nopietnas uri mēs kaut mirkli atļautos tās atbalstīt, tā būtu ļoti negodīga un nepateicīga rīcība? Es vaicāju, vai tu to patiešām nesaproti, lai gan it labi zinu, ka nesaproti vis, jo citādi tu būtu izturējusies piesardzīgāk un apdomīgāk. Paskaidrošu, ko ar to gribu teikt. Neaizmirsti, cik mēs esam nabadzīgi.

Misis Niklbija pakratīja galvu un caur asarām noteica, ka nabadzība neesot netikums.

—    Nē, — sacīja Nikolass, — un tāpēc nabadzībai jārada godīgs lepnums, lai mēs nepadotos kārdinājumam un neatļautos necienīgu rīcību, bet saglabātu pašcieņu, kas piemīt kā malkas cirtējam, tā ūdens vedējam un ko tie prot turēt godā labāk nekā valdnieki. Padomā, kādu pateicību esam parādā šiem diviem brāļiem, atceries, ko viņi darījuši un joprojām ik dienas dara mūsu labā tik augstsirdīgi un smalkjūtīgi, ka visa mūsu mūža nepietiktu, lai to kaut daļēji atlīdzinātu. Kāda būtu rnūsu atmaksa, ja mēs pieļautu, ka viņu krustdēls, vienīgais radinieks, kuru viņi uzskata tikpat kā par savu dēlu un kuram droši vien kaļ nākotnes plānus — bērnišķīgi būtu iedomāties, ka nav šādu Frenka izglītībai un mantojumā paredzamajai bagātībai atbilstošu plānu, — ja mēs pieļautu, ka viņš apprec līgavu bez pūra, meiteni, kas saistīta ar mums tādām saitēm, ka viņi nenovēršami secinātu — Frenks noķerts lamatās un to, nekrietnā nolūkā iepriekš smalki apsvēruši, esam pastrādājuši mēs visi trīs. Apdomā to visu labi, māt! Kā tu justos, ja viņi apprecētos un brāļi, kā vienmēr, atnāktu laipni mūs apciemot, bet tev būtu jāatklāj viņiem patiesība? Vai tev būtu mierīga sirds un tu varētu atzīt, ka esi rīkojusies godīgi un atklāti?

Nabaga misis Niklbija, liedama aizvien gaužākas asaras, murmināja, ka misters Frenks, bez šaubām, iepriekš izlūgtos savu tēvoču piekrišanu.

— Jā, Frenkam tas viņu acīs patiešām nāktu kaut mazliet par labu, — sacīja Nikolass, — bet mēs joprojām paliktu pakļauti tām pašām aizdomām, atstatums starp viņiem un mums nemazinātos un tiekšanās iedzīvoties uz viņu rēķina liktos tikpat acīm redzama. Bet varbūt mēs esam to visu tikai iedomājušies? — viņš piebilda mazliet mundrāk. — Es ceru un gandrīz ticu, ka tā arī būs. Ja ne, paļaujos uz Keitu, ka viņa jutīs to pašu, ko jūtu es… un uz tevi, mīļo māt, jo esmu pārliecināts, ka, drusku padomājusi, arī tu spēsi just tikai to pašu.

Vēl ilgi lūgdamies un vārdos iztēlodams iespējamās nepatikšanas, Nikolass panāca, ka misis Niklbija apsolījās pielikt visas pūles, lai domātu tā, kā domā dēls, un, ja misters Frenks arvien vēl neatlaidīgi uzplīšoties, viņa lūkošot stāties ceļā vai vismaz centīšoties nesniegt tam ne morālu atbalstu, ne palīdzību. Nikolass nolēma Keitai pagaidām nekā neminēt, iekams nebūs pilnīgi pārliecinājies, ka tas tiešām ir nepieciešams, un apņēmās pats visu rūpīgi novērot un pārbaudīt, lai tiktu skaidrībā par patieso stāvokli. Tas bija ļoti saprātīgs lēmums, taču to izpildīt aizkavēja jauns iemesls bažām un satraukupiienr,

Grūti saslima Smaiks, zēns kļuva tik vārgs un gurdens, ka pats saviem spēkiem gandrīz vairs nevarēja pāriet no vienas istabas otrā, noliesēja un izdēdēja tā, ka žēl bija viņā skatīties. Tas pats izslavētais dziednieks, pie kura Nikolass bija griezies jau iepriekš, brīdināja viņu, ka pēdējā iespēja un cerība glābt Smaika dzīvību esot atkarīga no tā, vai zēns tūdaļ tikšot aizvests no Londonas. Par visvairāk ieteicamo vietu tika minēts Devonšīras apgabals, kur bija uzaudzis Nikolass, taču šo padomu ārsts vēl papildināja ar piesardzīgu aizrādījumu, ka tam cilvēkam, kas dosies turp līdzi Smaikam, jāsagatavojas uz pašu ļaunāko, jo esot parādījušās nepārprotamas ātrā diloņa pazīmes un zēns varot no turienes dzīvs vairs neatgriezties.

Labsirdīgie brāļi, kuriem bija zināms viss par nabaga zēna bēdīgo dzīvi, uzdeva vecajam Timām arī būt klāt konsultācijā. To pašu ritu brālis Čārlzs ieaicināja Nikolasu savā kabinetā un sacīja šādus vārdus:

—    Manu dārgo ser, mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Zēns jāglābj, ja vien cilvēka spēkos ir darīt visu, lai viņš izdzīvotu, un nav pieļaujams, ka viņš nomirtu viens svešā vietā. Vediet viņu projām jau rīt no rīta, parūpējieties, lai viņam nekā netrūktu, un neatstājiet viņu; neatstājiet viņu, dārgo ser, iekams nebūsiet pārliecinājies, ka tūlītējas briesmas viņam vairs nedraud. Būtu nežēlīgi jūs abus tagad šķirt. Nē, nē, nē! Tims pie jums šovakar aizies, ser, Tims aizies pie jums pateikt dažus atvadu vārdus. Brāli Ned, mans mīļais, misters Niklbijs grib tev paspiest roku un pateikt ardievas; ilgi misters Niklbijs projām nepaliks, šim nabaga zēnam drīz kļūs labāk, pavisam drīz kļūs labāk, un tad misters Niklbijs sameklēs kādus jaukus, vienkāršus lauku ļaudis, pie kuriem zēnu atstāt, un reizēm aizbrauks tur un atkal atgriezīsies … jā, jā, aizbrauks un atkal atgriezīsies, Ned. Nav ne mazākā iemesla nokārt degunu, jo viņam ļoti drīz kļūs labāk, ļoti drīz. Tā taču ir, tā ir, vai ne, Ned?

Ko tai vakarā sacīja Tims Linkinvoters un ko visu viņš atnesa, nav vērts stāstīt. Nākamajā rītā Nikolass un nabaga novārgušais Smaiks devās ceļā.

Kurš gan cits, ja ne tas vienīgais, kas nebūtu redzējis neviena laipna skatiena, dzirdējis neviena līdzjūtīga vārda, ja dzīvē negadījušies cilvēki, kas nule bija sapulcējušies viņam apkārt, — kurš gan cits spētu izstāstīt, kādas dvēseles mokas, kādas bezcerīgas domas, kādas neremdināmas bēdas bija saistītas ar šo skumjo šķiršanos 1

—    Skaties! — lūkodamies pa karietes logu, dedzīgi iesaucās Nikolass. — Viņi joprojām stāv uz ielas stūra!

Raugi, kur Keita, nabaga Keita, no kuras tu, kā pats teici, nespēj atvadīties, māj ar nēzdodziņu. Neaizbrauc, nepamājis Keitai atvadu sveicienul

—    Nespēju māti — drebēdams iesaucās ceļabiedrs un, seju rokām aizklājis, atslīga karietes sēdeklī. — Vai jūs vēl viņu redzat? Viņa vēl tur stāv?

—    Jā, jā! — nopietni atbildēja Nikolass. — Kā tad. Viņa atkal māj ar roku. Es atmāju tavā vietā… un nu jau viņi pazūd skatienam. Nepadodies izmisumam, mīļais draugs, nepadodies! Tu atkal ar viņiem tiksies!

Tas, ko Nikolass pūlējās uzmundrināt, pacēla izdilušās rokas un dedzīgi tās sakļāva.

—    Debesīs. Pazemīgi dievam izlūdzos — debesīs!

Sie vārdi izskanēja kā salauztas sirds lūgšana.

LVI NODAĻA

Ralfs Niklbijs, kura iepriekšējos ļaunos nodomus izjaucis viņa brāļadēls, nejauša gadījuma rosināts, perina atriebības plānus, to izpildīšanā iesaistot pārbaudītu palīgu.

Notikumi, kas uzņēmuši paši savu gaitu un valdonīgi pavēl to pierakstītājam ievērot secību, liek nule atgriezties tai vietā pirms iepriekšējās nodaļas sākuma, kad Ralfs Niklbijs un Arturs Graids tika atstāti namā, pār kuru savu drūmo karogu tik negaidīti bija pacēlusi nāve.

Sažņaudzis dūres un zobus sacirtis tik stipri, ka ne ar kādiem spēkiem neizdotos viņa žokļus sakļaut vēl ciešāk, Ralfs labu brīdi palika stāvam tāpat, kā bija stāvējis, kad pēdējo reizi uzrunāja brāļadēlu: smagi elpodams, taču stīvs un nekustīgs kā bronzas tēls. Pamazām viņš atslābinājās, kā mostoties no dziļa miega. Pāris reižu pakratījis dūri pret durvīm, pa kurām bija izgājis Nikolass, viņš iegrūda roku azotē, it kā varītēm pūlēdamies nomākt pat šo dedzības izpausmi, tad pagriezās un paskatījās uz mazāk rūdīto augļotāju, kas vēl nebija piecēlies no grīdas.

Bailēs sarāvies, šis nelietis, vēl joprojām trīcēdams pie visām miesām, tā ka retie, sirmie mati aiz negantā pārbīļa tirinājās un plivinājās uz viņa paura, grīļodamies rausās kājās, bet pēkšņi uztvēra Ralfa skatienu un, abām rokām aizklājis seju, lēnām vilkās uz durvju pusi, iebrēkdamies, ka viņa vainas te nu gan neesot.

—    Kas teica, ka jūsu vaina, godātais?. — apslāpētā balsī apjautājās Ralfs. — Kurš to teica?

—    Jūs skatījāties tā, it kā domātu, ka es esmu vainīgs, — bikli atbildēja Graids.

—    Blēņas! — nomurmināja Ralfs, pūlēdamies izspiest smiekliņu. — Vainoju viņu, ka viņš nenodzīvoja vēl vienu stundu. Vēl viena stunda — un mums būtu pieticis. Nevienu citu es nevainoju.

—    N-n-nevienu citu? — vaicāja Graids.

—    Sai nepatīkamajā notikumā ne, — atbildēja Ralfs.

—    Ar to puišeli, kas aizveda jūsu mīļoto, man kārtojami veci rēķini, taču tam nav nekāda sakara ar viņa ālēšanos šeit, jo mēs drīz vien būtu tikuši no viņa vaļā, ja negadījusies šī sasodītā nelaime.

Nesatricinājamā mierā, kādā Ralfs runāja, jautās kaut kas tik nedabisks, ko vēl vairāk pastiprināja seja, un skarbā, līdzenā, nosvērtā balss (to mazliet citādu vērta tikai nevienmērīgā elpa, kas viņam lika apstāties gandrīz ik pēc katra vārda, kā dzērājam, kurš pūlas runāt sakarīgi) šķita tādā pretmetā ar nedabisko, drausmo izteiksmi, kas pauda negantu, nevaldāmu niknumu un izmisīgas pūles tam nejaut vaļu, ka augšstāvā guļošais mironis, Ralfa vietā pēkšņi nostājies pretī drebelīgajam Graidam, nespētu viņu vēl vairāk pārbiedēt.

—    Kariete, — pārvarējis dusmu lēkmi, kā stipram vīram pieklājas, pēc brīža ierunājās Ralfs. —• Mēs taču atbraucām karietē. Vai tā vēl gaida?

Graids ar prieku izmantoja šo ieganstu, lai pieietu pie loga paskatīties. Ralfs, ietiepīgi vērdamies uz otru pusi, ar azotē iegrūsto roku raustīja kreklu un aizsmakušā balsī murmināja:

—    Desmittūkstoš mārciņu! Viņš teica — desmit tūkstoši! Tieši tā sumrna, ko tikai vakar izdevu par divām ķīlu zīmēm un ko rīt būtu laidis apgrozībā ar krietniem procentiem. Ja nu šī firma ir bankrotējusi un viņš pirmais man atnesis šo vēsti! — Nu, vai kariete vēl stāv?

—    Jā, jā, — iztrūcies no skarbā tonī izteiktā jautājuma, atsaucās Graids. — Stāv gan. Ak kungs, ak kungs, cik jūs esat ātrsirdīgs!

—    Nāciet šurp! — pamādams ar roku, sacīja Ralfs.

—    Mēs nedrīkstam parādīt, ka esam uztraukušies. Iesim lejā pa kāpnēm rokrokā.

—    Jūs mani saknaibīsiet zili melnu, — zūdījās Graids.

Ralfs neiecietīgi palaida Graidu vaļā un, nonācis pa

kāpnēm parastajā stingrajā un noteiktajā solī, iekāpa karietē. Arturs Graids ierāpās viņam pakaļ. Kad važonis apvaicājās, kurp braucams, Graids uzmeta Ralfam nedrošu skatienu, bet, tā kā tas klusēja un šai sakarā neizteica ne mazāko vēlēšanos, nosauca savu adresi, un kariete devās turp.

Visu ceļu Ralfs sakrustotām rokām sēdēja, iespiedies kaktā, un neteica ne vārda. Smakrs bija noslīdzis uz krūtīm, nodurtās acis paslēpušās zem drūmi sarauktajām uzacīm, tā ka viņu varēja iedomāties aizmigušu, jo nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes, — tikai kad kariete apstājās, viņš pacēla galvu un, lūkodamies pa logu ārā, apvaicājās, kas tā esot par vietu.

—    Mana māja, — nedroši atbildēja Graids un bažīgi pavērās klusajā namā. — Ak kungs! Mana māja.

—    Tiesa, — sacīja Ralfs. — Nemanīju, pa kādu ceļu mēs braucam. Gribētu nodzerties glāzi ūdens. Ceru, ka ūdens jums netrūkst.

—    Dabūsiet glāzi ūdens vai… vai… ko vien vēlēsieties, — smagi nopūzdamies, atbildēja Graids. — Nav nozīmes klauvēt, važoni. Paraustiet zvanu!

Važonis zvanīja, zvanīja un zvanīja, tad sāka klauvēt, līdz visa iela norībēja klauvējienos, pēc tam pieliecās paklausīties pie atslēgas cauruma. Neviens nenāca. Māja bija klusa kā kaps.

—    Kas tur ir? — nepacietīgi ievaicājās Ralfs.

—    Pega ir briesmīgi kurla, — atbildēja Graids, jau krietni satraucies un nobijies. — Ak kungs! Zvaniet vēlreiz, važoni! Zvanu viņa redz.

Važonis atkal ņēmās zvanīt un klauvēt, klauvēt un zvanīt. Viens otrs kaimiņš atvēra logu un pāri ielai sabļaustījās, ka vecā Graida saimniecības vadītāja laikam guļot beigta. Citi sapulcējās ap karieti un uzmācās ar dažādiem minējumiem: vieniem šķita, ka Pega ir aizmigusi, otriem — ka tā sadegusi, trešie domāja, ka saimniecības vadītāja apdzērusies; kāds varen tukls vīrs apgalvoja, ka veča droši vien ieraudzījusi kaut ko ēdamu un milzīgā pārbīlī (trūkstot attiecīgam ieradumam) pakritusi ģībonī.

, Pēdējais minējums īpaši sajūsmināja skatītājus, kas līksmi ierēcās un tikai ar lielām pūlēm bija pierunājami nemesties pāri žogam un necensties uzlauzt virtuves durvis, lai pārliecinātos par šās domas pareizumu. Taču ar

lo vēl viss nebeidzās. Tā kā bija izplatījušās baumas, ka Arturam torīt paredzētas laulības, pūlis izrādīja spraigu interesi par līgavu, kura, pēc vairākuma domām, esot nomaskējusies par misteru Ralfu Niklbiju; kāds iedomājās joka pēc paust sašutumu par to, ka līgava cilvēkos parādījusies vīriešu biksēm un zābakiem kājās, un tad gāja vaļā kliedzieni un brēcieni. Beidzot abiem augļotājiem izdevās patverties kaimiņu mājā, un, sadabūjuši pieslienamās kāpnes, viņi uzrāpās uz pazemā sētas puses mūra un laimīgi nokļuva otrā pusē.

—    Man, es jums sacīšu, taisni bail iet iekšā, — teica Arturs, kad viņi bija palikuši divatā. — Ja nu viņa ir nogalināta? Guļ zemē ar krāsns kruķa izdauzītām smadzenēm, ko?

—    Kas tur sevišķs! — atbildēja Ralfs. — Man, vai zināt, patiktu, ja tamlīdzīgi gadījumi notiktu biežāk un ar mazākām pūlēm. Ko blenžat un tricināties? Man patiktu!

Viņš piegāja pie ūdenssūkņa, tur, kāri padzēries un krietni apšļakstījis galvu un seju, atguva parasto stāju un pirmais iegāja mājā, bet Graids slāja pakaļ, gluži vai mīdams viņam uz papēžiem.

Mājā valdīja tāda pati tumsība kā vienmēr: visas istabas tikpat drūmas un klusas kā citkārt, ikviena rēgam līdzīgā mēbele savā parastajā vietā. Nepielūdzamā vecā pulksteņa sirds, ko rletraucēja ne mazākais troksnis no ārpasaules, joprojām smagi pukstēja putekļainajā kastē, ļodzīgie skapji, kā parasti, centās no skatieniem paslēpties savos skumīgajos kaktos, soļu dunai atsaucās tās pašas drūmās atbalsis, garkājains zirneklis apstājās ašajā skrējienā un, sabijies no viņa tumsas valstībā ienākušajiem cilvēkiem, palika nekustīgi karājamies pie sienas un izlikās beigts, kamēr tie nebija pagājuši viņam garām.

Abi augļotāji izstaigāja māju no pagraba līdz bēniņiem, ielūkodamies pat ikvienā tukšā telpā. Taču no Pegas nekur nebija ne miņas. Beidzot viņi apsēdās tai istabā, kur Arturs Graids parasti uzturējās, gribēdami pēc meklēšanas atvilkt elpu.

—    Tā vecene laikam izgājusi salūkot kaut ko jūsu kāzu mielastam, — sacīja Ralfs, rīkodamies uz promiešanu. — Skatieties! Es iznīcinu parādzīmi — tā mums vairs nebūs vajadzīga.

Tajā brīdī Graids, kas bija vērīgi ielūkojies ikkatrā istabas kaktā, nelabi iebļaudamies, nokrita ceļos pie milzīga šķirsta.

—    Kas tad nu? — bargi atskatīdamies, jautāja Ralfs.

—    Aplaupīts! Aplaupīts! — vaimanāja Arturs Graids.

—    Aplaupīts? Nauda nolaupīta?

—    Nē, nē, nē. Ļaunāk, daudz ļaunāk!

—    Kas tad? — uzstāja Ralfs.

—    Ļaunāk nekā nauda, ļaunāk nekā nauda! — auroja vecis, rausdams no šķirsta ārā papīrus, gluži kā plēsīgs zvērs, kas kārpa zemi. — Labāk būtu nozagusi naudu… visu manu naudiņu… cik nu man tās ir! Labāk būtu pataisījusi mani par ubagu nekā pastrādājusi šitādu ļaunumu.

—    Ko pastrādājusi? — vaicāja Ralfs. — Ko pastrādājusi, jūs, nolādētais vecais nelga?

Graids tomēr neko neatbildēja, tikai rakās un urķējās pa saviem papīriem, kliegdams un vaimanādams kā nelabais uz moku rata.

—    Jūs sakāt — kaut kas pazudis, — sacīja Ralfs, sirdīgi kratīdams Graidu aiz apkakles. — Kas jums pazudis?

—    Papīri, dokumenti. Esmu izpostīts. Pazudis, pazudis! Esmu aplaupīts, esmu izpostīts! Viņa redzēja mani tos lasām… lasām vēl nesen… es bieži tos lasīju… Viņa novēroja, redzēja, ka ielieku tos lādītē, kas glabājas šai šķirstā, un lādīte ir pazudusi, viņa to nozagusi. Lāsts pār šo sievišķi, viņa mani ir aplaupījusi!

—    Ko viņa nolaupījusi? — kliedza Ralfs, kuram pēkšņi bija it kā ataususi gaisma, — acis Ralfam spīdēja, ķermenis satraukumā trīsēja, kad viņš sagrāba Graidu aiz izģindušās rokas. — Ko viņa ir nolaupījusi?

>— Viņa nezina, kas tie par papīriem, viņa neprot lasīt! — nepievērsdams Ralfam uzmanību, brēkāja Graids. — Ir tikai viens ceļš, kā tos pārvērst naudā, — aiznest lādīti šai lēdijai. Kāds vecenei izlasīs priekšā un pamācīs viņu, kas darāms. Abi ar līdzzinātāju saņems par to naudu, piedevām tiks cauri sveikā un vēl izsitīs sev labumu — sacīs, ka atraduši… uzzinājuši… un noderēs , par lieciniekiem pret mani. Vienīgais cilvēks, pār kura galvu tas nāks, esmu es, es, es!

—    Pagaidiet! — sacīja Ralfs, vēl ciešāk sažņaugdams Graida roku un iesānis nopētīdams veci ar vērīgu un neatlaidīgu skatienu, kas nepārprotami nozīmēja, ka tas,

kas viņam uz mēles, liks sacīts ar slepenu nolūku. — Uzklausiet prātīgu padomu. Cik sen, kā viņa aizrnukusi. Es pasaukšu policiju. Dariet tikai zināmu, kas ir nozagts, un, ticiet man, policisti viņu tūlīt saņems ciet! Klausieties! Palīgā!

—r Nē, nē, nē! — vecis iekaucās un aizspieda Ralfam muti. — Nevaru, nedrīkstu!

—    Palīgā! Palīgā! — sauca Ralfs.

—    Nē, nē, nē! — spiedza Graids, kā ārprātīgs nikni cirzdams kājas pret grīdu. — Saku jums — nevajag! Es nedrīkstu, nedrīkstu!

—    Nedrīkstat atklāt, ka esat aplaupīts? — vaicāja Ralfs.

—    Nē! — lauzīdams rokas, attrauca Graids. — Kuš! Kuš! Par to vairs ne vārda, nevajag teikt par to vairs ne vārda. Man ir beigas. Lai kurp es grieztos, man ir beigas. Esmu nodots. Mani saņems ciet. Es nomiršu Ņūgetā.

Pēc šiem izmisuma brēcieniem un citiem līdzīgiem bezprātā izkliegtiem vārdiem, kuros dīvaini savijās bailes, bēdas un niknums, pārbiedētais nelietis mazpamazāin pieklusināja balsi, līdz tā vērtās tikko sadzirdamos žēlos kunkstienos, ko brīdi pēc brīža pavadīja pa kaucienam; tad, rakņādamies šķirstā palikušajos papīros, Graids pamanīja vēl kādu zaudējumu. Nedomādams īpaši atvainoties par pēkšņo aiziešanu, Ralfs viņu atstāja un, strupiem vārdiem, ka viss ir kārtībā, sagādājis vilšanos jaunu ziņu kārotājiem, kas slaistījās ap namu, iekāpa karietē un brauca mājās.

Uz viņa galda gulēja vēstule. Labu brīdi Ralfs atstāja to guļam, it kā viņam pietrūktu spēka to atplēst, taču beidzot ķērās vēstulei klāt un kļuva bāls kā nāve.

—    Noticis ļaunākais, — viņš sacīja, — firma ir bankrotējusi. Skaidrs. Vakarvakarā baumas klīdušas pa Sitiju un nu nonākušas šiem tirgoņiem ausīs. Jā, jāl

Izšaudījies pa istabu šurp un turp, viņš atkal apstājās.

—    Desmit tūkstoši mārciņu! Un nogulējuši tur tikai vienu dienu — vienu vienīgu dienu! Cik daudziem raižpilr.iem gadiem, cik mokās pavadītām dienām un bezmiega naktīm vajadzēja paiet, lai es sagrabinātu šos desmit tūkstošus mārciņu! Desmit tūkstoši mārciņu! Cik daudzas

, košas, izkrāšļotas kundzenes man būtu pielišķēdamās uzsmaidījušas, cik daudzi izšķērdētāji, īsti āmurgalvas, būtu man sacījuši glaimojošus vārdus, sirdī mani nolādēdami, līdz es šos desmit tūkstošus mārciņu pamazām pārvērstu divdesmit tūkstošos! Kamēr es pats sava prieka un sava labuma dēļ šos trūkumā nonākušos aizņēmuma alcējus spaidītu, žņaudzītu un vārdzinātu, kādām lakstīgalu mēlēm, cik glaimīgiem skatieniem un laipnīgām vēstulēm viņi mani aplaimotu! Sai melu pasaulē par man līdzīgiem cilvēkiem tiek izplatītas nevalodas, ka bagātības mēs saraušot, zemiski krāpdami un nekrietni izlikdamies — lišķēdami, verdziski izdabādami un muguru liekdami. Taču iedomāsimies, kā tad, ja es šos desmit tūkstošus laistu apgrozībā, man melotu, cik zemu klanītos un kā pielīstu iznireļi, kuri mani, ja šās naudas nebūtu, nicinājumā atgrūstu, kā ik dienas atgrūž tos, kas ir daudz krietnāki par viņiem! Pieņemsim, ka esmu šos desmit tūkstošus divkāršojis — pavairojis par simt procentiem — par katru soverēnu dabūjis vēl vienu soverēnu klāt —, visā šai naudas kaudzē nevarētu atrast nevienu monētu, kuras dēļ nebūtu sarunāts vismaz desmittūkstoš nekrietnu, riebīgu melu, un tie būtu nākuši nevis pār naudas aizdevēju lūpām — o, nē! — bet gan no naudas diedelētāju mutes, no šiem devīgajiem, bezrūpīgajiem un augstsirdīgajiem plaša vēriena cilvēkiem, kuri neparko nenolaidīsies tik zemu, lai ietaupītu kaut vai sešpensu gabalu!

Ralfs arvien vēl soļoja pa istabu, it kā pūlēdamies kaut vai daļu savas nožēlas rūgtuma nogremdēt citu domu rūgtumā. Taču, jo vairāk domas atkal pievērsās paša zaudējumam, jo viņa gaita ik ar jaunu soli zaudēja sākotnējo apņēmīgufnu; beidzot, atkritis atzveltenī un sažņaudzis tā paroceņus tik stipri, ka tie nočīkstēja, viņš sacīja:

— Bija laiks, kad nekas mani nebūtu satriecis tā kā šādas milzīgas Summas zaudēšana. Itin nekas. Dzimšana, nāve, laulības un citādi notikumi, kas interesē vairumu cilvēku, mani nekad nav interesējuši (ja vien nav bijuši saistīti ar naudas iegūšanu vai zaudēšanu). Taču šis zaudējtims, varu to apzvērēt, manā apziņā apvienojas ar viņa uzvaras gavilēm, kad viņš to pavēstīja. Pat ja tas būtu viņa darbs — un es netieku vaļā no sajūtas, ka tas tiešām ir viņa darbs, — es nespētu viņu ienīst negantāk. Kaut varētu atriebties, lai arī pamazām, lēnītēm… kaut tikai izdotos gūt virsroku, kaut tikai nospiest svaru kausu … un es izturētu visu.

Pārdomas bija ilgas un grūtas. Tās beidzās tādējādi, ka Ralfs lika, lai Ņūmens aiznes misteram Skvīrsam vēstuli uz «Saracēņa galvu», un deva tam rīkojumu apjautāties, vai šis cilvēks ir pilsētā, un, ja ir, pagaidīt atbildi. Ņūmens atgriezās ar vēsti, ka misters Skvīrss tikai no rīta pārradies ar pasta karieti un tāpēc vēstuli saņēmis gultā; viņš sūtot cieņas apliecinājumus un lūdzot pateikt, ka tūdaļ celšoties un nākšot taisnā ceļā pie mistera Niklbija.

Starplaiks starp vēstules nosūtīšanu un mistera Skvīrsa ierašanos bija pavisam īss, taču Ralfs tikmēr paspēja apspiest jebkādas satraukuma pazīmes un atkal atguva skarbo, nesatricināmi mierīgo, nelokāmo stāju, kurai, iespējams, galvenokārt piedēvējams iespaids, ko viņš gandrīz pats pēc savas patikas spēja panākt pār daudziem cilvēkiem, kuri nebija pārāk aizspriedumaini tikumības jautājumos.

—    Nu, mister Skvīrs, — viņš sacīja, apsveikdams šo godājamo vīru ar parasto smaidu, ko allaž pavadīja ass skatiens un domīgi saraukta piere, — kā jums klājas?

—    Tīri labi, ser, — atbildēja misters Skvīrss. — Ari ģimenei nekas nekait, tāpat puikām, vienīgi skolai uzklupuši kaut kādi izsitumi, un tie bērniem noņem ēstgribu. Bet katram ļaunumam ir savs labums — tā es allažiņ saku, kad pār šiem zeņķiem nāk kāda sodība. Sodība, ser, ir mirstīgo liktenis. Mirstīgums pats par sevi, ser, ir sodība. Pasaule ir stāvgrūdām pilna ar sodībām, un, ja kāds puika sāk kurnēt pret sodību un činkstēdams cilvēkam noriebjas, tādam tikai jāsadod pa pauri. Tas ir mats matā kā svētajos rakstos.

—    Mister Skvīrs, — vēsi ierunājās Ralfs.

—    Ser!

—    Iztiksim, lūdzami, bez šīm nenovērtējamam morāles mācībām un runāsim par darīšanām.

—    Ar lielāko sirds patikšanu, ser, — piekrita Skvīrss, — tikai papriekš ļaujiet man pateikt…

—    Papriekš, lūdzami, ļaujiet pateikt man! Nogs!

Ņūmens parādījās tikai pēc otro vai trešo reizi atkārtotas saukšanas un apvaicājās, vai saimnieks esot viņu aicinājis.

—    Aicināju. Ejiet pusdienās! Tūliņ pat. Vai dzirdat?

—    Nav īstais laiks, — ietiepīgi norūca Ņūmens.

—    Mans laiks ir jūsu laiks, un es saku — ir laiks, — atkārtoja Ralfs.

-1 Jūs to maināt ik dienas, — sacīja Ņūmens. — Tas nav godīgi.

—    Virēju jums nav pārāk daudz, un jūs viegli varat atvainoties par traucēšanu, — atcirta Ralfs. — Taisieties, ka pazūdat, ser!

Ralfs ne tikai uzstājīgi nodeva šo pavēli, bet arī, izlikdamies mazajā kantoritī meklējam kādus dokumentus, pavēroja, vai tā tiek izpildīta, un, kad Ņūmens izgāja uz ielas, aizlika durvīm priekšā ķēdi, lai nedotu palīgam iespēju slepus atgriezties un iekļūt kantorī pašam ar savu atslēgu.

—    Man ir pamats turēt šo putniņu aizdomās, — Ralfs sacīja, atgriezies savā kabinetā. — Tāpēc, iekams neesmu izgudrojis, kā visvieglāk un vienkāršāk savu kantoristu novākt, uzskatu par labāku no viņa piesargāties.

—    Viņa novākšana, man domāt, daudz pūļu neprasītu, — smīkņādams noteica Skvīrss.

—    Varbūt, — atbildēja Ralfs. — Tāpat kā vēl daža laba cita man pazīstama cilvēka novākšana. Jūs gribējāt sacīt…

Lietišķie un nepārprotamie vārdi, kādos Ralfs izteica pamācošos draudus un tiem sekojošo mājienu, uz Skvirsu iedarbojās acīm redzami (un tāds arī bija to nolūks), jo skolotājs, brīdi minstinājies, ierunājās jau daudz pazemīgākā tonī:

—    Ak tā, jā, gribēju sacīt, ser, ka tā pati padarīšana ar šito nepateicīgo un cietsirdīgo cilvēku — Snoliju, vecāko,— pavisam nojaukuši man rēķinus un radījusi nepārvaramas grūtības, piedevām vēl misis Skvīrsu veselām nedēļām pataisīdama par salmu atraitni. Sadarbošanās ar jums man, bez šaubām, ir tīrais prieks.

—    Bez šaubām, — vēsi atmeta Ralfs.

—    Kā tad, ka bez šaubām, — trīdams ceļgalus, piekrita misters Skvīrss, — un tomēr, ja cilvēks nobrauc, kā esmu nobraucis es, vairāk nekā divsimt piecdesmit jūdzes, lai ar zvērestu nodotu liecību, tad nav nekāds brīnums, ka viņš nejūtas savā ādā, nemaz jau nerunājot par risku.

—    Un kāds ir šis risks, mister Skvīrs? — vaicāja Ralfs.

—    Es teicu — nemaz nerunājot par risku, — Skvīrss lūkoja izvairīties no tiešas atbildes.

—    Bet es teicu — kāds ir šis risks?

—    Es nemazam, vai zināt, nesūdzos, mister Niklbij, — lūdzoši sacīja Skvīrss. — Goda vārds, nekad vēl neesmu sastapis tik…

—    Es jautāju — kāds ir šis risks? — vārdus uzsvērdams, atkārtoja Ralfs.

—    Kāds ir risks? — pārvaicāja Skvīrss un ņēmās trīt ceļgalus vēl cītīgāk. — To, vai zināt, nav vērts pieminēt.

Labāk ir no viena otra jautājuma izvairīties. Ak, jūs taču zināt, par kādu risku es runāju.

—    Cikreiz esmu jums teicis, — ierunājās Ralfs, — un cikreiz vēl man vajadzēs sacīt — jūs ne ar ko neriskējat? Ko esat apzvērējis vai ko jums vēl nāksies apzvērēt, ir vienīgi liecība, ka tad un tad kāds zēns, vārdā Smaiks, nodots jūsu gādībā, ka viņš jūsu skolā uzturējies tik un tik gadu, pēc tam tādos un tādos apstākļos pazudis, bet tagad ir atrasts un jūs esat viņu sazīmējis pie tādiem un tādiem cilvēkiem. Tas viss taču ir taisnība, vai ne?

—    Jā, — atbildēja Skvīrss, — tas viss ir taisnība.

—    Tātad ar ko jūs riskējat? — jautāja Ralfs. — Kas nodod viltus zvērestu? Vienīgi Snolijs, cilvēks, kam esmu samaksājis daudz mazāk nekā jums.

—    Viņš to jānudien uzņēmās par lētu naudu, šis Snolijs, — sacīja Skvīrss.

—    Uzņēmās par lētu naudu! — īgni atkārtoja Ralfs.

—   Jā, un labi darīja, ka uzņēmās, turklāt rādīdams liekulīgu seju un svētulīgi vaikstidamies, bet jūs! Risks! Kur te, pēc jūsu domām, ir risks? Neviena apliecība nav viltota. Snolijam patiešām ir bijis vēl viens dēls, viņš patiešām ir divreiz precējies, viņa pirmā sieva patiešām ir mirusi, nav neviena cita kā tikai viņas gars, kas varētu pateikt, ka to vēstuli viņa nav rakstījusi, tikai Snolijs var pateikt, ka tas nav viņa dēls un ka viņa dēls sen jau atdots tārpiem par barību! Vienīgais nepatiesa zvēresta devējs ir Snolijs, un es varu iedomāties, ka viņš nu pie tā ir krietni pieradis. Ar ko riskējat jūs?

—    Nu, vai zināt, — dīdīdamies krēslā, sacīja Skvīrss,

—    ja jūs runājat šitā, es varētu jautāt — ar ko riskējat jūs?

—    Jūs varētu jautāt, ar ko riskēju es! — atkārtoja Ralfs. — Varat jautāt. Es šai darījumā nepiedalos, tāpat kā nepiedalāties jūs. Snolijam svarīgi ir tikai vārds vārdā atkārtot to, ko pats iepriekš stāstījis, viss viņa risks — atkāpties no tā kaut par mata tiesu. Un jūs vēl runājat par kādu savu risku šai sazvērestībā!

—     Vai dieniņ, nesauciet to tādā vārdā! — bažīgi atskatīdamies, sacīja Skvīrss. — Esiet tik laipns, nesauciet .tā! „'

—    Sauciet to, kā gribat, — pikti ierunājās Ralfs,

—   tikai klausiet, ko jums teikšu. Sākumā šī pasaciņa tika sagudrota kā līdzeklis, lai sariebtu tam, kas kaitēja jūsu veikalnieciskajiem darījumiem un jūs pašu sadauzija vai

līdz nāvei, un lai dotu jums iespēju atgūt savā īpašumā pusbeigto algādzi, ko gribējāt atgūt visādā ziņā, jo, atriebdamies tam par līdzdalību, jūs sapratāt, ka vislielākais sods, ko varat lemt savam ienaidniekam, būs apziņa, ka puika atkal nonācis jūsu varā. Vai tā nav, mister Skvīrs?

—    Kā to sacīt, — atbildēja Skvīrss, sarunu biedra bargā, nepiekāpīgā toņa satriekts, nejaudādams vairs turēties pretim noteiktībai, ar kādu Ralfs visu pavērsa pret viņu, — savā ziņā tā ir gan.

—    Ko nozīmē «savā ziņā»? — jautāja Ralfs.

—    Savā ziņā, — atbildēja Skvīrss, — tas nozīmē, ka viss nu gan netika darīts manis pēc vien, bet arī tāpēc, ka jums pašam ir veci rēķini kārtojami.

—    Ja šo rēķinu nebūtu, — sacīja Ralfs, par šo atgādinājumu nepavisam nesamulsdams, — kā jums šķiet — vai es būtu jums palīdzējis?

—    Nezin vai būtu, — atbildēja Skvīrss. — Es tikai gribēju, lai viss starp mums būtu skaidrs un nepārprotams.

—    Kā gan citādi! — atsaucās Ralfs. — Tikai man no tā nav nekāda labuma, jo es izdodu naudu, lai gandarītu savu naidu, bet jūs to iebāžat kabatā, turklāt vēl arī apmierinot savu naidu. Jūs esat tikpat mantrausīgs, cik atriebīgs. Tāpat kā es. Kuram veicies labāk? Jums, kam, tiekot pie naudas, izdodas piedevām atriebties un kas jebkuros apstākļos var nešaubīties par naudas iegūšanu, pat ja ar atriebību nelaimējas, vai man, kurš ir drošs tikai par to, ka nauda ir zaudēta, un labākajā gadījumā var cerēt vienīgi uz atriebību?

Tā kā misters Skvīrss uz šo jautājumu varēja atbildēt, tikai paraustot plecus un pasmaidot, Ralfs pavēlēja tam ciest klusu un justies pateicīgam par šādu veiksmi un, acis no Skvīrsa nenolaizdams, turpināja runu.

Pirmām kārtām, Nikolass esot izjaucis viņa nodomu apprecināt kādu jaunu lēdiju un apjukumā, ko radījusi tās tēva pēkšņā nāve, ieguvis šo lēdiju sev, un, uzvaras priekā gavilēdams, aizvedis to.

Otrām kārtām, saskaņā ar kādu testamentu vai novēlējumu — kas, protams, apliecināts rakstveidā ar dokumentu, kurā noteikti vajagot būt rakstītam jaunās lēdijas vārdam un kurš tāpēc viegli atrodams starp citiem papīriem, ja izdotos piekļūt vietai, kur tie noglabāti, — jaunā lēdija tiekot pilnvarota saņemt mantojumu, kas viņas vīru (Ralfs iztēloja, ka Nikolass noteikti šo lēdiju apprecēs) —

ja vien viņa uzzinātu, ka šāds dokuments pastāv, — padarīs par bagātu un laimīgu cilvēku un grūti pieveicamu ienaidnieku.

Trešām kārtām, testaments kopā ar citiem papīriem nozagts cilvēkam, kas gats to izkrāpis vai blēdīdamies noslēpis un tāpēc baidoties kaut ko darīt, iai šo dokumentu atgūtu, un viņš (Ralfs) zinot, kurš ir zaglis.

Misters Skvīrss to visu noklausījās, plati iepletis vienīgo aci un atiezis muti, ar ausīm kārīgi uztverdams vai katru zilbi, un nekādi nespēja izprast, kāpēc Ralfs viņu pagodina ar šādu uzticēšanos un kāds tam ir nolūks.

—     Tagad uzklausiet plānu, ko esmu iecerējis un kas noteikti — dzirdiet, noteikti, ja vien šī ideja nobriedis, — ir jāizpilda, — sacīja Ralfs un noliecies pieskārās Skvīrsa rokai. — Nevienam no šā dokumenta nekāds labums nevar atlēkt, tas ir noderīgs tikai jaunajai lēdijai vai viņas vīram, un, lai tiktu pie šiem labumiem, vienam no viņiem jātiek pie šā dokumenta. To es esmu noskaidrojis pilnīgi droši. Gribu dabūt dokumentu savās rokās un cilvēkam, kas man to atnesīs, izmaksāšu piecdesmit mārciņas zeltā, bet papīru viņa acu priekšā sadedzināšu.

—    Labi, labi, bet kas to atnesīs?

—    Laikam gan neviens, tāpēc ka krietni vajadzēs papūlēties, lai to iegūtu, — sacīja Ralfs. — Taču, ja kāds to vispār spēj, tad tas esat jūs.

Visas zīmes, kas liecināja par mistera Skvīrsa drausmīgo pārbīli, viņa noteikta atsacīšanās no šāda uzdevuma veikšanas ikvienā citā cilvēkā būtu radījušas šaubas vai likušas tam tūdaļ pavisam atmest savu nodomu. Uz Ralfu tas neatstāja nekādu iespaidu. Kad skolotājs aizrunājās tiktāl, ka gandrīz vai palika bez elpas, Ralfs mierīgi, it kā neviens nebūtu viņu pārtraucis, savu runu turpināja, gari un plaši klāstīdams visu, kas viņam šai pasākumā likās īpaši uzsverams.

Tātad jāņem vērā misis Slaiderskjū vecums, nevarība un vārgulīgurns; gandrīz drošā pārliecība, ka viņai nevar būt ne līdzdalībnieku, pat ne paziņu, jo jāpatur prātā večas noslēgtais raksturs un ilgā dzīve tādos apstākļos, kādi valda Graida namā; saprātīgais pieņēmums, ka laupīšana nav notikusi ar iepriekšēju nodomu, jo tādā gadījumā viņa būtu pievākuši naudu; apjukums, viņai aptverot, ko izdarījusi, un saprotot, ka par nozagtajiem papīriem pašai nav nekādas sajēgas; samērā vieglā iebiedēšana, kad tas, kam izdosies večai piekļūt, skaidri zinādams viņas stāvokli, ar viltīgiem glaimiem iemantos viņas uzticību un, izgudrodams šādu vai tādu aizbildinājumu, bez pūlēm pievāks dokumentus. Siem iecerētā pasākuma drošības pierādījumiem tika pievienoti vēl citi apsvērumi, proti, misters Skvīrss dzīvojot tālu no Londonas, tāpēc neviens ne tai reizē, ne arī vēlāk viņu aizdomās neturēšot un viņa ierašanos pie misis Slaiderskjū uzlūkošot par ne darbu, ko, nomaskējies viņ$ izskatā, pastrādājis kāds jokdaris; Ralfs pats šo pienākumu nevarot uzņemties, jo vecā viņu pazīstot, turklāt jāņemot vērā mistera Skvīrsa lielā pieredze un nepārspējamā smalkjūtība, kas vecas sievas apmānīšanu padarot par tīro bērnu spēli un izpriecu. Papildinādams šos ietekmēšanas un pārliecināšanas līdzek]us, Ralfs ārkārtīgi veikli un spilgti uzbūra varenu ainu, kā, viņiem gūstot panākumus, tiks satriekts Nikolass, kurš, kārodams apprecēt bagātu mantinieci, būs sevi saistījis ar ubadzi; norādījis, cik neizmērojami svarīgi cilvēkam Skvīrsa stāvoklī uzturēt draudzību ar tādu vīru, kāds ir viņš, Ralfs uzskaitīja nebeidzamo palīdzību, ko tam sniedzis kopš abu pazīšanās sākuma, atminēdamies gadījumu, kad labvēlīgi izteicies par Skvīrsa apiešanos ar slimu zēnu, kurš nomiris tā vainas pēc (un kura nāve Ralfam un viņa klientiem bija izdevīga, taču to viņš neminēja), beigās likdams noprast, ka piecdesmit mārciņas var pieaugt līdz septiņdesmit piecām mārciņām, bet, ja viss veiktos īpaši gludi, — pat līdz simtam.

Kad visi apsvērumi bija uzskaitīti, misters Skvīrss vispirms pārlika vienu kāju pāri otrai, tad otru — pirmajai, kasīja galvu, berzēja acis, pētīja savas delnas, grauza nagus un, vēl daždažādi izrādījis satraukumu un apņēmības trūkumu, apjautājās, vai simt mārciņu esot pats aug stākais, ko misters Niklbijs varētu izmaksāt. Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš atkal nemierīgi sarosījās un, mazliet padomājis un veltīgi apvaicājies, vai nevarētu piemest vēl vismaz piecdesmit, sacīja, ka būšot vien jāpamēģina un drauga labā jādara viss iespējamais, jo tāds vienmēr bijis viņa princips — un tāpēc viņš arī ķeroties pie šā darba.

—    Bet kā jūs tam sievišķim piekļūslet? — viņš jautāja. — Tas man nav skaidrs.

—    Varbūt es viņai vispār nepiek'ūšu, — atbildēja Ralfs, — taču pamēģināšu. Esmu jau dažkārt šai pilsētā uzmeklējis cilvēkus, kas bija noslēpušies labāk nekā šī vecene, un zinu vielas, kur viena vai divas īstajā rokā iespiestas ginejas spēj atrisināt vēl sarežģītākas mīklas. Un piedevām vēl panākt, lai tiek turēta mute. Aha, mans palīgs zvana pie durvīm. Un mums ari ir laiks atvadīties. Labāk nenāciet vairs šurp, bet gaidiet, kamēr došu ziņu.

—    Labs iri — atbildēja Skvīrss. — Paga! Ja jums neizdosies to sievišķi atrast, vai jūs samaksāsiet manu rēķinu «Saracēnī» un atinetīsiet kādu nieku par zaudēto laiku?

—    Labi, samaksāšu, — īgni atrūca Ralfs. — Vairāk nekas jums nav sakāms?

Skvīrss papurināja galvu, Ralfs pavadīja viņu līdz durvīm un, Ņūmenam par pamācību skaļi brīnīdamies, ka tās aizslēgtas, it kā jau būtu vakars, ielaida to iekšā, un, atsveicinājies no Skvīrsa, atgriezās savā kabinetā.

—    Nu tā! — viņš murmināja. — Lai notiek kas notikdams, es esmu stiprs un nesatricināms. Kaut tikai gūtu šo niecīgo atlīdzinājumu par zaudēto naudu un par manu negodu, kaut tikai izdotos satriekt šo cerību, kas viņa sirdij katrā ziņā ir dārga, kaut tikai izdotos, un tas lai ir pirmais posms vēl neviena cilvēka nepieredzētās važās, kādās es viņu iekalšu!

LVII NODAĻA

Kā Ralfa Niklblja palīgs ķērās pie darba, un kā viņam veicās.

Bija tumšs, drēgns un netīkams rudens vakars, kad vienā no paplukušajiem namiem nomaļā ieliņā vai, pareizāk sakot, pagalmā netālu no I.ambetas augšstāva istabā gluži viens sēdēja kāds vienacis aplam dīvainās drānās, ko bija apvilcis vai nu tāpēc, ka labāku nebija, vai ari maskēšanās nolūkā: mugurā vaļīgs mētelis, kura piedurknes šķita divreiz garākas nekā vienača rokas un kura platuma un garuma iespējas ļautu tam ievīstīties no galvas līdz papēžiem, ne drusku nepiepūloties un nepavisam nebaidoties izstaipīt veco, nospeķoto audumu, no kura apģērba gabals bija šūdināts.

Tā izgreznojies, mitinādamies tālu no parastās uzturēšanās un darījumu kārtošanas vietas, viņš izskatījās tik nabadzīgs un nožēlojams, ka pat misis Skvīrsa tikai ar grūtībām spētu viņā pazīt savu pavēlnieku, kaut gan dabas dāvāto gaišo saprātu droši vien vēl vērīgāku padarītu mīlošas sievas maigās jūtas un nebeidzamās ilgas. Tomēr tas patiešām bija misis Skvīrsas pavēlnieks. Turklāt misis Skvīrsas pavēlnieks likās visai nelāgā omā, jo, ieliedams sev no melnas pudeles, kas stāvēja turpat blakus uz galda, viņš jāva apkārt klīst skatienam, kurā gaužām niecīga uzmanība pret redzes lokā iekļuvušajiem priekšmetiem nepārprotami bija sajaukusies ar nožēlas pilnām un visai nepatīkamām atmiņām par tāliem notikumiem un tikpat tāliem cilvēkiem.

Nekā īpaši pievilcīga nebija ne istabā, kurai pāri slīdēja mistera Skvīrsa neapmierinātais skatiens, ne arī šaurajā ieliņā, kur tas varētu ietiekties, ja vien viņam ienāktu prātā pieiet pie loga. Bēniņu kambaris, kurā misters Skvīrss sēdēja, bija tukšs un noplucis, gulta un daži citi paši nepieciešamākie priekšmeti — pārlieku vienkārši, pagalam novazāti un acīm netīkami. Iela bija dubļaina, netīra un tukša. Tā kā tas bija strupceļš, ko tikai retumis šķērsoja kāds cits gājējs, nevis apkārtējie iedzīvotāji, un tā kā vakara stundas ir laiks, kad vairums cilvēku labprātāk uzturas mājās, vienīgās dzīvības zīmes tobrīd ielā bija niecīgo svecīšu nespodrā lipināšana aiz netīrajiem logiem un vienīgās saklausāmās skaņas — lietus lāšu pakšķēšana un reižu reizumis virināto durvju čīkstoņa.

Misters Skvīrss joprojām nemierīgi raudzījās apkārt un ieklausījās šais trokšņos istabas pilnīgajā klusumā, ko iztraucēja tikai milzīgā mēteļa čaukstēšana, viņam lāgiem pakustinot roku, lai pieceltu glāzi pie lūpām. Misters Skvīrss vēl labu laiku nodevās šai nodarbībai, kamēr sabiezējusī tumsa atgādināja, ka ir laiks nogriezt svecei degļa galu. Pēc šās piepūles mazliet sapurinājies, viņš pacēla acis pret griestiem un, nenovērsdams skatienu no fantastiski dīvainajiem tēliem, ko tur bija izzīmējis cauri jumtam iekļuvušais mitrums, uzsāka monologu:

— Ir nu gan jauka padarīšana, neko neteiksi! Taisni neticami jauka padarīšana! Te es tupu, cik nedēļu jau pagājis — turpat vai sešas —, un izsekoju šito sasodīto veceni sīkzaglenieni, — šos vārdus misters Skvīrss pār lūpām pārdabūja ar lielām grūtībām un krietnu piepūli, — bet Doulboizas skola tikām lai iet pazušanā! Tas ir pats ļaunākais, kad gadās sasisties ar tādu nekaunu kā sitas vecais Niklbijs. Nekad nevar zināt, ko viņš izperinājis, un, ielaizdamies par pensu, tu, cilvēks, vari iekrist par veselu mārciņu.

Sī piezīme misteram Skvīrsam, iespējams, atgādināja, ka viņš ir ielaidies vismaz par simt mārciņām. Ģīmis viņam atmaiga, un glāzi pie mutes viņš cēla un tās saturu iebaudīja ar lielāku patiku nekā iepriekš.

—    Savu mūžu nav nācies redzēt, — misters Skvīrss turpināja monologu, — savu mūžu nav nācies ne redzēt, ne satikt tik briesmīgu blēdi kā šis vecais Niklbijs. Savu mūžu nav nācies! Vai kāds viņu spēj pievārēt? Taisni krampis, vairāk nekas, sitas Niklbijs. Vajadzēja paskatīties, kā viņš noņēmās, dienu no dienas urķēdamics un rakņādamies, raudamies melnās miesās, vai pušu plīsdams un pēdas dzīdams, kamēr uzokšķerēja, kur noslēpusies šī nenovērtējamā misis Pega, sagatavodams augsni manai darbībai. Kā līda, līkumoja un izlocījās kā tāda riebīga odze ar spīdīgām acīm un sastingušām asinīm! Ak, kā viņam varētu iet no rokas visa šitā būšana, ja vien tāds darbalauks nebūtu priekš viņa par nemēru šaurs; viņa ģēnijs sarautu katras važas, pārvarētu jebkuru šķērsli, novāktu no ce]a visu, kamēr pats paceltos kā viens īstens monumentums par godu savai… Labs ir, turpinājumu es vēl pagudrošu un pie gadījuma izsacīšu.

Sai vietā pārtraucis pārdomas, misters Skvīrss atkal cēla glāzi pie lūpām un, izvilcis no kabatas nosmulētu vēstuli, aplūkoja to tā, it kā šīs rindas būtu lasījis ļoti bieži un nule tikai atsvaidzinātu atmiņā, nevis lai iedziļinātos saturā, bet gan tāpēc, ka nav labākas izklaidēšanās iespējas.

—    «Cūkas ir vesalas,» lasīja misters Skvīrss, — «goves ir vesalas un puikas itin jestri. Jaunais Sprautcrs mirkšķināja aces,» — vai redzējies, ko? Es viņam iemirkšķināšu, kad pārbraukšu mājās! «Kobijs, leksēdams puzdienas, vienā gabalā šņaukājās un sacīja, ka vēršgaļa esmot dikti veca un viņam tāpēc jāšņaukājoties.» Labi, labi, Kobij, palūkosim, vai nevar likt tev pašņaukāties arī bez tās vēršgaļas palīdzības. «Pičeram akan piemetās karstumi,» — kā tad! — «un, no draugiem pievākts, viņš nākamdien mājās nomira,» — kā tad, nomira gan, lai man ieriebtu, zinām mēs šitos āķīgi izstrādātos plānus! Otrs tāds puika skolā vis vairs neatradīsies, kas mirs nost taisni ceturkšņa beigās: izvelk no manis pēdējo un tad aiz'spītības ņem un nobeidzas. «Visjaunākais Pālmers sacīja, ka gribot nonākt debesēs.» Nezinu, nudien nezinu, ko ar šito zeņķi lai dara, mūžīgi viņš tev sagribēs kaut ko drausmīgu. Vienreizīt viņš sacīja, ka gribētu būt ēzelis, jo tad nebūtu tēva, kas viņu nemīl. Trakot ļauna doma šitādam sešgadīgam zeperim!

Misteru Skvīrsu tik dziļi aizkustināja pārdomas par šādas jaunas radības nocietināto dabu, ka viņš pikti iebāza vēstuli atpakaļ un metās meklēt mierinājumu jaunā apcerē.

—    Nu jau labs laiciņš pavadīts Londonā, — viņš sacīja, — bet šitanī caurumā pat nedēļu nodzīvot nav nekāds joks. Tomēr simt mārciņu — tas nozīmē piecus puikas, bet par pieciem puikām simt mārciņu jāgaida veselu gadu, un šo uzturēšana tāpatās kaut ko maksā. Pagaidām arī zudumā nekas neiet, kamēr dzīvoju teitan, jo nauda par puikām nāk, vai nu esmu, vai neesmu mājās, un misis Skvīrsa gan māk tos zeņķus savaldīt. Zaudētais laiks, protams, šā vai tā būs jāatgūst. Jāsadod pēc kārtas pamatīgi pa ādu, tad pāris dienās viss būs kārtībā, un nav tak vērts kurnēt par papildu darbu, ja tas ienes simt mārciņu. Bet nu ir laiks atkal doties pie vecenes. Pēc tā, ko viņa teica vakar, gribas domāt — ja man lemts gūt panākumus, tad es tos gūšu šovakar, tāpēc izmetīšu vēl pusglāzīti, lai novēlētu sev panākumus un saņemtos dūšu. Misis Skvīrsa, mana dārgā, uz jūsu veselību!

Glūnēdams ar vienīgo aci, it kā lēdija, uz kuras veselību viņš uzdzēra, atrastos tepat blakus, misters Skvīrss — bez šaubām, aiz tīrās sajūsmas — pielēja glāzi līdz malām un izrāva tukšu, bet, tā kā dzeramais nebija atšķaidīts un godājamais džentlmenis no pudeles bija iebaudījis jau vairākkārt, nav nekāds brīnums, ka viņš jutās pārlieku jautrā prātā un pietiekami uzmundrinājies, lai ķertos pie darba.

Kāds bija šis darbs, noskaidrojās pavisam drīz. Pāris reižu pagājies pa istabu, ar pūlēm noturēdams līdzsvaru, viņš pasita pudeli padusē, glāzi paņēma rokā un, nopūtis sveci, it kā dzirdamies iziet uz ilgāku laiku, izzagās kāpņu telpā un, klusītēm pielavījies pie pretējām durvīm, viegli pieklauvēja.

—    Kāda jēga klauvēt! — viņš sacīja. — Vecene tāpatās nedzirdēs. Neko īpašu šī droši vien nedara, un, ja arf dara, nav nekāda vaina, ja es to redzēšu.

Pēc šā īsā ievada misters Skvīrss nospieda durvju rokturi, iebāza galvu bēniņu kambarī, kas likās vēl nožēlojamāks nekā tas, no kura viņš nupat bija iznācis, un, ieraudzījis, ka tur nav neviena cita kā tikai veča, kas bija nolīkusi pār tikko čūkstošu uguni (lai gan laiks turējās silts, vakars bija padevies dzestrs), iegāja iekšā un paplikšķināja tai pa plecu.

—    Nu, misis Slaidere? — misters Skvīrss rotaļīgi ierunājās.

—    Tas esat jūs? — vaicāja Pega.

—    Kā tad, ka tas esmu es, un «es» ir pirmā persona vienskaitlī, nominatīvā un saskaņots ar darbības vārdu «esmu», un to pārvalda Skvīrss, bet tas jāsaprot tā, ka cilvēks nerunā, kā stāv rakstīts. Mēs sakām «sirc» un «nakc» un «barks» un «sarks», bet rakstām vienādi vai arīdzan otrādi, — atbildēja misters Skvīrss, uz labu laimi citēdams gramatiku. — Ja tā nav, jums tāpat ne silts, ne auksts. Bet, ja ir, tad man ir laimējies trāpīt.

Runādams parastajā skaļumā, tā ka Pega, protams, nespēja sadzirdēt, misters Skvīrss pievilka krēslu pie kamīna un, apsēdies vecai pretī un pudeli tin glāzi nolicis uz grīdas vidū starp abiem, pilnā rīklē ieaurojās:

—    Nu, mana Slaidere!

—    Dzirdu jau, dzirdu, — atsaucās Pega, viesi uzņemdama ļoti laipnīgi.

—    Atnācu, kā solīts, — auroja Skvīrss.

—    Tā mēdza runāt tai pusē, no kurienes es nāku, — pašapmierināti sacīja Pega, — tak, man domāt, eļļa ir labāka.

—    Par ko labāka? — auroja Skvīrss, pusbalsī piebilzdams vienu otru stiprāku vārdu.

—    Nē, — atbildēja Pega, — protams, ne.

—    Savu mūžu neesmu redzējis tādu izdzimumu! — murmināja Skvīrss, visiem spēkiem pūlēdams izskatīties piemīlīgs, jo Pega nenolaida no viņa acis un baismīgi kurkstēja, it kā sajūsmināta par savu izcilo atjautību. — Sito jūs redzat? Tā ir pudele.

—    Redzu, — atbildēja Pega.

—    Nu, bet šito jūs redzat? — bauroja Skvīrss. — Tā ir glāze.

Pega redzēja arī glāzi.

—    Un tagad skatieties! — teica Skvīrss, vārdus pavadīdams ar atbilstošu rīcību. — Es pieleju glāzi no šitās pudeles un saku: «Uz jūsu veselību, Slaidere!» — un iztukšoju to; tad es šito pašu glāzi druscīt paskaloju ar mazu lāsīti, kas tūdaļ jāizlej kamīnā — āre, vajadzēs no jauna pielaist uguni! — pieleju atkal pilnu un pasniedzu jums.

—    Uz jūsu veselību! — sacīja Pega.

—    Sito viga vismaz saprot, — noburkšķēja Skvīrss, vērodams, kā misis Slaiderskjū pieveic savu daļu un tad, pretīgi rīstidamās, pūlas atgūt elpu. — Un tagad aprunāsimies. Kā iet ar reimatismu?

Misis Slaiderskjū, acis blisinādama, kurkstēdama un raidīdama izteiksmīgus skatienus, kas pauda sajūsmu par misteru Skvīrsti, par viņa personu, uzvedību un viņa māku vadīt sarunas, atbildēja, ka ar reimatismu ejot labāk.

—    Aiz kā ceļas, — jautāja misters Skvīrss, no pudeles pasmēlies jaunus asprātības krājumus, — aiz kā ceļas reimatisms? Ka jūs domājat? Kāpēc tas cilvēkiem piemetas, ko?

Misis Slaiderskjū to nezināja, taču pieļāva domu, ka reimatisms piemetoties tāpēc, ka tur neko nevarot darīt.

—    Masalas, reimatisms, garais kāss, visādīgi karstumi, dažnedažādas caurdures un padures, — sacīja misters Skvīrss, — tā visa ir viena vienīga filozofija, tā, raugiet, tas ir. Debesu ķermeņi ir filozofija, un zemes ķermeņi ir filozofija. Ja kādā debesu ķermenī atmetinās kāda skrūve, tā ir filozofija, un, ja kādā zemes ķermenī atmetinās kāda skrūve, arī tā ir filozofija, vai arī varbūtās tur klāt nāk kāda druska metafizikas, bet tas negadās bieži. Filozofija ir mana dienišķā maize. Ja kāds tēvs uzdod jautājumu par klasiskajām zinībām vai par matemātiku, es viņam svinīgi atbildu: «Pirmām kārtām, ser, vai jūs esat filozofs?» — «Nē, mister Skvīrs,» šis saka, «neesmu vis.» — «Nu tad, ser,» es saku, «man jūsu žēl, jo es nekādīgi to nespēšu izskaidrot.» Tēvs, dabiski, taisās projām, nožēlodams, ka nav filozofs, un, tikpat dabiski, domādams, ka es esmu filozofs.

Reibuma dziļdomībā ar smieklīgi nopietnu izteiksmi pateicis to un daudz ko vairāk, ne mirkli nenolaizdams acis no misis Slaiderskjū, kas nespēja saklausīt ne vārda, misters Skvīrss nobeidza runu tādējādi, ka ielēja sev un pudeli pasniedza Pegai. Veča to prata pienācīgi novērtēt.

—    Nu, tad šitāl — sacīja misters Skvīrss. — Jūs izskatāties par divdesmit mārciņām un desmit šiliņiem labāk nekā iepriekš.

Misis Slaiderskjū atkal nokurkstējās, taču kautrība viņai liedza glaimojošajai atziņai pievienoties vārdiski.

—    Par divdesmit mārciņām un desmit šiliņiem labāk,— atkārtoja misters Skvīrss, — nekā todien, kad es ar jums iepazinos. Vai jūs pati to nezināt?

—     Ak! — purinādama galvu, sacīja Pega. — Tai dienā jūs mani nobiedējāt.

—     Ejiet nu! — teica Skvīrss. — Laikam cilvēks var gan notrūkties, kad ierodas svešinieks un apgalvo, ka šiin zināms viss par to cilvēku, zināms, kā viņu sauc un kāpēc viņš dzīvo tik noslēgti, un ko viņš nospēris un kam nospēris, tā tak ir, vai ne?

Pega piekrizdama pamāja ar galvu.

—     Taču man, kā redzat, ir zināmi visi šilādi gadījumi, — turpināja Skvīrss. — Itin nekas tamlīdzīgs nenotiek, tūdaļ nenākdams man ausīs. Es, Slaidere, var sacīt, esmu likumu zinātājs, pirmklasīgs zinātājs un pārzinātājs. Esmu tuvs draugs un uzticams padomdevējs katram — vai vīrietis vai sieviete, vai bērns —, kas iekūlies ķezā tāpēc, ka pirksti tam padevušies pārāk mudīgi. Esmu…

Mistera Skvīrsa nopelnu un izcilo īpašību uzskaitījumu, kas daļēji ietilpa ar Ralfu Niklbiju saskaņotajā plānā, daļēji izplūda no melnās pudeles, misis Slaiderskjū šai vietā pārtrauca.

—    Ha, ha, ha! — sasizdama plaukstas un galvu kratīdama, viņa smējās pilnā kaklā. — Tātad viņš galu galā neapprecējās, nē? Galu galā neapprecējās?

—    Nē, — atbildēja Skvīrss, — neapprecējās vis.

—    Atnāca jaunais mīlētājs un izredzēto pievāca, ko? — sacīja Pega.

—     No paša degungala, — atbildēja Skvīrss, — stāsta, ka jaunais brašulis piedevām vēl esot spēris zemes gaisā, izsitis logus un piespiedis veci norit balto līgavaiņa lenti. Sis gandrīz aizrijies.

—     Stāstiet to visu vēlreiz! — sauca Pega, ļauni priecādamās par bijušā saimnieka neveiksmi, un šai priekā viņas tāpat jau pretīgais ģīmis kļuva gluži vai atbaidošs. — Noklausīsimies visu no sākuma, it kā jūs neko mari nebūtu stāstījis. Noklausīsimies vārdu vārdā… no paša, paša sākuma, sacīt, no tā brīža, kad viņš agrā rītā devās uz to māju.

•' Misters Skvīrss, devīgu roku cienādams misis Slaiderskjū un pats vienā laidā cilādams glāzi, lai sevi spēcinātu tik skaļai runāšanai, izpildīja šo lūgumu, Artura Graida sakāvi aprakstīdams ar visvisādiem patiesības izpušķojumiem, kas vien iešāvās prātā, jo jau pašā pazīšanās sākumā bija ievērojis, ka vecas labvēlības iegūšanai teicami noder veikli izdomājumi. Misis Slaiderskjū aiz sajūsmas nezināja, kur dēties, skurināja galvu, raustīja izģindušos plecus, verkšķīja mironīgo ģīmi neskaitāmās krunkās, kamēr tas sašķobījās tik derdzīgs, ka pat misters Skvīrss jutās varen pārsteigts un riebumā novērsās.

—    Sitas nodevīgais vecais āzis, — sacīja Pega,

—    krāpa mani ar visādām viltībām un melīgiem solījumiem, bet lai nu, lai! Esmu noslēgusi ar viņu rēķinus. Esmu noslēgusi ar viņu rēķinus.

—    Vairāk nekā noslēgusi, Slaidere, — teica Skvīrss,

—    rēķinus jūs būtu noslēgusi, pat ja viņš apprecētos, bet, kad nu viņam piesities tāds posts, jūs esat viņu tālu apdzinusi. Tik tālu, ka šis vairs nav saredzams. Un tas man kaut ko atsauc atmiņā, — viņš piebilda, sniegdams Pcgai glāzi, — ja jiis gribat zināt, ko es domāju par tiem dokumentiem un kurus ieteicu saglabāt, kurus — mest ugunī, tad tagadiņ ir īstā reize, Slaidere.

—    Nav nekāda steiga, — miegdama acis un zīmīgi lūkodamās Skvirsā, sacīja Pega.

—    Ā, |oti jauki! — atsaucās Skvīrss. — Man viena alga. Jūs jau pati mani lūdzāt. Es tak, ar jums draugos būdams, par to nekā neprasītu. Jums pašai labāk zināms. Esat gan jūs dūšīga sieviete, Slaidere!

—    Kā jūs to dūšīgumu domājat? — apvaicājās Pega.

—    Domāju tikai to, ka es gan neparko neturētu pie sevis papirus, kas var mani novest pie karātavām, un neļautu mētāties apkārt nekam, ko var pārvērst naudā, — nenoderīgos novāktu, noderīgos nobēdzinātu drošā vietā, un cauri, — atbildēja Skvīrss, — bet katrs pats gan zina labāk. Viss, ko es, Slaidere, gribu teikt, — es tā vis nerīkotos.

—    Labs ir, — sacija Pega, — tūliņ jūs tos redzēsiet.

—    Nemaz negribu redzēt, — atcirta Skvīrss, izlikdamies sapīcis, — neiztaisiet to par sazin kādu labvēlību. Celiet priekšā kādam citam un tam arī prasiet padomu.

Misters Skvīrss, iespējams, vēl kādu brīdi būtu rādijis apvainotu seju, ja misis Slaiderskjū, dedzīgi vēlēdamās atgūt viņa labvēlību, nebūtu savās jūtās kļuvusi tik kvēla, ka viņam draudēja briesmas nosmakt tās maiguma izpausmes. Iespējami pieklājīgi atraidījis pārmērīgos draudzības apliecinājumus, kuros melno pudeli aiz gluži dibināliem iemesliem varēja vainot vismaz tikpat, cik dabas dāvāto misis Slaiderskjū nesavaldību, Skvlrss paziņoja, ka esot tikai pajokojis un, lai pierādītu, ka viņa labvēlība nepavisam nav mazinājusies, labprāt tūdaļ ķeršoties pie dokumentu pētīšanas, ja vien tādējādi varot izpatikt savai daiļajai draudzenei un nomierināt tās prātus.

—    Ja jau esat kājās, Slaidere, — iebaurojās Skvīrss, kad vecā piecēlās, lai atnestu dokumentus, — aizbultējiet durvis!

Pega pierikšoja pie durvīm un, pagramstījusies gar bultu, aizlavījās uz istabas otru kaktu un no bufetes apakšā sabērtas ogļu kaudzes izkašāja mazu priežkoka lādīti. Nolikusi to uz grīdas Skvīrsam pie kājām, viņa izvilka zem spilvena paslēptu mazu atslēdziņu un, ar to pamādama, deva šim džentlmenim zīmi atslēgt lādīti. Alkatīgi nolūkojies ikvienā vecas kustībā, misters Skvīrss, laiku nezaudēdams, paklausīja mājienam un, atmetis iādītes vāku, aizgrābts nolūkojās uz tajā sabāztajiem dokumentiem.

—    Un tagad, sacīt, — teica Pega, nomezdamās ceļgalos uz grīdas blakus Skvīrsam un pieturēdama tā nepacietīgo roku, — visus nenoderīgos sadedzināsim, bet tos, par kuriem var izspiest naudu, paturēsim; un, ja teitan ir kādi papīri, kas Graidam liktu trūkties un palīdzētu mums šā sirdi saplosīt un saraustīt gabalos, par tiem parūpēsimies īpaši, tāpēc ka taisni to es gribu un uz to cerēju, iedama no viņa projām.

—    Es jau domāju, ka jūs diez cik labu prātu uz viņu vis neturat, — sacīja Skvīrss. — Bet paklausieties! Kāpēc jūs nepaķērāt arī kādu mazumiņu naudas?

—    Ko tādu? — jautāja Pega.

—    Mazumiņu naudas! — auroja Skvīrss. — Es tak domāju, ka tas sievišķis mani dzird, bet viņa grib, lai man pārplīst kāda dzīsla, un tad viņai kritīs tā laime mani kopt. Mazumiņu naudas, Slaidere, naudas!

—    Ir nu gan cilvēks, kas šitā prasa! — nicinoši iesaucās Pega. — Ja es būtu pagrābusi Artura Graida naudu, viņš visu pasauli izvandītu, lai mani atrastu, — jā, jā, viņš to naudiņu uzostu un izurķētu, kaut es to būtu noglabājusi visdziļākajā Anglijas akā. Nē, nē! Zināju, kas darāms. Pagrābu to, ko, domāt, šis tur lielā noslēpumā. To viņš nevar skaļi izbļaustīt, lai kādu naudiņu šitie papīri ienestu. Vai, šitas blēdis, izmanīgais, viltīgais un

un nepateicīgais blēžagabals! Papriekš viņš mani mērdēja badā, tad sāka krāpt; mīļuprāt es viņu nomiegtu, ja vien varētu.

—    Pareizi, var teikt — slavējami, — sacīja Skvīrss. — Tak pirmām un galvenām kārtām, Slaidere, sadedziniet to lādi. Nekad neglabājiet mantas, kas var jūs nodot.. To allaž paturiet prātāl Kamēr jūs jauksiet ārā lādi (tas būs viegli izdarāms, jo tā ir dikti veca un izburbējusi) un pa šķēpelei vien sadedzināsiet, es pārlūkošu tās saturu un darīšu jums zināmu, kas tie ir par papīriem.

Tā kā Pega šim ierosinājumam piekrita, misters Skvīrss apsvieda lādīti otrādi un, izkratījis saturu uz grīdas, pasniedza večai lādi; tās izjaukšana bija turpat uz vietas veikli izdomāts triks, kā Pegu nodarbināt un, ja būs vajadzīgs, novērst tās uzmanību no paša izdarībām.

—    Tā! — sacīja Skvīrss. — Jūs bāzīsiet dēlīšus starp restēm un sakursiet pamatīgu uguni, bet es tikmēr lasīšu. Paraudzīsimies, paraudzīsimies! — Nolicis sveci sev blakus, misters Skvīrss lielā nepacietībā, pār visu seju viltīgi smaidīdams, ķērās pie papīru pētīšanas.

Nebijusi veča tik kurla, viņa, pieiedama pie durvīm, katrā ziņā būtu ārpusē sadzirdējusi divu cilvēku elpu, un, ja šiem diviem cilvēkiem nebūtu darīta zināma tās kaite, viņi droši vien šo mirkli būtu izmantojuši, vai nu lai ietu iekšā, vai arī lai mestos bēgt. Taču, zinādami, ar ko ir darīšana, viņi palika klusu stāvam un ne tikai nemanīti parādījās šaipus durvīm, kuras nebija aizšautas, jo bulta bija nolauzta, bet piesardzīgi, nedzirdamiem soļiem ienāca istabā.

Kamēr viņi lavījās arvien tālāk un tālāk, lēnām, tikko manāmi pavirzīdamies uz priekšu, veča un Skvīrss, ir ne sapņos neparedzēdami šādu ielaušanos un nepavisam neapjauzdami, ka istabā iekļuvusi vēl kāda dzīva dvēsele, cītīgi rāvās katrs ar savu darbu. Krunkaino ģīmi teju vai pie pašām kamīna restēm piebāzusi, vecene pūta gandrīz jau izplēnējušās ogles, kas koku vēl nespēja aizdedzināt, bet Skvīrss bija nolīcis pār sveci, kuras gaisma skaidri izcēla ikkatru viņa pretīgās sejas vaibstu, tāpat kā viņa līdzdalībnieces ģīmja neglītumu visā košumā parādīja kamīna uguns; abi bija sirsnīgi iegrimuši savā nodarbībā, un dedzīgā aizrautība viņu sejā šķita krass pretmets ienācēju piesardzīgumam, jo tie kustējās uz priekšu, tikai izmantodami vismazāko troksnīti, kas varētu pārskanēt soļus, un, nepavirzT jušies lāgā ne sprīdi un pat īsti nenogaidījuši klusuma iestāšanos, atkal palika stāvam. Teiktais, ja vēl pievieno lielo, tukšo kambari, mitrās sienas un plaiksnīgo, virmojošo gaismu, radīja dīvainu ainu, kas noteikti atstātu iespaidu pat uz visbezrūpīgāko un vienaldzīgāko skatītāju (ja tāds te būtu gadījies) un ilgi neizgaistu tam no atmiņas.

Viens no tiem, kas klusu ielavījās istabā, bija Frenks Cīribls, otrs — Ņūmens Nogss. Sagrābis aiz sarūsējušā kāta, Ņūmens rokās turēja vecas uguns uzpūšamās plēšas, ko jau dzīrās atvēzēt, lai nolaistu misteram Skvīrsam uz galvas, bet Frenks stingri satvēra viņa roku un, paspēris vēl vienu soli uz priekšu, pienāca skolotājam tik tuvu klāt, ka, mazliet pieliecies, varēja bez pūlēm izlasīt dokumentu, ko tas turēja pie acīm.

Neizceldamies ar pārāk plašām zināšanām, misters Skvīrss izskatījās visai samulsis, jo pirmais lieliem, skaidriem burtiem rakstītais dokuments bija saprotams vienīgi stipri pieredzējušai acij. Izmēģinājies to lasīt no kreisās puses uz labo un no labās — uz kreiso un pārliecinājies, ka tāpēc nekas skaidrāks nekļūst, viņš pagrieza papīru ačgārni, taču panākumu kā nebija, tā nebija.

—    Ha, ha, lia! — kurkstēja Pega, kas, tupēdama uz ceļiem kamīna priekšā, meta ugunī izjauktās lādītes gabalus un, zobus atņirgusi, velnišķīgi priecājās. — Nu, kas tur stāv rakstīts, ko?

—    Nekas sevišķs, — pamezdams viņai papīru, atbildēja Skvīrss. — Cik es saprotu, vecs nomas ligums. Sviediet uguni!

Misis Slaiderskjū to arī darīja un apvaicājās, kas esot nākamais papīrs.

—    Sitanī sainītī, — atbildēja Skvīrss, — ir notecējuši rēķini un pagarināti vekseļi, ko parakstījuši seši vai astoņi jauni džentlmeņi, tak tie visi ir parlamenta locekļi un tāpēc nav jēgas šitos papīrus paturēt. Metiet ugunī!

Pega darīja, kā sacīts, un gaidīja nākamo dokumentu.

•— Sitas rādās būt kāds akts, — sacīja Skvīrss, — ar to ir apliecināts, ka tiek pārdotas tiesības uz mācītāja vielu Pjūrčērčas draudzē Kešapas ielejā. Sito glabājiet, Slaidere, dieva dēļ, glabājiet kā acuraugu. Tas vairāksolīšanā var ienest prāvu naudiņu.

—    Un nākamais? — jautāja Pega.

—    Sitā, cik var saprast no divām klātpieliktām vēstulēm, — sacīja Skvīrss, — ir kāda lauku draudzes mācītāja palīga parādzīme, kurā viņš apņemas ar pusgada algu — četrdesmit mārciņām — nomaksāt divdesmit piecas mārciņas lielu aizņēmumu. Paglabājiet arī to, jo, ja viņš nesamaksās, gan tad bīskaps šo drīz vien paņems aiz dziesmas. Mēs zinām, ko nozīmē kamielis un adatas acs: neviens, kas nevar izdzīvot no saviem ienākumiem, vienalga, kādi tie būtu, lai necer iekļūt debesīs. Dīvaini gan, neko tamlīdzīgu pagaidām neredzu.

—    Kas tur ir? — apvaicājās Pega.

—    Nekas, — atbildēja Skvīrss, — es tikai skatos, vai…

Ņūmens atkal atvēzēja plēšas. Un atkal Frenks ar ašu, nesadzirdamu rokas kustību aizkavēja tā nodomu.

—     Siten, āre, vekseļi, — sacīja Skvirss, — tos paglabājiet. Pilnvara advokātam — to paglabājiet. Divas rakstveidā atzītas prasības atmaksāt parādu — tās paglabājiet. Nomas līgums un saistības par parāda atlaišanu — tos sadedziniet. Ahal «Madeleina Breja… kad sasniegs pilngadību vai apprecēsies… minētā Madeleina Breja …» — šito dedziniet nostl

Mudīgi pasviezdams vecai kādu pergamentu, ko par nolūku bija izvilcis no papīru kaudzes, Skvīrss pagaidīja, kamēr tā novēršas, tad aizbāza aiz platā mēteļa dokumentu, kurā viņa uzmanību bija saistījuši iepriekš minētie vārdi, un gavilējoši iesmējās.

—    Nu man ir rokā! — sauca Skvīrss. — Nu man ir rokā! Urā! Plāns bija brangi izdomāts, lai arī izredžu tikpat kā nebija, bet nu beidzot mēs esam vinnējušil

Pega apjautājās, kāpēc Skvīrss smejoties, taču atbildi nesaņēma. Ņūmena roka vairs nebija novaldāma. Plēšas, smagi un nemaldīgi trāpījušas misteru Skvīrsu pašā galvvidū, nogāza skolotāju gar zemi, un viņš bez attnaņas palika garšļaukus guļam.

LVIII NODAĻA,

kurā viena šā stāsta da(a noslēdzas.

Sadalījis ceļa gabalu divos dienu ilgos posmos, lai aizbilstamais garajā braucienā mazāk nogurtu un pavisam nezaudētu spēkus, otrajā dienā kopš mājas atstāšanas Nikolass ap vakaru ieraudzīja, ka viņi atrodas tikai dažas jūdzes no vietas, kur pagājuši laimīgākie viņa mūža gadi un kas, rosīdama rāmas, tīkamas domas, raodināja ari daudz spilgtu un sāpīgu atmiņu par tiem apstākļiem, kādos viņa ģimene bija pametusi savas mājas un tikusi izmesta skarbajā pasaulē svešu cilvēku varā.

Nemaz nebija vajadzīgas šādas pārdomas, ko rada atmiņas par senpagājušātn dienām un klaiņošana pa bērnudienu takām un kas parasti pārņem arī pašus vienaldzīgākos prātus, — lai atkausētu Nikolasa sirdi un liktu viņam vēl vairāk rūpēties par galīgi sabrukušo draugu. Nakti un dienu, jebkurā rīta vai vakara stundā Nikolass palika Smaikam blakus, allaž modrs, uzmanīgs un gādīgs, ne brīdi neaizmirsdams labprātīgi izraudzīto pienākumu pret šo vientuļo, bezpalīdzīgo zēnu, kura likteņa pulkstenis ātri un nepielūdzami skaitīja pēdējos mūža mirkļus. Nekad viņš to neatstāja vienu. Pastāvīgs un nemainīgs palika Nikolasa uzdevums uzmundrināt un iejūsmināt Smaiku, izpildīt katru tā vēlēšanos, darīt visu iespējamo, lai to izklaidētu un uzjautrinātu.

Viņi apmetās nelielās zemnieku mājās zaļu pļavu ielokā, kur Nikolass bērnībā bieži bija draiskojies kopā ar līksmu skolas biedru pulciņu, un te, šai vienkāršajā mājvietā, cerēja rast atpūtu.

Sākumā Smaikam pietika spēka īsās pastaigās doties, tikai Nikolasa atbalstītam, un nekāda cita palīdzība nebija vajadzīga. Sai laikā viņu visvairāk saistīja to vietu apmeklēšana, kas draugam bijušas vismīļākās senpagājušās dienās. Pakļaudamies šai iedomai un priecādamies, ka tās izpildīšana palīdz slimajam zēnam vadīt garās, nogurdinošās stundas un pēcāk noder ilgām pārdomām un sarunām, Nikolass ik dienas atrada jaunu vietu abu klaiņojumiem, vadāja Smaiku apkārt mazos, poniju vilktos ratiņos un ņēma zēnu zem rokas, kad abi lēnītēm staigāja pa šīm senajām, mīļajām takām vai mirkli piestāja saulgozī, lai uzmestu pēdējo ilgo skatienu atvadām no visklusākajiem un visskaistākajiem stūrīšiem.

Šādos brīžos, gandrīz neapzināti padodamies senu atmiņu varai, Nikolass rādīja kādu koku, kurā viņš simtiem reižu rāpies aplūkot putnu mazuļus ligzdiņā, kādu zaru, no kura mēdzis uzsaukt mazajai Keitai, kas, nobijusies no lielā augstuma, stāvējusi apakšā, ar savu klaji pausto apbrinu mudinādama viņu rāpties vēl augstāk. Joprojām te stāvēja vecā māja, kurai viņi ik dienas nostaigāja garām, vērdamies uz mazo lodziņu, pa kuru ielijušie saules stari Nikolasu modinājuši vasaras rītos — toreiz ikviens rīts bija vasaras rīts —, un, uzrāpies dārza mūri, Nikolass redzēja to pašu rožu krūmu, ko Keitai bija dāvājis kāds mazs pielūdzējs un ko viņa bija iedēstījusi pati savām rokām. Tepat stiepās dzīvžogu rindas, gar kurām brālis un māsa bieži bija plūkuši lauku puķes, tepat bija zaļojošie tīrumi un ēnainās taciņas, pa kurām tie allaž bija klīduši. Visā apkaimē nevarēja atrast neviena ceļa, ne strautiņa, ne birztalas, ne namiņa, ar ko nesaistītos Nikolasa bērnības atmiņas, kaut pašas niecīgākās: varbūt kāds vārds vai smiekli, kāds skatiens, siks sarūgtinājums, pēkšņi uzplaiksnījusi doma vai baiļu izjūta, — un tomēr tās prātā iespiedušās skaidrāk un noteiktāk un sirdī saglabājušās spilgtāk nekā visskarbākās likstas un vissūrākās bēdas, kas pārciestas pirms gada.

Vienā no šādām pastaigām viņu ceļš veda cauri kapsētai, kur bija apglabāts Nikolasa tēvs.

—    Pat šeit, — maigi sacīja Nikolass, — mēs bieži kavējāmies, nezinādami, kas ir nāve, nedomādami, kura pīšļi te atdusēsies, un, brīnīdamies par šās vietas klusumu, apsēdāmies atpūsties un sarunājāmies čukstus. Reiz Keita apmaldījās, un pēc veselu stundu ilgas veltīgas meklēšanas viņu beidzot atrada saldi aizmigušu zem šā koka, kas dāvā ēnu mana tēva kapa vietai. Tēvs ļoti mīlēja Keitu un, paņēmis to vēl aizmigušu uz rokām, sacīja, lai tad, kad viņš nomiršot, viņu apglabājot tieši tur, kur atdusējusies viņa mīļās meitiņas galva. Kā redzat, tēva vēlēšanās nav aizmirsta.

Vairāk par to netika runāts, taču vakarā, kad Nikolass sēdēja pie Smaika gultas, zēns uztrūkās, it kā pēkšņino miega pamodināts, un, uzlicis plaukstu draugam uz rokas, asarām ritot, lūdza, lai tas kaut ko svinīgi apsolot.

—    Ko lai apsolu? — laipni vaicāja Nikolass. — Ja vien ir kāda cerība, ka spēšu solījumu izpildīt, tu zini, ka neatteikšos.

—    Esmu pārliecināts, ka neatteiksieties, — skanēja atbilde. — Apsoliet, ka tad, kad es nomiršu, jūs mani apglabāsiet tuvu — tik tuvu, cik vien tuvu varēs izrakt kapu, — tam kokam, ko mēs šodien redzējām.

Nikolass deva solījumu, izteikdams to dažos vārdos, bet tie skanēja svinīgi un patiesi. Nabaga draugs turēja jaunekļa roku savējā un pagriezās, it kā lai ļautos miegam. Taču Nikolass izdzirdēja apspiestas elsas, un vājinieka roka paspieda viņa plaukstu vienreiz, otrreiz, trešo reizi, līdz, iegrimis miegā, zēns lēnām palaida to vaļā.

Divās nedēļās Smaiks kļuva tik vārgs, ka nespēja vairs staigāt. Pāris reižu Nikolass viņu spilvenos atbalstītu braukšus izveda pastaigā,taču sēdēšana ratos Srnaikam sagādāja mokas, viņš vairākkārt zaudēja samanu, un novājinātajam ķermenim tas bija bīstami. Mājā atradās veca kušete, kas dienu zēnam bija iemīļota atpūtas vieta; ja spīdēja saule un ārā bija silts, Nikolass lūdza šo guļvietu izstumt augļu dārzā turpat pie mājas, un, kad aizbildināmais bija rūpīgi ievīstīts lakatos un iznests dārzā, viņi abi tur sēdēja dažkārt stundām ilgi.

Vienā no šādām reizēm atgadījās kaut kas tāds, ko Nikolass tolaik ar pilnīgu pārliecību uzskatīja par slimības radītu iztēles ainu, bet vēlāk dibinātu iemeslu pēc atzina par nenoliedzamu īstenību.

Viņš bija iznesis Smailu! ārā — nabadziņu tais dienās būtu varējis pacelt pat bērns — nolūkoties saulrietā un, iekārtojis to uz kušetes, pats apsēdies blakus. Tā kā iepriekšējo nakti Nikolass bija pavadījis nomodā pie drauga gultas un tāpēc paguris gan garīgi, gan miesīgi, viņš nemanot laidās snaudā.

Bija pagājušas labi ja piecas minūtes, kopš Nikolasam aizvērās acis, kad viņu uzmodināja griezīgs kliedziens, un, pielēcis izbīlī, kas ir gluži saprotams, ja cilvēks pēkšņi tiek izrauts no snaudas, viņš pārsteigts ieraudzīja, ka Smaiks pietrūcies sēdus, ka acis tam nedabiski ieplestas, uz pieres izspiedušies sviedri un, trīcēdams pie visām miesām, tas sauc pēc palīdzības.

—    Žēlīgās debesis, kas noticis? — iesaucās Nikolass, noliekdamies pār Smaiku. — Nomierinies, tev droši vien rādījās nelāgs sapnis.

—    Nē, nē, nē! — kļaudamies Nikolasam klāt, sauca Smaiks. — Turiet mani cieši! Nelaidiet mani vaļā! Tur, tur! Aiz koka!

Nikolass sekoja Smaika skatienam, kas bija pievērsts kaut kam netālu no krēsla, uz kura viņš tikko bija sēdējis. Taču nekā tur nebija.

—    Tā ir tikai tava iedoma, — Nikolass sacīja, pūlēdamies slimo nomierināt, — patiešām iedoma un nekas cits.

—    Es zinu labāk. Redzēju tikpat skaidri, kā redzu jūs, — skanēja atbilde. — Ak! Sakiet, ka neatdosiet mani! Zvēriet, ka nepametīsiet mani ne mirkli!

—    Vai es tevi kādreiz pametu? — atsaucās Nikolass. — Liecies atkal guļus — tā! Tu redzi, ka esmu tepat blakus. Un tagad saki — kas tur bija?

—     Vai jūs atceraties, — bailīgi apkārt lūkodamies, klusu sacīja Smaiks, — vai atceraties, es jums stāstīju par cilvēku, kas mani toreiz nodeva skolā?

—    Protams, atceros.

—     Es tikko pacēlu acis uz to koku — to, kam tas resnais stumbrs, — un tur, nenovērsdams no manis skatienu, stāvēja viņšl

—     Kaut bridi padomā, — sacīja Nikolass, — kaut mazu mirklīti iedomājies, pieļaujot, ka viņš ir dzīvs un klīst pa tik vientuļām vietām kā šis mūsu patvērums, tālu no lielajiem ceļiem, — vai tiešām tu tici, ka pēc tik daudziem gadiem šo cilvēku pazītu?

—     Jebkurā vietā… jebkurā izskatā, — atbildēja Smaiks, — bet nupat, kad viņš tur stāvēja, atbalstījies uz nūjas, un skatījās manī, es viņu ieraudzīju tieši tādu, kādu atminos. Nabadzīgais apģērbs vienos ceļa putekļos — man šķita, ka viņam mugurā ir tikai skrandas, — bet, līdzko viņu ieraudzīju, drēgnā nakts, seja tai brīdī, kad viņš mani atstāja, istaba, kurā viņš mani pameta, cilvēki, kas tur bija sanākuši, — viss man likās atkal atgriežamies. Pamanījis, ka es viņu redzu, viņš it kā sabijās, jo sarāvās un paslēpās aiz koka. Dienā es par viņu domāju un naktī viņu redzēju sapnī. Tāds viņš man rādījās sapņos, kad biju vēl pavisam mazs, tāds viņš vienmēr man ir rādījies sapņos, un tādu es viņu ieraudzīju nupat.

Lai kādus pierādījumus un kādu pierunāšanu Nikolass laida darbā, lūkodams pārbiedēto zēnu pārliecināt, ka to pievīlusi iztēle un ka vislabākais apliecinājums viņa vārdu ticamībai ir nosapņotā radījuma lielā līdzība cilvēkam, ko slimais it kā būtu redzējis, — taču nekas nelīdzēja. Piedabūjis draugu mazu brīdi palikt mājas saimnieku pieskatītam, Nikolass rūpīgi pārbaudīja, vai kāds nav redzējis svešinieku, pats izmeklējās starp augļu kokiem, izstaigāja visu dārzu un apkārtējos laukus, un tuvāko apkaimi, kur atnācējs varētu būt ielīdis un paslēpies, taču viss bija veltīgi. Pārliecinājies, ka pirmējais pieņēmums bijis pareizs, Nikolass pūlējās bailēs drebošo Smaiku nomierināt, un pēc mirkļa viņam tas daļēji arī izdevās, lai gan zēns netika vaļā no drūmā iespaida, jo laiku pa laikam nopietni un dedzīgi apgalvoja, ka visu, par ko stāstījis, viņš patiešām esot redzējis un neviens viņu nepārliecināšot, ka tas nav noticis.

Nikolass beidzot saprata, ka cerību vairs nav un ka nelaimīgais zēns, ar kuru kopā bija pārciests trūkums un piedzīvotas laimīgākas dienas, drīz savas mūža gaitas izbeigs. Sāpes Smaiks nejuta, tāpat kā nejuta nemieru, taču atspirgt neatspirga un pats ari nepielika ne mazākās pūles, lai cīnītos par savu dzīvību. Zēns bija galīgi novārdzis un panīcis, balss viņam bija kļuvusi tik klusa, ka to varēja saklausīt tikai ar grūtībām, daba bija visus dzīvības spēkus izsmēlusi un viņš pats sevi nolēmis nāvei.

Kādā jaukā, rēnā rudens dienā, kad visapkārt valdīja netraucēts miers, kad lēna, spirgta vēsma ieplūda pa logu klusajā istabā un vienīgā saklausāmā skaņa bija koku lapu liegā šalkoņa, Nikolass sēdēja parastajā vietā pie vājinieka gultas, juzdams, ka tas bridis vairs nav tālu. Klusums bija tik mēms, ka viņš reižu reizumis pieliecās paklausīties aizmigušā slimnieka elpu, it kā pārbaudīdams, vai dzīvība nav izdzisusi un vai Smaiks nav iegrimis tai dziļajā miegā, no kura neviens vairs šaisaulē neatmostas.

Kamēr Nikolass klausījās, Smaiks atvēra acis, un bālajā sejā parādījās rāms smaids.

—    Nu re! — sacīja Nikolass. — Miegs tevi atspirdzinājis.

—     Redzēju tik jaukus sapņus, — klusu teica Smaiks. — Tik jaukus, laimīgus sapņus!

—    Kas tev parādījās? — vaicāja Nikolass.

Mirstošais zēns pagriezās pret draugu un, apskāvis

tā kaklu, atbildēja:

—    Drīz būšu tur!

Pēc īsa klusuma brīža viņš atkal ierunājās.

—     Nebaidos mirt, — viņš sacīja. — Esmu pavisam mierīgs. Man pat liekas — ja arī varētu no šās gultas piecelties gluži vesels, es to nemaz vairs nevēlētos. Jūs tik bieži man esat stāstījis, ka mēs atkal sastapsimies, pēdējā laikā esam runājuši par to tik bieži, ka šo vārdu patiesumu es tagad izjūtu ar tādu skaidrību, ka varu pat paciest šķiršanos no jums.

Drebošā balss, asarām pieplūdušās acis un ciešais rokas tvēriens, kas sekoja šiem vārdiem, parādīja, cik jūtām pārpilna ir runātāja sirds, tāpat kā skaidri bija redzams, cik dziļi aizkustināts ir tas, kam šie vārdi tika veltīti.

—    Ar to, ko nupat teici, — beidzot atbildēja Nikolajs,

—    tu sniedzi man lielu mierinājumu, mīļais draugs. Ja vari, saki, ka esi laimīgs.

—     Papriekš man kaut kas jums jāizstāsta. Man nedrīkst būt nekādu noslēpumu no jums. Zinu, ka šādā brīdī jūs mani nebārsiet.

—    Es lai tevi bārtu! — iesaucās Nikolass.

_— Esmu pārliecināts, ka nebārsiet. Jūs man nesen vaicājāt, kāpēc esmu tā pārvērties un… un tik bieži cenšos palikt viens. Vai tagad to izstāstīt?

—    Nevajag, ja tas tevi sāpina, — atbildēja Nikolass.

—     Jautāju toreiz tikai tāpēc, ka gribēju darīt tevi cik spēdams laimīgāku.

—    Zinu. Jutu jau toreiz. — Smaiks piekļāvās draugam vēl ciešāk. — Jūs man piedosiet, neko tur nevarēju līdzēt, taču, kaut labprāt būtu gājis nāvē, lai tikai darītu viņu laimīgu, mana sirds vai lūza, kad redzēju, cik ļoti šis cilvēks viņu mīl… Ak, kurš gan to būtu spējis sajust agrāk nekā es!

Turpmākais tika runāts vārgā, tikko sadzirdamā balsī, un katram vārdam sekoja ilgs klusums, taču Nikolass tikai tagad no mirstošā zēna lūpām uzzināja, ka nelaimīgais ar visu sirds degsmi, kas tikusi veltīta vienām vienīgām kvēlām, bezcerīgām, slepus izauklētām jūtām, mīlējis viņa māsu Keitu.

Kaut kā ticis pie Keitas matu sprogas, viņš to bija nēsājis uz krūtīm šaurā lentītē, ko reiz bija valkājusi viņa. Smaiks lūdza Nikolasu pēc viņa nāves šo dārgumu noņemt, tā ka to neredzētu neviena sveša acs, un tikai tad, kad viņš būs guldīts zārkā un sagatavots nodošanai zemes klēpī, lentīti atkal aplikt viņam ap kaklu, lai sproga kopā ar viņu atdusētos kapā.

Ceļos nometies, Nikolass to apsolīja un vēlreiz apliecināja, ka draugs atdusēsies tai vietā, ko pats bija izraudzījies. Viņi apskāvās un noskūpstīja viens otru uz vaiga.

—    Tagad es esmu laimīgs, — klusu nočukstēja Smaiks.

Smaiks iegrima vieglā snaudā, uzmodies pasmaidīja to

pašu laimīgo smaidu, ierunājās par brīnišķajiem dār'ziem, kuri plešoties visapkārt un kuros viņš redzot daudz vīriešu, sieviešu un bērnu — visus gaismas apstarotām sejām —, un, nočukstējis, ka tas esot Ēdenes dārzs, viņš nomira.

LIX NODAĻA

Sazvērestība pamazām izjūk, un sazvērniekus pārņem šaubas un bailes.

Ralfs viens pats sēdēja vistālākajā istabā, kur parasti ieturēja maltīti un kur kavējās tos vakarus, kad neviens izdevīgs darījums viņu neaicināja no mājas ārā. Priekšā viņam bija neaizskartas brokastis, un blakus, tur, kur viņš nemierīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu, gulēja pulkstenis. Sen bija pagājis laiks, kad Ralfs jau kuro gadu ielika pulksteni kabatā un nosvērtiem soļiem kāpa lejup, lai nodotos diendienā kārtojamām darīšanām, taču šoreiz viņš nepievērsa uzmanību laikrāža vienmuļajam atgādinājumam, tāpat kā nelikās ne zinis par galdā uzlikto gaļu un dzeramo,bet palika sēžam, atbalstījis galvu pret roku un acis nīgri nodūris grīdā.

Atkāpšanās no pastāvīgās kārtības, pie kuras nemainīgi turējās šis tik noteiktās un paradumiem uzticīgais cilvēks, kad runa bija par dienišķo dzīšanos pēc mantas, — jau pati par sevi nozīmēja, ka ar augļotāju kaut kas nav lāgā. Ka viņam uzbrukusi kāda garīga vai miesīga liksta, kas nevar būt no vieglajām, ja spējusi ietekmēt tik nosvērtu cilvēku, — nepārprotami liecināja noliesējusī seja, nedrošā izturēšanās un iekritušās, gurdenās acis, kuras viņš beidzot kā iztrūcies pacēla un aši pārlaida pāri istabai, it kā pēkšņi pamodināts no miega un ātrumā nevarētu apjēgt, kur atrodas.

—     Kas gan man uzgūlis tāds, ko nespēju nokratīt? — viņš sacīja. — Nekad neesmu sevi lutinājis, tāpēc nebūtu pamata saslimt. Nekad neesmu noņēmies ne ar grūtsirdību, ne ar skumjām, nekad neesmu padevies tukšām iedomām, bet ko cilvēks var iesākt, ja nerod miera?

Ralfs piespieda plaukstu pie pieres.

—    Naktis nāk un aiziet cita pēc citas, bet man miera nav. Ja arī iemiegu, kāda tā gan ir atpūta, kad miegu bez mitas pa sapņiem traucē tās pašas nīstamās sejas, kas no manis neatstājas, — tie paši nīstamie cilvēki, kuri noņemas sazin ar ko, jaucas iekšā visur, lai ko es teiktu vai darītu, un allaž man tikai par ļaunu? Kāda

' gan ir atpūta, ja nomodā mani pastāvīgi vajā šis drūmais rēgs — nezinu, kā rēgs tas ir, bet drausmīgāks vairs nav iedomājams! Jāatpūšas. Viena nakts netraucētas atpūtas — un es atkal justos kā cilvēks.

Atgrūzdams galdu, it kā pat ēdiena izskats radītu pretīgumu, viņš nejauši pamanīja pulksteni, kura rādītāji gandrīz jau bija nonākuši pie pusdienlaika.

—    Savādi! — viņš sacīja. — Pusdienlaiks klāt, bet Nogsa vēl navi Diezin kāda dzērāju ķilda viņu aizkavējusi? Es nežēlotu… nežēlotu arī mazliet naudas pat pēc šā drausmīgā zaudējuma, lai viņš traktiera kautiņā būtu sadūris kādu cilvēku vai ielauzies svešās mājās, vai iztīrījis kādam kabatu, vai izdarījis kaut ko tādu, lai ar dzelzs riņķi ap kāju tiklu patriekts no Anglijas un es n') viņa atbrīvotos. Vēl labāk, ja man izdotos viņu ievilināt un ievest kārdināšanā, lai viņš mani aplaupa. Lai ņem ko ņemdams, ka tikai man laimētos viņu nodot tiesai, jo viņš ir nodevējs, varu to apzvērēt! Kā, kad un kur viņš mani nodevis — to es nezinu, lai gan aizdomas man ir.

Nogaidījis vēl pusstundu, Ralfs lika sievietei, kas vadīja viņa saimniecību, aiziet pie Ņūmena un apjautāties, vai tas nav saslimis un kāpēc nav ieradies darbā vai kādu atsūtījis ar ziņu. Saimniecības vadītāja atgriezās ar atbildi, ka Ņūmens mājās nav nakšņojis un neviens neko vairāk nav mācējis pateikt.

—    Bet lejā gaida kāds džentlmenis, ser, — viņa sacīja, — kas stāvēja pie durvīm, kad es nācu iekšā, un viņš saka …

—    Ko viņš saka? — nikni pagriezies pret saimniecības vadītāju, jautāja Ralfs. — Teicu jums, ka nevēlos nevienu redzēt.

—    Viņš saka, — apjukusi no Ralfa bardzības, atbildēja saimniecības vadītāja, — ka esot ieradies ļoti svarīgā jautājumā, ko nedrīkstot atlikt, un es domāju — varbūt tas attiecas uz…

—    Uz ko attiecas, velns parāvis! — sacīja Ralfs. — Jūs spiegojat un izokšķerējat manas darīšanas ar klientiem, ko?

—    Ak pasaulīt, nē, ser! Redzēju, ka esat norūpējies, un nodomāju, varbūt jūs raizējaties par Nogsu, un vairāk neko.

—    Redzējusi, ka esmu norūpējies! — murmināja Ralfs. — To vien tagad visi zina kā mani vērot. Kur tas cilvēks ir? Ceru, ka nepaguvāt viņam pateikt, ka es vēl esmu šeit, augšā!

Svešais gaidot, atbildēja saimniecības vadītāja, ma« zajā kantori, un viņa sacījusi, ka saimnieks aizņemts, bet pieteikt atnācēju viņa varot.

—    Labi, — sacīja Ralfs, — es viņu pieņemšu. Ejiet uz virtuvi un tur arī paliecietl Vai saprotat, ko jums saka?

Laimīga, ka tik viegli tikusi cauri, saimniecības vadītāja aši nozuda. Saņēmies un pielicis visus spēkus, lai atgūtu ierasto stingrību, Ralfs kāpa lejā. Satvēris durvju rokturi un brīdi vilcinājies, viņš iegāja Ņūmena būcenī un atradās aci pret aci ar misteru Čārlzu Cīriblu.

No visām dzīvām radībām zem šās saules šo cilvēku Ralfs būtu vismazāk vēlējies redzēt jebkurā laikā, bet tagad, kad tajā saskatīja vienīgi Nikolasa labvēli un aizstāvi, viņš daudz mīļāku prātu būtu ticies ar rēgu. Taču kaut vai vienā ziņā šī sastapšanās uz Ralfu iedarbojās svētīgi. Tā acumirklī uzjundīja visu viņā snaudošo apņēmības garu, iekvēlināja kaislības, kas ilgus gadus viņa krūtīs bija radušas drošu mājvietu, sarosīja visu niknumu, naidu un ļaunumu, lika lūpām sašķobīties smīnā un pierei drūmi saraukties un vismaz ārēji padarīja viņu atkal par to pašu Ralfu Niklbiju, ko tik daudziem bija rūgts iemesls paturēt atmiņā.

—    Hm! — apstādamies pie durvīm, sacīja Ralfs.

—    Kāds negaidīts gods, ser!

—    Un nevēlams arī, — teica brālis Čārlzs, — zinu, ka nevēlams.

—    Ļaudis runā, ka jūs esat īsts patiesības iemiesojums, ser, — atsaucās Ralfs. — Katrā ziņā patlaban jūs runājat patiesību, un es nedomāju iebilst. Gods ir vismaz tikpat nevēlams, cik tas ir negaidīts. Neko vairāk laikam nevarēšu pateikti

—    Atklāti sakot, ser… — iesāka brālis Čārlzs.

—    Atklāti sakot, ser, — Ralfs viņu pārtrauca,

—    gribu, lai šī saruna būtu īsa un beigtos turpat, kur sākusies. Varu iedomāties, par ko jūs vēlaties runāt, un neceriet, ka es klausīšos. Jums, liekas, patīk atklātība, tad te nu tā ir! Tur, kā redzat, ir durvis. Mūsu ceļi ved katrs uz savu pusi. Lūdzu jūs, ejiet savu ceļu un man ļaujiet mierīgi iet manējo.

—    Mierīgi! — rāmi atkārtoja brālis Čārlzs un palūkojās Ralfā drīzāk ar nožēlu nekā pārmetoši. — Mierīgi iet savu ceļu!

—    Uzdrošinos domāt, ser, ka jūs manā mājā nepaliksiet pretēji manai gribai, — sacīja Ralfs, — un diezin vai varat lolot cerību, ka izdosies ietekmēt cilvēku, kurš laidīs gar ausīm visu, ko varat teikt, un ir cieši apņēmies jūsos neklausīties.

—    Mister Niklbij, scr, — atbildēja brālis Čārlzs joprojām tikpat rāmi, taču uzņemdams noteiktāku toni, — esmu atnācis pret savu gribu, ar varēm un mokām sevi piespiezdams, pret savu gribu. Nekad neesmu šais mājās bijis un, ja teikšu taisnību, ser, nejūtos šeit nedz patīkami, nedz omulīgi, un man nav ne mazākās vēlēšanās ierasties te vēl kādu reizi. Jūs nevarat iedomāties, ko esmu atnācis jums sacīt, to jūs patiešām nevarat iedomāties. Esmu par to pārliecināts, jo citādi jūs tā neizturētos.

Ralfs vērīgi palūkojās brālī Čārlzā, taču krietnā vecā tirgoņa skaidrajās acīs un atklātajā sejā nekas nebija mainījies, un tas droši raudzījās viņam pretī.

—    Vai lai turpinu? — apvaicājās misters Cīribls.

—    O jā, katrā ziņā, lūdzami! — dzestri attrauca Ralfs. — Runājiet ar sienām, ser, ar rakstāmpulti, ar abiem ķebļiem — tie ir ārkārtīgi uzmanīgi klausītāji un, protams, jūs nepārtrauks. Turpiniet, lūdzu, lai mana māja ir jūsējā, un varbūt ap to laiku, kad atgriezīšos no pastaigas, jūs savu sakāmo būsiet beidzis un manu īpašumu atkal atstāsiet manā rīcībā.

To pateicis, Ralfs aizpogāja svārkus un, izgājis priekšnamā, paņēma cepuri. Vecais džentlmenis devās viņam līdzi un jau grasījās kaut ko teikt, bet Ralfs nepacietīgi atmeta ar roku un sacīja:

—    Ne vārda vairs! Saku jums, scr, ne vārda vairs! Lai cik tikumīgs būdams, eņģelis tomēr jūs neesat, ka varat ierasties kāda mājās, nejautājot, vai viņš to grib vai negrib, un apgrūtināt ar savām runām ausis, kas nevēlas tajās klausīties. Sludiniet sienām, kad jums saka, nevis man!

—    Neesmu eņģelis, tas debesīm zināms, — galvu šūpodams, atbildēja brālis Čārlzs, — esmu grēcīgs cilvēks ar visādiem trūkumiem, un tomēr ir kāds tikums, ko ikviens cilvēks, tāpat kā eņģelis, var allaž likt lietā, ja vien vēlas, un protiet, žēlsirdība. Esmu ieradies šeit, žēlsirdības mudināts. Lūdzu jūs, ļaujiet man paveikt žēlsirdības darbu.

—    Nezinu, kas ir žēlsirdība, — uzvaroši smaidīdams, iesaucās Ralfs, — un nevienam es žēlsirdību nelūdzu!

1.Jn neceriet uz manu žēlsirdību, ser, pret to puiku, kas nelietīgi izmantojis jūsu bērnišķīgo lētticību, — lai viņš gaida ļaunāko, kas vien būs manos spēkos.

—     Lai viņš lūgtu jūsu žēlsirdību! — dedzīgi iesaucās vecais tirgotājs. — Jums jālūdz viņa žēlsirdība, ser, jums jālūdz viņa žēlsirdība! Ja jūs negribēsiet uzklausīt mani tagad, kad tas ir iespējams, nāksies uzklausīt, kad tas būs jādara vai ari kad vajadzēs nojaust, ko es gribu teikt, un darīt visu, lai mums nekad vairs nevajadzētu satikties. Jūsu brāļadēls, ser, ir cēlsirdīgs jauneklis. Kāds esat jūs, mister Niklbij, es atļaušos nesacīt, taču zinu, ko esat izdarījis. Tagad, ser, kad dosieties kārtot nesen uzsāktos darījumus un pārliecināsieties, ar kādām grūtībām jums jāsastopas, atnāciet pie manis, pie mana brāļa Neda un mistera Linkinvotera, ser, un mēs jums visu paskaidrosim, nāciet drīz, kamēr nav par vēlu, un jums tiks paskaidrots drusku skarbāk, mazāk smalkjūtīgi, — un neaizmirstiet, ser, ka šorīt esmu šeit ieradies aiz žēlsirdības pret jums un joprojām neatsakos runāt ar jums aiz tās pašas žēlsirdības.

Pateicis to, saviļņojumā uzsverot katru vārdu, brālis Čārlzs uzlika galvā platmalaino cepuri un, pagājis garām Ralfam Niklbijam, vairs nebilzdams ne zilbes, veicīgi iztipināja uz ielas. Ralfs noskatījās vecajam vīram pakaļ, taču labu brīdi nekustējās ne no vietas un neko neteica, tad apstulbumam līdzīgo klusumu pārtrauca viņa nicīgie smiekli.

—    Tas bija tik atbaidoši, — viņš sacīja, •— gluži kā murgos, kas man pēdējā laikā liedz mierīgu atpūtu. Žēlsirdība pret mani! Tpu! Vecais vientiesis galīgi prātu izkūkojis!

Kaut gan Ralfs izteicās tik izsmējīgi un nicinoši, skaidrs bija viens — jo ilgāk viņš apdomājās, jo neomulīgāk viņam metās ap sirdi un jo vairāk viņu nomāca neskaidras bažas un satraukums, kas aizvien pieņēmās spēkā, laikam ritot un no Ņūmena Nogsa nesaņemot nekādas vēstis. Nogaidījies līdz vēlai pēcpusdienas stundai, daždažādu nelāgu paredzējumu un ļaunu priekšnojautu mocīts, atminēdamies pēdējā tikšanās reizē brāļadēla izteiktos draudus, kuru iespējamo piepildīšanos viņš brī' žierfl saskatīja vienā, brīžiem citā varbūtībā, un nespēdams no šīm domām atkauties, viņš izgāja no mājas un, diezin vai pats apjēgdams, kāpēc, ja ne vienīgi aizdomu un satraukuma tirdīts, devās uz Snolija māju. Pretī

iznāca Snolija sieva, un Ralfs apvaicājās, vai viņas vīrs esot mājās.

—    Nē, — viņa asi atcirta, — nav mājās un, domāt, vēl ilgi nebūs mājās, tā viņš iri

—    Vai jūs zināt, kas es esmu? — jautāja Ralfs.

—    Kā ne, es jūs pazīstu ļoti labi, varbūt pārlieku labi, un viņš arī varbūt jūs pazīst pārlieku labi, un man dikti žel jums to sacīt.

—    Sakiet, ka, nākdams pāri ielai, tikko viņu redzēju pa aizkaru starpu un ka man jāaprunājas par darīšanām, — teica Ralfs. — Vai jūs dzirdat?

—    Dzirdu, — atsaucās misis Snolija, palaizdama lūgumu gar ausīm.

—    Zināju, ka šī sieviete ir liekule, kas noņemas ar garīgām dziesmām un svētajiem rakstiem, — sacīja Ralfs, mierīgi iedams misis Snolijai garām, — taču man nekad nav nācis prātā, ka viņa dzer

—    Pag! Iekšā vis nenāciet! — teica mistera Snolija labākā puse, aizsprostodama ieeju ar savu visnotaļ spēkonīgo stāvu. — Par darīšanām jūs ar viņu esat izrunājies tiku tikām. Bez mitas esmu viņam likusi pie sirds, kā beigsies ielaišanās ar jums un jūsu plānu izpildīšana. Vai nu jūs, vai tas skolmeistars — pa vienam vai pa abiem kopā uzrakstījāt viltoto vēstuli — to lieciet aiz aussl Snolijs to nav darījis, tāpēc nav ko vainu uzveit viņam.

—    Pievaldiet mēli, Jezebele! — bailīgi pamezdams apkārt skatienu, sacīja Ralfs.

—    Pati zināšu, kad pievaldīt mēli un kad runāt, mister Niklbij, — atcirta cienījamā lēdija. — Parūpējieties, lai dažs labs cits zinātu, kad mēle pievaldāma!

—    Nu, vai zināt, vecais ērms, — sacīja Ralfs, — ja jūsu vīrs ir tāds stulbenis, kas uztic jums savus noslēpumus, tad protieties tos glabāt, protieties, vellata sasodītā!

—    Varbūt mazāk viņa nekā citu cilvēku noslēpumus, — atbrēca misis Snolija, — mazāk viņa nekā jūsējos! Nav ko lūrēt uz mani sirdīgām acīm! Pataupiet šito lūrēšanu citai reizei! Varbūt noderēs.

—    Vai jūs iesiet, — par varēm pūlēdamies apspiest dusmas un sagrābdams sievieti aiz elkoņa, sacīja Ralfs, — vai jūs iesiet pie sava vīra un teiksiet, ka redzēju viņu mājās un ka man noteikti ar viņu jārunā? Varbūt jūs ari pasacīsiet, ko nozīmē šī jūsu abu savādā izturēšanās pret mani?

«— Nē, — atbildēja misis Snolija, ar spēku atraisījusies no Ralfa tvēriena, — ne iešu, ne sacīšu.

—    Tātad es jums vairs neko nenozīmēju? — jautāja Ralfs.

—    Nē, — skanēja atbilde, — neko.

Ralfs jau pacēla roku, it kā grasīdamies sist, bet savaldījās, pakratīja galvu un, norūcis, ka nemūžam viņai to neaizmirsīšot, gāja projām.

No Snolija mājas viņš devās tieši uz viesnīcu, kur parasti apmetās misters Skvīrss, un apvaicājās, kad tas tur redzēts pēdējo reizi, slepus cerēdams, ka Skvīrss, vai nu veiksmīgāk, vai mazāk veiksmīgi paveicis uzdoto, būs jau atgriezies un varēs apliecināt, ka viss ir kārtībā. Taču misters Skvīrss nebija manīts desmit dienas, un Ralfam izdevās vienīgi uzzināt, ka viesnīcā palikušas tā mantas un neapmaksāts rēķins.

Tūkstošiem bažīgu domu un minējumu mākts, gribēdams pārliecināties, vai Skvīrsam nav radušās kādas aizdomas par Snoliju vai arī tā rīcība nav noderējusi par iemeslu Snolija attieksmei pret viņu, Ralfs izšķīrās uzņemties ārkārtēju risku — apvaicāties par savu paligu Lambetas miteklī un aprunāties ar to pat šai bīstamajā vietā. Stingri to nolēnjis, turklāt nespēdams vairs ilgāk panest neziņu, viņš tūdaļ devās turp un, pēc iepriekšējām sarunām labi zinādams, kur meklējama Skvīrsa istaba, slapstīgi uzkāpa augšā un klusu pieklauvēja pie durvīm.

Ne pirmais, ne otrais, ne trešais, ne arīdzan divpadsmitais klauvējiens nespēja Ralfu pret viņa gribu pārliecināt, ka istabā neviena nav. Viņš pieļāva iespēju, ka Skvīrss varbūt ir aizmidzis, un klausīdamies teju vai sev iestāstīja, ka dzird tā elpu. Beidzot sapratis, ka palīga istabā nav, viņš apsēdās uz izļodzīta pakāpiena un pacietīgi gaidīja, sev iegalvodams, ka Skvīrss izgājis tikai uz bridi un drīz atgriezīsies.

Daudz ļaužu kāpa augšā pa čīkstošajām kāpnēm, un daža laba soļi Ralfa sasprindzinātajām ausīm izklausījās tik līdzīgi gaidītā cilvēka soļiem, ka viņš vairākiem lāgiem trūkās kājās, jau dzirdamies runāt, līdzko Skvīrss būs ticis augšā, taču nācēji cits pēc cita iegriezās turpat netālu savās istabās, un pēc katras šādas vilšanās Ralfs nodrebinājās kā aiz aukstuma un jutās vēl vientulīgāks.

Beidzot viņš saprata, ka palikt šai vietā nav nekādas jēgas, un, kāpdams lejup, vienam no istabu īrniekiem ap

vaicājās, vai tam kaut kas nav zināms par mistera Skvīrsa gaitām, nosaukdams šo godājamo džentlmeni pieņemtā vārdā, kā abi bija vienojušies. Sis īrnieks viņu sūtija pie otra īrnieka, tas vēl pie cita, un no tā Ralfs uzzināja, ka vēlu iepriekšējā vakarā Skvīrss steidzīgi izgājis kopā ar diviem vīriešiem, kuri drīz atgriezušies pēc vecas, kas mitinājusies tai pašā stāvā, un, lai gan tobrīd notiekošais saistījis minētā īrnieka uzmanību, ne viņš ar šiem cilvēkiem runājis, ne arī pēcāk kādam par to apjautājies.

Teiktais mudināja Ralfu domāt, ka Pega Slaiderskjū varbūt tikusi saņemta ciet par zādzību un ka misters Skvīrss, kas tai brīdī iegājis pie viņas, arī paņemts līdzi kā turams aizdomās par līdzdalību noziegumā. Ja tā noticis, tas katrā ziņā jāzina Graidam, tāpēc Ralfs devas uz Graida māju, jau stipri uztraucies un nobijies, ka varbūt tik tiešām izstrādāti plāni viņa izpostīšanai un pazudināšanai.

Pienācis pie augļotāja mājas, viņš ieraudzīja logus cieši aizvērtus, netīros aizkarus nolaistus; viss likās kluss, drūms un pamests. Taču tāda šī māja bija izskatījusies vienmēr. Ralfs pieklauvēja — pirmoreiz viegli, tad jau skaļāk un spēcīgāk. Neviens nerādījās. Viņš ar zīmuli uz vizītkartes uzrakstīja pāris vārdu un, pabāzis lo padurvē, jau gribēja iet projām, kad viņa ausis saklausīja augšā paklusu troksni, it kā tur kāds slepus būtu pavēris logu, — un, pametis skatienu augšup, viņš pamānīja Graida galvu, ko tas glūnēdams bija izbāzis pa bēniņu logu virs jumta margām. Ieraudzījis, kas stāv apakšā, Graids ierāva galvu, taču tas viņam nepadevās pietiekami veicīgi, jo Ralfs lika saprast, ka ir veci pamanījis, un uzsauca, lai tas kāpjot lejā.

Tā kā Ralfs sauca vairākkārt, Graids atkal palūkojās pa logu — tik piesardzīgi, ka no viņa ķermeņa nekas nebija redzams. Asie vaibsti un sirmie mati, kas vienīgie parādījās virs margām, izskatījās pēc nocirstas galvas, kura tur novietota mājas sienas rotāšanai.

—    Kuš! — viņš uzbrēca. — Ejiet prom, ejiet prom!

—    Nāciet lejā! — mādams ar roku, aicināja Ralfs.

—    Ejiet pro-om! — trakā nepacietībā purinādams galvu, iespiedzās Graids. — Nerunājiet ar mani, neklauvējiet, nepiesaistiet šai mājai uzmanību, bet ejiet protu!

—    Klauvēšu, velns parāvis, kamēr saskries jūsu kaimiņi, — sacīja Ralfs, — ja neteiksiet, kāpēc tur slapstāties, jūs, smilkstošais plušķi!

—    Nedzirdu, ko jūs sakāt… nerunājiet ar mani.., tas ir bīstami… ejiet prom… ejiet prom! — atbildēja Graids.

—     Nāciet lejā, kad jums saka! Vai jūs nāksiet vai ne? — nikni sacīja Ralfs.

—    Nē-ē-ē-ē, — atņirdzis zobus, ņurdēja Graids. Viņš ievilka galvu iekšā, un Ralfs, palicis uz ielas stāvam, dzirdēja logu aizveramies tikpat klusu un piesardzīgi, kā tas bija ticis atvērts.

—     Kā tas nākas, — sacīja Ralfs, — ka viņi visi novēršas no manis un izvairās kā no sērgas, šie cilvēki, kuri nesen vēl laizīja putekļus no manām kājām? Vai mana diena jau pagājusi un nule patiešām nolaižas nakts? Uzzināšu, ko tas nozīmē! Uzzināšu, lai tur vai kas. Tieši tagad jūtos stiprāks un līdzīgāks pats sev nekā visas šīs daudzās dienas.

Uzgriezis muguru durvīm, ko pirmajā niknuma uzplūdā bija gribējis dauzīt tikām, kamēr Graids aiz bailēm tās atvērs, viņš devās uz Silijas pusi un, pastāvīgi lauzdams ceļu pūlī, kas plūda pretējā virzienā (pulkstenis rādīja starp pieciem un sešiem vakarā), gāja tieši uz brāļu Cīriblu tirdzniecības uzņēmumu, un, iebāzis galvu stikla kārbā, ieraudzīja tur Timu Linkinvoteru vienu pašu.

—    Mans vārds ir Niklbijs, — sacīja Ralfs.

—    Zinu, — atbildēja Tims, nolūkodamies Raifā caur acenēm.

—     Kurš no jūsu firmas šorīt bija ieradies pie manis? — noprasīja Ralfs.

—    Misters Čārlzs.

—    Nu, tad sakiet misteram Čārlzam, ka gribu viņu satikt.

—    Satiksiet! — atbildēja Tims, varcn veikli nolēkdams no ķebļa. — Satiksiet ne vien misteru Čārlzu, bet arī misteru Nedu.

Tims apklusa, cieši un bargi noskatīja Ralfu, strupi pamāja ar galvu, it kā likdams saprast, ka aiz šiem vārdiem slēpjas vēl šis tas, un nozuda. Pēc brīža atgriezies, viņš aizveda Ralfu pie brāļiem un arī pats palika viņu kabinetā.

—    Gribu runāt ar to no jums, kurš šorīt runāja ar , mani, — Ralfs sacīja, ar pirkstu norādīdams uz brāli

Čārlzu.

—    Man nav noslēpumu ne no mana brāļa Neda, ne no Tima Linkinvotera, — rāmi bilda brālis Čārlzs.

—    Toties man ir noslēpumi, — sacīja Ralfs.

—    Mister Niklbij, ser, — teica brālis Neds, — jautājums, kura pēc mans brālis Čārlzs šorīt jūs apmeklēja, ir ļoti labi zināms mums trim un vēl dažiem cilvēkiem un diemžēl drīz kļūs zināms arī daudziem citiem. Viens viņš pie jums, ser, gāja aiz smalkjūtības un cilvēciskas cieņas. Tagad mēs saprotam, ka turpmāka smalkjūtība un cilvēciska cieņa neko vairs nevar līdzēt, un, ja mēs vēl pieļaujam iespēju apspriesties, tad tikai visi kopā, cik mūsu te ir, vai arī nemaz.

—     Kā redzams, džentlmeņi, — savilcis lūpas smīnā, sacīja Ralfs, — runāšana mīklās ir jūsu abu stiprā puse, un jūsu kantorists, kā jau saprātīgs cilvēks, jādomā, arī ielauzījies šai mākā, lai iemantotu jūsu labvēlību. Nu tad, dieva dēļ, džentlmeņi, runāsim visi kopā. Esmu ar mieru jums iztapt.

—    Iztapti — iesaucās Tims Linkinvoters, pēkšņi pietvīcis gluži sarkans. — Viņš mums iztaps! Viņš iztaps brāļiem Cīriblietn! Jūs dzirdat? Vai jūs dzirdat, ko viņš saka? Vai jūs dzirdat, ka viņš piesakās iztapt brāļiem Cīribliem?

—    Tim, — Čārlzs un Neds ierunājās reizē, — lūdzami, Tiin, lūdzami, nevajag.

Pakļaudamies aizrādījumam, Tims cik spēdams apspieda sašutumu un ļāva tam izsprukt tikai caur acenēm, piedevām kā drošības ventili brīžam palaizdams vaļā īsus, histēriskus smiekliņus, kas viņu acīmredzot krietni atviegloja.

—    Tā kā neviens mani neaicina apsēsties, — palūkojies apkārt, sacīja Ralfs, — apsēdīšos neaicināts, jo nākot esmu piekusis. Un tagad, džentlmeņi, es labprāt vēlētos zināt — es prasu, tāpēc ka man uz to ir tiesības, — kas jums ir sakāms un kāds pamats runāt ar mani šādā tonī un slepus iejaukties manās darīšanās, jo man ir dibināts iemesls aizdomām, ka jūs tik tiešām iejaucaties. Saku jums atklāti, džentlmeņi, — lai cik maz man rūp sabiedrības uzskati (kā pieņemts teikt), nedomāju sevi mierīgi pakļaut apmelošanai un neslavas celšanai. Vai jūs paši pārāk vieglprātīgi esat ļāvušies sevi apkrāpt vai arī apzināti piedalāties šais ļaundarībās, tas manās acīs neko negroza. Ne vienā, ne otrā gadījumā jūs no vaļsirdīga cilvēka, kāds esmu es, nevarat gaidīt ne īpašu iecietību, ne lēnprātību.

Tas tika pateikts tik mierīgi un apdomīgi, ka deviņi no desmit cilvēkiem, kas nenieka nezinātu par notikušo, Ralfu uzskatītu par nepatiesi apvainotu. Tā nu viņš tur sēdēja, rokas sakrustojis, bālāks gan nekā parasti un netīkamu izteiksmi sejā, taču gluži mierīgs — daudz mierīgāks nekā brāļi un uzbudinātais Tiins —, sagatavojies droši stāties pretim visļaunākajam.

—    Ļoti labi, ser, — sacīja brālis Čārlzs. — Ļoti labi. Brāli Ned, pazvani, lūdzu!

—    Cārlz, mans dārgais, pagaidi vienu mirkli! — atbildēja brālis Neds. — Par labu nāks gan misteram Niklbijam, gan mūsu sarunai, ja viņš klusēs, kamēr pateiksim visu, kas mums ir sakāms. Es vēlētos, lai viņš to saprastu.

—    Pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi, — piekrita brālis Čārlzs.

Ralfs smaidīja, bet neko neatbildēja. Brālis Neds parāva zvana auklu, durvis atdarījās, un istabā pieklibodams ienāca kāds cilvēks; atskatījies Ralfs ieraudzīja sev pievērstas Ņūmena Nogsa acis. Kopš šā brīža viņa dūša saplaka.

—    Labs sākums! — viņš rūgti sacīja. — Ak, cik labs sākums! Jūs esat taisnīgi, atklāti, vaļsirdīgi un godprātīgi cilvēki! Visu mūžu esmu pratis šādus vīrus novērtēt! Uzpirkt tādu tipu, kurš savu dvēseli pārdos (ja viņam tāda ir), lai piedzertos, un no kura mutes ikviens vārds ir meli! Kurš cilvēks var justies drošs, ja notiek kaut kas tamlīdzīgs? Ak, cik labs sākums!

—    F,s runāšu, — sacīja Ņūmens un izslējās pirkstgalos, gribēdams palūkoties pāri Tima galvai, jo tas bija nostājies starpā, lai viņu aizkavētu. — Paklau, jūs tur, ser, vecais Niklbij, — kas jums ir prātā, kad sakāt «tādu tipu»? Kas mani ir padarījis par «tādu tipu»? Ja es spēju pārdot dvēseli, lai piedzertos, kāpēc gan neesmu kļuvis par zagli, krāpnieku, kramplauzi, sīku garnadzi, kāpēc neesmu pievācis sīknaudu no neredzīgo pavadoņu suņu bļodiņām, bet ļāvis jums izmantot mani kā pēdīgo algādzi un nastu nesēju ēzeli? Ja ikviens vārds no manas mutes ir meli, kāpēc neesmu tapis par jūsu mīluli un lutekli?

, Meli! Vai esmu kaut reizi jums pieglaimojies un verdziski pieluncinājies? Atbildiet! Es jums kalpoju uzticīgi. Esmu strādājis vairāk un ļaunus vārdus saņēmis vairāk nekā jebkurš nelaimīgais, ko jūs būtu paņēmis no draudzes

darbanama, tāpēc ka esmu nabadzīgs un nicinu jūs un visas jūsu nekrietnības. Tā tas bija. Es jums kalpoju, tāpēc ka biju lepns, tāpēc ka strādāju jūsu labā viens pats un nebija neviena cita kalpa, kas redzētu manu pagrimšanu, kalpoju tāpēc, ka neviens labāk par jums nezināja, ka esmu izpostīts cilvēks, ka neesmu tāds bijis vienmēr un ka es varētu dzīvot daudz labāk, ja pats aiz savas muļķības nebūtu kritis jūsu un jums līdzīgu neliešu nagos. Vai jūs to varbūt noliegsiet?

—    Rāmāki — brīdināja Tirns. — Jūs taču solījāt ne…

—    Solīju gani — iesaucās Ņūmens un pagrūda Timu sānis, virzīdamies uz priekšu ar izstieptu roku, lai kavētāju noturētu pienācīgā atstatumā. — Nesakiet vairs nekal Paklau, jūs tur, Niklbijl Neizliecieties mani nedzirdam, tas numurs neies cauri, es jūs pazīstu pietiekami labi. Jūs tikko runājāt par uzpirkšanu. Kurš uzpirka Jorkšīras skolmeistaru, bet, aizsūtījis savu algādzi projām, lai tas nenoklausītos, aizmirsa, ka tāda pārlieka piesardzība tam var likties aizdomīga un tas var pa vakariem izsekot savu saimnieku un kādam citam uzticēt skolmeistara izsekošanu? Kurš uzpirka patmīlīgo tēvu, skubinādams to pārdot savu meitu Arturam Graidam, un kurš uzpirka Arturu Graidu, apstrādādams veco augļotāju mazajā kantori, kurā atrodas sienas skapis?

Ralfs visiem spēkiem pūlējās savaldīties, taču nespēja nomākt izbīli, kaut vai nākamajā mirklī viņam par to nocirstu galvu.

—    Ahal — kliedza Ņūmens. — Nu jūs laikam esat mani sadzirdējis? Kas šim vergam lika saausīties par saimnieka izrīcību un saprast — ja viņš īstajā reizē nestāsies tam ceļā, tad kļūs par tādu pašu vai vēl Jaunāku nelieti? Saimnieka nežēlība pret paša miesu un asinīm un nekrietnie nodomi pret meiteni, kas bija izraisījusi līdzjūtību pat izpostītā, nožēlojamā, prātu nodzērušā kalpa sirdī, tā ka tas joprojām palika kalpībā, cerot kaut ko izdarīt viņas labā (kā, paldies dievam, bija pūlējies citu labā jau vairākkārt iepriekš), jo citādi šis kalps būtu atvieglojis savas jūtas, krietni sadodot saimniekam pa sprandu un pēc tam lasoties pie visiem velniem. Viņš to būtu darījis — Iegaumējiet, un vēl iegaumējiet, ka patlaban esmu šeit, tāpēc ka šiem džentlmeņiem tas šķita noderīgi. Kad es viņus uzmeklēju (uzmeklēju pats — neviens mani nav uzpircis), sacīju, ka man vajadzīga palīdzība, lai izsekotu un atmaskotu Jūs, lai līdz galam paveiktu to, ko esmu iesācis un lai uzvarētu taisnība; un vēl es teicu — kad tas būs padarīts, es negaidīti ieradi šos pie jums un visu izstāstīšu — aci pret aci, kā vīrs vīram un kā vīram pienākas. Nu esmu visu pateicis, lai tagad runā citi, kas tiem runājams, un nav ko kavēties!

Ar šo vēlējumu pabeidzis sakāmo, Ņūmens Nogss, kas savas garās, saraustītos teikumos paustās runas laikā bez mitas bija sēdies un slējies kājās un no milzīgās piepūles un satraukuma aizsvilies kā ugunīs, pēkšņi ne no šā, ne no tā sastinga un tā arī stīvs un taisns palika stāvam un, acis nenolaizdams, blenza Ralfā Niklbijā.

Ralfs mirkli palūkojās N'ūmenā — tikai īsu mirkli —, tad, atmetis ar roku un piecirtis kāju, balsij aizlūstot, sacīja:

—    Turpiniet, džentlmeņi, turpiniet! Kā redzat, esmu pacietīgs. Vēl jau pastāv tiesa, kur cilvēks var griezties, vēl jau pastāv tiesa. Es jūs saukšu pie atbildības. Apdomājiet, ko sakāt, es jums visu likšu pierādīt.

—    Pierādījumi ir sagatavoti, — teica brālis Čārlzs,

—    tie ir mūsu rokās. Vakar atzinās jūsu paziņa Snolijs.

—    Kas ir šis «mans paziņa Snolijs», — sacīja Ralfs,

—    un kāds tam, ka viņš «atzinās», ir sakars ar manārn darīšanām?

Uz šo jautājumu, kas tika izteikts uzsvērti nesatricināmā mierā, vecais džentlmenis neatbildēja, tikai piemetināja, ka par apliecinājumu viņu nopietnajai pieejai esot nepieciešams darīt zināmus ne vien pret misteru Niklbiju izvirzītos apvainojumus, bet arī viņu rokās nonākušos pierādījumus un pastāstīt, kā šie pierādījumi iegūti. Kad nu jautājums bija šādi izvirzīts, brālis Neds, Tims Linkinvoters un Ņūmens Nogss vairs nespēja nociesties, visi trīs sāka runāt reizē, un pēc krietna sajukuma, kad neviens nesaprata, ko teicis otrs, Ralfam beidzot bez jebkādiem aplinkiem tika pasacīts sekojošais.

Kāds cilvēks, kas tobrīd nav piesaucams, Nūmenam svinīgi apgalvojis, ka Smaiks neesot Snolija dēls, un piedāvājies, ja rastos nepieciešamība, to apliecināt ar zvērestu; šis paziņojums viņiem licis apšaubīt izvirzīto prasību, ko iepriekš nav bijis pamata apstrīdēt, jo Snolijs to .apstiprinājis ar pierādījumiem, kurus atspēkot nav bijis viņu varā. Kad nu radušās aizdomas par sazvērestību, viņiem it viegli izdevies noskaidrot, ka tās pirmcēlonis ir Ralfa ļaunprātiba un Skvīrsa atriebīgums un mantrausība. Tā kā aizdomas un pierādījumi nav viens un tas pats, kāds likumu zinātājs, kas izdaudzināts par aso prātu un atjautību tieši šādās lietās, devis padomu aizkavēt pretējās puses prasības izpildīšanu un jaunekli neatdot, rīkoties lēni un izgudrēm, tostarp, aplencot Snoliju (ar kuru, bez šaubām, saistīta visa šī blēdība), ja iespējams, panākt, lai viņš sapinas pretrunās un apšaubāmās liecībās, visiem iespējamiem līdzekļiem viest Snolijā bažas un nemieru un viņa bailes un rūpes par paša drošību izmantot tā, lai viņu piespiestu atklāt visu plānu, atzīties, kurš viņu nolīdzis, un izstāstīt, kas vēl ir iesaistīts šajā sazvērestībā. Tas viss ticis prasmīgi izdarīts, taču Snolijs, krietni ielauzījies zemisku viltību un nekrietnību mākā, veikli atsitis visus viņu uzbrukumus, līdz nejauša apstākļu sagadīšanās beidzot viņu piespiedusi pie sienas.

Tas noticis tā. Kad Ņūmens Nogss paziņojis, ka Skvīrss atkal ieradies Londonā un Ralfs to uzaicinājis uz slepenu sarunu un ka viņš, Ņūmens, izsūtīts no mājas, lai nevarētu noklausīties pat nevienu vārdu, — viņi nolēmuši skolotāju izsekot cerībā atklāt kaut ko tādu, kas radītu zināmu skaidrību par iespējamo sazvērestību. Tā kā tomēr izrādījies, ka Skvīrss ne ar Ralfu, ne Snoliju nekādus sakarus vairs neuztur, viņi nonākuši galīgā neziņā, izsekošanu pārtraukuši un jau dzīrušies atmest novērošanu, ja Ņūmens kādu vakaru, pats palikdams nepamanīts, nejauši nebūtu uz ielas uzdūries Ralfam, kas gājis kopā ar Skvīrsu. Sekodams tiem, viņš, sev par lielu pārsteigumu, atklājis, ka abi iegriežas te vienās, te otrās apšaubāmas reputācijas mēbelētās istabās un izputējušu kāršu spēlmaņu turētos krodziņos, kur Ralfs esot labi pazīstams, un meklē, kā Ņūmenam pēcāk izdevies noskaidrot, vecu sievieti, kura pēc visām aprādītajām pazīmēm pilnīgi atbilstot kurlajai misis Slaiderskjū. Tā kā stāvoklis šķitis sarežģījamies, viņi atkal ķērušies pie izsekošanas, turklāt darījuši to sevišķi modri, pat noalgojuši policijas aģentu, kas noīrējis istabu tai pašā viesnīcā, kur apmeties Skvīrss; kopā ar Frenku Cīriblu šis aģents nemanīti izsekojis ikvienu skolotāja soli, līdz beidzot ieradies mēbelētajās istabās Lambetā. Kolīdz misters Skvīrss pārcēlies uz jauno mājokli, arī policists salūkojis apmešanās vietu tās pašas ielas otrā pusē un drīz vien noskaidrojis, ka misters Skvīrss pastāvīgi satiekas ar misis Slaiderskjū.

Pēc tam viņi atgriezušies pie Artura Graida. Zādzība sen jau vairs nebija nekāds noslēpums daļēji aiz kaimiņu ziņkārības, daļēji paša Graida izmisuma un niknuma pēc, taču viņš joprojām noteikti atsacījies dot piekrišanu večas apcietināšanai vai palīdzēt tās meklēšanā un dzīvojis tik trakās bailēs no domas vien par iespējamo liecināšanu pret bijušo saimniecības vadītāju, ka ieslēdzies savās mājās un nav vēlējies nevienu redzēt. To noskaidrojuši, viņi visi kopā apspriedušies un, mēģinādami izzināt patiesību, nākuši pie secinājuma, ka Graids un Ralfs izmanto Skvīrsu par līdzekli, lai atdabūtu kādus no nozagtajiem dokumentiem, kas nedrīkst kļūt zināmi atklātībā un, iespējams, ienestu skaidrību Ņūmena noklausītajos mājienos par Madeleinu, — šis secinājums arī mudinājis izšķirties par misis Slaidcrskjū aizturēšanu, iekams tā no šiem dokumentiem nav atbrīvojusies, tāpat kā par Skvīrsa ņemšanu uzraudzībā, ja vien izdosies viņu panākt kaut mazākā aizdomīgā rīcībā. Tā, nodrošinājušies ar kratīšanas orderi un paveikuši visus priekšdarbus, viņi sākuši novērot mistera Skvīrsa logu, līdz gaisma tikusi izdzēsta un pienācis brīdis, kad viņš, kā iepriekš ticis noskaidrots, allaž apciemojis misis Slaiderskjū. Pēc tam Frenks Cīribls un Ņūmens uzlavījušies augšā noklausīties abu sazvērnieku sarunu un pienācīgā mirklī dot ziņu policijas aģentam. Kuru izdevīgu brīdi viņi izraudzījās, noklausīdamies sarunu, un ko viņi izdzirdēja, lasītājam jau ir zināms. Misteru Skvīrsu, joprojām pusapdullušu, ar visu nozagto dokumentu steigšus aizgādāja projām, un tāpat saņēma ciet arī misis Slaiderskjū. Kad Snolijam tūdaļ tika nogādāta ziņa par Skvīrsa aizturēšanu — kāpēc tas darīts, to viņam neteica —, šis godavīrs, vispirms izspiedis solījumu, ka viņam neviens klāt neķersies, atzinies, ka viss, kam sakars ar Smaiku, ir tīrā izdoma un krāpšana, kurā galvenokārt iejaukts Ralfs Niklbijs. Misters Skvīrss no rita ticis nopratināts miertiesā un, tā kā nav varējis pārliecinoši paskaidrot, kā dokuments nonācis viņa rokās un kādā sakarā viņš uzturējis pazīšanos ar misis Slaiderskjū, kopā ar veču paturēts uz vienu nedēļu izmeklēšanā.

Tas viss Ralfam tika izstāstīts sīki un pamatīgi. Lai kādu iespaidu teiktais atstāja, Ralfs neļāva izpausties ne mazākajai satraukuma pazīmei, bet sēdēja pilnigi nekustīgi, nepaceldams sadrūvējušos skatienu no grīdas un neatņemdams roku no mutes. Kad stāstījums bija galā, viņš ātri pacēla galvu, it kā grasīdamies kaut ko teikt, bet, tā kā brālis Čārlzs atsāka runu, tūdaļ atkal ierāvās sevī.

—    Jau šorīt jums sacīju, — teica vecais džentlmenis, uzlicis roku brālim uz pleca, — ka esmu ieradies, žēlsirdības mudināts. Cik dziļi esat iesaistījies šai pēdējā darījumā un cik pamatotus apvainojumus pret jums var izvirzīt aizturētā persona, tas jums pašam ir labāk zināms. Taču taisnajai tiesai jāvēršas pret tiem, kas ir līdzvainīgi sazvērestībā pret šo bezpalīdzīgo, nelaimīgo nabaga jaunekli. Nav ne manā, ne mana brāļa Neda varā glābt jūs no iespējamām sekām. Pats lielākais, ko varam darīt, ir laikus jūs brīdināt un dot iespēju paglābties no šīm sekām. Mums negribētos, ka tāds vecs vīrs kā jūs kristu negodā un tiktu tuva radinieka sodīts, mēs negribam arī, lai viņš aizmirstu, ka jūs abus saista asinsradniecības saites, kā to esat aizmirsis jūs. Mēs ļoti lūdzam jūs — brāli Ned, zinu, ka ari tu piebiedrosies manam lūgumam, tāpat jūs, Tim Linkinvoter, lai gan izlickaties par pēdigo tiepšu, ser, un sēžat, pieri saraucis, it kā nepiekristu, — lūdzam jūs, brauciet projām no Londonas, uzmeklējiet patvērumu tādā vietā, kur varētu justies drošs, ka pār jums nenāks šā ļaunā nodoma sekas, un kur jums pietiktu laika, ser, izpirkt savu vainu un pašam laboties.

—    Jūs patiešām domājat, — sacīja Ralfs pieceldamies, — jūs patiešām domājat tik viegli mani pieveikt? Vai jūs domājat, ka simtiem teicami izstrādātu plānu vai simtiem uzpirktu liecinieku, vai simtiem pa manām pēdām izsūtītu okšķeru, vai simtiem ar salkani lišķīgiem vārdiem pilnu liekulīgu runu var mani kaut kādā mērā ietekmēt? Esmu pateicīgs, ka atklājāt savus plānus, jo nu es zinu, uz ko gatavoties. Neiedomājieties, ka apjēdzāt, ar kādu cilvēku jums ir darīšana, — vērsieties pret mani, tikai atminieties, ka es uzspļauju jūsu godīgajiem vārdiem un negodīgajiem darbiem, ka metu jums acīs izaicinājumu — pats musinu jūs, dzēlīgā izsmieklā kūdu jūs — dariet visu ļaunāko, kas vien ir jūsu varā!

Tā viņi šai reizē šķīrās, taču pats ļaunākais vēl nebija noticis.

LX NODAĻA

Briesmas pieaug, un tiek pateikts pats ļaunākais.

Ralfs negāja mājās, bet iemetās pirmajā garām braucošajā kabrioletā un lika doties uz policijas iecirkni tai rajonā, kur misteru Skvīrsu bija ķērusi nelaime, un, netālu no turienes atlaidis važoni, atlikušo ceļa gabalu nosoļoja kājām. Apvaicājies par savu raižu objektu, viņš uzzināja, ka ieradies īstajā reizē, jo misters Skvīrss tieši tai bridi gaidīja izsaukto karieti, kurā bija nolēmis, kā īstam džentlmenim pieklājas, doties uz savu nedēļai paredzēto apmešanās vietu.

Palūdzis atļauju aprunāties ar ieslodzīto, Ralfs tika ievests tādā kā pieņemamā istabā, kur misteram Skvīrsam aiz cieņas pret tā skolotāja profesiju un ārkārtīgi godājamo stāvokli bija atļauts pavadīt dienu. Notecējušas un apkvēpušas sveces gaismā Ralfs tik tikko spēja saskatīt skolotāju, kas cietā miegā gulēja uz lāviņas pašā tālākajā istabas kaktā. Priekšā uz galda stāvēja tukša glāze, no kuras plūstošā spēcīgā brendija dvaka, kā arī apcietinātā miegainība apmeklētājam vēstīja, ka misters Skvīrss šai posta brīdi meklējis īslaicīgu mierinājumu sīkos dienišķos prieciņos.

Viegli nevedās Skvīrsu pamodināt — tik smags un letarģisks bija viņa miegs. Acis blisinādams un mazpamazām nākdams pie jēgas, viņš beidzot pieslējās sēdus, un apmeklētājam pavērās dzeltens ģīmis, gaužām sarkans deguns un gaužām saraina bārda, kopiespaidu vēl pastiprināja asins traipiem izraibinātais, netīri baltais nēzdogs, kas, apņemts ap pauri, bija sasiets zem smakra, — tātad, pieslējies sēdus, viņš klusēdams bēdīgi noskatīja Ralfu, līdz viņa jūtas izlauzās žēlīgos vārdos:

—    Palūk, draudziņ, ko jums izdevies panākt; tā nu viņš

ir!

—    Kas lēcies jūsu galvai? — vaicāja Ralfs.

—    Jūsu kalps, jūsu okšķeris un bērnu laupītājs man uzbruka un to ielauza, — drūmi atbildēja Skvīrss, — tas, rau, manai galvai lēcies. Tad nu beidzot esat ieradies gan?

—    Kāpēc jūs mani nesaucāt? — taujāja Ralfs. — Kā es varēju ierasties, ja nezināju, kas ar jums noticis?

—     Mana ģimene! — žagodamies iesaucās misters Skvīrss un pacēla acis pret griestiem. — Mana meita, kas sasniegusi to vecumu, kad jūtīgums visvairāk atsaucas uz katru nelaimi… mans dēls — jaunais Norvals personiskajā dzīvē — visa viņu mīlošā ciema lepnums un rota… ķāds trieciens manai ģimenei! Skvīrsu ģerbonis ir sa'plosīts, un viņu saule iegrimusi okeāna viļņos!

—    Jūs esat dzēris, — sacīja Ralfs, — un dzērumu vēl neesat izgulējis.

—    Uz jūsu veselību, mīlīt, neesmu dzēris, — atbildēja misters Skvīrss, — tāpēc jums tur nav nekādas daļas.

Ralfs apspieda dusmas, ko bija uzdzinis nekad iepriekš nepieredzētais, nekaunīgais skolotāja runas veids, un vēlreiz vaicāja, kāpēc tas nav saucis viņu.

—    Kas man no tā tiktu, ja būtu jūs saucis? — atjautāja Skvīrss. — Nekāds labums man neatlēktu no tā, ka esmu sapinies ar jums, un viņi nedomā arī ņemt drošības naudu, kamēr nav pa īstam noskaidrojuši šo lietu, tāpēc es tupu te stiprā drošībā, bet jūs, neviena netraucēts, dzīvojat savā va|ā.

—    Ari jūs pēc dažām dienām tiksiet vaļā, — uzņemdams labsirdīgu toni, atbildēja Ralfs. — Viņi neko jums nevar padarīt, draudziņ.

—     Domāju gan, ka šie man neko lielu nevarēs padarīt, ja paskaidrošu, kā tas nācās, ka es iemantoju šitās vecās maitas Slaideres labvēlību, — ļauni atbildēja Skvīrss, — kaut viņa būtu nosprāgusi, aprakta, izvilkta no zemes apakšas, sagriezta gabalos un pakārta uz stieplēm anatomijas muzejā, pirms es paguvu nonākt jebkādās darīšanās ar viņu! Paklausieties, ko tas ar to pūderēto parūku šorīt man vārds vārdā sacīja: «Aizturētais! Tā kā jūs tikāt pienākts šās sievietes sabiedrībā, tā kā pie jums atrada to dokumentu, tā kā jūs abi nodarbojāties ar citu dokumentu iznīcināšanu krāpnieciskos nolūkos un nevarat sniegt nekādus pienācīgus paskaidrojumus, — es esmu spiests jūs nedēļu paturēt apcietinājumā, kamēr tiks pabeigta izmeklēšana un savākti pierādījumi. Pagaidām nevaru jūs izlaist arī pret drošības naudu.» Bet tagad es sacīšu, ka varu dot pienācīgus paskaidrojumus, es tak varu pasniegt savas iestādes vizītkarti un sacīt: «F.s esmu šitas Vekfords Skvīrss, kā te stāv rakstīts, ser, esmu cilvēks, kura caurcaurēm augsto morālību un principiālīgo godaprātu garantierē nevainojamas rekomendācijas. Ja teitan kas izdarīts aplam, tā nav mana vaina. Nav man bijis nekāda ļauna nolūka, ser. Es nepavisam nenojautu, ka tiek darīts kaut kas nelādzīgs. Mani tikai izmantoja kāds draugs, mans draugs misters Ralfs Niklbijs, Goidenskvērā. Aiciniet viņu šurp, ser, un pajautājiet, kas viņam sakāms, ar viņu jums jārunā, nevis ar mani!»

—    Kuru dokumentu pie jums atrada? — vaicāja Ralfs, izvairīdamies no Skvīrsa uzsāktā temata.

—    Kuru dokumentu? Nu tak jau to pašu, — atbildēja

Skvīrss. — Sitās Madeleinas.,, kā viņu sauc.,, testaments, rau, kas tas bija!

—    Kāda veida testaments, kas to atstājis, kurā datumā, kas viņai tiek novēlēts, cik lielos apmēros? — ātri taujāja Ralfs.

—    Testaments uz viņas vārda, tas ir viss, ko zinu, — atbildēja Skvirss, — un tas ir vairāk, nekā būtu uzzinājis jus, ja jums ar plēšām zveltu pa galvu. Varat pateikties tikai savai pārspīlētajai piesardzībai, ka tas nonāca viņu nagos. Ja jūs būtu atvēlējis man to sadedzināt un ticējis uz vārda, ka tas ir beigts un pagalam, no šitā papīra pāri būtu palikusi pelnu čupiņa, bet nu tas sveiks un vesels tika atrasts manā svārku kabatā.

—    Sakauts caur un cauri! — noburkšķēja Ralfs.

—    Ak! — Skvīrss nopūtās, no brendija baudīšanas un trieciena pa galvu nespēdams savākt dīvaini klejojošās domas. — Brīnišķīgajā Doutboizas skolā pie Grītebridžas, Jorkšīrā, jaunekļus pieņem pilnā pansijā, apģērbj, iereģistrē grāmatā, apmazgā, nodrošina ar kabatasnaudu, apgādā ar visu nepieciešamo, apmāca visās valodās, dzīvās un mirušās, matemātikā, ortogrāfijā, ģeometrijā, astronomijā, trigonometrijā, kas ir savā ziņā pārveidota trigonomika! Ar diviem «s» — viss, itin viss — neprašas ierocis. Augšup-ejošs, īpašības vārds, iet uz augšu, nevis uz apakšu. «S-k-v»… garais «ī» … «r»… divi «s» — Skvīrss, lietvārds, jaunatnes audzinātājs. Kopā saņemts — ar Skvīrsu viss ir cauril

Skvīrsa nesakarīgā muldēšana Ralfam deva iespēju atgūt aukstasinību, un viņš tūdaļ saprata, ka visiem iespējamiem līdzekļiem jāizkliedē skolotāja bažas un jāpanāk, lai tas noticētu, ka paša drošības labad vislielākā tālredzība ir pilnīga klusēšana.

—    Atkārtoju vēlreiz, — Ralfs sacīja, — viņi neko jums nevar padarīt. Jūs ierosināsiet lietu par nelikumīgu aizturēšanu un no tā vēl gūsiet labumu. Mēs izgudrosim pasaciņu, kas varētu jūs divdesmit reizes izpestīt no tik niecīgām nepatikšanām kā šīs; un, ja viņi grib drošības naudu kaut vai tūkstoš mārciņu, jūs ieradīsieties tiesā pēc pirmā uzaicinājuma un jums šī nauda būs. Viss, kas jums darāms, — jānoslēpj patiesība. Šovakar jūs esat mazliet apskurbis un varbūt nespējat visu aptvert tik labi, kā būtu varējis citkārt, taču jums jādara tikai tas, ko teicu, un jāsaņem visi prāti kopā, jo mazākā kļūme var radīt nepatikšanas.

— O! — noteica Skvlrss un, galvu kā vecs krauklis piešķiebis, viltīgi nolūkojās Ralfā. — Tātad tas man jādara, ko? Bet tagad uzklausiet arī jūs kādu vārdiņu no manas puses. Man nav vajadzīgas nekādas pasaciņas, un es ir nemaz netaisos tās skandināt. Ja manīšu, ka viss pagriežas man par Jaunu, parūpēšos, lai arī jūs saņemat pēc nopelniem, un mierā vis nelikšos. Jūs ne reizes neesat iepīkstējies par varbūtējām briesmām. Man prātā nevarēja nākt, ka tikšu ievilkts šitādā ķezā, un nedomāju to uzņemt vienā mierā, kā gribētos jums. Ļāvu jums mani kūdīt gan uz to, gan šito, jo mēs abi savā ziņā bijām saistīti un ļaunā prātā jūs varētu kaitēt manam uzņēmumam, tāpat kā pie laba prāta varētu man atmest šo to noderīgu. Labs ir! Ja tagad šitas ies no rokas, viss kārtibā un es klusēju, bet, ja kaut kas nošķiebsies, tad laiki mainījušies un es sacīšu un darīšu tikai to, ko atradīšu sev par labāku, un nevienu padomu neuzklausīšu. Mana tikumiskā ietekme uz tiem tur puišeļiem, — Skvīrss ļoti nopietni piebilda, — ir saļodzījusies pašos pamatos. Misis Skvīrsas, manas meitas, mana dēla Vekforda tēls aizvienam stāv manu acu priekšā, un viņi tagadīt vārgst badā, bet visi citi apsvērumi tāpēc nobāl, jo šais liktenīgajos sarežģījumos vienīgā persona visā gramatikā, kura man zināma kā tēvam un kā laulātam draugam, ir vienskaitļa pirmā persona!

Cik ilgi misters Skvīrss būtu deklamējis un pie kāda vētraina ķīviņa šī deklamēšana būtu novedusi, tas nevienam nav zināms. Sai vietā viņu pārtrauca karietes piebraukšana un tiesas kalpotājs, kam bija uzdots Skvīrsu pavadīt, tāpēc skolotājs ļoti cienīgi uzmauca cepuri pāri nēzdogam, ar ko bija apsieta galva, un, vienu roku iebāzis kabatā, ar otru ieķēries kalpotājam elkonī, ļāva sevi aizvest.

«Tā jau likās, ja viņš mani neaicināja,» nodomāja Ralfs. «Sis tēvainis, kā skaidri redzams no visas viņa dzērāja ērmošanās, ir nolēmis vērsties pret mani. Esmu tā aplenkts un apsēsts, ka viņi ne tikai pārbiedēti, bet nikni kā zvēri pasakā grasās mesties man virsū, kaut bija laiks — un tas nav jāmeklē tālāk par vakardienu —, kad tie paši cilvēki aiz pieklājības un padevības līda vai no ādas ārā. Taču mani viņiem neizdosies izkustināt. Ceļu es nevienam negriezīšu. Neatkāpšos ne par sprīža tiesu!»

Pārradies savā kantori, Ralfs nopriecājās, ka saimniecības vadītāja sūdzas par neveselību, jo nu viņam radās iemesls palikt vienam un atlaist kalponi mājās — tā dzīvoja turpat netālu. Viņš apsēdās un vienas vienīgas sveces gaismā pirmo reizi nodevās domām par visu, kas todien bija noticis.

Ralfs nebija ne ēdis, ne dzēris kopš iepriekšējā vakara un, pārdzīvojis tik daudz satraukumu, ilgas stundas bija gandrīz nepārtraukti staigājis apkārt. Viņš jutās slikti un bija pārguris, taču nespēja iebaudīt neko citu kā glāzi ūdens un sēdēja, galvu uz rokas atbalstījis, — nevis atpūtās un domāja, bet tikai pūlējās atpūsties un domāt, apjēgdams, ka visi jutekļi ir sastinguši un pāri palikusi tukšuma un pamestības izjūta.

Pulkstenis rādīja gandrīz jau desmit, kad viņš izdzirdēja klauvējienu pie durvīm, bet palika tikpat nekustīgi sēžam, it kā nespēdams sakopot domas, lai saprastu, kas notiek. Klauvēšana atkārtojās, un Ralfs vairākkārt saklausīja uz ielas kādu sakām, ka logā redzama gaisma (runāts, kā viņš nojauta, tika par viņa sveci), līdz spēja piecelties un nokāpt lejā.

—    Mister Niklbij, saņemtas briesmīgas ziņas, un esmu atsūtīts jūs lūgt, lai tūdaļ braucat man līdzi, — skanēja balss, kas Ralfam likās pazīstama. Pacēlis plaukstu virs acīm un palūkojies ārā, viņš uz kāpieniem ieraudzīja stāvam Timu Linkinvoteru.

—    Kurp lai braucu? — noprasīja Ralfs.

—    Uz mūsu mājām, kur bijāt šorīt. Tepat durvju priekšā stāv kariete.

—    Kāpēc lai es turp brauktu? — taujāja Ralfs.

—    Nevaicājiet, kāpēc, bet — lūdzu jūs — brauciet līdzi.

—    Sārīta atkārtojums! — atbildēja Ralfs, izlikdamies, ka grasās vērt durvis ciet.

—    Nē, nē! — iesaucās Tims un, satvēris Ralfu aiz rokas, ļoti nopietni turpināja: — Jums jāuzzina, kas noticis: kaut kas šausmīgs, mister Niklbij, un tam ir tiešs sakars ar jums. Vai jūs domājat, ka es tā runātu un būtu braucis šurp tik vēlu, ja notikušais nebūtu tik nopietns?

Ralfs palūkojās Timā vērīgāk. Redzēdams, ka tas patiešām ir stipri uztraukts, viņš saminstinājās, nezinādams, ne ko teikt, ne domāt.

—    Labāk jums to uzklausīt tagad nekā vēlāk, — sacīja Tims, — tas var jūs savā ziņā ietekmēt. Debesu vārda, brauksim!

Citā reizē Ralfs aiz ietiepības un naida varbūt paliktu nelokāms un nepakļautos pretinieku aicinājumam, lai cik iespaidīgi tas tiktu pausts, turpretim tagad, tikai mirkli vilcinājies, viņš iegāja priekšnamā pēc cepures un atgriezies iesēdās karietē, vairs neteikdams ne vārda.

Tims skaidri atcerējās un vēlāk bieži pieminēja, ka tad, kad Ralfs iegājis pēc cepures, viņš uz krēsla noliktās sveces gaismā redzējis, ka tas grīļojas un streipuļo kā piedzēries. Vēl viņš skaidri atcerējās, ka, uzlicis kāju uz karietes kāpšļa, Ralfs atskatījies un seja tam bijusi pelnpelēka un tik briesmīgi dīvaini neizteiksmīga, ka viņš nodrebējis un sākumā pat baidījies braukt kopā ar šo cilvēku. Viens otrs centās iegalvot, ka Ralfu tai mirklī pārņēmušas neskaidras priekšnojautas, taču laikam gan prātīgāk būtu šīs viņa izjūtas izskaidrot ar tās dienas pārdzīvojumiem.

Visā brauciena laikā abi sēdēja klusēdami. Kad kariete bija sasniegusi ceļa mērķi, Ralfs līdzi savam pavadonim iegāja namā un tika ievests istabā, kur jau gaidīja abi brāļi. Viņu pārsteidza, lai neteiktu — izbiedēja, kaut kas līdzīgs mēmai līdzcietībai, ko pauda gan abu brāļu, gan vecā kantorista izturēšanās, tā ka viņš gandrīz zaudēja valodu.

Tomēr apsēdies Ralfs izgudrēm, kaut ne visai pārliecinoši, sacīja:

—    Kas… kas jums man vēl sakāms… vai tad viss jau nav pateikts?

istaba bija liela un veclaicīga, to vāji apgaismoja erkera logs telpas galā ar smagiem, krokotiem aizkariem. Kad Ralfs runādams pameta turp skatienu, viņam šķita, ka puskrēslā neskaidri pavīd cilvēka stāvs. Miglainais iespaids apstiprinājās, kad maldinošais tēls sakustējās, it kā neatlaidīgā skatiena samulsināts.

—    Kas tur stāv? — Ralfs vaicāja.

—    Cilvēks, kas pirms dažām stundām atnesa vēsti, kura mūs piespieda sūtīt jums pakaļ, — atbildēja brālis Čārlzs. — Lai viņš paliek, ser, lai viņš pagaidām pālie1 .!

—    Atkal jaunas mīklas! — vārgi noteica Ralfs. — Es jūs klausos, ser.

Pievērsies brāļiem, viņš logu vairs neredzēja, taču, iekams tie paguva ierunāties, viņš vēlreiz palūkojās atpakaļ. Bija skaidrs, ka nesaskatāmā cilvēka klātbūtne vieš Ralfā nemieru un neomulību, jo viņš atkal un atkal atskatījās uz logu, līdz beidzot tik ļoti uzbudinājās, ka, nespēdams vairs no šās vietas novērst skatienu, apsēdās tai tieši pretim, kā atvainošanos nomurminādams, ka nevarot paciest gaismu.

Brāļi, pagājuši sānis, brīdi apspriedās, un viņu izturēšanās liecināja par satraukumu. Ralfs pāris reižu palūkojās uz viņiem un beidzot, ar milzīgām pūlēm atguvis pašsavaldību, sacīja:

—    Kas te īsti notiek? Ja mani tik vēlā vakara stundā aizved no mājām, lai tad tam vismaz ir kāda jēga. Kas jums vēl būtu man sakāms? — Mirkli klusējis, viņš piebilda: — Vai mana brāļameita ir mirusi?

Ar savu visai trāpīgo jautājumu Ralfs atviegloja sarunas uzsākšanu. Brālis Čārlzs pagriezās un sacīja, ka viņiem tiešām nākšoties runāt par nāvi, bet Ralfa brāļameita gan esot sveika un vesela.

—    Jūs taču negribēsiet sacīt, — acīm iezalgojoties, iesaucās Ralfs, — ka ir miris viņas brālis! — Nē, tas būtu pārāk labi. Es neticētu, ja jūs to man arī teiktu. Pārāk iepriecinoša vēsts, lai būtu paliesa.

—    Kaunieties, cietsirdīgais necilvēk, — kaismīgi iesaucās otrs brālis, — sagatavojieties uzklausīt vēsti, kas jums liks sarauties un nodrebēt, ja vien jums krūtīs saglabājušās kaut mazākās cilvēciskās jūtas! Ja mēs sacīsim, ka nelaimīgs nabaga zēns, gandrīz vai bērns, kurš nekad savā mūžā nav izbaudījis neviena glāsta, nav pieredzējis neviena gaiša brīža, kas cilvēkam pēcāk liek allaž atcerēties bērnību kā laimīgu sapni, — labdabīgs, piemīlīgs un sirsnīgs radījums, kurš nekad nav jūs aizvainojis, ne nodarījis jums ļaunu, bet pār kuru jūs izgāzāt visu pret brāļadēlu auklēto naidu un niknumu un kuru izmantojāt par līdzekli zemiskai atriebībai, — ja mēs jums sacīsim, ka, jūsu neatlaidīgās vajāšanas satriekts, ser, un visa tā posta un nežēlīgo pāridarījumu nomocīts, ko cietis visu mūžu, kurš īss gan ir gadu skaita ziņā, toties garš daudzo ciešanu pēc, — ja mēs sacīsim, ka nabaga radījums devies savu skumjo dzīvesgājumu izstāstīt tur, kur arī jums reiz būs jāuzņemas atbildība par to, ka esat pielicis savu roku šai posta darbā?

—     Ja jūs gribat teikt, — sacīja Ralfs, — ja gribat teikt, ka viņš ir beigts, visu pārējo es jums piedodu. Ja jūs gribat teikt, ka viņš ir beigts, esmu jums parādā pateicību un Udz mūža galam palieku jūsu parādnieks. Viņš ir 'beigts! To redzu pēc jūsu sejas. Kurš tagad svin uzvaru? Vai tāda ir jūsu šausmīgā vēsts, tā ir jūsu briesmīgā ziņa? Jūs redzat, kā tā mani aizkustina. I.abi darījāt, ka atsūtījāt man pakaļ. Simt jūdžu es būtu nosoļojis kājām,

tumsā izbridis dubļus un muklājus, lai tieši tagad izdzirdētu šo vēsti.

Pat tobrīd, aizrāvies ļaunvēlīgajā priekā, Ralfs abu brāļu sejā saskatīja ne tikai pretīgumu un šausmas, bet arī to nenosakāmo līdzjūtību, ko bija pamanījis jau iepriekš.

—    Un šo ziņu jums atnesa viņš, vai nav tiesa? — Ralfs sacīja, ar pirkstu rādīdams erkera virzienā. — Un sēž tur, lai ieraudzītu mani satriektu un bēdu pārmāktu! Ua, ha, lia! Bet es viņam teikšu, ka vēl daudzas dienas būšu ass dzelksnis viņa miesā, un jums abiem vēlreiz teikšu, ka jūs viņu joprojām nepazīstat un nožēlosiet to dienu, kad iedegāties līdzcietībā pret šo klaidoni.

—    Jūs domājat, ka esmu jūsu brāļadēls, — atskanēja dobja balss, — kā jums, tā man nāktu par labu, ja es tiešām būtu viņš.

Stāvs, ko Ralfs nebija varējis skaidri saskatīt, izslējās un lēnām nāca viņam klāt. Ralfs parāvās atpakaļ, jo ieraudzīja, ka viņam pretim stāv nevis Nikolass, bet gan Brukers.

Ralfam nebija nekāda apzināta iemesla baidīties no šā cilvēka, un arī agrāk viņš nekad no tā nebija baidījies, taču viņa sejā atkal parādījās tas pats bālums, ko Tiins jau bija pamanījis, viņiem tovakar iznākot no Ralfa mājas. Viņš sāka drebēt un arī balss pārvērtās, kad, acis no Brukera nenolaizdams, viņš sacīja:

—    Ko šeit dara šis tēvainis? Vai jūs zināt, ka viņš ir katordznieks, noziedznieks un zaglis?

—    Uzklausiet, kas viņam sakāms! Ak, mister Niklbij, uzklausiet, kas viņam sakāms, lai viņš būtu kas būdams! — abi brāļi iesaucās tik dedzīgi, ka Ralfs izbrīnā pagriezās pret viņiem. Brāļi norādīja uz Brukeru. Ralfs vēlreiz uzmeta tam stīvu skatienu, kā likās, pats to neapjēgdams.

—    Zēns, — sacīja Brukers, — par kuru šie džentlmeņi runāja…

—   Zēns, — atkārtoja Ralfs, tukšu skatienu vērdamies Brukerā.

—     … kuru es redzēju aukstu un sastingušu uz nāves cisām un kurš tagad ir guldīts kapā…

—    Kurš tagad ir guldīts kapā, — atkārtoja Ralfs, it kā runādams pa sapņiem.

Brukers pacēla acis un svinīgi salika rokas.

—     … bija jūsu vienīgais dēls, lai dievs man ir žēlīgsl

Nāves klusumam valdot, Ralfs apsēdās un piespieda

plaukstas pie deniņiem. Pēc mirkļa viņš tās nolaida, un seja, kas pavērās klātesošo skatienam, bija kļuvusi tik atbaidoša, kāda varētu būt vienīgi cilvēkam, ko izkropļojusi drausmīga brūce. Ralfs paraudzījās Brukerā, kas stāvēja viņam cieši blakus, tomēr neteica ne vārda, neizlaida ne skaņas un pat nepakustējās.

—    Džentlmeņi, — sacīja Brukers, — nedomāju attaisnoties. Man sen jau vairs attaisnojuma nav. Ja, stāstīdams, kā viss noticis, es apgalvoju, ka ar mani apgājās nežēlīgi un varbūt pat samaitāja manu patieso dabu, es to daru, nevis lai aizstāvētos, bet gan lai parādītu, ka tas manam stāstījumam ir nepieciešams.

Viņš apklusa, it kā pūloties sakopot atmiņas, un, novērsis skatienu no Ralfa, uzrunādams brāļus, turpināja nomāktā un pazemīgā balsī:

—    Starp tiem, kuriem kādreiz iznāca darīšanas ar šo cilvēku, džentlmeņi, — tas ir, pirms saviem divdesmit, divdesmit pieciem gadiem, — bija kāds parupjš džentlmenis, lapsu mednieks, dūšīgs iemetējs, kas bija noplītējis savu mantību un nu dzīrās ķerties pie māsas īpašuma notriekšanas; abi bija bāreņi, un māsa dzīvoja pie šā džentlmeņa un vadīja saimniecību. Nezinu, vai šā te cilvēka nolūks sākotnēji bija nostiprināt savu varu un ietekmēt jauno sievieti vai varbūt tā nemaz nebija, taču viņš, — un Brukers norādīja uz Ralfu, — it bieži ieradās Lesteršīrā un reizumis nodzīvoja tur vairākas dienas. Tā kā abiem jau agrāk nebija trūcis kopīgu darīšanu, misters Niklbijs, iespējams, brauca kārtot tās, iespējams, uzlabot klienta mantisko stāvokli, jo tas bija uz izputēšanas robežas, taču skaidrs, ka viņš brauca iedzīvoties. Džentlmeņa māsa, lai gan vairs nebūdama nekāda jaunā, tomēr, kā esmu dzirdējis, bijusi glīta sieviete un prāva īpašuma mantiniece. Pēc kāda laika šis cilvēks viņu apprecēja. Tas pats mantrausības gars, kas noveda pie laulības, mudināja viņu turēt šīs saites slepenībā, jo ar kādu punktu lēdijas tēva testamentā bija noteikts — ja viņa iziet pie vīra pret brāļa gribu, manta, kas viņai nodota mūža lietošanā, kamēr viņa paliek neprecējusies, pāriet cita dzimtas zara īpa-

.' šutīiā. Brālis piekrišanu apsolīja tikai tad, ja māsa atpirksies, samaksās bargu naudu, bet misters Niklbijs ar tādu upuri nebija mierā, tāpēc viņi savu laulību joprojām turēja noslēpumā un gaidīja, kamēr brālis lauzīs sprandu

vai arī pārdzēries nomirs. Taču viņš ir nedomāja ņemt galu, bet viņiem tikmēr šai slepenajā laulībā piedzima dēls. Bērnu aizsūtīja tālu projām pie zīdītājas, un māte to dabūja redzēt kādas pāris reizes un tad tikai pazagšus, bet tēvs savā trakajā kārē pēc naudas, kas nule likās tikpat kā rokās, jo svainis gulēja slims un ik ar dienu aizvien vairāk sabruka, — ne reizes neaizbrauca bērnu apraudzīt, lai tikai neradītu aizdomas. Brāļa slimība ieilga, mistera Niklbija sieva nemitīgi plijās viņam virsū, lai viņš atklāti atzīst viņu laulību, bet brālis noteikti atsacījās to darīt. Viņa palika viena nomaļā lauku mājā, tikpat kā ne ar vienu nesatikās, vienīgi retumis redzēdama izlaidīgus, piedzērušos medniekus. Misters Niklbijs dzīvoja Londonā un nodevās saviem darījumiem. Gāja vaļā nikni ķīviņi, netika taupīti savstarpēji apvainojumi, un gandrīz septiņus gadus pēc apprecēšanās, kad būtu pieticis pagaidīt vēl divas nedēļas un brāļa nāve būtu visu izlīdzinājusi, viņa pameta vīru un aizbēga ar jaunāku vīrieti.

Brukers apklusa, bet Ralfs nepakustējās, un brāļi deva mājienu turpināt.

—    Un tad es par šiem apstākļiem uzzināju no viņa mutes. Tas jau vairs nebija nekāds noslēpums — to zināja brālis un citi cilvēki —, taču man viss tika darīts zināms nevis tāpēc, bet gan aiz tā iemesla, ka biju viņam vajadzīgs. Viņš. dzinās bēgļiem pakaļ. Dažs runāja — lai iedzīvotos uz sievas kauna rēķina, taču, manuprāt, drīzāk — lai zvēriski atriebtos, jo viņa dabā pietiek gan mantkārības, gan atriebības alku, tikai atriebties viņš varbūt kāro vairāk. Bēgļus viņš neatrada, un sieva drīz vien nomira. Nezinu, vai viņš baidījās pats zēnu iemīlēt vai arī gribēja pārliecināties, ka bērns nekad nenonāks mātes rokās, tikai pirms prombraukšanas viņš man uzticēja puisēnu pārvest mājās. Un es to izdarīju.

Stāstījumu Brukers turpināja vēl pazemīgākā tonī, runāja ļoti klusu, norādīdams uz Ralfu.

—    Ar mani viņš apgājās ļauni, nežēlīgi — to es viņam nesen atgādināju, kad satikāmies uz ielas, — un es viņu ienīdu. Aizvedu puisēnu mājās, viņa paša namā, un iemitināju bēniņos. Pamests novārtā, mazais bija kļuvis gauži slimīgs, un man nācās ataicināt ārstu, kas sacīja, ka bērnam vajadzīga gaisa pārmaiņa, jo citādi viņš nomiršot. Tad laikam man pirmo reizi prātā iešāvās kāda doma. Un es izdarīju, ko gribēju. Viņš palika projām sešas nedēļas, un, kad atgriezās, es viņam iestāstīju — viss līdz pēdējam

bija smalki apsvērts un rūpīgi pārbaudīts, tā ka neviens nevarēja mani turēt aizdomās, — ka puisēns ir miris un apbedīts. Varbūt līdz ar to izjuka kādi viņa nodomi vai arī ierunājās dabas dotās tēva jūtas, taču viņš bija acīm redzami apbēdināts, un es jo vairāk nolēmu, kādā jaukā dienā atklādams noslēpumu, izmantot to naudas izspiešanai. Tāpat kā daudzi, biju dzirdējis par Jorkšīras skolām. Aizvedu zēnu uz vienu no tām, ko turēja kāds Skvīrss, un atstāju viņu tur. Tad arī devu bērnam uzvārdu Smaiks. Sešus gadus pēc kārtas es par viņu maksāju divdesmit mārciņu gadā, ir neiepīkstēdamies par savu noslēpumu, jo pēc kārtējās cietsirdīgās apiešanās biju atkal sanaidojies ar zēna tēvu un pametu viņa dienestu. Mani izsūtīja no Anglijas. Svešumā nodzīvoju gandrīz astoņus gadus. Tikko atgriezies mājās, aizbraucu uz Jorkšīru un, vēlā vakara stundā slapstīdamies pa ciemu, pūlējos ievākt ziņas par skolas zēniem un noskaidroju, ka tas, kuru biju atvedis es, aizbēdzis ar kādu jaunu cilvēku, kam ir tāds pats uzvārds kā puisēna tēvam. Uzmeklēju tēvu Londonā un, licis noprast, ka man ir kaut kas sakāms, lūkoju izspiest mazliet naudas iztikai, bet viņš draudēdams mani padzina. Tad uzmeklēju viņa kantoristu un, mazpamazām visu izstāstīdams un aprādīdams, cik noderīgi būtu ar mani sadarboties, uzzināju, kas notiek, un galu galā pateicu, ka Smaiks nav tā cilvēka dēls, kurš uzdodas par tēvu. Visu šo laiku es zēnu nebiju redzējis. Beidzot no tiem pašiem avotiem uzzināju, ka viņš ir slims un kur atrodas. Braucu turp cerībā, ka izdosies viņam atgādināt, kas esmu, un tādējādi gūt apstiprinājumu saviem vārdiem. Ierados negaidīti, taču nepaguvu vēl ne muti pavērt, kad viņš mani pazina (nabadziņam bija pietiekami daudz iemeslu mani paturēt atmiņā!), un es būtu varējis apzvērēt, ka tas ir tas pats zēns, pat ja būtu viņu sastapis Indijā. Pazinu skumīgo sejas izteiksmi, ko biju redzējis viņam vēl pavisam maziņam. Vairākas dienas svārstījies, es griezos pie jaunā džentlmeņa, kas par zēnu rūpējās, un noskaidroju, ka Smaiks ir miris. Jaunais džentlmenis zina, ka zēns mani tūdaļ bija pazinis, viņš bieži tam bija mani aprakstījis un stāstījis, kā esmu atstājis viņu skolā, atcerējies bēniņus — tos. pašus, ko minēju un kas vēl šobaltdien ir viņa tēva .mājās. Tas nu ir viss mans stāsts. Prasu, lai mani saved aci pret aci ar šo skolotāju, lai stingri pārbauda ikvienu vārdu manā stāstījumā, un es pierādīšu, ka viss ir tīra patiesība un ka šī apgrēcība ir uz manas sirdsapziņas.

—    Nelaimīgais! — ierunājās abi brāļi. — Kā jūs varat savu vainu izpirkt?

—    Nekā, džentlmeņi, itin nekā! Nekādi nevaru to izpirkt, un nekādu cerību man vairs nav. Esmu vecs gados, bet vēl vecāks savā postā un nelaimē. Sī atzīšanās nevar dot man nekā cita kā jaunas ciešanas un sodību, taču cs uz to pastāvu un no saviem vārdiem neatteikšos, lai notiek kas notikdams. Esmu padarīts par ieroci drausmīgai atriebībai, kas nākusi pār tā cilvēka galvu, kurš, alkaini dzīdamies pēc zemiskiem mērķiem, ir vajājis un iegrūdis nāvē savu paša bērnu. Sī atriebība nāks arī pār mani. Zinu, ka tā mani netaupīs. Vēlēšanās griezt visu par labu man radusies pārāk vēlu, tāpēc man nav cerību nedz uz zemes, nedz arī viņsaulē.

Līdzko viņš izteica pēdējos vārdus, lampa, kas stāvēja uz galda blakus Ralfam, tika nomesta zemē, un, tā kā istabā citas gaismas nebija, tā iegrima tumsā. Tūdaļ gan sadabūja citu lampu, taču, lai cik īss bija apjukuma mirklis, — kad gaisma atkal uzdegās, Ralfs Niklbijs bija nozudis.

Krietnie brāļi un Tims Linkinvoters kādu brīdi cerēja uz Ralfa atgriešanos, bet, kad kļuva skaidrs, ka viņš atpakaļ nenāks, viņi uzreiz nevarēja izšķirties, vai doties viņam pakaļ vai nedoties. Beidzot, atminējušies, cik dīvaini un klusi, pat nepakustēdamies Ralfs bija sēdējis šās tikšanās laikā, un bīdamies, vai tikai viņš nebūs saslimis, viņi nosprieda neņemt vērā vēlo nakts stundu un ar kādu ieganstu sūtīt Timu uz Ralfa māju. Savu rīcību attaisnodami ar Brukera klātbūtni, ar to, ka nezina, ko ar šo cilvēku iesākt, iekams nav noskaidrota mistera Nikibija vēlēšanās, viņi nolēma apņemšanos izpildīt un tikai tad doties pie miera.

LXI NODAĻA,

kurā Nikolass un viņa māsa, pēc prātīgu cilvēku domām, rīkojas pārlieku neapdomīgi.

Nākamajā rītā pēc Brukera atzīšanās Nikolass atgriezās mājās. Tikšanās brīdī gan viņš pats, gan visi mājinieki bija dziļi saviļņoti, jo pēc vēstulēm tie jau zināja, kas noticis, un, pārdzivodaini Nikolasa bēdas kā savējās, sēroja par nelaimīgā zēna nāvi, jo tas sava bczpalidzīguma un nožēlojamā likteņa pēc bija iemantojis visu līdzcietību un par krietno sirdi un pateicīgo iedabu jo dienas jo vairāk ticis iemilēts.

—    Tas nu ir skaidrs, — rūgti raudādama un slaucīdama acis, sacīja misis Niklbija, — ka esmu zaudējusi vislabāko, viscentīgāko, visuzmanīgāko cilvēku, ar kādu jelkad savā mūžā esmu sastapusies, — runa, protams, nav ne par tevi, manu mīļo Nikolas, ne par Keitu, ne jūsu nabaga tēti, ne arī par to labi audzināto auklīti, kura aizbēga, paņēmusi līdzi ve|u un divpadsmit dakšiņu. Domāju, ka viņš bija pats paklausīgākais, nosvērtākais, piekļāvīgākais un uzticamākais radījums, kāds vien dzīvojis šai pasaulē. Nolūkoties mūsu dārzā, ar kuru viņš tik ļoti lepojās, ieiet viņa istabiņā un redzēt visus tos sīkumus, ko viņš darināja mūsu ērtību labad un kas viņam tik jauki padevās, pašam neparedzot, ka daudz kas paliks nepabeigts, — to es nespēju izturēt, nudien es to nespēju. Ak! Tas man ir grūts pārbaudījums, grūts pārbaudījums. Tu, Nikolas, mans dārgais, līdz mūža galam varēsi just mierinājumu, atminoties, cik labs un laipns allaž pret viņu esi bijis, un arī man būs mierinājums, domājot par to, cik brīnišķīgas bija mūsu attiecības un kā viņš, nabadziņš, mani mīlēja! Ir jau labi saprotams, ka tu, mans dārgais, biji viņam pieķēries… stipri pieķēries… protams, tas tā bija, un notikušais tevi briesmīgi satriecis. Nudien vajag tikai palūkoties uz tevi, lai tūdaļ to pamanītu, taču, kādas ir manas jūtas, to nezina neviens… neviens pats… jo to nav iespējams zināt!

Lai gan misis Niklbija no visas sirds ļāva vaļu bēdām, pēc mūžīgā paraduma sevi visur uzskatīdama par galveno personu, viņa nebija vienīgā, kas pārdzīvoja šādas jūtas. Keita, pieradusi sevi aizmirst, kad nākas domāt par citiem, tik tikko spēja valdīties, tāpat dziļi aizkustināta bija Madeleina, bet sirsnīgā, mazā nabaga mis La Krīvi, kas Nikolasa prombūtnes laikā allaž ieradās ciemos un kopš skumjās vēsts saņemšanas to vien darīja, ka visus mierināja un uzmundrināja, — tikko ieraudzījusi Nikolasu nākam pa durvīm iekšā, apsēdās uz kāpnēm un, izplūzdama veselā asaru straumē, ilgu laiku nekādi nebija nomierināma.

—    Man ir tik sāpīgi, redzot, ka viņš atgriezies viens pats! — nabadzīte raudādama iesaucās. — Nemaz nespēju aptvert, ko viņš izcietis. Daudz labāk būtu, ja viņš vairāk padotos jūtām, bet viņš turas tik vīrišķīgi.

—    Man taču jāturas, — sacīja Nikolass. — Kā gan es varētu neturēties?

—    Jā, jā, — atbildēja mazā sieviete, — lai debesis jūs svētī, ka esat tik krietns cilvēks, bet man — vienkāršai dvēselei — gan šķiet… zinu, nav lāgā to sacīt un tūdaļ es to nožēlošu, — man šķiet, ka tas ir bēdīgs atlīdzinājums par visu, ko esat darījis.

—    Nē, — maigi sacīja Nikolass, — kāds atlīdzinājums gan spētu būt labāks par apziņu, ka zēna pēdējās dienas aizritēja mierīgi un laimīgi, un par atmiņām, ka biju pastāvīgs viņa pavadonis un paliku pie viņa līdz galam, lai gan simtiem apstākļu varēja mani aizkavēt.

—    Patiešām gan, — šņukstēdama piekrita mis La Krīvi,

—    jums taisnība, un es zinu, ka esmu nepateicīga, bezdievīga un ļauna muļķe.

To pateikusi, lāga dvēsele atkal ņēmās gauži raudāt un, pūlēdamās savaldīties, izspieda kaut ko līdzīgu smaidam. Smiekli un asaras, tik pēkšņi sadūrušies, cīnījās par virsroku; galu galā kauja vērtās neizšķirta un mis La Krīvi krita histērijā.

Nogaidījis, kamēr visi cik necik pierimst un atgūst savaldību, Nikolass, kuram pēc ilgā brauciena bija vajadzīga atpūta, devās uz savu istabu, neizģērbies iekrita gultā un tūdaļ aizmiga cietā miegā. Atmodies viņš ieraudzīja pie gultas sēžam Keitu, kura, pamanījusi, ka brālis atver acis, noliecās un viņu noskūpstīja.

—    Atnācu tev pateikt, cik laimīga jūtos, ka tu atkal esi mājās.

—    Bet es nemaz izteikt nespēju, cik esmu laimīgs, tevi atkal redzēdams, Keita.

—   Mēs tik ļoti skumām, gaidīdamas tevi atgriežamies, — sacīja Keita, — māmiņa, es un… un Madeleina.

—    Pēdējā vēstulē tu rakstīji, ka viņa esot pavisam atlabusi, — kā steigdamies teica Nikolass un nosarka.

—   Vai kopš tā laika, kad es aizbraucu, nekas nav runāts par to, ko brāļi nolēmuši darīt viņas labā?

—     Ak, ne vārda, — atbildēja Keita, — man ir tik žēl, ,kad iedomājos par šķiršanos no viņas, un arī tu, Nikolas, protams, to nevēlies!

Nikolass atkal nosarka un, apsēdies blakus māsai uz mazas kušetītes pie loga, sacīja:

—       Nē, Keita, nē, es to nevēlos. Ar lielām pūlēm varu noslēpt savas patiesās jūtas no visiem, tikai no tevis ne, tāpēc teikšu tev, Keita, īsi un skaidri — es viņu mīlu.

Keitas acis iemirdzējās, un viņa jau dzīrās kaut ko atbildēt, bet Nikolass uzlika roku māsai uz delma un turpināja:

—    Nevienam citam tas nav jāzina. Un vismazāk tas jāzina viņai.

—    Mīļo Nikolas!

—    Vismazāk viņai, nekad, lai gan — kas to var zinā!! Reizēm iedomājos, ka varbūt pienāks laiks, kad varēšu viņai visu godīgi pateikt, bet uz to vēl ilgi jāgaida, ta> ir tik tālā nākamībā, tik daudziem gadiem jāpaiet, iekams šis brīdis patiešām pienāks (ja vispār pienāks), ka nepavisam vairs nebūšu tāds, kāds esmu patlaban, un senā pagātnē būs palikušas manas jaunības un romantikas dienas, bet mūžīga paliks, par to esmu pārliecināts, mana mīlestība pret viņu, — tas viss ir tik tālu, ka pat es saprotu, cik nepiepildāmas ir šādas cerības, un cenšos pats tās bez žēlastības sagraut un drīzāk izciest šīs sāpes nekā gaidīt, kad laiks tās iznīcinās un mani pārņems vilšanās. Nē, Keita! Kopš aizbraukšanas no mājas man allaž acu priekšā bijis no mums aizgājušais zēns kā paraugs cildeno brāļu izšķērdīgajai devībai. Centīšos viņu labvēlību attaisnot, cik vien būs manos spēkos, un, lai gan agrāk, izpildīdams savu pienākumu pret viņiem, esmu brīžam svārstījies, tagad esmu nolēmis palikt tam nelokāmi uzticīgs un bez mazākās šaubīšanās atvairīt jebkuru kārdinājumu.

—    Iekams teiksi vēl kaut vārdu, mīļais Nikolas, — nobālēdama sacīja Keita, — uzklausi, kas man ir pavēstījams. Tāpēc arī esmu šeit, taču man pietrūka dūšas. Tas, ko tu nule pateici, deva man jaunu drosmi. — Viņa saminstinājās un sāka raudāt.

—    Rimsties, aušīgā meitene! — sacīja Nikolass. — Ak, Keita, Keita, izturies taču kā sieviete! Man liekas, es zinu, ko tu gribi teikt. Tas attiecas uz misteru Frenku, vai ne?

Keita piekļāva galvu brālim pie pleca un elsodama klusu atbildēja;

—    Jā.

—   Viņš varbūt tev ir piedāvājis savu roku, kamēr es biju projām, — sacīja Nikolass, — tiesa? Jā. Nu labi, labi, nav jau galu galā nemaz tik grūti man to pateikt. Viņš piedāvāja tev savu roku?

—    Un es to atraidīju, — atbildēja Keita.

—    Jā? Un kāpēc?

— Pateicu visu, ko tu, kā esmu noskaidrojusi, esot stāstījis māmiņai, — viņa atbildēja drebošā balsi, — un, kaut gan nevarēju viņam noslēpt, tāpat kā nevaru noslēpt tev, ka tas man ir ļoti sāpīgi un mokoši, tomēr atraidīju viņu noteikti un lūdzu nekad vairs ar mani netikties.

•— Tu nu gan esi braša, Keita! — pieklaudams māsu pie krūtīm, iesaucās Nikolass. — Es zināju, ka tu turēsies varonīgi.

—    Viņš lūkoja mani pierunāt, lai grozu savu lēmumu, — teica Keita, — un apgalvoja, ka, neņemdams vērā manu atbildi, ne tikai tēvočiem darīs zināmu savu nodomu, bet arī pavēstīs to tev, līdzko tu atgriezīsies. Baidos, — Keita piebilda, un grūti panāktā savaldība viņu pameta, — baidos, ka varbūt neesmu pietiekami skaidri viņam pateikusi, cik dziļi mani aizkustina šāda nesavtīga. mīlestība un cik dedzīgi es aizlūdzu par viņa laimi. Ja tev iznāk ar viņu runa, man gribas… man gribas, lai viņš to zinātu.

—    Un tu, Keita, nesdama šo upuri aiz goda un pienākuma apziņas, patiešām pieļāvi domu, ka es varētu izvairīties no sava pienākuma izpildīšanas? — maigi sacīja Nikolass.

—    Ak nē, ja tavs stāvokli būtu tāds kā manējais, bet…

•— Tas ir tieši tāds pats, — Nikolass pārtrauca māsu,

— Madeleina nav tuva mūsu labvēļu radiniece, tomēr viņu ar tiem saista tikpat ciešas saites, un viņas dzīvesstāstu es uzzināju tikai tāpēc, ka brāļi man bezgala uzticas un pilnīgi paļaujas uz mani. Kā uz klinti. Cik zemiska būtu mana rīcība, ja es izmantotu apstākļus, kas Madcleinu atveduši mūsu mājās, vai arī to niecīgo pakalpojumu, ko darīju ar prieku, un lūkotu iegūt viņas mīlestību, zinādams, ka tad, ja man veiktos, nevarētu piepildīties brāļu kvēlākā vēlēšanās nokārtot viņas dzīvi kā pašu bērnam un par mani rastos iespaids, ka savu laimi ceru dibināt uz viņu līdzcietību pret šo jauno meiteni, ko esmu tik necienīgi un nekrietni ievilinājis lamatās, izmantojot viņas pateicību un sirds siltumu savtīgos nolūkos, aiz negodīgiem apsvērumiem, un iedzīvojies uz viņas nelaimes rēķina! Arī es, Keita, es, kura pienākums, lepnums un laime ir neaizmirst, ko man kāds ir darījis labu, un kuram pietiek līdzekļu iztikušai un laimīgai dzīvei un nav tiesību iekārot neko vairāk! Es esmu nolēmis savu sirdi no šās nastas atbrīvot. Nezinu, vai jau tagad neesmu nodarījis viņai |aunu, un šodien pat neizvairīdamies, neko nenoklusēdams, atklāšu savus apsvērumus misteram Čīriblam un lūgšu viņu tūdaļ darīt visu iespējamo, lai jaunā lēdija rastu patvērumu citās mājās.

—    Šodien? Tik drīz?

—    Esmu domājis nedēļām ilgi, un kāpēc gan lai to atliktu? Ja notikumi, kurus mēs tikko pārcilājām, ir iemācījuši mani nodoties pārdomām un modinājuši manī dziļāku un nopietnāku pienākuma apziņu, kāpēc man gaidīt, līdz šis iespaids atslābst? Tu taču negribēsi mani atrunāt, vai nav tiesa, Keita?

—    Tu vari kļūt bagāts, — bilda Keita.

—    Es varu kļūt bagāts! — skumji smaidīdams, atkārtoja Nikolass. — Jā gan, un vecs arī varu kļūt! Taču, bagāti vai nabagi, veci vai jauni, mēs mūžam viens otram paliksim tie paši, kas esam tagad, un tas mums ir mierinājums. Kas vainas, ja mums abiem būs vienas mājas? Ne tev, ne man tur nekad nedraudēs vientulība. Kas vainas, ja paliksim uzticīgi savām pirmajām jūtām, ja nekad nemeklēsim citas? Tas ir tikai vēl viens posms ķēdē, kas mūs abus saista. Liekas, vēl vakar mēs gājām rotaļās un, ja arī rīt būsim nosvērti vecīši un pametīsim skatienu atpakaļ uz mūsu šāsdienas rūpēm, kā tagad atgādājamies bērnudienu raizes, — ar grūtsirdīgu prieku pieminēsim laiku, kad šīs rūpes mūs spēja sarūgtināt. Varbūt tad, vecu cilvēku dīvainībā pārrunādami laiku, kad mūsu soļi bija vieglāki un mati vēl nemetās sirmi, mēs jutīsimies pateicīgi par tiem pārbaudījumiem, kas stiprinājuši mūsu savstarpējo mīlestību un mūsu mūžu ievirzījuši tai gultnē, pa kuru tas aizrit tik klusu un mierīgi. Un, pēc mūsu dzīvesstāsta kaut ko nojauzdami, jauni cilvēki, kas būs mums apkārt, — tik jauni, kādi šobrīd esam abi mēs, Keita, — varbūt nāks pie mums rast atsaucību un uzticēt savas ciešanas, kuras diez vai spētu saprast tie, kas cerības lolo, vēl neiemantojuši dzīves pieredzi, — nāks uzticēt savas ciešanas diviem līdzjūtīgiem vecīšiem — mūžu nodzīvojušam vecpuisim un tā māsai — vecai jaunavai.

Keita pasmaidīja caur asarām, kamēr Nikolass attēloja šo ainu, taču tās nebija nožēlas asaras, lai arī plūda joprojām, kad Nikolass jau bija apklusis.

—    Vai man nav taisnība, Keita? — mirkli klusējis, vaicāja Nikolass.

—       Taisnība, taisnība, mīļo brāli, un es nemaz nespēju izteikt, cik laimīga jūtos, ka esmu rīkojusies tieši pēc tavas vēlēšanās.

—    Tu nenožēlo?

1 — N-n-nē, — bikli atbildēja Keita, ar mazo kājiņu izvilkdama grīdā kaut kādus rakstus. — Nenožēloju, protams, ka esmu rīkojusies, kā liek pašcieņa un pienākums, taču nožēloju, ka kaut kas tamlīdzīgs vispār atgadījies… vismaz reizēm to nožēloju, un reizēm es… nezinu vairs, ko runāju, esmu tikai vāja meitene, Nikolas, un notikušais mani ir stipri satraucis.

Tukšs cildinājums nebūtu vārdi, ka Nikolass, ja vien viņa rīcībā tobrīd būtu desmit tūkstoši mārciņu, cēlsirdības pacilāts, aiz mīlestības pret savu māsu — šo meiteni ar pietvīkušajiem vaigiem un nodurtajām acīm —, ne brīdi nedomādams par sevi, būtu atdevis pēdējo fārtingu, lai tikai viņa kļūtu laimīga. Tomēr viņš spēja vienīgi māsu mierināt un iepriecināt ar maigiem vārdiem, un šie vārdi pauda tādu pieķeršanos, siltumu un tik možu uzmundrinājumu, ka nabaga Keita apvija rokas brālim ap kaklu un nosolījās vairs neraudāt.

«Kurš cilvēks nejustos pietiekami apbalvots par to, ka upurējis kaut vislielāko bagātību,» lepns domāja Nikolass, drīz pēc sarunas steigdamies uz brāļu namu, «ja pretī saņem tādu sirdi, kāda pukst. Keitas krūtīs, nenovērtējamu sirdi, lai gan cik tādai sirdij ir svars un cik sver zelts un sudrabs! Frenkam naudas netrūkst, un vairāk viņš nemaz negrib. Kur gan viņš varētu nopirkt tādu dārgumu kā Keita! Un tomēr nevienlīdzīgā laulībā bagātais vienmēr tiek uzskatīts par milzu upura nesēju un nabagais — par krietna labuma ieguvēju! Taču es spriežu kā iemīlējies cilvēks vai ēzelis, un tas laikam gan ir gluži viens un tas pats!»

Ar šādiem un līdzīgiem skarbiem pašpārmetumiem nomācis domas, kas nepavisam nelikās piemērotas veicamajam uzdevumam, Nikolass turpināja ceļu un drīz vien jau iegāja kantorī pie Tima Linkinvotera.

—    Ā, misters Niklbijs! — iesaucās Tims. — Lai dievs jūs svētī! Kā klājas? Labi? Sakiet, ka klājas pavisam labi un nekad nav klājies labāk. Sakiet, lūdzams!

, — Pavisam labi, — atbildēja Nikolass, paspiezdams Timām abas rokas.

—    Jā, jā, — sacīja Tims, — ja tā ciešāk ielūkojas, jūs izskatāties visai noguris. Klau, tas ir viņš, vai dzirdat? Diks, melnais strazds. Nezināja, kur dēties, kamēr jūs bijāt projām. Viņš taču vairs neprot bez jums dzīvot, pieķēries jums tikpat stipri kā man.

—    Diks nepavisam nav tik saprātīgs radījums, kādu viņu biju iztēlojies, ja domā, ka es esmu pelnījis kaut pusi no uzmanības, ko viņš dāvā jums, — atsaucās Nikolass.

—    Zināt, ko jums teikšu, ser, — sacīja Tims, nostādamies iemīļotajā pozā un ar spalvu norādīdams uz būri,

—     vai nav tīrais brīnums, ka vienīgie cilvēki, kam šis putns pievērš jebkādu uzmanību, ir misters Čārlzs, misters Neds, jūs un es?

Tims apklusa, bažīgi pavērās Nikolasā un, uztvēris viņa skatienu, atkārtoja:

—    Un jūs un es.

Tad viņš vēlreiz paraudzījās Nikolasā un, cieši paspiezdams tam roku, piebilda:

—    Nevedas man atlikt to, ko esmu uzdomājis. Negribējās vaicāt, tomēr es labprāt kaut ko uzzinātu par nabaga zēnu. Vai viņš kādreiz pieminēja brāļus Cīriblus?

—    Jā, — atbildēja Nikolass, — daudz, daudz reižu.

—    Tas ir labi darīts, — slaucīdams acis, sacīja Tims,

—    tas ir ļoti labi darīts.

—    Arī jūsu vārdu viņš pieminēja neskaitāmas reizes, — teica Nikolass, — un bieži lūdza mani nodut sveicienus Timām Linkinvoteram.

—    Ko jūs sakāt, patiešām? — jau skaļi šņukstēdams, sacīja Tims. — Nabadziņš! Kaut mēs būtu varējuši viņu apglabāt tepat pilsētā! Visā Londonā nav otras tādas kapsētas kā šī mūsu maziņā tepat viņā pusē laukumam — visapkārt dažādi kantori, un, ja gadās tur iet garām skaidrā laikā, pa atvērtajiem logiem var redzēt virsgrāmatas un naudas skapjus. Ak jūs sakāt, viņš sūtīja man sveicienus? Nebūtu domājis, ka viņš mani atcerēsies! Nabadziņš, nabadziņš! Man sūtīja sveicienus!

Sī mazā uzmanības parādīšana Timu bija tik stipri aizkustinājusi, ka tai brīdī viņš vairs nespēja sarunu turpināt. Tāpēc Nikolass klusiņām izslīdēja pa durvīm un devās uz brāļa Čārlza kabinetu.

Tas, ka Nikolass visu laiku bija turējies braši kā īsts vīrs, prasīja viņam krietnus pūliņus, taču sirsnīgā uzņemšana, laipnā valoda un patiesā, cildenā līdzjūtība, ko pauda krietnais, vecais brālis Čārlzs, aizkustināja viņu līdz sirds dziļumiem, un nekāda cīņa pašam ar sevi vairs nevarēja to noslēpt.

—    Saņemieties, saņemieties, manu dārgo ser, — sacīja labsirdīgais tirgotājs, — nezaudēsim nu uzreiz dūšu, nē, nē! Mums jāmācās panest nelaimi un jāatceras, ka pat nāvē varam rast pietiekami daudz mierinājuma. Katra diena, ko šis nabaga zēns vēl būtu nodzīvojis, padarītu viņu aizvien mazāk un mazāk piemērotu šai pasaulei un aizvien nelaimīgāku un nelaimīgāku paša trūkumu apzināšanās pēc. Labāk ir tā, kā noticis, manu dārgo ser. Labāk ir tā.

—    Esmu par to visu domājis, ser, — nokāsējies sacīja Nikolass. — Es saprotu, ticiet man.

—    Nu, tad ir labi, — teica misters Cīribls, kas, mierinādams Nikolasu, pats bija apjucis tāpat kā vecais lāga Tims, — tad ir labi. Kur ir mans brālis Neds? Tim Lirikinvoter, ser, kur ir mans brālis Neds?

—    Aizgāja līdzi misteram Trimersam parūpēties, lai to nelaimīgo ved uz slimnīcu un tā bērniem atsūta aukli, — atbildēja Tims.

—    Mans brālis Neds ir krietns cilvēks, lielisks cilvēks! — iesaucās brālis Čārlzs un, aizvēris durvis, atgriezās pie Nikolasa. — Kā viņš priecāsies, ieraugot jūs, manu dārgo ser! Mēs pieminējām jūs ik dienas.

—    Taisnību sakot, ser, ir labi, ka esat viens, — saprotama iemesla pēc vilcinājies, sacīja Nikolass, — jo gribu jums teikt kaut ko svarīgu. Vai varat veltīt man dažas minūtes?

—    Protams, protams, — atbildēja brālis Čārlzs, bažīgi palūkodamies Nikolasā. — Turpiniet, manu dārgo ser, turpiniet vien!

—    Lāgā nezinu, kā un no kuras vietas sākt, — sacīja Nikolass. — Ja vien kādam mirstīgajam ir bijis iemesls just visdziļāko cieņu un mīlestību pret otru mirstīgo, pieķerties tam tik cieši, ka visgrūtākais darbs tā labā sagādā prieku un sajūsmu, atcerēties visu labo tādā pateicībā, kas liek strādāt ar vislielāko aizrautību un uzticību, — tad tas viss pret jums jāizjūt man, un es patiešām to arī izjūtu no sirds un dvēseles, ticiet man!

jTicu jums, — atbildēja vecais džentlmenis, — un esmu laimīgs savā ticībā. Nekad par to neesmu šaubījies un arī nešaubīšos. Esmu pārliecināts, ka nekad nešaubīšos,

—    Jusu laipnie vārdi, — sacīja Nikolass, — dod man drosmi turpināt. Kad jūs man parādījāt uzticību un sūtījāt pie mis Brejas ar darba uzdevumiem, mans pienākums bija jums pasacīt, ka jau sen pirms tam esmu viņu redzējis, ka viņas daiļums uz mani atstājis neizdzēšamu iespaidu un ka veltīgi esmu pūlējies viņu izsekot un uzzināt kaut ko par viņas dzīvi. Neteicu jums toreiz nekā, jo maldīgi biju iedomājies, ka spēšu šīs jūtas pārvarēt un visus savus spēkus veltīt pienākumam pret jums.

—    Mister Niklbij, — sacīja brālis Čārlzs, — jūs esat bijis manas uzticēšanās cienīgs un neesat to izmantojis nelietīgi. Protams, neesat.

—    Neesmu to izmantojis nelietīgi, — stingri sacīja Nikolass. — Kaut arī pārliecinājos, ka aizvien vairāk nākas sevi apvaldīt un iegrožot un tas padodas aizvien grūtāk, es ne mirkli neesmu atļāvies nevienu vārdu, nevienu skatienu, no kura būtu bijis spiests atturēties jūsu klātbūtnē. Ne brīdi neesmu nodevis man dāvāto uzticību un nenododu to arī tagad. Tomēr saprotu, ka pastāvīga tikšanās ar šo brīnišķīgo meiteni un viņas tuvums laupa man sirdsmieru un var iedragāt manu sākotnējo apņemšanos, ko līdz šim brīdim neesmu pārkāpis. īsi sakot, ser, es nevaru vairs pats sev uzticēties un lūdzu jūs, gauži lūdzu, nekavējoties vediet šo jauno lēdiju projām no mūsu mājām, kur viņa ir manas mātes un māsas gādībā. Zinu, ka ikvienam (runa, protams, nav par mani), arī jums, kas redzat nepārkāpjamo bezdibeni starp mani un šo jauno lēdiju, kura tagad ir jūsu aizbilstamā un par kuru jūs īpaši rūpējaties, — mana mīlestība pret viņu, pat tikai domās izlolota, katrā ziņā šķitīs neiedomājama pārdrošība un nekaunība. Zinu, ka tā ir. Bet kurš gan, viņu redzēdams, kā esmu redzējis es, un zinādams, kāda bijusi viņas dzīve, spētu šo meiteni neiemīlēt? Cita attaisnojuma man nav, un, tā kā nevaru izbēgt no šā kārdinājuma un nespēju apspiest jūtas, savas mīlestības objektu pastāvīgi redzēdams acu priekšā, — kas cits man atliek kā lūgt jūs, lai vedat jauno lēdiju projām, tādējādi ļaujot man viņu aizmirst!

—   Mister Niklbij, — pēc īsa klusuma brīža sacīja vecais vīrs, — neko vairāk jūs nevarat darīt. Tā ir mana kļūda, ka tik jaunu cilvēku pakļāvu šādām mocībām. Varēju paredzēt, kas notiks. Paldies jums, ser, paldies! Madeleina pie jums nepaliks.

—   Ja jūs man izdarītu vēl vienu pakalpojumu, dārgo ser, un nekad viņai nedarītu zināmu šo atzīšanos, lai viņa mani atcerētos ar cieņu …

—    Par to es parūpēšos," — sacīja misters Cīribls.

—   Tātad tas ir viss, kas jums sakāms?

—    Nē! — skatīdamies viņam acīs, atbildēja Nikolass.

—    Tas vēl nav viss.

—    Pārējais man ir zināms, — sacīja misters Cīribls, acīmredzot stipri atvieglots, ka saņēmis tik tiešu atbildi.

—    Kad jūs to uzzinājāt?

—    Šorīt, kad pārbraucu mājās.

—    Jūs uzskatījāt par savu pienākumu tūdaļ nākt pie manis un izstāstīt visu, ko, bez šaubām, jums pateica māsa?

—    Jā, — atbildēja Nikolass, — lai gan labprātāk es vispirms būtu runājis ar misteru Frenku.

—    Frenks vakarvakarā bija atnācis, — sacīja vecais džentlmenis. — Jūs esat rīkojies krietni, mister Niklbij, ļoti krietni, ser, un es jums vēlreiz pateicos.

Ne mirkli neapdomādamies, Nikolass palūdza atļauju piebilst vēl pāris vārdu. Viņš izteica cerību, ka šī atzīšanās nekļūs par šķērsli Keitas un Madeleinas draudzībai, jo viņas ļoti pieķērušās viena otrai un atsvešināšanās sagādātu abām ciešanas, bet vēl vairāk liktu ciest un mocīties sirdsapziņas pārmetumos viņam — nelaimīgajam visa notikušā vaininiekam. Turklāt viņš cer, ka tad, kad viss aizmirsīsies, viņš un Frenks joprojām būs labi draugi un ka neviens vārds, ne arī doma par viņa kluso mājokli vai par māsu, kura nolēmusi palikt kopā ar viņu un dalīties viņa pieticīgajā dzīvē, nekad nesagraus viņu saskaņu. Cik sīki vien varēdams, Nikolass atstāstīja, kas torīt bija norisējis starp viņu un Keitu, runāja par māsu ar lielu lepnumu un siltām jūtām un tik paļāvīgi apliecināja viņu ticību pārvarēt jebkuru patmīlīgu nožēlu un dzīvot apmierināti un laimīgi savstarpējā mīlestībā, ka reti kāds spētu to noklausīties nesaviļņots. Pats aizkustināts dziļāk nekā jebkad agrāk, viņš īsos vārdos — varbūt tikpat izteiksmīgos kā visdaiļrunīgākās frāzes — izteica savu uzticību brāļiem un cerību dzīvot un nomirt viņu dienestā.

Brālis Čārlzs visu uzklausīja klusēdams, pagriezis krēslu tā, lai Nikolass nevarētu redzēt viņa seju. Arī runā ' jis brālis Čārlzs nebija tā, kā parasti mēdza runāt, viņa vārdi skanēja visai svešādi — stīvi un mulsi. Nikolass baidījās, vai tikai nav krietno džentlmeni aizvainojis. Brālis Čārlzs noteica:

—    Nē, nē, jūs esat rīkojies pilnīgi pareizi, — un tas arī bija viss.

—    Frenks ir nebēdīgs aplamnieks, — viņš sacīja, kad Nikolass kādu bridi bija klusējis, — pārāk nebēdīgs aplamnieks. Parūpēšos, lai tam visam tūdaļ tiktu darīts gals. Par šo jautājumu vairāk nerunāsim, tas mani gauži sāpina. Atnāciet pēc pusstundas. Man jāpastāsta jums kaut kas pavisam savāds, manu dārgo ser, un jūsu tēvocis lūdza, lai jūs kopā ar mani šovakar ierastos pie viņa.

—    Pie viņa! Kopā ar jums, ser! — iesaucās Nikolass.

—    Jā gan, ar mani, — atbildēja vecais džentlmenis. — Atgriezieties pēc pusstundas, un es jums pastāstīšu vēl šo to.

Nikolass ieradās noteiktajā laikā un uzzināja visu, kas noticis iepriekšējā dienā, kā ari to, kas bija zināms par Ralfa un brāļu norunu vakarā satikties, bet, lai to labāk varētu saprast, jāatgriežas pie iepriekšējiem notikumiem un jāizseko Ralfa gaitām pēc iziešanas no dvīņubrāļu mājām. Tāpēc atstāsim Nikolasu, ko daudzmaz nomierināja brāļu parastā labvēlīgā izturēšanās, lai gan jauneklis tajā samanīja arī kaut ko atšķirīgu (kādā ziņā, to viņš īsti neizprata) un juta apmulsumu, nemieru un nedrošību.

LXII NODAĻA

Ralfs norunā pēdējo satikšanos un savu vardu tur.

Izlavījies no mājas, izmanījies kā zaglis, gluži kā aklais ar rokām taustīdams ceļu, Ralfs izkļuva uz ielas un, vienā laidā atskatīdamies, steidzās projām, it kā viņu vajātu iedomu tēls vai dzīvs cilvēks, lai tūdaļ nopratinātu vai aizturētu; tā Ralfs Niklbijs, pametis Sitiju, uzņēma gaitu uz savām mājām.

Nakls bija tumša, pūta salts vējš, neganti un brāzmaini dzenādams padebešus. Melns, drūms blāķis likās mācamies virsū no aizmugures, tas netraucās trakajā skrējienā līdzi citiem, bet pikti vilkās nopakaļ, drūmi un zaglīgi uzglūnēdams. Ralfs atskatījās arvien biežāk un reizumis apstājās, lai palaistu mākoni garām, taču, kolīdz viņš atkal turpināja ceļu, tas no jauna atradās aiz muguras, tuvodamies lēni un sērīgi kā rēgains bēru gājiens.

Ralfam bija jāiet garām puspamestai nabaga ļaužu kapsētai, bēdīgai vietai, kas pacēlās dažas pēdas augstāk par ielas līmeni un no tās bija nošķirta ar zemu valni un dzelzs margām, — ar nezālēm aizaugušai, netīkamai, atbaidošai vietai, kur nātres un vārpatas, savā vaļā sazēlušas, likās vēstījam, ka ir izdīgušas no nabagu mirstīgajām atliekām un ar saknēm iespraukušās to cilvēku kapos, kuri, jau dzīvi būdami, pamazām saira pīšļos, mitinādamies drēgnos pagrabos un salkumā mirkdami dzērāju midzeņos. Te nu tie gulēja, ar dažiem dēļiem un plānu zemes kārtiņu no dzīvajiem nošķirti, — gulēja cieši cits citam blakus — trūdēdami miesā, kā bija trūdējuši garā, — blīvs vārgdieņu pūlis. Te nu tie gulēja gluži vai līdzās dzīvībai, ne sprīdi zemāk par ietvi, ko diendienā bez mitas kājām mina garāmgājēji, un kapu kopiņas sniedzās dzīvajiem līdz pat kaklam. Te nu viņi gulēja šaušalīgā saimē, visi šie dārgie aizgājēji, tā sārtvaidža mācītāja brāļi un māsas, kurš savu darbu padarīja, aizgūtnīgā steigā viņus apglabādams zemes klēpī.

Iedams te garam, Ralfs atminējās, ka reiz ticis aicināts par zvērināto prāvā, ko iztiesāja sakarā ar kādu nelaimīgo, kurš bija pārgriezis sev rīkli un pēcāk tika apbedīts šai kapsētā. Ralfs nevarēja pateikt, kāpēc tas pēkšņi iešāvies prātā, jo it bieži gāja šeit garām, bet nekad par to nebija ieprātojies, un nezināja, kāpēc šīs atmiņas liek viņam kavēties domās, tomēr viņš gan atminējās, gan domāja un apstājies abām rokām satvēra dzelzs margas un alkatīgi ielūkojās kapsētā, pūlēdamies uzminēt, kurš ir šā cilvēka kaps.

Kamēr Ralfs vērīgi raudzījās tumsā, skaļi klaigādams un dziedādams, viņam tuvojās piedzērušo bariņš, ko vairāki citi vīri lūkoja apvaldīt un pierunāt, lai tie mierīgi atgriežas mājās. Pienācēji jutās pacilāti, un viens no viņiem — mazs, izdēdējis kuprītis — uzsāka deju. Tas izskatījās tik dīvaini un ērmīgi, ka nedaudzie skatītāji iesmējās. Arī Ralfu pārņēma jautrība, un viņš iesmējās reizē ar puisi, kas stāvēja vistuvāk, un tas pagriezies ielūkojās viņam sejā. Kad līksmais bars devās projām un Ralfs atkal palika viens, pie iztraucētajām pārdomām viņš atgriezās, visu ieraudzīdams citādā gaismā, jo atcerējās, ka pēdējais, kas pašnāvnieku bija redzējis dzīvu, teicas atstājis to ļoti līksmā omā, un vēl viņš atcerējās, cik savādi tas toreiz bija šķitis gan viņam pašam, gan citiem zvērinātajiem.

Nebeidzamajā kapu pauguriņu jūklī Ralfs nevarēja atrast meklēto, toties jo skaidri un spilgti atmiņā uzbūra šā cilvēka tēlu — kāds tas bija izskatījies un kas to bija novedis līdz pašnāvībai —, un atcerēties viņam vedās pavisam viegli. Pieķēries šim domām, viņš devās projām, netikdams vaļā no uzinācigā iespaida, tāpat kā bērnībā bieži bija iztēlē skatījis jokainu rūķīti, ko reiz bija ieraudzījis ar krītu uz durvīm uzzīmētu. Taču, tuvodamies savām mājām, viņš visu atkal aizmirsa un ieprātojās par nomācošo vientulību, kas viņu tur gaida.

Šī iedoma Ralfu pārņēma ar lādu spēku, ka, pienācis pie savām namdurvīm, viņš tik tikko spēja sevi piespiest, lai pagrieztu atslēgu un atvērtu durvis. Iegājis priekšnamā, viņš jutās tā, it kā, atkal aizslēdzot durvis, noslēgtos no ārpasaules. Tomēr viņš durvis pagrūda, un tās, skaļi noblīkšķēdamas, aizcirtās. Gaisma nekur nedega. Cik te bija drūmi, salti un klusi!

Trīcēdams pie visām miesām, Ralfs kāpa augšā istabā, kur pēdējo reizi tika iztraucēts. Viņš it kā pats ar sevi bija noslēdzis vienošanos nedomāt par notikušo, iekams nebūs ticis mājās. Nu viņš bija mājās un piespieda sevi pievērsties šīm domām.

Viņa paša bērns, viņa paša bērns! Ne mirkli Ralfs nešaubījās par uzzinātā patiesīgumu, viņš juta, ka tā ir taisnība, apzinājās to tik skaidri, it kā mūždien to būtu zinājis. Viņa paša bērns! Un miris. Nomiris Nikolasam pie sāniem, mīlējis Nikolasu un raudzījies viņā kā tādā eņģelī. Tas bija pats ļaunākais.

Visi no viņa bija novērsušies un viņu pametuši pirmajā posta reizē. Nu vairs pat par naudu nevienu nevarēja nopirkt; ar visu jātiek skaidrībā, un visiem jāuzzina viss. Jaunais lords ir miris, viņa draugs atrodas svešās zeinēs un nav sasniedzams, desmittūkstoš mārciņu zaudēts vienā paņēmienā, ar Graidu izplānotā sazvērestība izjukusi pašā uzvaras brīdī, viņa pēcākie plāni atmaskoti, pats viņš nokļuvis briesmās, viņa vajātais un Nikolasa mīlētais zēns, izrādās, ir viņa paša nelaimīgais dēls; viss sagruvis un sabrucis pār viņu, un viņš izpostīts guļ zem drupām un ir satriekts pīšļos.

Zinājis viņš agrāk, ka dēls ir dzīvs, būtu iztikuši bez krāpšanas un puisēns varētu uzaugt viņa acu priekšā, viņš droši vien būtu bijis nevērīgs, vienaldzīgs, skarbs un nejūtīgs tēvs — to Ralfs apzinājās, bet prātā ienāca doma, ka viņš varētu kļūt arī citāds, ka dēls būtu varējis sniegt iepriecinājumu un abi būtu laimīgi dzīvojuši kopā. Nu Ralfs sāka prātot, ka iedomātajai bērna nāvei un sievas bēgšanai piekrīt sava daļa vainas viņa tapšanā par to drūmo un cieto vīru, kāds viņš bija tagad. Viņš it kā atcerējās laiku, kad vēl nebija tik ciets un stūrgalvīgs, un gandrīz jau secināja, ka Nikolasu sācis nīst tāpēc, ka tas ir jauns un stalts un varbūt līdzīgs jauneklim, kas viņu bija izpostījis un iegrūdis kaunā.

Taču viena maigāka doma, pēkšņi radusies nožēla šai kaislību un pašpārmetumu viesulī bija kā rāma ūdens lāse vētraini bangojošā jūrā. Ralfa naids pret Nikolasu izauga no viņa paša sakāves, to uzturēja Nikolasa iejaukšanās viņa intrigās un spēcināja jaunekļa sensenis mestais izaicinājums un gūtie panākumi. Iemeslu naida pieaugšanai netrūka, un tas pamazām plauka un pieņēmās stiprumā. Nu jau šis naids bija izvērties mežonīgā ārprātā. Tas, ka tieši Nikolass pasniedzis glābēja roku nelaimīgajam zēnam, ka tieši viņš kļuvis tam par aizstāvi un uzticamu draugu, ka tieši viņš dāvājis tam mīlestību un maigumu, ko šis bērns nav pazinis kopš nožēlojamās pasaulē nākšanas, ka tieši viņš mācījis zēnu ienīst tēvu un pat tā vārdu nolādēt, ka tieši viņš visu to zina un izjūt un atminēdamies gavilē uzvaras priekā, — tas lika augļotāja sirdij sažņaugties sāpēs un bezspēcīgā niknumā. Mirušā zēna mīlestība pret Nikolasu un Nikolasa pieķeršanās zēnam sagādāja neizteicamas mokas. Iztēlē skatītās zēna nāves cisas un turpat blakus Nikolass, kas kopj un atbalsta mirēju, bet tas ar pēdējiem elpas vilcieniem dveš pateicības vārdus un izdziest Nikolasa rokās, jebšu Ralfs būtu gribējis redzēt abus kā nesamierināmus ienaidniekus, kas viens otru nīst līdz nāvei, — tas viņu noveda vai līdz neprātam. Ralfs grieza zobus, kratīja dūres un, mežonīgi apkārt raudzīdamies, acīm tumsā zvīļojot, skaļi iesaucās:

— Esmu samīdīts un izpostīts! Šis nelietis teica taisnību! Nakts ir klāt! Vai tiešām nav nekādu iespēju atraut viņiem turpmākās uzvaras prieku un noniecināt viņu žēlsirdību un līdzcietību? Vai tiešām nav paša nelabā, kas man nāktu palīgos?

Gar Ralfa gara acīm atkal aši aizslīdēja iepriekšējā vakarā iztēlē skatītais stāvs. Tas šķita guļam turpat viņa priēkšā. Galva nu bija apsegta. Tā viņš to bija redzējis pirmoreiz. Arī stīvās, sarautās, kā marmorā sastingušās kājas viņš atcerējās pavisam skaidri. Tad parādījās nobālušie, drebošie tuvinieki, kuri izmeklēšanā stāstīja par notikušo nelaimi… sieviešu spalgie kliedzieni… viru klusās šausmas… apjukums un nemiers… uzvara, ko guva šī pīšļu čupiņa, kura ar vienu rokas vēzienu izdzēsa dzīvību, radīdama viņos satraukumu…

Vairāk Ralfs nebilda ne vārda, tikai pēc brīža kā taustīdamies klusām izgāja no istabas, devās augšup pa kāpnēm, kas atbalsoja viņa soļus, — augšup līdz pašai augšai — bēniņiem — un tur, aizvēris aiz sevis durvis, arī palika.

Tagad tā bija tikai visādu grabažu noliktava, taču te vēl atradās veca, pussalūzusi gulta — tā pati, kurā reiz bija gulējis Ralfa dēls, jo cita gulta te nekad nebija stāvējusi. Viņš žigli apmeta gultai līkumu un apsēdās no tās iespējami tālu.

Ielas lampu mestās blāvās gaismas, kas iespīdēja pa aizkaru neaizsegto logu, pietika, lai apjaustu telpas apveidu, bet tās bija par maz, lai pilnībā saskatītu daždažādos visapkārt izmētātos krāmus, vecas, ar valgu pārsietas ceļasomas un salauztas mēbeles. Griesti bēniņiem bija slīpi: vienā pusē augstais jumts otrā pusē noslīga gandrīz līdz grīdai. Ralfs pievērsa skatienu tieši visaugstākajai vietai griestos, un tas tur palika kavējamies krietnu brīdi. Tad viņš piecēlās un, aizvilcis turp lādi, uz kuras bija sēdējis, uzrāpās uz tās un ar abām rokām ņēmās taustīties gar sienu sev virs galvas. Beidzot viņš sagrābstīja lielu, sienā stingri iedzītu āķi.

Tai brīdī Ralfu iztraucēja skaļa klaudzināšanās pie ārdurvīm. Mirkli vilcinājies, viņš atvēra logu un noprasīja, kas tur klauvē.

—    Man jāsatiek misters Niklbijs, — atbildēja kāda balss.

—    Ko jums no viņa vajag?

—    Tā taču nav mistera Niklbija balss, ko? — atskanēja pretjautājums.

Balss patiešām nebija līdzīga Ralfa balsij, taču runātājs bija Ralfs, un to viņš arī pasacīja.

Balss apakšā atsaucās, ka dvīņubrāļi vēloties zināt, vai cilvēks, ko misters Niklbijs tai vakarā redzējis, jāaiztur, un, kaut arī pusnakts jau klāt, viņi sūtījuši ziņnesi apvaicāties, lai visu izdarītu, kā nākas.

—    Jā, — sauca Ralfs, — aizturiet viņu līdz rītam, un tad lai ved šurp viņu un manu brāļadēlu un lai nāk arī paši un pārliecinās, ka esmu sagatavojies viņus pieņemt.

—    Cikos? — apvaicājās balss,

—    Jebkurā laikā, — neiecietīgi atsaucās Ralfs. — Pēcpusdienā, tā arī sakiet! Jebkurā stundā, jebkurā brīdī. Cikos — man gluži vienalga.

Ralfs ieklausījās aizejošā cilvēka soļos, līdz skaņas izgaisa, tad, pavēries augšup debesīs, ieraudzīja vai domāja, ka ir ieraudzījis, to pašu melno mākoni, kas viņam it kā bija sekojis līdz mājām un nule šķita kavējamies tieši virs nama jumta.

—    Tagad zinu, ko tas nozīmē, — Ralfs murmināja, — un ko nozīmē nemierpilnās naktis, murgi un pēdējā laika baiļu drebuļi. Tie visi ir priekšvēstneši. Ak! Ja cilvēki, pārdodami savu dvēseli, kaut īsu bridi spētu izslieties citiem pāri, es savējo atdotu jau šonakt pat!

Vējš atnesa dobju zvana skaņu. Nozvanīja vienu reizi.

—    Melo vien! — iesaucās augļotājs. — Melo ar savu dzelzs mēli! Līksmi iezvani piedzimšanu, kas mātei liek locīties sāpēs, iezvani laulības, kas tiek padarītas par elli, un bēdīgi dimdini mēli par mirušajiem, kuru gaitas šaisauiē izbeigušās! Aicini uz dievlūgšanu ļaudis, kas ir dievbijīgi tikām, kamēr nav atmaskoti, un šķindini visus savus zvanus par godu katra jaunā gada atnākšanai, jo tas šo nolādēto pasauli tuvina tās galam! Nekādus zvanus, nekādus svētos rakstus man! Nosviediet mani uz mēslu kaudzes un pametiet tur sapūstam, lai saindētu gaisu!

Pametis apkārt mežonīgu skatienu, kurā drausmi sajaucās neprāts, naids un izmisums, viņš pakratīja dūrē sažņaugto roku pret debesīm, kas joprojām rādījās tumšas un draudīgas, un aizvēra logu.

Lietus un krusa sitās pret rūtīm, skursteņi drebēja un līgojās, izļodzītais loga rāmis plarkšķēja vējā, it kā nepacietīga roka no iekšpuses to pūlētos atraut vaļā. Taču

nevienas rokas tur nebija un logs vairs neatvērās. * * *

—    Kā tad tā? — kāds iesaucās. — Džentlmeņi saka, viņi nevarot nevienu saklaudzināt, kaut gan pūloties jau veselas divas stundas.

—    Bet viņš taču vakar naktī pārnāca mājās, — sacīja otrs, — jo ar kādu sarunājās tur pa to augšstāva logu.

'Bija sapulcējies bariņš ļaužu, un, kad tika pieminēts logs, visi izgāja uz ielas palūkoties augšup. Viņi pamanīja, ka namdurvis vēl ir cieši noslēgtas, kā tās, iepriekšējā vakarā iedama projām, bija atstājusi saimniecības vadītāja, un nu sākās visvisādi minējumi, kas beidzās tādējādi, ka divi trīs drosmīgākie vīri no sētas puses ielīda pa logu, bet pārējie palika ārā nepacietīgi gaidām.

Viņi ielūkojās visās apakšstāva istabās, pa ceļam atvērdami aizvirtņus, lai ielaistu dziestošo gaismu, bet, tā kā nevienas dzīvas dvēseles neatrada un viss bija klusu un katra lieta savā vietā, vilcinājās neziņā, vai iet tālāk. Kad viens tomēr ieteicās, ka viņi neesot iegriezušies bēniņos, kur misters Niklbijs redzēts pēdējo reizi, nolēma ieskatīties arī tur, un daži vīri lēnām kāpa augšā, jo noslēpumainais klusums viesa nedrošību.

Kādu brīdi viņi pastavēja kāpņu laukumā, lūkodamies cits citā, tad tas, kurš ierosināja turpināt meklēšanu, nospieda durvju rokturi, pavēra durvis un, ieskatījies pa spraugu, tūdaļ atsprāga atpakaļ.

— Varen savādi, — viņš čukstēja, — noslēpies aiz durvīm. Skatieties!

Visi metās uz priekšu skatīties, bet viens no viņiem, skaļi iekliegdamies, pagrūda pārējos nost un, izvilcis no kabatas savāžamo nazi, ieskrēja bēniņos un pārgrieza valgu, kurā miris karājās Ralfs.

Viņš bija norāvis valgu no kādas vecas ceļasomas un pakāries dzelzs āķī tieši zem lūkas griestos — tai pašā vietā, kur pirms četrpadsmit gadiem bērnišķīgās šausmās tik bieži bija kavējies vientulīgā mazā radījuma — viņa dēla skatiens.

LXIII NODAĻA

Brāļi Čiribli nāk klajā gan ar dažiem saviem, gan citu paziņojumiem. Tims Linkinvoters nāk klajā pats ar savu paziņojumu.

Bija pagājušas vairākas nedēļas, un šo notikumu izraisītais satricinājums pamazām pierima. Madeleina bija aizvesta, Frenks nerādījās, Nikolass un Keita no visas sirds pūlējās apslāpēt savu nožēlu un dzīvot viens otram un mātei, bet tā, nabaga lēdija, nekādi nespēja samierināties ar jauno, garlaicīgo dzīvesveidu, līdz kādu vakaru ar mistera Linkinvotera laipnu roku no brāļiem tika saņemts ielūgums pusdienās aiznākamajā dienā, un šis ielūgums attiecās ne tikai uz misis Niklbiju, Keitu un Nikolasu, bet arī uz mazo mis La Krīvi, kura bija pieminēta īpaši.

—    Nu, mani dārgie, — sacīja misis Niklbija, kad uzaicinājums bija ar pienācīgo godu pieņemts un Tinis jau aizgājis, — ko tas nozīmē? Un kāds tam ir nolūks un mērķis?

—    Ko nozīmē jūsu jautājums, māt? — smaidīdams apvaicājās Nikolass.

—    Es saku, mans dārgais, — savilkusi neizdibināmi noslēpumainu seju, atsaucās krietnā lēdija, — ko nozīmē šis ielūgums uz pusdienām?

—    Varu secināt tikai vienu — tas nozīmē, ka tādā un tādā dienā esam uzaicināti ēst. un dzert viņu namā un ka viņu nolūks ir sagādāt mums prieku, — sacīja Nikolass.

—    Un tas ir viss, ko tu vari secināt, dārgais?

—    Pie svarīgāka secinājuma pagaidām nevaru nākt, māt.

—    Nu, tad es tev kaut ko sacīšu, — teica misis Niklbija, — tu būsi vismaz drusku pārsteigts. Vari nešaubīties, ka tas nozīmē vēl kaut ko, ne vien pusdienas.

—    Varbūt tēju un vakariņas? — ievaicājās Nikolass.

—    Es tavā vietā, dārgais, tādas muļķības nerunātu. — vīzdegunīgi atbildēja misis Niklbija, — jo tās nekādā ziņā nav piedienīgas un tev nepavisam nepiestāv. Gribu tikai sacīt, ka misteri Cīribli tik svinīgi mūs pusdienās neielūdz gluži bez jebkāda nodoma. Nu, nekas — dzīvosim, redzēsim. Man tu, protams, neticēsi, lai es sacītu ko sacīdama. Vislabākais ir nogaidīt, pats labākais — nogaidīt, tā ir patīkamāk mums visiem un arī nekādi strīdi neiznāk. Viss, kas man sakāms, — paturiet prātā, ko es patlaban saku, un, kad es teikšu, ka esmu to sacījusi, nesakiet, ka neesmu teikusi.

Panākusi šādu norunu, misis Niklbija, kurai ne dienu, ne nakti mieru nedeva iedomās izauklētā aina, kā pa viņu namdurvīm iedrāžas noskrējies vēstnesis, lai paziņotu, ka Nikolass pieņemts firmā par kompanjonu, — pameta šo sarunas tematu un pievērsās citam jautājumam.

—    Tas taču ir ārkārtīgi savādi, — viņa sacīja, — ārkārtīgi, neiedomājami savādi, ka viņi ieaicinājuši mis La Krīvi. Mani tas pārsteidz, goda vārds, pārsteidz. Ir jau, protams, ļoti patīkami, ka viņu ieaicina, ļoti patīkami, un es nešaubos, ka viņa uzvedīsies brīnum labi, viņa vienmēr uzvedas brīnum labi. Ļoti iepriecinoša, protams, ir doma, ka mūsu dēļ viņa tiks ievesta šādā sabiedrībā, par to man ir liels prieks, esmu tieši sajūsmā, jo viņa patiešām ir ārkārtīgi uzvedīga un ļoti labsirdīga sieviete. Kaut tikai kāds labs draugs viņai aizrādītu, cik neglīts ir viņas cepures rotājums un cik bezjēdzīgi tai sasietas lentes, taču tas, bez šaubām, nav iespējams, un, ja viņai labpatīk iztaisīties par putnubiedēkli, tad, bez šaubām, viņai uz to ir pilnīgas tiesības. Neviens jau nekad pats sevi neredz un nekad nav redzējis .,. un, jādomā, nekad arī neredzēs.

Tā kā šīs tikumiskās pārdpmas atgādināja nepieciešamību viesībām uzposties īpaši smalki, lai līdzsvarotu mis La Krīvi necilību un pati izceltos kā iespaidīgs pretstats tai, misis Niklbija pārmetās uz apspriešanos ar meitu par lentītēm, cimdiem un dažādiem tērpu rotājumiem, un, tā kā šis jautājums bija sarežģīts un ārkārtīgi svarīgs, tas drīz vien pilnīgi nomāca iepriekšējo un lika tam izgaist.

Lielajai dienai pienākot, krietnā lēdija jau kādu stundu pēc brokastīm nodeva sevi Keitas rokās un, nesteidzīgi posdamās, savu tualeti pabeidza īstajā reizē, lai arī meita pagūtu tikt galā ar ģērbšanos, kas prasīja maz laika, jo Keitas tērps bija vienkāršs un tomēr tik glīts, ka viņa nekad vēl nebija šķitusi jaukāka un apburošāka. Arī mis La Krīvi ieradās ar divām apaļām kārbām (kurām izkrita dibens, kad tās cēla ārā no karietes) un avīžu papīrā ietītu sainīti, kuram kāds džentlmenis krizdams bija uzsēdies virsū un kura saturu nu vajadzēja no jauna gludināt, lai tas atkal kļūtu lietojams. Beidzot visi bija saposušies, arī Nikolass, kas bija pārnācis mājās aizvest lēdijas, — un sakāpa karietē, kuru šai nolūkā bija atsūtījuši brāļi Čīribli; ceļā misis Niklbija pielika visas pūles uzminēt, kas tiks pasniegts pusdienās, un tincināja Nikolasu, cik daudz viņam izdevies no rīta izdibināt, vai viņš neesot saodis, kas tiek gatavots — varbūt pat bruņurupuča zupa —, un, ja tā ne, kad ko citu viņš saodis, — sarunā lāgiem iesprauzdama atmiņas par pusdienām, kurās piedalījusies vismaz pirms divdesmit gadiem un kuras iztirzāja, smalki jo smalki aprakstīdama ne tikai ēdienus, bet arī viesus, par ko klausītāji neizjūta sevišķu interesi, jo nekad agrāk nebija pat to vārdus dzirdējuši.

Vecais virssulainis ciemiņus sagaidīja dziļā cieņā, smaidīdams pār visu seju, un ieveda viesistabā, kur brāļi viņus uzņēma tik laipni un sirsnīgi, ka misis Niklbija satraucās ne pa jokam un viņai gandrīz vai pietrūka aukstasinības uzmesties par mis La Krīvi aizgādni. Vēl vairāk šāda uzņemšana saviļņoja Keitu, jo, zinot, ka brāļiem nav noslēpums, kas noticis starp viņu un Frenku, jaunā lēdija saprata, cik grūts un mokošs ir viņas stāvoklis, tāpēc trīcēja, ieķērusies Nikolasam elkonī, līdz misters Čārlzs pasniedza roku un aizveda viņu uz otru istabas galu.

—    Vai esat tikusies ar Madeleinu, mana dārgā, — viņš sacīja, — kopš viņa atstājusi jūsu māju?

—    Nē, ser! — atbildēja Keita. — Ne reizi.

—    Un neko par viņu neesat dzirdējusi? Neko neesat dzirdējusi?

—    Esmu saņēmusi tikai vienu vēstuli, — klusu atbildēja Keita. — Biju domājusi, ka viņa mani tik drīz neaizmirsīs.

—    Ak! Nabadzīte! — iesaucās vecais vīrs, noglāstīdams Keitai galvu, un balss skanēja tik aizkustinoši, it kā Keita būtu viņa paša mīļotā meita. — Ko par to teiksi tu, brāli Ned? Madeleina viņai atrakstījusi vienu reizi, tikai vienu reizi, Ned, un viņa domājusi, ka Madeleina viņu tik drīz neaizmirsīs, Ned.

—    O, bēdīgi, bēdīgi, gaužām bēdīgi! — sacīja Neds.

Brāļi saskatījās un, brīdi klusēdami nolūkojušies Keitā,

paspieda viens otram roku un pameta ar galvu, it kā savstarpēji apsveicoties par kaut ko ļoti patīkamu.

—    Nūja, nūja, — ierunājās brālis Čārlzs, — ieejiet blakusistabā, mana dārgā, — šeit, pa šīm durvīm, — un paraugieties, vai tur jums nav atstāta vēstule no Madeleinas. Man šķiet, tā palika uz galda. Ja to atradīsiet, nesteidzieties atpakaļ, mīļumiņ, jo pagaidām mēs pie pusdienu galda nesēdīsimies un laika vēl ir gana. Laika jums ir gana.

Keita aizgāja, kurp vēlēts. Brālis Čārlzs, pavadījis skatieniem viņas glezno stāvu, pievērsās misis Niklbijai un sacīja:

—    Mēs atļāvāmies ieaicināt jūs stundu agrāk par pusdienu laiku, cienītā kundze, jo mums jāapspriežas par kādu jautājumu, kuram izmantosim tieši šo brīdi. Ned, manu mīļo brāli, varbūt tu pateiksi, ko esam nolēmuši? Mister Niklbij, ser, esiet tik laipns un nāciet man līdzi!

Nekādus tuvākus paskaidrojumus nesaņēmuši, misis Niklbija, mis La Krīvi un brālis Neds palika vieni, bet Nikolass devās līdzi brālim Čārlzam tā kabinetā, kur, sev par lielu brīnumu, ieraudzīja Frenku, ko bija iedomājies aizbraukušu uz ārzemēm.

—    Nu, jaunekļi, — sacīja misters Cīribls, — sniedziet viens otram roku!

—     Mani nemaz nav jāuzaicina sarokoties, — sacīja Nikolass, sniegdams Frenkam roku.

—     Arī mani nav jāaicina, — atsaucās Frenks, sirsnīgi spiezdams Nikolasa roku.

Vecais džentlmenis, ar labpatiku nolūkodamies abos jaunekļos, nodomāja, ka reti gadās ieraudzīt stāvam blakus divus tik glītus un brašus jaunus cilvēkus. Brīdi klusumā ļāvis skatienam kavēties pie abiem, viņš apsēdās aiz rakstāmgalda un sacīja:

—     Vēlos, lai jūs būtu draugi, tuvi un nešķirami draugi, un, ja es nebūtu pieķēries šai domai, droši vien šaubītos, vai teikt to, ko esmu nodomājis sacīt. Panāc šurp, Frenk! Jūs, mister Niklbij, nostājieties otrā pusēl

Jaunekļi piegāja brālim Čārlzam klāt, nostājās katrs savā pusē, un vecais džentlmenis, izņēmis no atvilktnes kādu dokumentu, atlocīja to.

—     Sis ir noraksts, — viņš sacīja, — no testamenta, ko rakstījis Madeleinas vectēvs no mātes puses, atstādami viņai mantojumā divpadsmit tūkstošus mārciņu, kuras izmaksājamas, kad viņa sasniegs pilngadību vai stāsies laulībā. Izrādās, ka šis džentlmenis, sadusmojies uz mazmeitu (savu vienīgo tuvinieci) par to, ka viņa atteikusies no tā vairākkārt piedāvātās aizgādības un nav gribējusi pamest tēvu, sastādījis testamentu, atstājot iepriekš minēto naudas summu (visu savu īpašumu) kādai labdarības iestādei. Tomēr šo lēmumu viņš acīmredzot drīz nožēlojis, jo pēc trim nedēļām tai pašā mēnesī uzrakstījis jaunu novēlējumu. Tūdaļ pēc vecā vīra nāves šo testamentu kāds nelietis izkrāpis, tāpēc apstiprināts un nodots izpildīšanai tika iepriekšējais — vienīgais, ko atrada. Veiksmīgās sarunas ar labdarības iestādi, kuras uzsākām, līdzko šis testaments nonāca mūsu rokās, nule ir beigušās, un, tā kā par dokumenta īstumu nav ne mazāko šaubu un tika atrasti (gan ar visai lielām grūtībām) liecinieki, kas to apstiprināja, nauda ir atmaksāta. Tādējādi Madeleina atguvusi likumīgās tiesības uz mantojumu un ir kļuvusi vai kļūs šās bagātības īpašniece, kad būs radusies attiecīgie manis minētie apstākļi. Vai jūs mani saprotat?

Frenks atbildēja, ka saprotot. Nikolass, kurš neuzdrošinājās runāt aiz bailēm, ka balss varētu trīcēt, pamāja ar galvu.

—    Tu, Frenk, pats piedalījies šā dokumenta atgūšanā, — sacīja vecais džentlmenis. — Mantojums nav nekāds lielais, taču, lai tas būtu kāds būdams, mēs Madeleinu mīlam un daudz labprātāk gribētu redzēt tevi saistītu laulības saitēm ar viņu nekā ar jebkuru citu meiteni, kaut tai būtu trīsreiz vairāk naudas. Vai tu vēlies lūgt viņas roku?

—    Nē, ser. Sā dokumenta atgūšanā piedalījos, domādams, ka viņa savu roku jau apsolījusi kādam cilvēkam, kuram uz viņas pateicību un, ja nemaldos, arī uz viņas sirdi ir tūkstoškārt lielākas tiesības nekā man vai jebkuram citam. Šai ziņā es ar saviem secinājumiem acīmredzot esmu pārsteidzies.

—    Kā vienmēr, ser, — iesaucās brālis Čārlzs, pavisam aizmirsis turēties cienīgi, — kā vienmēr! Kā tu, Frenk, uzdrošinies iedomāties, ka mēs tevi gribam apprecināt naudas dēļ, ja jaunība, skaistums, skaidrība un visi citi tikumi jāiegūst ar mīlestību? Kā tu, Frenk, uzdrošinājies runāt ar mistera Niklbija māsu par mīlestību, iepriekš neatklājis mums savus nodomus un neļāvis vispirms mums teikt savu vārdu?

—    Es neuzdrošinājos cerēt…

—    Tu neuzdrošinājies cerēt! Tad jau vēl vairāk bija vajadzīga mūsu palidzība. Mister Niklbij, ser, Frenks, lai ari pārsteidzies ar secinājumiem, šoreiz tomēr ir secinājis pareizi. Madeleinas sirds jau kādam ir atdota. Sniedziet man roku, ser, viņas sirds atdota jums, un tas ir pareizi, jo jūs to esat pelnījis. Mantojumam jākļūst jūsējam, taču Madeleinā jūs, ser, radīsiet daudz lielāku bagātību, nekā spēj sniegt nauda, pat ja tās būtu četrdesmit reižu vairāk. Viņa izraugās jūs, mister Niklbij. Viņa izraugās to, ko mēs, viņas tuvākie draugi, vēlamies viņas izraudzītu. Arī Frenks izraugās to, ko mēs vēlamies viņa izraudzītu. Frenkam jāiegūst jūsu māsas rociņa, ser, kaut tā būtu desmitiem reižu viņu atraidījusi, viņam jāiegūst — un viņš iegūs! Jūs rīkojāties cēlsirdīgi, nezinādams, kādas ir mūsu jūtas, bet tagad, kad jums tās tapušas zināmas, jums jādara tas, ko jums lūdz. Kas tur būtu iebilstams? Jūs esat godājama džentlmeņa bērni. Bija laiks, ser, kad mēs abi ar manu mīļo brāli Nedu bijām vienkārši, nabadzīgi zēni, kas gandrīz vai basām

•kājām devās meklēt laimi, un vai kopš tā laika esam pārvērtušies citādi kā tikai gadu un mantas stāvokļa ziņā? Nē, pasargi, dievs! Ak, Ned, Ncd, Ned, cik laimīga šī diena ir tev un man! Ja mūsu nabaga māte vēl būtu dzīva un

redzētu mūs, Ned, kāds lepnums beidzot pārņemtu viņas sirdi!

Sādi uzrunātais brālis Neds, kas, jaunekļu nepamanīts, bija ienācis kopā ar misis Niklbiju, metās pretim brālim Čārlzam un cieši to apskāva.

—    Ved šurp manu mazo Keitu, — pēc īsa klusuma brīža sacīja brālis Čārlzs. — Ved šurp, Ned! Ļaujiet man palūkoties uz Keitu, ļaujiet man viņu noskūpstīt. Tagad man uz to ir tiesības, es tik tikko noturējos, viņu nenoskūpstījis, kad jūs atnācāt, bieži esmu tik tikko noturējies, viņu nenoskūpstījis. Aha! Vai atradāt vēstuli, mīļumiņ? Vai atradāt Madeleinu pašu gaidām jūs un nevaram vien sagaidīt? Vai noskaidrojāt, ka viņa nav pavisam aizmirsusi savu draudzeni, slimnieku kopēju un jauko laika kavētāju? Ko jūs teiksiet, tas taču ir pats labākais no visa!

—    Nāciet, nāciet! — sacīja Neds. — Frenks kļūs greizsirdīgs, un mēs pirms pusdienām vel pagūsim ķerties viens otram pie rīkles.

—    Tad lai viņš ved meiteni projām, Ned, lai ved viņu projām! Madeleina ir blakusistabā. Lai visi mīlētāji pazūd no mūsu acīm un izdūdojas viens ar otru, ja viņiem ir ko dūdot! Dzen viņus ārā, Ned, dzen visus ārā!

Brālis Čārlzs pats ķērās pie izgaiņāšanas, aizvezdams sarkstošo meiteni līdz durvīm un atlaizdams to ar skūpstu. Frenks nelikās skubināms mesties līdzi, bet Nikolass bija paguvis pazust pirmais. Tā kabinetā, aizgrābjoši šņukstēdamas, palika misis Niklbija un mis La Krīvi, abi brāļi un Tinis Linkinvoters, kas, apaļajai sejai smaidā starojot, nule bija ienācis ar visiem sarokoties.

—    Nu, Tim Linkinvoter, ser, — sacīja brālis Čārlzs, kā parasti būdams galvenais runātājs, — jaunie ļaudis tagad ir laimīgi, ser.

—    Tomēr jūs viņiem nelikāt mocīties neziņā tik ilgi, kā bijāt nodomājis, — šķelmīgi sacīja Tims. — Misteram Niklbijam un misteram Frenkam taču vajadzēja palikt jūsu kabinetā sazin cik ilgi un jums vajadzēja sarunāt diezin ko, iekams atklājāt patiesību.

—    Vai tu esi redzējis tādu blēdi, Ned? — sacīja vecais džentlmenis. — Vai esi redzējis tādu blēdi, kāds ir Tims Linkinvoters? Mani viņš apsūdz nepacietībā, bet pats ir paguvis mums apnikt, no rīta, pusdienā un vakarā mūs mocīdams ar lūgumu, lai atļaujot viņam iet un izstāstīt visu, ko esam nolēmuši, kaut gan mūsu nodomi vēl nebija līdz galam paveikti un mēs neko vēl nebijām paguvuši nokārtot. Gatavais nodevējs!

—    Nodevējs gan, brāli Cārlz, — atsaucās Neds, — Tims ir gatavais nodevējs. Timām nevar uzticēties. Tinis ir neprātīgs jauneklis. Viņam trūkst nopietnības un nosvērtības, lai viņš iztrakojas, varbūt ar laiku kļūs par godājamu sabiedrības locekli!

Tā kā šis bija mūžīgais joks, ko večuki dzina ar Timu, visi trīs sirsnīgi nosmējās un, iespējams, būtu smējušies vēl daudz ilgāk, ja brāļi nebūtu pamanījuši, ka misis Niklbija pūlas izsacīt savas jūtas un ir aplam pārņemta no jaunās laimes, un apvienotiem spēkiem izveduši cienījamo lēdiju no istabas, izlikdamies, ka grib ar viņu apspriesties kādā ārkārtīgi svarīgā jautājumā.

Tims bija ļoti bieži ticies ar mis La Krīvi, un abi bija vienmēr jauki patērzējuši un kļuvuši labi draugi, tāpēc likās gluži dabiski, ka, redzēdams mazo sievieti joprojām šņukstam, Tims uzmetās par mierinātāju. Tā kā mis La Krīvi sēdēja pie loga uz liela, vecmodīga dīvāna, kur liku likām pietika vietas diviem, šķita tikpat dabiski, ka Tims apsēžas viņai blakus, un, ja Tims bija uzposies īpaši lepni, tas nevienu nepārsteidza, jo arī uzpošanās taču bija gluži dabiska tik svarīgā reizē un tādos lielos svētkos.

Tims apsēdās blakus mis La Krīvi un, pārmetis vienu kāju pār otru — kājas viņam bija patiešām glītas, turklāt ieautas visskaistākajās kurpēs un melnās zīda zeķēs —, izlicis kājas tā, lai tās viegli nokļūtu lēdijas redzes lokā, nomierinoši sacīja:

—    Neraudiet!

—    Man jāraud, — atbildēja mis La Krīvi.

—    Nevajag raudāt, — bilda Tims. — Lūdzu, neraudiet, lūdzu, nevajag.

—    Esmu tik laimīga! — elsodama sacīja mazā sieviete.

—    Tad jau labāk smejieties! — teica Tims. — Smejieties, lūdzu!

Grūti iedomāties, ko Tims darīja ar savu roku, taču viņš atsitās ar elkoni pret to loga daļu, kas atradās otrā pusē mis La Krīvi, un skaidrs, ka tur nu viņa rokai nebija nekā, ko meklēt.

—    Pasmejieties, lūdzu! — sacīja Tims. — Vai es arī sākšu raudāt.

—    Kāpēc lai jūs raudātu? — smaidīdama pavaicāja mis La Krīvi.

—    Tāpēc, ka arī cs esmu laimīgs, — sacīja Tinis, — Mēs abi esam laimīgi, un man gribas darīt to, ko darāt jūs.

Nez vai izdotos atrast otru cilvēku, kas dīdītos tā, kā dīdījās Tims, jo viņš atkal iegāza pa logu — gandrīz tai pašā vietā, kur pirmoreiz, — un mis La Krīvi sacīja, ka viņš droši vien logu izdauzīšot.

—    Zināju, ka jums tāds skats patiktu, — sacīja Tims.

—    Cik jauki un uzmanīgi, ka brāļi atcerējušies ari manil — teica mis La Krīvi. — Nekas cits mani nespētu ne uz pusi tā iepriecināt.

Kāpēc mis La Krīvi un Timām Linkinvoteram visu to vajadzēja runāt čukstus? Tas taču nebija nekāds noslēpums. Un kāpēc Timām Linkinvoteram vajadzēja tik cieši lūkoties uz mis La Krīvi, un kāpēc mis La Krīvi vajadzēja tik cieši lūkoties grīdā?

—    Tādiem kā mums, kas visu mūžu nodzīvojuši vientulibā, — sacīja Tims, — ir patīkami noraudzīties, kad mums mīļi jauni ļaudis saiet kopā un tos gaida daudzi laimes pilni gadi.

—    Ak! — no visas sirds iesaucās mazā sieviete. — Tas tiešām ir taisnība.

—    Tomēr tas liek mums justies vientuļākiem un it kā pie malas nobīdītiem, — turpināja Tims. — Vai jūs tā nedomājat?

Mis La Krīvi atbildēja, ka nezinot. Bet kāpēc viņai vajadzēja teikt, ka nezina? Jo vajadzēja zināt, vai tā ir vai nav.

—    Ar to gandrīz pietiek, lai arī mēs galu galā apprecētos, kā jūs domājat? — sacīja Tims.

—    Ak, kādas blēņas! — smiedamās atbildēja mis La Krīvi. — Mēs esam pārāk veci.

—    Nepavisam arī ne, — teica Tims, — mēs esam pārāk veci, lai paliktu vientuļi. Kāpēc mums neapprecēties, lai garajos ziemas vakaros vairs nesēdētu katrs pie sava kamīna? Kāpēc mēs nevarētu apmesties pie viena kamīna un apprecēties?

—    O, mister Linkinvoter, jūs jokojat!

—    Nē, nē, nepavisam ne. Es nudien nejokoju, — sacīja Tims. — Gribu to, ja vien gribat jūs. Nesakiet «nē», māna dārgā!

—    Cilvēki par mums smiesies.

—    Lai smejas! — bezbailīgi iesaucās Tims. — Zinu, ka mums abiem ir labs raksturs, un arī mēs smiesimies. Cik reižu neesam no sirds izsmējušies, kopš esam pazīstami!

—     Esam gari, — piekrita mis La Krīvi, kā Timām šķita, jau mazliet pielaizdamās.

—     Tas ir bijis pats laimīgākais laiks manā mūžā, vismaz tūdaļ aiz tām stundām, ko esmu pavadījis brāļu Cīriblu kantorī, — sacīja Tims. — Ak, mana dārgā! Sakiet, ka esat ar mieru!

—     Nē, nē, mēs nedrīkstam par to domāt, — atbildēja mis La Krīvi. — Ko teiks brāļi Cīribli?

—     Ak tu tētīt! — vientiesīgi iesaucās Tims. — Jūs lāču nedomāsiet, ka es kaut ko tādu būtu ieņēmis galvā bez viņu ziņas? Viņi taču ar nodomu atstāja mūs šeit divatā.

—     Es nemūžam vairs nespēšu skatīties viņiem acīs! — vārgi iesaucās mis La Krīvi.

—     Nieki! — sacīja Tims. — Kļūsim omulīgs precēts pāris. Dzīvosim šeit, šai vecajā mājā, kur esmu pavadījis četrdesmit četrus gadus; iesim vecajā baznīcā, uz kuru es dodos ik svētdienas rītu; mums visapkārt būs mani vecie draugi — Diks, velvētā eja, sūknis, puķupods — un mistera Frenka bērni un mistera Niklbija bērni, kuriem mēs būsim tikpat kā vectētiņš un vecmāmiņa. Kļūsim omulīgs precēts pāris un rūpēsimies viens par otru! Un, ja kļūsim kurli, tapsim klibi vai akli vai slimība piesies mūs pie gultas, cik laimīgi būsim, ka ir kāds mums tuvs cilvēks, kas pasēž blakus un ar mums parunājas! Kļūsim omulīgs pāris! Sakiet «jā», mana dārgā!

Piecas minūtes pēc šiem godīgi un atklāti teiktajiem vārdiem mazā mis La Krīvi un Tinis tērzēja tik jauki, it kā būtu nodzīvojuši laulībā jau desmit gadu un ne reizi nebūtu strīdējušies, un vēl pēc piecām minūtēm, kad mis La Krīvi izsteidzās no istabas paraudzīties, vai viņai acis nav apsarkušas, Tims cienīgā solī devās uz viesistabu, jau pa ceļam izsaukdamies:

—    Visā Londonā nav otras tādas sievietes! Droši zinu, ka nav!

Veco, aizdusas mākto virssulaini tikmēr gandrīz ķēra trieka, tāpēc ka tik nedzirdēti ilgi aizkavējās pusdienas. Nikolass, kurš bija aizņemts ar to, ko it viegli var iedomāties ikviens lasītājs vai lasītāja, — paklausīdams dusmīgajam aicinājumam, steigšus skrēja lejā pa kāpnēm, kur viņu gaidīja jauns pārsteigums.

433

Vienā no kāpņu posmiem viņš panāca melnā uzvalkā ģērbušos svešinieku, kas arī devās uz ēdamistabu. Tā kā tas mazliet piekliboja un tāpēc kāpa lēnām, Nikolass piegausināja skrējienu un soli pa solim gāja tam nopakaļ,

ibtu

nenojauzdams, kas ir šis cilvēks, līdz tas pēkšņi pagriezās un satvēra jaunekli aiz abām rokām.

—    Ņūmens Nogss! — priecīgi iesaucās Nikolass.

—    Tas patsl Ņūmens, jūsu Ņūmens, jūsu vecais, uzticīgais Ņūmens! Manu mī|o zēn, manu mīļo Nik, vēlu jums visu labāko — veselību, laimi, lai piepildās viss, ko vēlaties! Nespēju to izturēt… tas ir par daudz, manu mīļo zēn … es kļūstu gluži kā bērns.

—    Kur jūs bijāt palicis? — vaicāja Nikolass. — Ko darījāt? Cik bieži esmu pēc jums apjautājies un allaž saņēmis atbildi, ka pavisam drīz kaut ko par jums dzirdēšu!

—    Zinu, zinu, — atsaucās Ņūmens. — Viņi gribēja, lai visi priecīgie notikumi sanāk vienkop. Es viņiem palīdzēju. Es .., es … paskatieties uz mani, Nik, paskatieties uz mani!

—    Agrāk jūs man neļāvāt uz sevi skatīties, — maigi pārmezdams, sacīja Nikolass.

—    Toreiz man bija vienalga, kāds izskatos. Man nepietika dūšas apvilkt džentlmeņa drānas. Tās man atgādinātu kādreizējos laikus un liktu justies nelaimīgam. Tagad esmu cits cilvēks, Nik. Nespēju runāt, manu mīļo zēn. Nesakiet nekā! Nenosodiet mani par šīm asarām! Jūs nevarat iedomāties, ko es šodien izjūtu, jūs to nevarat zināt un nekad arī nezināsiet!

Rokrokā viņi iegāja ēdamistabā un pie galda apsēdās blakus.

Tādas pusdienas nav pieredzētas kopš pašiem pasaules sākumiem. Ieaicināts bija mūžvecais bankas ierēdnis — Tima Linkinvotera draugs, tuklā, vecā lēdija — Tima Linkinvotera māsa, un Tima Linkinvotera māsa veltīja tik daudz uzmanības mis La Krīvi un mūžvecais bankas ierēdnis plēsa tādus jokus, Tims Linkinvoters pats jutās tik lieliskā omā un mazā mis La Krīvi tā saprata asprātības, ka viņi paši vien varētu būt vispatīkamākā sabiedrība. Misis Niklbija turējās lepni un pašapmierināti, Madeleina un Keita bija pietvīkušas un daiļas, Nikolass un Frenks — lepni un iemīlējušies, un visi četri — slepus satraukti laimīgi, Ņūmens — kluss un tomēr prieka pārpilns, bet dvī-ņubrāļi samirkšķinājās tādā sajūsmā, ka vecais sulainis stāvēja kā lēmēts aiz sava pavēlnieka krēsla un juta acis aizmiglojamies, kad skatiens apslidēja apkārt galdam.

Kad pirmais tikšanās satraukums pierima un visi jo dziļāk izjuta savu laimi, sarunas kļuva vispārīgākas un

saskaņa un prieks pieauga vēi vairāk, ja vien tas ir iespē jams. Brāļi jutās ārkārtīgi saviļņoti un tik uzstājīgi pieprasīja atļauju noskūpstīt pēc kārtas visas lēdijas, iekams tās vēl nav aizgājušas uz viesistabu, ka mūžvecajam bankas ierēdnim radās iemesls sarunāt tik daudz asprātību, ka viņš pārspēja pats sevi un tika atzīts par īstu atjautības brīnumu.

—    Keita, mana mīļā, — sacīja misis Niklbija, pavezdama meitu sāņus, lidzko viņas bija uzkāpušas augšstāvā, — tu taču negribēsi no tiesas man iestāstīt, ka tas, kas noticis ar mis La Krīvi un misteru Linkinvoteru, ir taisnība?

—    Taisnība gan, māmiņ.

—    Nu, vai zini, neko tamlīdzīgu es nemūžam neesmu dzirdējusi! — iesaucās misis Niklbija.

—    Misters Linkinvoters ir brīnišķīgs cilvēks, — sacīja Keita, — un savos gados vēl diezgan jauns.

—    Savos gados, mana mīļā! — atsaucās misis Niklbija. — Jā, neko sliktu par viņu nevar sacīt, vienīgi to, ka, manuprāt, viņš ir visgļēvākais un visģeķīgākais cilvēks, kādu vien jelkad esmu pazinusi. Bet es taču runāju par viņas gadiem. Ka viņam vajadzēja iet un piedāvāt savu roku sievietei, kurai jābūt… kā tad, uz pusi vecākai par mani… un kā viņai pietiek dūšas šo bildinājumu pieņemt! Galu galā tas nav svarīgi; esmu šai sievietē vīlusies!

Bezgala izteiksmīgi šūpodama galvu, misis Niklbija aizgāja un pat lielākajā jautrības un līksmes uzbangojumā, kurā arī pati labprāt iesaistījās, pret mis La Krīvi izturējās cēli un atturīgi, ar savu rīcibu gribēdama parādīt, cik nepiedienīga ir draudzenes uzvešanās, un apliecināt savu negrozāmi noraidošo attieksmi pret tās nedzirdēto pārkāpumu.

LXIV NODAĻA

Skumīgos apstākļos uzrodas kāds sens paziņa, un Doutboizas skolā mācības tiek pārtrauktas uz mūžīgiem laikiem.

Nikolass bija viens no tiem cilvēkiem, kas prieku nespēj izbaudīt pilnām, ja nevar tajā dalīties ar agrāko — daudz grūtāko un nelaimīgāko dienu draugiem. Mīlestī

bas valdzinājuma un gaišu cerību pārņemta, viņa siltā sirds ilgojās pēc lāgazēna Džona Braudija. Pirmo viņu tikšanos Nikolass atcerējās ar smaidu, otro — ar asarām, atkal ieraudzīja nabaga Smaiku ar pauniņu plecos pacietīgi soļojam sev blakus un izdzirdēja krietnā jorkširieša skarbos uzmundrinājuma vārdus, kad tas viņus atstāja ceļā uz Londonu.

Viņi abi ar Madeleinu jau daudzkārt bija sēdušies pie galda, dzirdamies kopīgi uzrakstit vēstuli, lai sīki pastāstītu par pārmaiņām Nikolasa dzīvē un apliecinātu Džonam savu draudzību un pateicību. Tomēr vēstule allaž palika neuzrakstīta. Lai gan viņi pie rakstīšanas ķērās ar vislabākajiem nodomiem, vienmēr gadījās tā, ka abi uzsāka sarunu par kaut ko citu, un, nolēmis rakstīt viens, Nikolass pārliecinājās, ka nav iespējams izstāstīt pat ne pusi no tā, ko gribētos teikt, ne ari uzrakstīt kaut ko tādu, kas pēc izlasīšanas neliktos pasacīts vēsi un vienaldzīgi salīdzinājumā ar to, ko būtu gribējies teikt. Izmēģinājies dienu pēc dienas un nomocījies pašpārmetumos, viņš beidzot nolēma (jo labprātāk tāpēc, ka Madeleina viņu pastāvīgi uzmudināja) dažas dienas padzīvot Jorkšīrā un, iepriekš nebrīdinot, apciemot misteru un misis Braudijus.

Tā kādu vakaru starp septiņiem un astoņiem viņi abi ar Keitu ieradās viesnīcas «Saracēņa galva» kantorī pasfltināt vietu uz nākamo rītu Grītebridžas pasta karietē. Viņi bija nodomājuši pēc tam pilsētas rietumu daļā nopirkt šo to ceļojumam vajadzīgu un, tā kā vakars rādījās jauks, nolēma turp doties kājām un mājās atgriezties braukšus.

Viesnīca, no kuras viņi iznāca, atsauca atmiņā tik daudz notikumu un Keita varēja pastāstīt tik daudz atgadījumu ar Madeleinu un Nikolass — tik daudz atgadījumu ar Frenku, un abus tā aizrāva otra stāstītais, un viņi jutās tik laimīgi savstarpējā uzticībā un nevarēja vien beigt sarunas, — ka jau pusstundu maldījās pa ieliņu labirintu starp Sevndaielzu un Soho, ne reizi neizkļūdami uz kādas lielākas ielas, tā ka Nikolass jau sāka pieļaut iespēju, ka viņi ir apmaldījušies.

Iespējamais drīz vien vērtās īstenībā, jo, palūkojies apkārt un vispirms pagājis uz vienu ielas galu, pēc tam — uz .otru, Nikolass nevarēja atrast nevienu zīmi, kas pa•' līdzētu apjaust, kur viņi atrodas, tāpēc gribot negribot vajadzēja griezties atpakaļ un meklēt kādu vietu, no kurienes mācētu noteikt pareizo virzienu.

Ieliņa bija nomaļa, neredzēja neviena cilvēka, tāpat

tukši bija nožēlojamie veikaliņi, kam viņi gāja garām. Nonākot pie blāvas gaismas strēles, kas plūda uz ietves no kāda pagraba, Nikolass jau grasījās nokāpt divus trīs pakāpienus, lai pajautātu ceļu, kad viņam apstāties lika troksnis, ko sacēla skaļa sievietes bāršanās.

—    Ak, iesim projām! — sacīja Keita. — Tur ķildojas. Tev var nodarīt pāri.

—    Pagaidi mirkli, Keita! Paklausīsimies, kas tur notiek, — atteica brālis. — Klusu!

—    Nekrietnais, slinkais, Jaunais, nekam nederīgais neģēli! — brēca sieviete, piecirzdama kāju. — Kāpēc tu negriez rulli?

—    Kā tad es negriežu, manas dvēseles gaisma! — atsaucās vīrieša balss. — Griežu vienā griešanā. Bez mitas griežu kā sasodīts kleperis sasodītās dzirnavās. Visa mana dzīve ir vienvienīga sasodīta, briesmīga malšana!

—    Kāpēc tad tu neej un nepieraksties kareivjos? — kliedza sieviete. — Neviens tevi ciet netur!

—    Kareivjos! — iesaucās vīrietis. — Kareivjos! Vai viņa prieks un laime gribētu viņu redzēt sarkanos rupjas vadmalas svārkos ar ļipu pakaļpusē? Vai tā tiešām gribētu dzirdēt, ka sasodītie bundzinieki viņu sit un dauza? Vai tā gribētu, lai viņš šauj ar īstu šauteni, lai viņam nocērp matus, noskuj bārdu, lai viņa acis šaudās pa labi un pa kreisi un lai viņa bikses ir noķērnātas ar māliem?

—    Mīļo Nikolas, — čukstēja Keita, — tu nezini, kas viņš ir. Esmu pārliecināta, ka tas ir misters Mantalīni.

—    Paskaties, vai neesi maldījusies! Uzmet viņam acis, kamēr es vaicāšu pēc ceļa, — sacīja Nikolass. — Nokāp pāris pakāpienu! Nebaidies!

Vilkdams māsu līdzi, Nikolass nokāpa lejā un ielūkojās mazajā, ar dēļiem apšūtajā pagrabiņā. Starp veļas kaudzēm un groziem, kreklos izmeties, apvilcis dārga drēbnieka šūdinātas, nu jau ielāpainas bikses un kādreiz grezno vesti, — kā sestdienās, ar ūsām un vaigubārdu, kuras gan bija zaudējušas agrāko košumu, — tur, lūkodamies pieklusināt miesās kupla sievišķa, ne jau likumīgās madame Mantalīni, bet veļas mazgātavas īpašnieces nešpetno niknumu, pastarpām uz nebēdu griezdams rulli, kura čīkstēšana, saplūzdama ar spalgajiem brēcieniem, likās viņam ausis plēšam pušu, — tur stāvēja graciozais, elegantais, apburošais, vēl nesen neatvairāmais Mantalīni.

—    Ak tu, krāpnieks un nodevējs! — klaigāja lēdija, varmācīgi apdraudēdama mistera Mantalīni seju.

—    Krāpnieks! Sasodīts! Paklau, manu sirsniņ, manu maigo, kairo, apburošo un sasodīti valdzinošo čabuliti, nomierinies, lūdzama! — pazemīgi sacīja misters Mantalīni.

—    Nenomierināšos! — spiedza sievišķis. — Es tev visas acis izskrāpēšu!

—    Ak, kāds sasodīti nešpetns jēriņš! — iesaucās misters Mantalīni.

—    Uz tevi nevar pajauties, — spiedza sievišķis, — vakar Visu dienu acīs nerādijies, vazājies sazin kur! Pats labi zini, ka esi vazājies! Vai nav gana, ka es par tevi izgrūdu divas mārciņas un četrpadsmit šiliņus, izpestīju no cietuma un ļāvu dzīvot šeitan kā džentlmenim, bet tu nevari atmest vecos niķus, kaut man vai sirds lūst!

—    Nemūžam nelikšu viņas sirdij lūzt, būšu paklausīgs zēns un nekad vairs tā nedarīšu, nekad vairs nebūšu nerātns un izlūdzos no viņas mīļu piedošanu, — sacīja misters Mantalīni, palaizdams va|ā ruļļa rokturi un salikdams plaukstas, — ar viņas glīto draudziņu ir cauri! Nu jau, sasodīts, to var ņemt un noriet! Vai viņai nemaz nav žēlastības? Vai viņa neskrāpēsies un nepalaidīs rokas, bet savu draudziņu noglaudīs un samīlēs? Ak, sasodīts!

Sī maigā lūgšanās, cik varēja nomanīt pēc skarbās rīcības, lēdiju aizkustināja gaužām maz, jo viņa jau atkal dzīrās izgrūst niknu pārmetumu, kad Nikolass, balsi pacēlis, apjautājās, kā nokļūt līdz Pikadilijai.

Misters Mantalīni pagriezās, ieraudzīja Keitu un, vairs ne vārda nebilzdams, ar vienu lēcienu iemetās gultā, kas stāvēja aizdurvē, un, segu pāri galvai uzrāvis, ņēmās krampjaini spirināties.

—    Sasodīts! — viņš aizelsies brēca. — Tā taču ir mazā Niklbija! Aizveriet durvis, nopūtiet sveci, paslēpiet mani gultiņā! Ak, sasodīts, sasodīts, sasodīts!

Sieviete vispirms palūkojās uz Nikolasu, tad uz misteru Mantalīni, it kā neatģizdama, kuram likties virsū par šādu neizprotamu uzvešanos, bet, tā kā misters Mantalīni, gribēdams pārliecināties, vai ciemiņi ir aizgājuši, izbāza degunu no segas apakšas, viņa necerētā veiklībā, kas iegūstama vienīgi pēc ilgas vingrināšanās, pēkšņi meta tam ar krietni smagu veļas grozu, notēmēdama tik nemaldīgi, ka misters Mantalīni sāka spirināties vēl trakāk, tomēr neuzdrošinādamies pakustināt ne pirkstu, lai atbrīvotu galvu, kaut vai būtu jānosmok. Uzskatot šo mirkli par vispiemērotāko, lai tiktu projām, kamēr sievišķa dusmu lēkme nav izgāzusies pār viņu, Nikolass ar skubu paķēra Kcitu aiz rokas, ļaudams tik negaidīti sazīmētajam nelaimīgajam džentlmenim izskaidrot savu uzvešanos pēc paša patikas.

Nākamajā rītā Nikolass devās ceļā. Laiks turējās auksts, kā jau ziemā, neatvairāmi atsaukdams Nikolasam atmiņā visu, kas saistījās ar viņa pirmo braucienu pa šo ceļu, un daudzos kopš tā laika saņemtos likteņa triecienus un pārmaiņas viņa dzīvē. Lielāko brauciena daļu Nikolass bija vienīgais pasažieris, un ikreiz, kad, pēc īsa snaudiena atmodies un palūkojies pa logu, pazina kādu vietu, kas bija cieši iespiedusies prātā pēc pirmā turpbrauciena vai garā, kopā ar nabaga Smaiku kājām nostaigātā atpakaļceļa, — viņš tik tikko spēja noticēt, ka viss kopš tā laika notikušais nav bijis sapnis un ka viņi abi vairs pārguruši neslāj uz Londonas pusi, kur paveras plašā pasaule.

Lai šīs atmiņas liktos jo spilgtākas, naktij iestājoties, sāka snigt, un, kad pasta kariete izbrauca cauri Stemfordai un Grentemai, garām mazajam krodziņam, kur Nikolass bija dzirdējis stāstu par drosmīgo Grogcvigas baronu, viņam šķita, ka to visu viņš redzējis tikai vakardien un ka neviena uz jumtiem nometusies sniegpārsliņa nav tikām paguvusi nokust. Pakļaudamies uzmācīgajai domu gūzmai, viņš gandriz jau sevi pārliecināja, ka sēž pasta karietes ārvietā kopā ar Skvīrsu un zēniem, ka dzird viņu balsis un atkal, nu jau sāpēm mijoties ar prieku, iz jfit, kā neziņā un ilgās pēc mājām pamirst sirds. Nododamies šādām iztēles ainām, Nikolass iemiga un, sapnī redzējis Madeleinu, visu pārējo aizmirsa.

Nonācis galā, viņš nakti pārlaida Grītebridžas viesnīcā un, nākamajā rītā agri pamodies, devās uz tirgus laukumu apvaicāties pēc Džona Braudija nama. Iekļuvis ģimenes tēva kārtā, Džons bija apmeties pilsētiņas nomalē, un, tā kā ikviens te viņu pazina, Nikolass it viegli sadabūja zēnu, kas viņu aizveda uz Braudiju mājām.

Pie vārtiņiem atlaidis pavadoni, Nikolass nepacietībā pat neapstājās, lai patīksminātos par glīto namiņu un jauko dārzu, bet devās tieši pie virtuves durvīm un ar spieķi pieklauvēja.

— Apžēliņ! — kāds atsaucās. — Kas ta' nu lēcies? Pilsēta svilst, vai? Pavei, kādu troliņu sacēlis!

To pateicis, Džons Braudijs pats atvēra durvis, arī acis atvērdams visā platuma, un, sasitis plaukstas, līksmi ieaurojās:

—     Krusttēvs, die's sodi, krusttēvs pats! Tillij, atbraucis misters Niklbijs! Dod roku, draudziņ! Re, cik jauki, re, cik jauki, nāc tik iekšā un sēdi nost pie kamīna un izmet šilo! Nesaki ne vārdiņa, iekams nebūsi izdzēris! Peku gaisā, draudziņ! Ak mūžiņ, kā es priecājos, tevi redzot!

Vārdus pavadīdams ar darbiem, Džons ievilka Nikolasu virtuvē, spiešus iespieda krēslā pie kvēlojoša kamīna, no milzīgas pudeles ielēja vai ceturtdaļpinti brendija, iegrūda viņam glāzi rokās, pats atpleta muti un atgāza galvu, rāh, dīdāms, kā tā tūdaļ jāizmet, un, lielo, sarkano seju savilcis platā smaidā, palika stāvam kā tāds jautrprātīgs milzis.

—    Varēju gan atģisties, ka neviens cits tik traki gar durvīm nedauzīsies, — sacīja Džons. — Šiten tāpat tu dauzījies arī pie skolmeistara durvīm, ko? Ha, ha, ha! Paklau — ko tas skolmeistars ievārījis?

—    Tātad jums arī jau ir zināms? — vaicāja Nikolass.

—    Vakarvakarā pa pilsētu paklīda sazin kādas runas, — atbildēja Džons, — bet neviens tak, domāt, neko pa īstam nezina.

—    Visādi jau nu viņš izlocījās un pūlējās novilcināt laiku, — sacīja Nikolass, — taču tika notiesāts uz septiņiem gadiem katorgā par nelikumīgu zagta testamenta piesavināšanos, turklāt vēl viņam pienākas sods par piedalīšanos sazvērestībā.

—    Vai dieniņās! — iesaucās Džons. — Sazvērestībā! Taisni kā Pulvera sazvērestība, ko? Vai ne? Taisni Gaja Foksa garā, ko?

—    Nē, nē, nepavisam ne, šī sazvērestība saistīta ar viņa skolu, tūlīt paskaidrošu.

—    Nu ka, — sacīja Džons, — paskaidrosi pēc brokastīm, jo tu tak esi izsalcis tāpatās kā es un Tillijai arīdzan jādzird tava skaidrošana, jo šī to sauc par savstarpēju uzticēšanos. Ha, ha, ha! Ekur, die's sodi, izdomājusi sev priekšrocību — savstarpēja uzticēšanās!

Misis Braudijai parādoties ar glītu aubīti galvā un nebeidzami atvainojoties par to, ka viņi pieķerti brokastojam virtuvē, tika pārtraukti Džona spriedelējumi par šo nozīmīgo jautājumu un pasteidzināta azaida uzsākšana: galdā parādījās vesela kaudze grauzdētu maizīšu, olas, Sutināts šķiņķis, jorkšīriešu pīrāgs un citas aukstās uzkodas (tās nomainīja cita citu, ar miesās sevišķi kuplas kalpones gādību parādīdamās no otras virtuves), kas visnotaļ iederējās šai saltajā, nemīlīgajā rītā un tika ēdēju pie».

nācīgi novērtētas. Beidzot brokastis bija paēstas, goda viesistabas kamīnā iekurtā uguns brangi uzliesmojusi, tāpēc visi pārcēlās uz turieni noklausīties, kas Nikolasam stāstāms.

Nikolass izstāstīja visu, ko zināja, un neviens stāsts nekad vēl nebija modinājis tik daudz jūtu divu zinātkāru klausītāju sirdīs. Lāgavirs Džons brīžam līdzcietīgi novaidējās, brīžam ierēcās aiz sajūsmas, brīžam piesolījās doties tūdaļ uz Londonu, lai uzmestu skatienu brāļiem Cīribliem, brīžam apzvērēja, ka Timām Linkinvoteram, par vedumu iepriekš samaksājis, ar pasta karieti aizsūtīšot tādu šķiņķi, kāds vēl nekad nav griezts ne ar vienu mirstīgā nazi. Kad Nikolass ņēmās aprakstīt Madeleiriu, Džons sēdēja, muti līdz ausīm atplētis, lāgiem ar elkoni piebikstīdams misis Braudijai un čukstus dvesdams, ka tai nu gan vajagot būt «dikten smukai», bet, kad viņš izdzirdēja, ka draugs atbraucis, tikai lai pastāstītu par savu laimi un apliecinātu patieso draudzību, ko nav spējis pietiekami izjusti aprakstīt vēstulē, — ka vienīgais viņa brauciena mērķis bijis dalīties ar draugiem laimē un pasacīt, ka, līdzko viņš būs apprecējies, tiem jābrauc ciemos un ka Madeleinato vēlas tāpat kā viņš, — Džons ilgāk vairs nevarēja izturēt un, sirdīgi palūkojies uz sievu un noprasījis, ko šī pinkšķot, pats ar piedurkni nobraucīja acis un laida vaļā lielo raudienu.

—    Paklau, — sacīja Džons, kad prāva tiesa runājamā jau bija izsmelta, — kad nu ķeramies atkal pie skolmeistara — ja šiten tās ziņas šodien nonāks līdz skolai, tai vecenei neviens kauliņš nepaliks vesels un Fanijai arīdzan.

—    Ak, Džon! — iesaucās misis Braudija.

—   Atkal jau «ak un vai, Džon!», — atbildēja jorkšīrietis. — Tie zeperi var pastrādāt sazin ko. Kolīdz pirmoreiz paklīda runas, ka skolmeistars iekūlies ķibelē, viens otrs tēvs un māte pievāca savus zeņķus. Ja palikušajiem nāks ausīs, kas šim lēcies, tad tur sāksies viens pamatīgs dumpis un sacelšanās. Apžēliņ! Viņi tak izies no eņģēm, un asinis plūdīs kā tīrais ūdens!

Džona Braudija bažas bija tik stipras, ka viņš nolēma nekavējoties jāt uz skolu un aicināja Nikolasu līdzi, taču jauneklis atteicās, piebilzdams, ka viņa klātbūtne Skvīrsa ģimenes postu varot tikai padarīt vēl ļaunāku.

—   Tiesa gan, — piekrita Džons, — man tas nemūžam neienāktu prātā.

—    Rīt man jādodas atpakaļ, — sacīja Nikolass, — bet šodien gribētos pusdienot kopā ar jums, un ja misis Biaudija varētu dot man naktsmājas un gultu .,.

—    Gultu! — iesaucās Džons. — Ja tik tu spētu gulēt veselās četrās gultās uzreiz, die's sodi, tu tās tūdaļ dabūtu! Gaidi, kamēr atgriezīšos, gaidi tik, kamēr atgriezīšos, un, die's sodi, mēs vēl šito dieniņu pa īstam nosvinēsim!

Sirsnīgi nomutējis sievu un tikpat sirsnīgi paspiedis Nikolasam roku, Džons uzlēca zirgā un aizjāja, pamezdams misis Braudiju gatavojamies viesa pienācīgai cienāšanai un savu draugu klejojam pa pilsētiņas apkaimi un apmeklējam vietas, ar kurām bija saistītas tik daudzas bēdīgas atmiņas.

Džons jāja vieglos rikšos un, sasniedzis Doutboizas skolu, piesēja zirgu pie vārtiem, bet pats devās uz klases durvīm, kuras, kā izrādījās, bija aizslēgtas no iekšpuses. Pretim gāzās apdullinošs nevaldāms plosīšanās troksnis, un, pieplacis pie paplatas plaisas sienā, Džons drīz vien nāca skaidrībā, ko šis tracis nozīmē.

Vēsts par mistera Skvīrsa krišanu ir sasniegusi Doutboizas skolu — par to šaubu vairs nebija. Pēc notiekošā varēja secināt, ka jaunie džentlmeņi to uzzinājuši pavisam nesen, jo dumpis bija uzliesmojis tikai nupat.

Iegadījies bija tieši sēra sīrupa rīts, un misis Skvīrsa pēc sensenis iedibinātas paražas, mis Skvīrsas un piemīlīgā Vekforda pavadīta, bija ienākusi klasē ar lielu bļodu un karoti; tēva prombūtnē Skvīrss, jaunākais, bija uzņēmies dažus sīkākus vadības pienākumus — spārdīja skolniekus ar naglotajiem zābakiem, raustīja mazākos puisēnus aiz matiem, citus knaibīja, izraudzīdamies sāpīgākās vietas un vēl ar daudzām tamlīdzīgām atjautībām sagādādams lielu prieku un gandarījumu savai mātei.

Viņu ienākšana klasē — kas zina, vai skolnieki tā bija norunājuši iepriekš vai pakļāvās pēkšņam dzinulim, — izvērtās par sacelšanās signālu. Kamēr viena grupa metās pie durvīm un tās aizslēdza, bet otra lēkāja pa galdiem un soliem, pats druknākais zēns (citiem vārdiem sakot, .jaunākais pēc uzturēšanās šai iestādē) sagrāba nūju un, bargi sarauktu seju klupdams virsū misis Škvīrsai, norāva tai mici ar visu bebrādas cepuri, uzmauca pats sev galvā un, apbruņojies ar koka karoti, vēlēja cienītajai lēdijai, ja vien tai dzīvība mīļa, bez vārda runas mesties

ccļos un ieņemt paredzēto zāļu tiesu. Iekams misis Skvīrsa bija paguvusi atģisties vai uzsākt kaut mazāko pretdarbību, brēcošo mocītāju bars viņu jau nogrūda ceļgalos un piespieda norīt veselu karoti pretīgās dziras, ko padarīja kārdinošāku nekā citkārt, iegremdējot bļodā māstera Vekforda galvu, kuras izpeldināšana bija uzticēta citam dumpiniekam. Panākumi, ko pirmajā uzbrukumā guva saniknotie, ciešā pūlī saspiedušies zēni cits par citu neglītākām, pusbadā nomērējušām sejām, pamudināja uz turpmāku vardarbību. Barvedis pieprasīja, lai misis Skvīrsa ieņem otru zāļu devu, māsters Skvīrss tika pakļauts atkārtotai galvas iegremdēšanai sīrupā un pūlis jau mežonīgi bruka virsū mis Skvīrsai, kad Džons Braudijs, ar varenu kājas spērienu izgāzis durvis, metās glābt, kas vēl glābjams. Brēcieni, spiedzieni, vaimanas, kaucieni un roku plaukšķināšana pēkšņi apklusa, un klasē iestājās nāves klusums.

—    Ekur gudrinieki! — sacīja Džons, vērīgi palūkodamies apkārt. — Kas jums, kucēni, šiten iet vaļā?

—    Skvīrss tup cietumā, un mēs muksim no šejienes projām! — spalgā balsī iebļāvās kāds desmits puišeļu. — Mēs te nepaliksim, mēs te nepaliksim!

—    Ja negribat, nepalieciet, — atsaucās Džons, — kas jūs spiež palikt? Ņēmuši kājas pār pleciem kā vīrišķi, tak meitiešiem nedarījuši pāri!

—    Urā! — vēl spalgāk iespiedzās spalgās balsis.

—    Urā? — atkārtoja Džons. — Lai būtu «urā!», tikai bļaujiet kā puisieši. Nu, tad aiziet! Hip, hip, hip, urā!

—    Urā! — noskanēja balsis.

—    Urā! Vēl reizīti, — sacīja Džons. — Un diktākl

Zēni paklausīja.

—    Vēlreiz! — sacīja Džons. — Nav ko baidīties pašiem no sevis. Liksim vaļā, ka skani

—    Urāl

—    Tagadītēs nobļausimies pēdējo reizi, — sacīja Džons, — un tad laidieties lapās, ko nagi nes. Ierausim dūšīgi dvašu… Skvīrss tup aiz restēm… skolai bei-

, gaš,., cauri… bijis un izbijis,,, padomājiet par to, un nobļausimies visi reizē «urā!»!

Doutboizas skolas sienas satricināja tāds gaviļu sauciens, kāds nekad tajās nebija atbalsojies un kādu liktenis tām nebija lēmis nekad vairs piedzīvot. Kad pēdējā skaņa izgaisa, skola jau rādījās tukša un no skaļā, kustlgā pūļa, kas tur bija rosījies vēl tikai pirms piecām minūtēm, neviens vairs nebija manāms.

—    Jauki gan, mister Braudij! — sacīja mis Skvīrsa, pēc nesenās sadursmes uzbudinājusies un pietvīkusi, tomēr ķildīga līdz pēdīgajam. — Jūs atnācāt un pierunājāt puikas bēgt projām. Pielūkojiet, ka nenākas par to samaksāt, seri Ja manam tētim gadījusies liksta un ienaidnieki viņu samīdījuši, mēs nepieļausim, lai ar

1 -ihums zemiski izrēķinātos un par mūsu nelaimi gavilētu jūs un TildaI

—    Pag, pag! — skarbi atsaucās Džons. — Neviens ar tevi neizrēķinās. To es varu apzvērēt. Kur tev tādas domas par mums, Fanij! Sacīšu jums abām taisni acīs — esmu priecīgs, ka tas vecis pēdīgi iekritis, — sasodīti priecīgs, bet jums tāpatās posta pietiks, lai es vēl izrēķinātos, un es neesmu no tās sugas, kas izrēķinās, tāpatās kā Tillija nav šitāds cilvēks, to tu vari ticēt. Vēl vairāk — uzklausi, ko tev sacīšu: ja tev savajagas draugu, kas līdzētu aizvākties no šejienes, neslej degunu gaisā, Fanij, neuzpūtics — tu redzēsi, ka Tillija un es — mēs abi — atminamies vecos laikus un neliegsim tev palīdzīgu roku. Un, ja es šito saku, neiedomājies, ka man ir kauns par padarīto, jo es vēlreiz saukšu «urā!». Un lai nolādēts ir tas skolmeistars! Pavei, kā!

Pabeidzis atvadu vārdus, Džons Braudijs smagiem soļiem izgāja no skolas, uzlēca savam kleperim mugurā, palaida to atkal vieglos rikšos un, braši dziedādams pantiņu no vecas dziesmas, ko pavadīja līksma zirga pakavu dipoņa, steidzās mājup pie savas daiļās sieviņas un Nikolasa.

Pēcāk visu apkaimi vairākas dienas bija apsēduši zēni, kurus, ja ticētu baumām, misters un misis Braudiji krietni vien apgādājot ne tikai ar maizi un gaļu, bet ari ar šiliņiem un sešpensiem, lai iznāktu ceļam. So baumu patiesīgumu Džons allaž dedzīgi noliedza, savus vārdus gan katrreiz pavadīdams ar viltīgu smīnu, kas svārstīgajiem lika par viņa apgalvojumiem šaubīties un pilnīgi pārliecināja tos, kuri jau pašā sākumā šīm baumām bija noticējuši.

Daži mazākie un biklākie skolnieki, jebšu briesmīgajā skolā izbaudījuši papilnam nedienu un izlējuši asaru plūdus, citu māju tomēr nepazina un savā ziņā pat bija tai

pieķērušies un nule, kad drošākie zēni bēga, raudādami tvērās pie skolas kā pie glābiņa. Vairākus puišeļus, vientulības nobiedētus, airada mirkstam asarās zem dzīvžogiem un tamlīdzīgās vietās. Vienam blakus bija nolikts būrītis ar beigtu putniņu — puisēns bija nosoļojis turpat divdesmit jūdzes, bet, kad viņa nabaga mīlulis nobeidzās, zaudējis drosmi un nolicies tam līdzās. Citu atrada netālu no skolas kādā pagalmā nogūlušos blakus sunim, kas metās kost ikvienu, kurš gribēja bēgli vest projām, un laizīja guļošā bērna bālo sejiņu.

Bēgļus aizveda atpakaļ skolā, un drīz uzgāja vēl dažus klaiņojam pa apkārtni, taču pamazām viņiem atradas tuvinieki, citi pazuda, un kaimiņi aizmirsa Doutboizas skolu un tās pēdējos mirkļus un, ja arī kādreiz pieminēja, tad runāja par to kā par kaut ko sen pagājušu.

LXV NODAĻA

Nobeigums.

Kad sēru laiks bija beidzies, Madeleina atdeva Nikolasam savu roku un savu īpašumu, un tai pašā dienā un stundā Keita kļuva par mistera Frenka Ciribla laulāto draudzeni. Visi cerēja, ka viņiem piebiedrosies vēl trešais pāris — Tims Linkinvoters un mis La Krīvi, taču tie vēl vilcinājās. Pēc divām vai trim nedēļām abi kādu ritu pirms brokastlaika izgāja no mājām un, līksmu seju atgriezušies, pavēstīja, ka ir klusībā salaulājušies.

Naudu, ko Nikolass saņēma saskaņā ar sievai atstāto testamentu, viņš ieguldīja brāļu Ciriblu firmā, par kuras kompanjonu kļuva Frenks. Pēc dažiem gadiem firma darījumus sāka kārtot ar nosaukumu «Cīribls un Niklbijs», tā ka misis Niklbijas pravietiskās nojausmas beidzot bija piepildījušās.

Dvīņubrāļi no uzņēmuma vadīšanas atteicās. Vai gan maz jāteic, cik laimīgi viņi jutās! Laime, kas valdīja visapkārt, bija brāļu pašu radīta, un visa viņu dzīve tika veltīta vienīgi tam, lai šī laime būtu pilnīga.

Pēc nebeidzamas lūgšanas un iebiedēšanas Tims Linkinvoters bija ar mieru kļūt par firmas akcionāru, taču neparko neielaidās uz to, ka viņa kā kompanjona vārdu ierakstītu tās nosaukumā, un joprojām ietiepīgi palika pie sava, ka tikpat citigi kā agrāk veiks savus kantorista pienākumus.

Abi ar sievu viņi palika vecajā namā un apmetās tai pašā guļamistabā, kur viņš bija gulējis četrdesmit četrus gadus. Tima sieviņa ar katru gadu kļuva aizvien mundrāka un bezrūpīgāka, un viņu draugi mēdza sacīt, ka neesot iespējams noteikt, kurš no abiem jūtoties laimīgāks — rāmi smaidošais Tinis kamīna vienā pusē vai viņa ņiprā sieviņa, kas čalodama un smiedamās otrā kamīna pusē bez mitas trūkās augšā no krēsla un atkal tajā apsēdās.

Melnais strazds Diks tika iznests no kantora un nolikts vissiltākajā kopējās viesistabas stūrī. Zem putna būrīša karājās divas misis Linkinvoteras gleznotas miniatūras: vienā bija attēlota viņa pati, otrā — Tims, un abi sirsnīgi smaidīja katram ienācējam pretī. Tima galva bija nopūderēta kā Zvaigžņu dienas kūka, bet acenes izzīmētas tik rūpīgi, ka ikviens tūdaļ pamanīja portreta acīm redzamo līdzību ar Timu, un, tā kā visi tāpēc pamatoti secināja, ka otrs noteikti ir viņa sievas portrets, un nekavējās to klaji paziņot, misis Linkinvotera arvien vairāk lepojās ar saviem panākumiem un drīz vien šīs miniatūras atzina par labākajām, ko jebkad uzgleznojusi. Arī Tims par to bija cieši pārliecināts, jo šai ziņā, tāpat kā visos citos jautājumos, viņi turējās pie viena uzskata, un, ja pasaulē vispār kādreiz dzīvojis kāds saskanīgs pāris, tad šāds pāris bija misters un misis Linkinvoteri.

Tā kā Ralfs nomira, neatstājis testamentu, un vienīgie viņa radinieki bija brāļa ģimene, ar kuru viņš bija dzīvojis nesamierināmā naidā, tie lika atzīti par viņa likumīgajiem mantiniekiem. Tomēr šie cilvēki nespēja paciest domu, ka varētu kļūt bagāti ar tādā ceļā iegūtu naudu, un juta, ka tā nekad nevarēs nest laimi. Savas tiesības uz šo īpašumu viņi nepieteica. Un bagātības, pēc kurām Ralfs bija dzinies visu mūžu un kuru cīēļ uz savas sirdsapziņas uzņēmies tik daudz ļaundarību, galu galā nonāca valsts naudas lādē un nevienu cilvēku nepadarīja ne labāku, ne laimīgāku.

Arturu Graidu tiesāja par nelikumīgi iegūtā testamenta glabāšanu, jo viņš to bija vai nu nozadzis, vai piesavinājies citā tikpat negodīgā kārtā. Ar viltīga advokāta palīdzību un aiz kādas kļūdas tiesas papīros augļotājam laimējās izkulties sveikā, taču drīz vien viņu ķēra daudz ļaunāks sods — pēc dažiem gadiem, ar baumām par

Graida milzīgo bagātību iekārdināti, viņa namā nakts vidū ielauzās laupītāji — un vecais tika atrasts gultā beigts.

Misis Slaiderskjū devās pāri jūrai gandrīz vienā laikā ar misteru Skvīrsu un nekad vairs mājās neatgriezās. Brukers nomira, nožēlojis savus nelāgos darbus. Sers Malberijs Hoks vairākus gadus nodzīvoja svešās zemēs, tika lutināts ar glaimiem un godāts kā smalks plaša vēriena vīrs. Beidzot atgriezies mājās, viņš par ietaisītajiem parādiem tika ieslodzīts aiz restēm un tur ņēma bēdīgu galu, kā jau daudzi šādi izcili gari.

Pirmais, ko Nikolass izdarīja, kļuvis par veiksmīgu un bagātu tirgotāju, — nopirka sava tēva veco māju. Laikam ritot un pieaugot piemīlīgu bērnu pulciņam, nams tika pārbūvēts un paplašināts, tomēr istabas palika, kādas bijušas, nevienu koku nenozāģēja, netika ne novākts, ne pārveidots itin nekas, ar ko vien saistījās atmiņas par senpagājušiem laikiem.

Tikpat kā ar roku aizsniedzams bija otrs kluss patvērums, ko tāpat pieskandēja mīlīgas bērnu balstiņas, un tajā dzīvoja Keita, iegrimusi jaunās rūpēs un jaunos darbos, aizņemta ar daudzām jaunām sejām, kas centās izpelnīties viņas smaidu (viena bija tik līdzīga Keitai, ka misis Nikibija tajā saskatīja savu meitu bērnībā), — tā pati maigā uzticīgā būtne, tā pati mīlošā māsa, visiem saviem tuvajiem pieķērusies tikpat cieši kā bērnudienās.

Misis Nikibija lāgiem dzīvoja pie meitas, lāgiem — pie dēla, brauca līdzi gan vienam, gan otram uz Londonu, kad firmas darīšanās abām ģimenēm vajadzēja uzturēties pilsētā, allaž saglabādama milzīgo pašcieņu un svarīgi un svinīgi klāstīdama savu lielo pieredzi (īpaši jautājumos par bērnu pieskatīšanu un audzināšanu). Krietnu laiku nācās nopūlēties, iekams izdevās panākt, lai misis Nikibija atkal pievērš savu labvēlību misis Linkinvoterai, taču vēl šobaltdien nav īsti skaidrs, vai viņa ir tai pilnīgi piedevusi.

Līdzās Nikolasa mājai ziemu un vasaru mazā namiņā mita sirms, kluss, labdabīgs džentlmenis, kas Nikolasa prombūtnē uzņēmās mājas pārvaldīšanu. Sā džentlmeņa prieks un laime bija bērni, kuru pulciņā arī viņš pats kļuva par bērnu un līksmojās līdz ar tiem. Un mazie draiskuļi nekādi nespēja iztikt bez sava mīļā Ņūmena Nogsa.

Uz pāragri mirušā zēna kapa kopiņas zaļoja zāle, pa kuru so]us spēra tik mazas un vieglas kājiņas, ka ceļā galvu nenolieca neviena margrietiņa. Augu pavasari un vasaru bērnu rokām tikko plūktu puķu vītnes gūlās uz kapakmens, un, kad bērni atskrēja palūkoties, vai iepriekš nestie ziedi jau nav novītuši un vai vēl priecē aizgājēju, viņu acīs sariesās asaras un viņi klusu un maigi pieminēja savu nabaga mirušo tēvoci,

C. DIKENSA VĒSTULES

MISTERAM TOMASAM MITONAM Ekzitera, viesnīca *Jaunā Londona».

Trešdien, 1839. gada 6. martā.

ī?.

Mīļais Tom!

Varbūt Tu esi dzirdējis no Keifas, ka man vakar jau pirmais gājiens bija veiksmīgs un es noīrēju vasarnīcu vietā, ko sauc Alpingtona, vienu jūdzi no Ekziteras;' pirmajā stāvā tai ir laba viesistaba un virtuve un augšā atpūtas istaba un trīs guļamistabas, sētas puses pagalmā ir neskaitāmi og|u pagrabi, virtuvē — glils, neliels pavards, pārējās istabās — iabas krāsnis un sienas skapji, un tas viss maksā divdesmit mārciņas gadā, ierēķinot nodokļus. Blakām ir labs dārzs, kurā aug kāposti, pupas, sīpoli, selerijas un dažādas puķes. tā kā tas viss pieder mājas īpašniecei (tā dzīvo blakusmājā), radās doma, ka viņai varbūt pienāktos puse ražas, bet es Šo jautājumu nokārtoju, piemaksādams piecus šiliņus un kļūdams saimnieks visam.

Varu no sirds sacīt, ka šī vieta man ļoti Iepatikusies, tāpat arī savaldzinājis apkārtnes skaistums, kaut ari es to nedabūju skatīt sevišķi labvēlīgos apstākļos, jo šorīt sniga sniegs un vakar pūta negants austrumu vējš. Vieta patiesi ir lieliska, un, kad māja būs sakārtota un izvietotas visas mēbeles, man būs pavisam grūti no tās šķirties. Esmu nopircis dažas lietotas mantas, bet domāju, ka kopējie izdevumi nebūs augstāki par septiņdesmit mārciņām, ari ieskaitot šos pirkumus. Sai rēķinā es iekļauju arī stikla un parastos traukus, dārza piederumus un tamlīdzīgus sīkumus. Protams, te ir ari viena brīva guļamistaba. Arī tai esmu sagādājis mēbeles.

Man ir vislabākās attiecības ar misis Scmjuelu, mājas īpašnieci, un viņas brāli un svainieni, kam turpat tuvumā ir neliela māja un saimniecība. Viņi ir īsti, lieliski lauku cilvēki, un man šķiet, ka pati vecā sieviete būs liels atspaids manai mātei. Ogles pašlaik ir dārgas — tonna maksā divdesmit sešus šiliņus. Viņi man sameklēja zēnu, kas šorīt nogāja divas jūdzes turp un atpakaļ, lai tās pasūtītu. Es sevī prātoju, vai dot viņam pusotra vai divus šiliņus, bet tad uzzināju, ka viņam pienākoties… divi pensi!

1 So miju C. Dlkenss noīrēja savl-m vecākiem.

Māja atrodas netālu no Plimutas lielceļa, un, kaut gan tas Ir pašā Devonširas vidienē, tur ir tikpat rosīga un daudzveidīga dzīve kā Pikadillijā. Apkārtne ir apburoša. Priekšā p|avas, aiz dzīvžoga aug|u dārzs, aizmugures ainavu noslēdz mežoti kalni, un tālumā pa kreisi, iepretī krāšņajam kalnam, uz kura plešas Ekzllera, debesīs slejas katedrāles torņi — lieliskāks skats, šķiet, vairs nav iespējams. Man liekas, ka tik gaišu un tīkamu stiiri es nekur citur neesmu redzējis. Atpūtas istaba ir gandrīz vai varbūt tikpat liela kā mana vecā Fērnfvela viesnīcas dzīvokļa attālākā istaba. Tā ir svaigi krāsota un iztapsēta, un visa māja tik tīra, ka ik stūrītis spīd un laistās.

Tu smietos, redzēdams, kā es to kopā ar mēbe|u polsterētaju noputējis ņemos, cenzdamies ieviest visādus neiespējamus jauninājumus un īstenot savas ģeniālās ieceres. Viņam ir līdzi divi lietoti paklāji, un Šodien pulksten trijos notiks to svinīgs izvietošanas mēģinājums. Es bez mitas skraidu turp un atpaka]. Māja atrodas divas jūdzes no šejienes, tā ka man iznāk pamatīgs treniņš, tas mani pilnībā nodarbina un lā atvaira vientulību, ka es vakar vakarā sēdēju mājās un lasīju, un to pašu darīšu šovakar, kaut gan teātra sezona rit pilnā sparā. Pēdējo divu vakaru zvaigzne ir Čārlzs Kins. Viņš uzturējās šai viesnīcā un šorīt aizbrauca prom. Manā rīcībā tagad ir viņa dzīvojamā istaba — mazāka un ērtāka nekā tā, ko izmantoju iepriekš.

Varbūt Tu jau būsi dzirdējis, ka es aizrakstīju mātei un aicināju viņu rīt ierasties šeit. Te ir bezgala daudz kā tāda, ko viņa spētu padarīt ērtāku lētākā ce]ā nekā es, tāpēc man tā šķita labāk. Ja es tā nebūtu darījis, tad pirmdien nevarētu atgriezties, bet tagad ceru, ka varēšu, un būšu pilsētā pusdeviņos.

Esi tik laipns un pasaki manam tēvam: ja viņš var atrast kādu iespēju ierasties šeit, man šķiet, būtu lieliski, ja viņš to darītu pēc iespējas drīzāk, kaut vai tāpēc, lai atvairītu klaidoņus un ubagus. Pielieku klāt Tev čeku.

Čārlzs Dikenss.

MISTERAM DŽONAM TOM LINAM

Londona. Rīdientparks, Devonširas Terase. Otrdien, 1841. gada 23. februāri.

Godājamo ser!

Jums pilnīga taisnība, apgalvojot, ka man jāatbild uz Jūsu vēstuli. Paredzēdams, ka vēstule no patiesa manu grāmatu cienītāja tālos Amerikas mežu apvidos sagādās man sevišķu prieku un gandarījumu, Jūs nebūtu daudz maldījies.

Pateicos Jums no visas sirds gari par pašu vēstuli, gan par tās laipnajiem un iepriecinošajiem vārdiem. Apziņa, ka esmu modinājis līdzcietību un kopības izjūtu ar daudzu manu pārdomu stundu radītajiem tēliem plašajos, vientulīgajos apvidos, kur Jūs mājojat, sniedz man neviltotu laimes un lepnuma izjūtu, un ticiet man, ka Jūsu izjustie atminēšanās un atzinības vārdi, kas atskanēja no Misisipi krastu zaļajiem mežiem, man dziļāk iespiedās sirdi un sniedza vairāk veldzes nekā jebkādi godinājumi un apbalvojumi, kas nāktu no visiem Eiropas galmiem kopā. >i

Tieši tādi brīži kā Šie dod cilvēkam cerību, ka viņš nedzīvo velti, un tā ir pati augstākā balva, ko rakstnieks savā mūžā var saņemt. Kļūt par vienu no savu tālino līdzcilvēku ģimenes elkiem, saplūst ar viņu mājvietām un klusajiem priekiem, uzzināt, ka ikkatrā milzīgās pasaules maliņā un nostūri mājo kāda labvēlīga būtne, ko ar tevi vieno gara kopība, patiesi Ir izcils gods, un es to nemainitu ne pret kādu pasaules bagātību.

Es ļoti vēlētos, kaut būtu tik veiksmīgs, ka varētu vēl ilgu laiku Iepriecēt Jūsu atpūtas brižus un saglabāt vietu Jūsu labajās (lomās — tāda ir «Boza» visdziļākā vēlēšanās.

Ar vislabākajiem novēlējumiem un sirsnīgu atbalsi Jūsu laipnajiem vārdiem

palieku, godājamo ser, Jūsu uzticamais

Čārlzs Dikenss.

MIS MĒRU AI TELFORDAI

Devorišīras Terasē, 1841. gada 16. decembri.

Mana mīļā MērijI

Es ar vislielāko prieku apciemotu Tevi dzimšanas dienā un paēstu pusdienas kopā ar Tevi, un justos tik priecīgs, kādu cs vienmēr vēlētos redzēt Tevi; taču, tā kā es pēc dažām dienām dodos ļoti tālā braucienā prom no mājām un neredzēšu savus bērnus sešus garus mēnešus, esmu nolēmis viņu dēļ visu šo nedēļu pavadīt mājās; tāpat arī Tev gribētos, lai Tavs tētis un māmiņa pavada pēc Iespējas vai"rāk laika kopā ar Tevi, ja viņi grasīlos drīz doties skumdinoši garā ceļojumā uz Ameriku, un tieši to es patlaban grasos darīt.

Taču, kaut arī es nevaru Tevi tai dienā apciemot, vari būt droša! es neaizmirsīšu, ka tā ir Tava dzimšanas diena, un pacelšu līdz malām pilnu vīna glāzi uz Tavu veselību, vēlot Tev daudz jo daudz laimes. Un ari es pats sēdīšos pie galda pulksten pussešos, tāpēc iespējams, ka mēs savas vīna glāzes tukšosim vienlaikus; es pateikšu savai Mērijai /jo manai meitai ir tāds pats vārds, tikai viņa vēl ir ļoti maziņa/, lai arī viņa paceļ glāzi uz Tavu veselību, un mēs centīsimies iztēloties, ka Tu esi starp mums vai arī mēs esam Raseiskvērā, jo šajos apstākļos tas ir pats labākais, ko mēs varam darīt.

Tu audz tik ātri, ka līdz tam brīdim, kad es atkal atgriezīšos mājās, Tu droši vien jau būsi gandrīz pieaugusi sieviete, un vēl pēc dažiem gadiem mēs viens otram teiksim: «Vai atceries, kā mēs svinējām dzimšanas dienas Raselskvērā?» un «Cik tas liekas savādi!» un «Cik ātri skrien laiks!» un vēl daudz ko tamlīdzīgu. Bet es vienmēr priecāšos, ja Tu mani ielūgsi uz savu dzimšanas dienu un labprāt alnākšu, ja Tu to gribēsi, un ari sūtīšu Tev sveicienus un vēlēšu Tev nodzīvot līdz lielam vecumam un būt ļoti laimīgai, ko no visas sirds daru ari tagad.

Tici man — vienmēr, mana mīļā Mērij, Tavs patiesais draugs Čārlzs Dikenss.

MISTERAM TOMASAM MJTONAM

Bostona. Tramonta nams.

1842. gada 31. janvāri.

Mans mīļais Mitonl

Mani tik ļoti nogurdinājusi tā dzīve, kas man te vadāma, ka esmu atradis laiku uzrakstīt tikai vienu pašu kārtīgu vēstuli, pārstāstīdams mūsu šejienes gaitas. Tā atrodas Forstera ziņā, un viņš Tev var izstāstīt visus jaunumus; pie viņa Ir ari dažas avīzes, ko man bija iespēja viņam aizsūtīt; tajās Tu atradīsi vēl citas ziņas par mūsu tālākajām gaitām.

Mūsu ceļojums bija briesmīgs, un visa apkalpe vienprātīgi apgalvo, ka sliktāku braucienu vēl neesot piedzīvojuši. Mēs braucām astoņpadsmit dienas, pārdzīvojām briesmīguvētru, kas aizrāva mūsu airu krājumus un glābšanas riņķus, turklāt vēl netālu no Halifaksas uzskrējāra. sēkli starp klintīm un zemūdens akmeņiem un tā nostāvējām visu nakti. Kopš izbraušanas no Lamanša niēs pieredzējām tikai vienu jauku dienu. Un vēl papildu neērtība bija tā, ka mēs bijām astoņdesmit seši pasažieri. Es gulēju savārdzis piecas dienas,

Keita sešas; visu ceļu viņai bija uztūkuši seja, un viņa pārdzīvoja daudz briesmīgu brīžu.

Es nespēju Tev aprakstīt, kāda mums te bija sagaidīšana. Diez vai kāds karalis vai imperators jebkad zemes virsū piedzīvojis tādas gaviles un sagaidītāju pūļus un izbaudījis tik daudz uzmanibas no pazīstamiem sabiedrības cilvēkiem un visādām delegācijām. Viena no tām atbraukusi no Tālajiem Rietumiem — divtūkstoš jūdžu ceļojums! Ja izbraucu kaut kur karietē, to aplenc pūlis un pavada mani līdz mājai; ja aizeju uz teātri, visa publika /bet ēka Ir pie1 dzīta līdz jumtam/ ceļas kājās kā viens, un atkal aplausos trīc visi kcka rotājumi un slābi. Tu nevari iedomāties, kā tas ir. Sobrid man priekšā stāv pieci publiski mielasti, un ielūgumi pienāk no visām Savienoto Valstu pilsētām, mazpilsētām un ciematiem.

Te visapkārt ir daudz kā tāda, ko būtu vērts aprakstīt. Es cenšos turēt acis plati atvērtas un ceru, ka līdz prombraukšanas brīdim nebūšu to darījis gluži veltīgi.

Kad Tu man atkal rakstīsi vēstuli — es saku «atkal», cerēdams, ka Tava pirmā vēstule drīz vien būs klāt — sūti to Deividam Koldenam Ņujorkā. Viņš visu man pārsūtīs, cik ātri iespējams, un vienmēr zinās manas gaitas un atrašanās vietu.

Vienmēr Tavs uzticamais draugs Čārlzs Dilienss.

MISTERAM V. S. MAKREDIJAM

Ballimorā, 1842. gada 22. marlā.

Mans mīļais draugs!

Es lūdzu piedošanu, bet Jūs rakstījāt par nepārdomātiem un steidzīgiem secinājumiem. Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka šo piezīmi attiecinājāt uz mani? Vai sarakstes steigā neesat iestarpinājis manā vēstulē rindkopu, kas domāta kādam citam? Kad Jūs esat pieredzējis, ka es steigtos izdarīt maldīgus secinājumus? Es apklustu, gaidīdams atbildi.

Lūdzami, ser, vai Jūs jebkad esat manījis, ka es jūsmotu par

irtisteru'- ? Gluži pretēji, vai Jūs nekad neesat dzirdējis, kā es

savās labajās, labākajās un vislabākajās atsauksmēs tomēr allaž atzīstu, ka viņš nav atklāts un vaļsirdīgs cilvēks un kādu dienu Jums tādēļ neapšaubāmi sagādās sarūgtinājumu? Es vēlreiz apklustu, gaidīdams atbildi.

Vai Jūs esat pilnīgi drošs, mister Makredij — un es vēršos pie Jums ar sprukās nonākuša cilvēka skarbumu — vai Jūs esat pilnīgi diošs, ser, ka neuzlūkojat Ameriku cauri tīkamas mirāžas plīvuram, kas bieži apņem to, kas bijis, bet ne to, kas ir? Vai esat pilnīgi diošs, ka tad, kad Jūs bijāt šeit, tā Jūs sajūsmināja tikpat stipri kā šobrīd, kad Jūs atskatāties uz to no attāluma? Pirmie pavasara putni, mister Makredij, birztalās vītero — jā, jāl — ka Jūs it bieži esot palicis nemierā ar daudziem jaunās zemes sociālajiem aspektiem. Vai ticēt šiem putniem? Es vēlreiz apklustu, gaididams atbildi.

Mans mī|ais Makredij, es vēlos būt tik godīgs un taisnīgs pret tiem, kas mani tik pacilāti un sirsnīgi uzņēmuši, ka sadedzināju savu pēdējo Jums domāto vēstuli — Jums, ar kuru es varu runāt kā pats ar sevi! — jo tas likās labāk nekā atstāt uz papīra jebko tādu, ko var noturēt par neapdomātu vilšanās izpaudumu. Man šķita, ka labāk būs, ja Jūs uzskatīsiet mani par nevērīgu (ja vien Jūs spētu kaut ko tik pārsteidzīgu iedomāties), nekā, ja es nodarīšu kādam pārestību šajā ziņā. Tomēr tam nav nozīmes. Es esmu vīlies. Si nav tā republika, ko biju domājis ieraudzīt, šī nav republika, ko loloju savā iztēlē. Es daudzkārt dodu priekšroku liberālai monarhijai — pat ar visiem neciešamajiem galma līkločiem, kas to apvij — nekā tādai valsts iekārtai kā šī. Jo vairāk es domāju par tās jaunību un spēku, jo nabadzīgāka un sīkāka tūkstoš dažādās izpausmēs tā man šķiet. Visās jomās, ar kurām tā lepojas — izņemot tautas izglītību un rūpes par trūcīgajiem bērniem — tā neizmērojami noslīdējusi zem tā līmeņa, kādā es biju to iztēlojies, un Anglija — pat Anglija, lai cik šī vecā zeme vainu un trūkumu pilna un nožēlojama tāpat kā miljoni tās iedzīvotāju, — tomēr salīdzinājumā atrodas uz augstākas pakāpes.

Lai Jūs dzīvotu šeit, Makredij, kā es reizēm esmu dzirdējis Jūs iztēlojamies! Jūs! Mīlēdams Jūs ar visu sirdi un dvēseli un zinādams, kāda patiesībā ir Jūsu daba, es ne par kādu naudu nenosodītu Jūs pat ar gada nometināšanu šajā Atlantijas pusē. Domu brīvībai Kur tā ir? Es te redzu presi zemiskāku, nekrietnāku un apkaunojošāku nekā jebkurā citā zemē, ko esmu pazinis. Ja šī ir tās mēraukla, tad lieki ko piebilst. Bet es runāju par Benkroftu, un man iesaka šo tematu neskart, jo viņš ir «melnā avs — demokrāts». Es runāju par Braientu, un mani lūdz būt piesardzīgākam tā paša iemesla dēļ. Es runāju par starptautiskajām autortiesībām, itn man skaidri un gaiši iesaka neizputināt pašam sevi. Es runāju par mis Aartino, un visas partijas reizē — verdzības aizstāvji un abolicionisti, vigi, Tailcra vigi un demokrāti — steidzas liet pār mani veselu lāstu straumi. «Bet ko viņa ir nodarījusi? Viņa taču ir ne mazums cildinājusi Ameriku?» «Jā, bet viņa ari parādīja mums dažus no mūsu trūkumiem, un amerikāņi nespēj paciest, ka uzrāda viņu trūkumus. Nesašķaidiet sevi pret šo klinti, mister Dikens, nerakstiet par Ameriku; mēs esam ļaudis, kas pilni aizdomu.»

Doinu brīvībai Makredij, ja es būtu dzimis šeit un rakstījis savas grāmatas šajā zemē, izdodams tās bez iepriekšēja citas valsts atzinības zīmoga, esmu svēti pārliecināts, ka būtu dzīvojis un miris nabadzībā, neviena neievērots, «melnā avs» no galvas līdz kājām. Ne par ko citu neesmu juties tik droši pārliecināts kā šobrīd par to.

Cilvēki te ir sirsnīgi, augstsirdīgi, atklāti, viesmīlīgi, aizrautīgi, labsirdīgi, laipni pret sievietēm, atklāti un vaļsirdīgi pret visiem sve-1 šiniekiem, allaž gatavi pakalpot, nebūt ne tik aizspriedumaini, kā viņus mēdz aprakstīt, nereti izsmalcināti un izkoptām manierēm, ļoti reti rupji vai nelaipni. Es te ar daudziem esmu iepazinies un nodibinājis draudzīgas attiecības — pat ar nejaušiem ceļabiedriem, un man no visas sirds bijis žēl no viņiem šķirties. Daudzās pilsētās man izveidojušās patiesas draudzības saites. Neesmu pieredzējis nekā no tās daudzinātās alkatības un nepieklājības, ko tik labprāt uzsver ceļotāji. Uz atklātību esmu atbildējis ar atklātību; uz jautājumiem, kuros nav slēpta ļaunuma, esmu devis labi domātas atbildes; un neesmu runājis ne ar vienu vīrieti, sievieti vai bērnu, kas, neatkarīgi no sava stāvokļa sabiedrībā, nebulu līdz šķiršanās brīdim atplaucis sirsnībā. Kas attiecas uz to, ka mani ne bridi neatstāj mierā, un ka man drausmīgi neciešama šķiet tabakas košļāšana un spļaudīšana, tai ziņā gan esmu cietis ne mazumu. Verdzības ainava Virdžinijā, naids pret angļu nostāju šai jautājumā un nožēlojamie norādījumi uz Dienvidu nevarīgo sašutumu man sagādājuši ļoti sāpīgus brīžus; attiecībā uz pēdējo gan es, protams, neesmu jutis nekā cita kā tikai nožēlu un uzjautrinājumu reizē, bet attiecībā uz pārējo — patiesas sirdssāpes. Bet, lai cik ļoti tīkamas man būtu šī varenā ēdiena atsevišķas sastāvdaļas, es nevaru neatgriezties pie tā, ar ko sāku, un nepasacīt, ka pats šis ēdiens man neiet pie dūšas un es to nespēju ņemt pretī.

Jūs zināt, ka es esmu pārliecināts liberālis. Domāju, ka man nepiemīt vairāk lepnības kā vairumam cilvēku, un es apzinos, ka nejūtu ne mazākā aizvainojuma par to, ka mani visur sagaida un apsveic kā savējo. Neviena sabiedrība to tūkstošu starpā, ar kuriem esmu ticies (un es rīkoju regulāru pieņemšanu ik dienas, ko avīzes laikus dara visiem zināmu), man nav sagādājusi tik lielu prieku kā Hārtfordas važoņu pulciņš, kas ieradās savos zilajos mundieros un izsoļoja cauri grezni tērptu dāmu un kungu pūlim, lai apsveiktu mani sava izvēlētā runātāja vārdiem. Viņi visi bija lasījuši manas grāmatas, un visi tās lieliski saprata. Bet ne par tādiem brīžiem es domāju, kad saku, ka cilvēks, kas šai zemē ieradies, būdams radikālis, aizbrauc no tās, savus uzskatus nemainījis, noteikti ir radikālis pēc prāta apsvērumiem, simpātijām un dziļākām dziņām; tāds, kas tik pamatīgi pārdomājis šo jautājumu, ka nespēj vairs svārstīties.

Mēs esam bijuši Bostonā, Vusterā, Hcrtfordā, Ņūtieivenā, Ņujorkā, Filadelfijā, Baltimorā, Vašingtonā, Frederiksburgā, Ričmondā un atkal Vašingtonā. Negaidīti agrā karstuma dēļ (vakar ēnā bija astoņdesmit!) un, sekojot Kleja padomam — kā Jums patiktu Klejs! — mēs nolēmām nebraukt uz Cārlstonu, bet, kad bijām tikuši līdz Ričrnondai, es nospriedu, ka būtu griezies atpakaļ neatkarīgi no jebkādiem apstāk|iem. Baltimorā mēs paliksim divas dienas, un šī ir viena no tām; pēc tam dosimies uz Herisburgu. Tad pa kanālu un dzelzceļu pāri Alegeinijas kalniem uz Pitsburgu, pēc tam lejup pa Ohaijo līdz Cincinati, tad uz Luisvilu un pēc tam uz Sentlūisu. Ikvienā pilsētā, kur esmu ieradies, mani ir ielūguši uz kādu publisku sarīkojumu, un es no tiem esmu atteicies, tikai Sentlūisā, kas ir manu ce|ojumu tālākais punkts, nolēmu izdarīt izņēmumu. Mani draugi tur pieņēmuši dažus lēmumus, kas ir pie Forstera; viņš Jums tos parādīs. No Sentlūisas mēs braucam uz Čikāgu, šķērsodami milzu prērijas. Tad garām ezeriem un Detroitai brauksim uz Bufalo un no turienes uz Niagaru. Sekos, protams, neliels līkums pa Kanādu, un tad — jaujiet man šo svēto vārdu uzrakstīt lielajiem burtiem — mēs atgriežamies MĀJUP.

Keita ir jau aizrakstījusi misis Makredijai, un man būtu lieki vēlreiz pateikties Jums, mans mī|otais draugs, vai viņai par to, ka rūpējaties par mūsu dārgajiem bērniem, kas ir mūsu pastāvīgais sarunu temats. Pagājušajā sestdienā mēs Ričmondā ēdām brokastis kopā ar Forestu; viņš tur uzstājās ar savām izrādēm, un es viņu ielūdzu — un viņš ar lielu pateicību un goddevību stāstīja par Jūsu laipnību pret viņu Londonā.

Deivids Koldens ir viens no lieliskākajiem vīriem, kādi sastopami šai pasaulē, un es esmu no tiesas iemīlējies viņa sievā. Mēs patiešām esam izbaudījuši visdzi|āko, patiesāko un sirsnīgāko laipnību no visas viņu ģimenes un |oti mīlam viņus visus. Vai Jūs atceraties tādu Grīnhovu, ko ielūdzāt pavadīt dažas dienas kopā ar Jums viesnīcā Kātskilu kalnos? Viņš ir tulks Ārlietu ministrijā Vašingtonā, un viņam ir ļoti glīta sieva un plecus gadus veca meitiņa. Mēs pusdienojām kopā ar viņiem un ļoti patīkami pavadījām laiku. Prezidents ielūdza mani pusdienās, taču cs nevarēju uz tām palikt. Tomēr man pie viņa bija privāta audience, un mēs bijām ari publiskā pieņemšanā.

Tātad, lūdzu, neizdariet pārsteidzīgo secinājumu, ka es esmu izdarījis pārsteidzīgu secinājumu. Lūdzami, esiet apdomīgs. Ja Jūs teiktu, ka nojaušat, cik liela ir mana neviltotā cieņa pret Jums, un ar kādu steigu es, sasniedzis Londonu, metīšos spiest Jūsu krietno roku, man nerastos iebildumi. Bet ļaujiet man Jūs no sirds lūgt,

lai esat ļoti uzmanīgs, iekams grasālies uzbruki asredzīgajam individam, kurš raksta šos vārdus — to Jūs, šķiet, esat darījis bridi, ko Vilmots nosauktu par «vienu no mistera Makredija pārsteidzības uzplūdiem». Tā kā mana spalva beigusi savu mūžu, es ņemu nākamo, lai pateiktu, ka palieku, mans mīļais Makredij,

vienmēr Jūsu uzticamais draugs Čarlzs Dikenss.

> i . ! 8o!

NEZINĀMAM VĒSTULES AUTORAM

Tavislokskvērs. Tavis/oka nams. 1852. gada 9. jūlijā.

Ser!

Es saņēmu Jūsu vēstuli ar vakardienas datumu un centīšos dot Jums īsu atbildi.

Ilgus gadus labdarības biedrības izdeva milzu summas, lai uzturētu misijas ārzemēs, kamēr Anglijā nepastāvēja neviena trūcīgo bērnu bezmaksas skola un nebija pat neviena mēģinājuma kopīgiem spēkiem ieskatīties tais briesmīgajos sadzīves dzi|uinos, kādos šīs skolas grimst vēl šodien un kādus, pēc manas visdrošākās pārliecības, tām nav ne sagādājusi, nedz arī atņēmusi Evaņģēlija Propagandas Biedrība Ārzemēs.

Jums varbūt šķiet, ka samērs starp pašu mājās veicamo misiju nn ārzemju misiju šobrīd ir taisnīgs, taču man nepavisam tā nešķiet. Es atturos izdarīt dīvaino salīdzinājumu, kādu varētu izdarīt, liekot blakām tās summas, kas pat šodien tiek izdotas centieniem likvidēt drūmāko neziņas tumsību un lejupslīdi mūsu pašu mājās, tāpēc ka es zināmā mērā respektēju kļūdas, kas var rasties, patiesi cenšoties darīt labu. Tomēr es izsaku vispārēju atziņu par joprojām pastāvošo nesainērību (tādos vārdos kā tie, kuri aizskāruši Jūs) cerībā rosināt daļā cilvēku pārdomas par šo jautājumu un centienus izveidot atbilstošāku līdzsvaru. Esmu nešaubīgi pārliecināts, ka darbu abos virzienos — pašu mājās un ārzemēs — nevar virzīt ar vienādu vērienu un ka vajadzība pēc tā pašu mājās ir daudz lielāka un sleidzamāka.

Un es patiesi dziļi šaubos, vai šāda liela zeme ar izvērstu tirdzniecību un sakariem visās pasaules malās var vēl labāk pievērst kristietībai pasaules tumšākos stūrus kā veltīdama savu bagātību ur> enerģiju tam, lai labi kristieši izaugtu tepat mājās un lai no Ielām pilnīgi pazustu novārtā atstātie, neskolotie bērni, iekams tā

aizpludina savus spēkus citur. Jo, ja tā noteikti un neatlaidigi veiks šo darbu, piek]ūdama viszemākajiem slāņiem, visi dažādu kārtu ceļotāji, ko tā sūtīs uz ārzemēm, būs labi paraugi misionāru praktiskajā darbā, nevis grāvēji visam tam, ko spēj izdarīt paši labākie uri aizrautīgākie misionāri.

Tādas ir manas domas, kas balstās gan uz savu tiesu zināmu faktu, gan uz savu tiesu novērojumu. Ja tās varētu grozīt, atļaujos labsirdīgi piebilst, ar iebaidīšanu, lietojot tādus ātrus un skalus vārdus kā «antikrists» un «neticīgais», tad man būtu jādomā, ka es tos patiesi pilnā mērā esmu pelnījis.

Es veltīgi meklēju «Ikdienas vārdu» 312. lappusē to izsmieklu, kam Jūs cenšaties pievērst manu uzmanību. Saku no tīras sirds, ka man nav arī ne jausmas, kur citur to varētu atrast.

Palieku, ser, Jūsu uzticamais kalps Čārlzs Dikenss.

/

SATURS

Nikolass Niklbiļs. Otrā grāmata

XXXII noda|ā stāstīts galvenokārt par kādu ievērības cienīgu sarunu un par tai sekojošu rīcību …. 7

XXXIII noda|a, kurā misters Ralfs Niklbijs ļoti veikli

tiek vaļā no jebkādiem sakariem ar saviem radiniekiem 18

XXXIV noda[a. Misteru Ralfu Niklbiju apmeklē cilvēki, ar kuriem lasītājs jau ir iepazīstināts … 25

XXXV noda|a. Smaiks tiek stādīts priekšā misis Niklbiiai un Keital. Nikolass iegūst jaunus paziņas. Ģimenei rādās sākamies gaišākas dienas ……. 42

XXXVI   noda)a. Gluži personiska un slepena, saistīta ar ģimenes darīšanām; tā atklāj, kā misters Kenvigss pārdzīvoja šausmīgu satraukumu un kā misis Kenvigsa jutās tik labi, cik labi šādos apstākļos ir iespējams justies . 60

XXXVII noda]a. Nikolass aizvien vairāk Iemanto brāļu Cīriblu un mistera Timotija Linkinvolera labvēlību. Brāļi sarīko banketu par godu ievērojamai gadadienai. Kad Nikolass atgriežas mājās no banketa, misis Niklbija viņam uztic kaut ko noslēpumainu un svarīgu … 69

XXXVIII nodaļā sniegtas dažas ziņas par kādu līdzcietības vizīti, kurai var būt svarīga nozīme turpmākajos notikumos. Smalks negaidīti sastopas ar ļoti senu draugu, kas uzaicina viņu ciemos un noraida jebkādu atsacīšanos 87

XXXIX  nodaļa, kurā vēl kāds sens draugs nejauši sastop Smaiku — sastop īstajā brīdī un īstajā vietā . 103

XL nodaļa, kurā Nikolass iemīlas. Viņš atrod vidutāju, kura centība vainagojas ar negaidītiem panākumiem, kas nedodas rokā vienīgi kādā sīkumā . , . 113

XLI nodaļa, kurā ietverti daži romantiski notikumi ar misis Niklbiju un kaimiņmājas džentlmeni īsajās biksēs 130

XLII nodaļa apliecina vispārzināmo patiesību, ka ari labākajiem draugiem reizēm Ir jāšķiras 144

Xl.II) nodaļa izpilda ceremonijmcistara pienākumus

ur. iepazīstina dažādus cilvēkus………………………… 156

XLIV nodaļa. Misters Ralis Niklbijs atsakās no kada sena paziņas. Pēc šās nodaļas secināms, ka pat vira jokošanās ar sievu dažkārt var aiziet pārāk tālu , , 170 XLV nodaļa, kurā pastāstīts kaut kas pārsteidzošs , 187 XLVI nodaļa mazliet paver skatienam Nikolasa mīlestību, bet, vai uz labu vai ļaunu, tas jāizšķir lasītājam 200

XLVII nodaļa. Misters Ralfs Niklbijs slepus apmainās domām vēl ar vienu senu draugu. Viņi vienojas par

TOC \o "1-3" \h \z abiem izdevīgu plānu………………………………………… 214

XLVIII nodaļa veltīta mistera Vinsenta Kramlsa beneficei un patiešām pēdējai viņa uznākšanai uz šās

skatuves………………………………………………………… 232

XLIX nodaļā vēstīts par turpmākajiem notikumiem Niklbiju ģimenē un par īsajās biksēs ģērbtā džentlmeņa

piedzīvojuma sekām………………………………………….. 244

L nodaļa…………………………………………………. 25i)

LI nodaļa. Mistera Ralfa Niklbija un viņa drauga plāns, tuvodamies sekmīgam iznākumam, negaidot kļūst zināms cilvēkiem, kas nebauda viņu uzticību . . . 274

LII nodaļa. Nikolass zaudē cerību izglābt Aladcleinu Breju, taču saņemas atkal drosmi un nolemj mēģināt vēlreiz. Dažas ziņas par Kenvigsu un Liliviku ģimenes

dzīvi…………………………………………………………….. 286

LIII nodaļa, kurā stāstīts par mistera Ralfa Niklbija un mistera Artura Graida uzsāktās sazvērestības turpmāko gaitu……………………………………………………………. 301

LIV nodaļa. Plāna izšķirošais brīdis un tā sekas . 318 LV nodaļa. Par ģimenes darīšanām, rūpēm, cerībām,

vilšanos un sirdēstiem………………………………………. 332

LVI nodaļa. Ralfs Niklbijs, kura iepriekšējos ļaunos nodomus izjaucis viņa brāļadēls, nejauša gadījuma rosināts, perina atriebības plānus, to izpildīšanā iesaistot pār-

bauditu palīgu…………………………………………………. 344

LVII nodaļa. Kā Ralfa Niklbija palīgs ķērās pie darba,

un kā viņam veicās…………………………………………… 358

LVIII nodaļa, kurā viena šā stāsta daļa noslēdzas . 370 LIX nodaļa. Sazvērestība pamazām izjūk, un sazvērniekus pārņem šaubas un bailes……………………………………………………….. 378

LX nodaļa. Briesmas pieaug, un tiek pateikts pats

ļaunākais……………………………………………………….. 393

LXI nodaļa, kurā Nikolass un viņa māsa, pēc prātīgu cilvēku domām, rīkojas pārlieku neapdomīgi , , , 408

LXI! nodaļa. Ralfs norunā pēdējo satikšanos un savu

vārdu tur……………………………………………………….. 417

LXIII nodaļa. Brāļi Ciribli nāk klajā gan ar dažādiem saviem, gan citu paziņojumiem. Tinis Linkinvoters

nāk klajā pats ar savu paziņojumu………………………… 423

LXIV nodaļa. Skumīgos apstākļos uzrodas kāds sens paziņa, un Doutboizas skolā mācības tiek pārtrauktas

ut mūžīgiem laikiem …………………………………………. 435

LXV nodaļa. Nobeigums …….. 446

* C. Dikensa vēstules. Tulk. Z. Rozenberga . , , 450

Tulkojums laivlešu valodā, Izdevniecība «1.Iesma». 1987. No krājuma: The Lctlers of Charles Dickcns, Vol. I. Leipztg, 1880.

Чарльз Диккенс СОЧИНЕНИЯ В ДВЕНАДЦАТИ ТОМАХ Том V . НИКОЛАС НИКЛБН Рома» в даух книгах Вторая книга Рига «Лиесма» 1987. На латышском языке Редакционная коллегия: М. Андерсоне, А. Бауга, В. Ивбулнс, У. Нориетис

Составитель Б. Шилння Перевела с англнЛского Р. Рунце

Иллюстратор Р. Крейце Графическое оформление Д. Лапсы

HB № 4851 Čārlzs Dikenss RAKSTI DIVPADSMIT SĒJUMOS V sējums

Redaktore T. Liseka Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzls Tehniskā redaktore I. Solde Korektore I. Kalniņa Nodota salikšanai 29.01.86. Parakstīta lespieJanai 29.07.87. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 24,36 uzsk. Iespiedi.; 20.04 uz&k. krasu nov.; 28.19 izdevn. 1. Metiens 4 5 000 eks. Pašūt. № 114-5. Cena 2 rb|. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Riga. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 197(32692)D1068. Iespiesta Latvijas PSR Valsis Izdevniecību. poligrāfijas UI1 grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 3S/40.

Dikenss C.

Di 454 Raksti: 12 sēj.

5. sej. Nikolass Niklbijs. 2. grātn. / No angļu vai. tulk. R. Runce; II. R. Kreice. 1987. — 462 lpp., il. — C. Dikensa vēstules. / No angļu vai. tulk. Z. Rozenberga: 450,—459. lpp.

Content

Dikenss Čarlzs Nikolass Niklbijs

Otrā grāmata

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA,

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻĀ

XXXIX NODAĻA,

XL NODAĻA,

XLI NODAĻA,

XLII NODAĻA

XLIII NODAĻA

XLIV NODAĻA

XLV NODAĻA,

XLVI NODAĻA

XLVII NODAĻA

XLVIII NODAĻA

XLIX NODAĻA

L NODAĻA

LI NODAĻA

LII NODAĻA

LIII NODAĻA,

LIV NODAĻA

LVI NODAĻA

LVII NODAĻA

LVIII NODAĻA,

LX NODAĻA

LXI NODAĻA,

LXII NODAĻA

LXIII NODAĻA

LXIV NODAĻA

LXV NODAĻA

SATURS