Dikenss Čārlzs

Saltais nams. Pirmā grāmata

Čārlzs Dikenss

Saltais nams

Romāns divās grāmatās

Pirmā grāmata

.

.

.

PRIEKŠVĀRDS

Pirms dažiem mēnešiem publiskā sanāksmē kāds tiesnesis no Lorda kanclera tiesas*, uzrunādams mani līdz ar citiem sabiedrības pārstāvjiem — ap pusotru simtu vīriešu un sieviešu, uz kuriem nebūt negulstas aizdomas par gara vājumu, — man laipni paziņoja, ka Lorda kanclera tiesa, par spīti ļoti izplatītam aizspriedumam (un te man likās, ka tiesneša skatiens vēršas taisni pret mani), esot gandrīz nemaldīga un nevainojama. Savas pastāvēšanas laikā tā gan esot piedzīvojusi pa kādam maznozīmīgam misēklim, taču tie allaž tiekot pārspīlēti un tajos vainojama esot tikai un vienīgi «sabiedrības skopulība», kura grēcīgajā sabiedrībā līdz pat šim laikam iemājojusi ar nesalaužamu sīkstumu un stūrgalvīgi liedzot Lorda kanclera tiesā palielināt tiesnešu skaitu, ko nolicis laikam Ričards Otrais*, bet tikpat labi te varētu minēt jebkuru citu karali.

Man tas likās pārlieku dzi|domīgs joks, lai es ietvertu to še savā grāmatā; ja es tomēr to darītu, tad laikam liktu šos vārdus Daiļrunīgā Kendža vai mistera Volsa mutē, jo ļoti ticams, ka viens no šiem abiem ir bijis to autors. Viņu mutēs es šo izteikumu būtu varējis papildināt ar piemērotu citātu no kāda Šekspīra soneta:

Nav noslēpjamas pēdas,

Ko amats manā dabā vieš kā krāsotāja delnā:

Jel palīdzi man pārtapt, izkļūt no šīs bēdas!*

Bet, tā kā skopulīgajai sabiedrībai būtu ļoti ieteicams zināt, kas šajā sakarā ir ticis un tiek darīts, es vēlos še pavēstīt, ka viss, kas rakstīts šajās lappusēs attiecībā uz Lorda kanclera tiesu, ir savā būtībā patiess un nepārkāpj patiesīguma ietvarus. Gridlija lieta galvenajos vilcienos ne ar ko neatšķiras no patiesā notikuma, ko publikai darīja zināmu kāda neitrāla persona, amata pienākumu gaitā iepazinusies ar visu šo satriecošo netaisnību no sākuma līdz beigām. Šobrīd[1] Lorda kanclera tiesā risinās prāva, kura uzsākta gandrīz pirms divdesmit gadiem, kurai reizēm pieaicināti vienlaikus trīsdesmit vai četrdesmit advokāti, kura prasījusi izdevumus septiņdesmittūkstoš mārciņu apjomā, kura skaitās draudzīga prāva un kura (kā man apgalvo) nav tuvāk beigām kā tolaik, kad tika uzsākta. Lorda kanclera tiesā risinās vēl viena labi pazīstama prāva, kas vēl nav izspriesta; ta savukārt uzsākta jau pirms pēdējās gadsimtu mijas un daudzu maksājumu veidā aprijusi vismaz divreiz vairāk par minētajām septiņdesmittūkstoš mārciņām. Ja es gribētu minēt citus apstiprinājumus prāvas «Džāndiss pret Džāndisu» patiesīgumam, es ar tiem varētu bagātīgi piepildīt šīs lappuses — par kaunu… skopulīgajai sabiedrībai.

Vēl gribu piebilst dažus vārdus tikai vienā jautājumā. Kopš mistera Kruķa nāves tikusi noraidīta versija, ko dēvē par pašaizdegšanos, un tolaik, kad šis notikums tika aprakstīts, mans labais draugs misters Lūiss* (kurš, kā drīz vien pats saprata, bija gauži maldījies, uzskatīdams, ka speciālisti šī jautājuma izpēti metuši pie malas) publicēja vairākas man rakstītas atjautīgas vēstules, iegalvodams, ka pašaizdegšanās neesot iespējama. Lieki piebilst, ka es nedz tīšuprāt, nedz aiz nevērības neesmu maldinājis savus lasītājus un ka pirms šī sacerējuma rakstīšanas papūlējos attiecīgo jautājumu sīki izpētīt. Tiesu reģistros ir apmēram trīsdesmit šādu lietu, no kurām pašu slavenāko, proti, grāfienes Kornēlijas de Bandi Cezenātas lietu, sīki izpētījis un aprakstījis Džuzepe Bjankini, Veronas kanoniķis, kurš turklāt arī pazīstams kā spalvas meistars; viņš publicējis šīs lietas aprakstu Veronā 1731. gadā, vēlāk atkārtoti laizdams to klajā Romā. Par spīti jebkādām prāta šaubām, šajā lietā vērojamas tieši tādas pašas pazīmes kā gadījumā ar misteru Kruķu. Otrs plaši pazīstams gadījums noticis sešus gadus agrāk Reimsā, un šo lietu aprakstījis Le Kā, viens no slavenākajiem ķirurgiem, ko devusi Francija. Notikuma upuris bija kāda sieviete, par kuras slepkavu tika maldīgi atzīts viņas vīrs; pēc pārsūdzības augstākā tiesu iestādē apvainoto attaisnoja, jo tika pierādīts, ka sieviete mirusi tai nāvē, kam dots «pašaizdegšanās» nosaukums. Domāju, ka nav vajadzības minēt vēl vairāk faktu, nedz arī papildināt vispārējo atsaukšanos uz drošiem avotiem, kas atrodama 666. lappusē[2] , ar izcilu franču, angļu un skotu medicīnas profesoru mūsdienīgāku uzskatu un pieredzes reģistrējumu; es apmierināšos ar piebildi, ka nedomāju atteikties no faktiem, kamēr liecības, uz kurām parasti balstās cilvēka dzīves negadījumu izpēte, pašas nebūs piedzīvojušas šādu pamatīgu «pašaizdegšanos».

«Saltajā Namā» es ar nolūku esmu veltījis daudz uzmanības ikdienas dzīves romantiskajai pusei. Šķiet, ka nekad vēl nebūšu iemantojis tik daudz lasītāju kā šoreiz. Kaut mums būtu lemts tikties atkal no jauna!

PERSONAS

Godājamais Viljams Bafijs, parlamenta loceklis, sera Lestera draugs.

Inspektors misters Bakits, atjautīgs un nenogurdināms slepenpolicijas ierēdnis.

Metjū Begnets (Lignum Vilae), atvaļināts artilērijas pulka kareivis, fagotists.

Vulidžs Begnets, viņa dēls.

Misters Beiems Bedžers, ārsts Londonā.

Lorenss Boitorns, mistera Džāndisa sirsnīgais un nevaldāmais draugs.

Garīdznieks misters Čedbends, liels, taukaini spīdīgs, pašapmierināts vīrs, kurš nepieder ne pie vienas sektas.

Sers Lesters Dedloks, izcilas aristokrātu dzimtas pārstāvis.

Džons Džāndiss, simpātisks, krietns neprecējies kungs, apmēram sešdesmit gadus vecs, Ričarda Kārstona un Adas Klēras aizbildnis.

Misters Džetibijs, misis Dželibijas klusais, padevīgais vīrs.

Čiepstiņš Džetibijs, iepriekšminētā kunga nelaimīgais, novārtā pamestais dēls.

Džo (Āmurs), ielu krustojumu slaucītājs.

Tonijs Džobtings (Vivts), tiesas dokumentu pārrakstītājs, mistera Gapija draugs.

Viljams Gapijs, tiesas ierēdnis «Kendža un Kārboja» kantorī.

Misters Gridlijs (virs no Sropširas), izputināts prasītājs Lorda kanclera tiesā.

Kapteinis Hodons (Nemo), armijas virsnieks, vēlāk tie,sas dokumentu pārrakstītājs.

Ričards Ķārstons, mistera Džāndisa aizbilstamais, prasītājs Lorda kanclera tiesā.

Misters Ķendžs (Daiļrunīgais Ķendžs), iznesīgs iespaidīga izskata kungs, «Kendža un Kārboja» advokātu kanlora vecākais ierēdnis.

Misters Kruks, dažādu preču tirgotājs, vecs, dīvains vīrs.

Merkūrijs, sera Lestera Dedloka sulainis.

Misters Raunsvels, dzelzs meistars, sera Lestera Dedloka saimniecības pārzines dēls.

Džordžs Raunsvels (misters Džordžs), otrs viņas dēls, jaunībā trakulīgs puisis, kurš aiziet armijā; vēlāk šautuves īpašnieks.

Vots Raunsvels, misis Raunsvelas mazdēls.

Harolds Skimpols, apdāvināts, dzīvespriecīgs jūsmotājs, bet nepārspējams egoists.

Fils Skvods, palīgs mistera Džordža šautuvē.

Bartolomejs Smolvids, mistera un misis Smolvīdu mazdēls.

Vectēvs Smolvids, ļoti vecs kungs.

Misters Snegsbijs, tiesas kancelejas preču tirgotājs, bikls un padevīgs cilvēks.

Mazais Svilzs, dziedonis ar sarkanu seju, komisku dziesmiņu izpildītājs.

Misters Talkinghorns, Lorda kanclera tiesas advokāts, sera Lestera Dedloka juriskonsults.

Misters Tērvidrops, ļoti iznesīgs kungs, kurš pazīstams sabiedrībā ar savu smalko uzvedību.

Princis Tērvidrops, viņa dēls, gaišmatains jauneklīga izskata vīrietis.

Misters Volss, Ričarda Kārstona pilnvarotais.

Alens Vudkorts, jauns ārsts.

Misis Bakita, inspektora Bakita asredzīgā sieva.

Misis Bedžera, pusmūža dāma, kam patīk meitenīgi ģērbties.

Misis Begneta, kareivīga izskata sieviete, Metjū Begneta sieva.

Malta un Kvēbeka Begnetas, viņas meitas.

Misis Cedbenda, barga, nerunīga sieviete, garīdznieka mistera Cedbenda sieva.

Lēdija Honorija Dedloka, lepna un augstprātīga dāma, sera Lestera Dedloka sieva.

Volumnija Dedloka, dāma ap sešdesmit gadiem, sera Lestera Dedloka radiniece.

Misis Dželibija, dāma, kas nodevusies sabiedriskiem pienākumiem, upurēdama tiem savu mājas pavardu.

Kerolaina Dželibija (Kedija), viņas vecākā meita un sekretāres pienākumu izpildītāja.

Dženija un Liza, ķieģeļu dedzinātāju sievas.

Mis Flaita, sīka, plānprātīga vecenīte, prasītāja Lorda kanclera tiesā.

Gasta, Snegsbiju kalpone.

Mademoiselle Hortenze, lēdijas Dedlokas istabmeita.

Ada Klēra, mistera Džona Džāndisa aizbilstamā.

Šarlote Neketa (Cārlija), agri pieaugusi, patstāvīga meitene, šerifa ierēdņa vecākā meita.

A-IjsPs Pārdigla, daudzu sabiedrisku komiteju aktīva locekle.

Misis Raunsvela, glīta, stalta paveca kundze, sera Lestera Dedloka saimniecības pārzine.

Roza, lēdijas Dedlokas istabmeita, tumšmataina ciemata skaistule.

Estere Sa/nersone, mistera Džāndisa aizbilstamā, gudra un saprātīga sieviete un pašaizliedzīga draudzene.

Vecmāmuļa Smoivida, veca sieviete, kas nonākusi bērna prātā.

Džūdija Smoivida, viņas mazmeita.

Misis Snegsbija, maza, ķildīga sieviete.

Misis Vudkorta, glīta veca kundze, Alena Vudkorta mate.

I NODAĻA

Lorda kanclera tiesa.

Londona. Tiesas rudens sesija — Miķeļdienas sesija* — nesen beigusies, un lords kanclers sēž Linkolna korporācijas zālē. Nepielūdzamais novembra laiks. Ielas tik pārpilnas dubļu, it kā ūdeņi tikai nupat būtu atplūduši no zemes vaiga un varētu pat gaidīt, kad augšup pa Holbenhilu, smagi gāzelēdamies, teju, teju pretī nāks megalozaurs, pēdas četrdesmit garš, milzu ķirzakai līdzīgs radījums. Dūmi no skursteņiem gumst lejup, kļūdami par melnām lītavām, kurās virmo sodrēju plēnes prāvu sniegpārslu lielumā — šķiet, ka sniegpārslas tērpušās sērās aiz bēdām par mirušo sauli. Suņi dubļos nav atšķirami cits no cita. Zirgi gandrīz tāpat — arī tie notašķījušies turpat vai līdz acu aizsegiem. Kājāmgājēji, visaptveroša īgnuma pārņemti, grūsta cits cita lietussargus un zaudē pamatu zem kājām ielu stūros, kur desmitiem tūkstošu citu kājāmgājēju jau klupuši un slīdējuši, kopš sākusies diena (ja vien tā vispār ir sākusies), papildinādami ar jaunām nogulām bagātīgās dubļu kārtas, kas šajās vietās neatlaidīgi turas pie ietves un aug augumā kā procentu procenti bankā.

Visur migla. Migla virs upes augšpus pilsētas, kur straume plūst gar zaļām saliņām un pļavām, migla virs upes lejpus pilsētas, kur piesārņotie viļņi šļakst gar preču kuģu rindām un krastmalas sanesumiem, ko izmet liela un netīra pilsēta. Migla virs Eseksas purviem, migla virs Kentas kalnājiem. Migla spraucas ogļu kuģu kambīzēs, migla gulstas uz rājām un ieskauj lielo kuģu takelāžu, migla nolaižas uz baržu un mazo kuģīšu apšuvēm. Migla kāpj acīs un rīklēs vecajiem Griničas atvaļināto jūrnieku patversmes iemītniekiem, tie kāsē savās istabās pie kamīna; migla lien pēcpusdienas pīpes kātā un galviņā sirdīgam kuģa kapteinim, kas sēž savā kabīnē aiz aizdarītām durvīm; migla bez žēlastības saldē roku un kāju pirkstus mazajam jungām, kurš drebinādamies stāv uz klāja. Nejauši garāmgājēji, kuri kavējas uz tiltiem un raugās cauri margām zemajos miglas padebešos, paši viscaur ir miglas apņemti un izskatās gluži kā peldam gaisa balonā pa dūmakainiem mākoņiem.

Ielās šur tur cauri miglai vīd gāzes laternas, tikpat blāvas kā saule, ko zemkopis redz no miklajiem laukiem. Vairākums veikalu apgaismoti divas stundas pirms ierastā laika — un šķiet, ka laternas to zina, jo spīd gurdi un negribīgi.

Drēgnā pēcpusdiena ir vēl jo drēgnāka, biezā migla vēl jo biezāka un dubļainās ielas vēl jo dubļainākas pie Tempļa vārtiem* — šī senā, ar svinu klātā robežposteņa, kas ir piemērots rotājums senai, svina stingumā kaltai korporācijai. Un tūlīt aiz Tempļa vārtiem, Linkolna korporācijas zālē, pašā miglāja vidū sēž augstais lords kanclers savā augstajā Lorda kanclera tiesā.

Nekāda migla nevar but tik bieza, nekādi dubļi un dūksnāji nevar būt tik dziļi, lai mērotos ar to dziļās neskaidrības miglāju, kāds mūsdienās valda augstajā Lorda kanclera tiesā, šai mūžvecajā visu grēcinieku grēciniecē debesu un zemes vaiga priekšā.

Sādā pēcpusdienā vairāk nekā jebkad citkārt augstajam lordam kancleram jāsēž šeit — un šeit viņš arī sēž —, dūmakaina oreola ieskautam, tumšsārta auduma kroku mīksti_ apņemtam, klausoties, ko viņam saka diža auguma advokāts ar varenu vaigubārdu un pasīku balstiņu savā bezgalgarajā īsā izklāsta runā, un šķietami veltījam savu dziļdomīgo skatienu griestu lampai, ap kuru redzama vienīgi migla. Sādā pēcpusdienā saviem divdesmit augstās Lorda kanclera tiesas locekļiem jābūt — un viņi arī ir — kā miglā iegrimušiem vienā no nebeidzamas lietas desmittūkstoš stadijām, izmanīgi metot cits citam cilpas pēc iepriekšēju gadījumu pieredzes, līdz ceļgaliem kuļoties pa tieslietu terminoloģijas purvu, ar savām kazu spalvas un zirgu astru segtajām galvām* laužoties pret vārdu mūri un nopietnām sejām tēlojot taisnus soģus, kā labiem aktieriem pieklājas. Sādā pēcpusdienā dažādiem prāvas pilnvarniekiem, no kuriem divi vai trīs šo prāvu pārņēmuši mantojumā no tēviem, kas ar to kļuvuši bagāti, jābūt — un vai tad viņi nav? — še klāt, sēžot rindā gar paklājiem izliktu «grāvi» (tikai velti šī «grāvja» dibenā meklēt taisnību), starp tiesas sekretāra sarkano galdiņu un zīda mantijās tērptajiem stāviem, ar priekšā nokrautiem likumprojektiem, pretprojektiem, atbildēm, iebildēm, priekšrakstiem, rakstveida liecībām, tiesas iesniegumiem, referentu izziņām, referentu ziņojumiem — veseliem nejēdzību kalniem, kas maksājuši dārgu naudu. Un gluži saprotams, ka tiesas zāle ir krēslaina un nedaudzās sveces veltīgi šur tur šķiež savu gaismu, gluži saprotams, ka migla tajā sagūlusi tik biezi un smagi, it kā nekad negribētu no turienes pazust, gluži saprotams, ka krāsainā stikla logi zaudējuši savu košumu un nelaiž cauri dienas gaismu, gluži saprotams, ka nelūgtos garāmgājējus, kas cenšas ielūkoties caur stikloto durvju rūtīm, atbaida šīs telpas bargais izskats un gari stieptā runa, kas gurdi atbalsojas griestos no polsterētā paaugstinājuma, kur sēž augstais lords kanclers un raugās laternā bez gaismas un kur pārējie parūku valkātāji visi noslīkuši vienā miglas jūrā. Sī ir Lorda kanclera tiesa, kuras dēļ ikvienā grāfistē atrodami pussagruvuši nami un nolaisti zemes gabali, kuras dēļ ikvienā vājprātīgo patversmē sastopams kāds izmocīts, prātu zaudējis cilvēks un ikvienā kapsētā guldīts kāds mirušais; tā ir viņa, kuras dēļ izputinātais sūdzētājs nomītiem papēžiem un izdilušā uzvalkā staigā, aizņemdamies un lūgdams dāvanas no katra paziņas; tā ir viņa, kas dāsni dod naudīgajiem varu un līdzekļus patiesības nomērdēšanai; tā ir viņa, kas tādā mērā izsūc naudu, pacietību, drosmi, cerību, tādā mērā izdeldē smadzenes un sagrauž sirdi, ka neatradīsies neviens godīgs cilvēks viņas darboņu vidū, kurš nevēlētos izteikt (un kurš itin bieži neizteiktu) brīdinājumu: «Labāk cietiet jebkādu pārestību, kas jums nodarīta, nekā nāciet uz šejieni!»

Kas tad šai drūmajā pēcpusdienā sēž Lorda kanclera tiesā kopā ar lordu kancleru, advokātu, kas uzstājas prāvā, diviem vai trim advokātiem, kas nekad neuzstājas nevienā prāvā, un jau pieminētajiem «grāvja» pilnvarniekiem? Lejāk no tiesneša sēž sekretārs parūkā un apmetnī; vēl tur ir divi trīs ierēdņi — zižļa nesēji vai zemākie ierēdņi, vai valsts kases karalisko izdevumu pārziņi, vai arī kādas citas formās tērptas amatpersonas. Visi tie laiku pa laikam žāvājas, jo pašreizējā prāva «Džāndiss pret Džāndisu», kas izvētīta un izpurināta jau pirms daudziem gadiem, nekā izklaidējoša nespēj piedāvāt. Kad sākas «Džāndiss pret Džāndisu», stenogrāfisti, tiesas reportieri un avīžu reportieri allaž nozūd no skatuves līdz ar pārējiem ierindas darboņiem. To vietas ir tukšas. Zāles sānos, ar kājām uzkāpusi uz sēdekļa, lai labāk varētu ielūkoties tumšsārtu kroku ieskautajā svētnīcā, stāv veca, sīka, vājprātīga sieviņa nošķiebušos cepuri galvā; viņa arvien atrodas tiesas zālē no sēdes sākuma līdz beigām un vienmēr gaida, kad tiks pasludināts kāds neizdibināms spriedums viņas labā. Daži stāsta, ka viņa patiesi esot vai vismaz reiz esot bijusi iejaukta kādā prāvā, taču skaidri neviens nezina, jo nevienam tas nerūp. Viņa nēsā līdzi tīkla somiņā kaut kādas sīkas drazas, ko sauc par dokumentiem; tās galvenokārt sastāv no sērkociņiem un kaltētas lavandas. Zālē apsardzes pavadībā ir ienācis dzeltenīgi bāls cietumnieks, kurš jau sesto reizi grib personiski izteikt lūgumu «tikt attaisnotam apsūdzībā par necienīgu izturēšanos pret tiesu»; uz to viņš diez vai var jebkad cerēt, jo ir viens no nedaudziem pie dzīvības palikušiem tiesu izpildītājiem kādā lietā, kur bezcerīgi sapinies kaut kādos rēķinos, no kuriem, šķiet, vispār neko nav zinājis. Pagaidām visas viņa dzīves izredzes ir galā. Vēl viens prāvu zaudējis prasītājs, kurš laiku pa laikam ierodas te no Sropšīras un darbdienas nogalē izliek visu savu enerģiju, vērsdamies pie lorda kanclera (jo nekādi nav piedabūjams saprast, ka lordam kancleram viņš gluži likumīgi vispār neeksistē, kopš tas viņa dzīvi uz gadsimta ceturksni padarījis nožēlojamu), iekārtojas redzamā vietā un cieši raugās tiesnesī, gatavs izsaukties: «Milord!» — ar skanīgām žēlabām balsī, kolīdz tas piecelsies kājās. Daži tiesas ierēdņi un citi klātesošie, kas šo prasītāju pazīst no skata, uzkavējas zālē, cerēdami, ka viņš varētu sagādāt kādu uzjautrinājumu un mazliet izkliedēt drūvīgo noskaņu.

«Džāndiss pret Džāndisu» vienmuļi velkas tālāk. Sī prāvas karikatūra laika gaitā ir kļuvusi tik sarežģīta, ka neviens cilvēks virs zemes nezina, kāda ir tās būtība. Iesaistītās puses to saprot vēl mazāk par citiem, un ir novērots, ka nav divu tādu Lorda kanclera tiesas advokātu, kas, par to runādami, piecu minūšu laikā nenonāktu galējās domstarpībās attiecībā uz visām tās premisām. Neskaitāmi bērni jau no dzimšanas ir ierauti šajā prāvā, neskaitāmi jauni cilvēki iekļuvuši tajā līdz ar stāšanos laulībā, neskaitāmi veci cilvēki šķīrušies no tās, aiziedami no pasaules. Daudzi ir, sev par pārsteigumu, ierauti prāvas «Džāndiss pret Džāndisu» vienā vai otrā pusē, paši .nezinādami, kā un kāpēc tas noticis; veselas dzimtas mantojušas leģendāru ienaidu šīs prāvas gaitā. Tas mazais sūdzētājs vai apsūdzētais, kam solīja jaunu šūpuļ»ilrr.li, līdzko Džāndisu prāva būs galā, ir pieaudzis, iegāflnjics sev īstu zirgu un jau aizrikšojis citā pasaule. Jaukus aizbilstamās ir pārtapušas mātēs un vecmāmiņās; ir lukusi un aizgājusi vesela rinda lordu kancleru, veselas kaudzes ar prāvu saistītu papīru ir nomainījuši mirstamie papīri, un diez vai zemes virsū vēl ir palikuš kaut trīs Džāndisi no tiem laikiem, kad vecais Toms Džāndiss čānserileinas kafejnīcā izmisumā ielaida sev lodi pierē, bet «Džāndiss pret Džāndisu» tiesas zālē joprojām gurdi un vienmu|i velkas tālāk — bezgalīgi un bezcerīgi.

Prāva «Džāndiss pret Džāndisu» ir kļuvusi par asprātību avotu. Tas ir vienīgais labums, kāds jebkad cēlies no šīs prāvas. Daudziem tā nozīmējusi bojāeju, bet tiesu aprindās tā ir asprātību avots. Ikviens Lorda kanclera tiesas referents ir ņēmis izziņas no šīs prāvas. Ikviens lords kanclers savos advokāta laikos ir ticis iesaistīts tajā kā tāda vai citāda līdzdalībnieka aizstāvis. Daudz trāpīgu vārdu par to teikuši tiesu korporāciju vecākie, večuki zilganiem deguniem un apaļiem kurpju purngaliem, sēžot pēc pusdienām savā izredzēto lokā pie portvīna glāzes. Ierēdņu mācekļi šo prāvu izraudzījušies par savas profesionālās atjautības slīpēšanas lauku. Pēdējais lords kanclers to spīdoši izmantoja, izlabodams misteru Blouersu, izcilo tiesnesi, kurš sacīja: «Kaut kas tāds varētu notikt tad, kad no debesīm līs kartupeļu lietus,» — bet lords kanclers atteica: «Vai arī tad, kad mēs pabeigsim Džāndisu prāvu,» — ar šo joku sevišķi uzjautrinādams ierēdņus, zemākos ierēdņus un mantziņus.

Ļoti grūti šodien atbildēt uz jautājumu, cik cilvēku «Džāndiss pret Džāndisu» ar savu nepielūdzamo roku ir vilcis sev līdzi, tos kropļodams un putinādams. No referenta, kura sašūto papīru kaudzēs Džāndisu prāvas neskaitāmie noputējušie protokoli nesaudzīgi izlocīti visdažādākajās formās, līdz rakstvedim Sešu ierēdņu kantorī, kurš pārrakstījis desmitiem tūkstošu Lorda kanclera tiesas papīrlokšņu zem šī mūžīgā virsraksta, neviens cilvēks tās gaitā nav kļuvis labāks. Dažnedažādu sadomātu ieganstu vārdā notikušās blēdības, izvairīšanās, novilcināšana, slēpšana, šķēršļu radīšana nes sevī ietekmes, kas nevar vest pie laba. Pat pilnvarnieku palīgi, zēni, kuru pienākums ir turēt nožēlojamos prasītājus pa gabalu, neskaitāmas reizes apgalvojot, ka misteram Cizlam, Mizlam vai vēl kādam citam* ir neatliekami pienākumi un līdz pusdienlaikam nebūs neviena brīva brīža, līdz ar Džāndisu prāvu, iespējams, ievilkusi savā dvēselē vēl pa kādai greizai švīkai. Tiesas izpildītājs tās gaitā ieguvis krietnu naudas summu, taču reizē ar to — neuzticību pret paša māti un nicinājumu pret sev līdzīgiem. Cizls, Mizls un vēl kāds cits ieguvuši paradumu miglaini solīt sev, ka viņi ieskatīsies dziļāk tur tajā un tajā ļoti svarīgajā jautājumā un padomās, ko darīt Drizla labā — pret kuru nav visai labi izturējušies —, kad «Džāndiss pret Džāndisu» būs dabūts ārā no šīs iestādes. Sī nelaimīgā prāva dāsni sējusi krāpšanu un izlocīšanos, un pat tie, kas vērojuši tās gaitu, stāvēdami tālu ārpus šī ļaunuma loka, nemanot padevušies vilinājumam ērti nolaist rokas un ļaut ļaunumam iet savu ļauno ceļu, turklāt ērti ticot, ka pasaulei, ja arī tā tapusi greiza, kaut kādu nezināmu cēloņu dēļ nemaz nav bijis lemts tapt taisnai.

Un tā nu pašā dūksnāja un miglas vālu vidū sēž augstais lords kanclers savā augstajā Lorda kanclera tiesā.

—   Mister Tengl! — saka lords kanclers, beidzot kļūdams mazliet nemierīgs šī augsti skolotā kunga izvērstās daiļrunības dēļ.

—  Jā, m'lord, — atsaucas misters Tengls. Neviens tik labi nepārzina Džāndisu prāvu kā viņš. Ar to šis vīrs kļuvis slavens — stāsta, ka viņš kopš skolas beigšanas neko citu neesot pat lasījis.

—   Vai jūs drīz būsiet beidzis savu sakāmo?

—   Nē, m'lord… vēl daži punkti… uzskatu par savu pienākumu darīt tos zināmus jūsu gaišībai, — skan mistera Tengla atbilde.

—  Mums laikam vēl jānoklausās vairāki advokāti? — ar vieglu smīnu saka lords kanclers.

Astoņpadsmit mistera Tengla skolotie draugi, visi apbruņojušies īsiem runu uzmetumiem astoņpadsmittūkstoš lapu biezumā, pielec stāvus kā astoņpadsmit āmuriņi klavierēs, astoņpadsmit galvas paklanoties noliecas, un viņi atkal pazūd savās astoņpadsmit miglas ieskautajās vietās.

—    Mēs turpināsim noklausīšanos trešdien pēc divām nedēļām, — saka lords kanclers. Jo apspriežamais jautājums skar tikai tiesu izmaksas, tas ir nieka pumpurs uz sākotnējās prāvas varenā koka, un tuvākajā laikā tas .katrā ziņā tiks nokārtots.

Kanclers pieceļas, advokāti pieceļas; apcietināto steigšus izved priekšā; vīrs no Sropšīras iesaucas: — Milord! — Zižļa nesēji, zemākie ierēdņi un mantziņi sašutmna pieprasa ievērot klusumu un bargi raugās uz viru no Sropšlras.

—   Kas attiecas… — saka lords kanclers, turpinādams Džāndisu prāvu, — uz jauno meiteni…

—   Pied'šan', jūsu gaišība, — zēnu, — pārsteidzīgP iejaucas misters Tengls.

—   Kas attiecas uz jauno meiteni un zēnu, — turpina kanclers, sevišķi skaidri izrunādams katru vārdu, — uz. abiem jaunajiem cilvēkiem… — (misters Tengls izskatās satriekts) — kuriem es šodien liku ierasties un kuri pašlaik atrodas manā kabinetā, — es tikšos ar viņiem un pārliecināšos, vai ir lietderīgi izdot rīkojumu par viņu apmešanos pie tēvoča.

Misters Tengls atkal ir kājās.

—   Pied'šan', jūsu gaišība, — viņš ir miris.

—   Pie… — kanclers caur lorneti pēta priekšā uz galda nokrautos papīrus, — pie vectēva.

—   Pied'šan', jūsu gaišība, — kritis par upuri pārsteidzīgai rīcībai… nošāvies.

Piepeši aizmugurē no miglas vāliem pieceļas kāds ļoti maza auguma advokāts ar neiedomājami rupju balsi, varen piepūties, un saka: — Vai jūsu gaišība atļautu? Tascilvēks ir mans klients. Viņš šiem jaunajiem ļaudīm ir kādas attālākas pakāpes brālēns. Kuras pakāpes brālēns, to šobrīd neesmu sagatavojies tiesai pateikt, bet brālēnsviņš ir.

Ļāvis šim paziņojumam (kas izskanējis kā no aizkapa dziļumiem) sadrebināt jumta spāres, mazais advokāts atkrīt savā sēdeklī un miglā vairs nav saskatāms. Visi lūkojas pēc viņa. Neviens viņu neredz.

—   Es runāšu ar abiem jaunajiem ļaudīm, — atkal saka lords kanclers, — un noskaidrošu jautājumu par viņu apmešanos pie brālēna. Es ziņošu par savu lēmumu rīt, kad atkal ieņemšu šo vietu.

Kanclers nupat grasās palocīt galvu pret advokātiem, kad pie viņa pieved apcietināto. Tas acīmredzot ir sapinies tādos pinekļos, ko atšķetināt nav iespējams, tāpēc vienīgais ceļš viņam ir atpakaļ uz cietumu, un pa šo ceļu viņš drīz arī tiek aizvests. Vīrs no Sropšīras uzdrošinās vēlreiz izteiksmīgi izsaukties: — Milord! — taču kanclers, zinādams par viņa klātbūtni, ir pamanījies nozust. Itin žigli nozūd arī visi pārējie. Ierēdņi pielādē zilos maisus* ar smagām papīru nastām un aiznes tos projām, mazā, plānprātīgā sieviņa ar saviem dokumentiem izsoļo ārā, tukšā tiesas zāle tiek aizslēgta. Ak, ja šādi aiz atslēgas varētu iesprostot arī visu netaisnību, kas valdījusi šai zālē, un postu, ko tā radījusi, un visu to kopā sadedzināt varenā bēru sārtā — cik daudz labāk gan klātos pat visiem tiem, kuri netnaz nav iesaistīti prāvā «Džāndiss pret Džāndisu»!

II NODAĻA

Greznajā pasaulē.

Sajā pašā drēgnajā pēcpusdienā iemetīsim pavisam īsu skatienu greznajā pasaulē. Tā pārlieku neatšķiras no Lorda kanclera tiesas, un mēs bez grūtībām varam taisnā ceļā pāriet no vienas valstības uz otru. Kā greznā pasaule, tā Lorda kanclera tiesa dzīvo precedentu un paražu važās; tās ir kā aizgulējušies Ripi van Vinkli*, kas spēlē dīvainas spēles un nedzird pērkonu dārdam, tās ir kā dusošas Erkšķrozītes, ko kādu dienu modinās bruņinieks, un tad apbrīnojamā kārtā viss sastingušais atdzīvosies un sakustēsies.

šī pasaule nav liela. Pat salīdzinājumā ar mūsējo, kurai arī ir savas robežas (kā viņa gaišība lasītājs pamanīs, kad būs to apceļojis un nokļuvis līdz tai malai, aiz kuras sākas tukšums), šī pasaule ir nieka drumstaliņa. Tajā ir daudz laba, tajā mājo daudz labu un patiesu cilvēku, tai ir sava vieta zem saules. Taču tās ļaunums slēpjas apstāklī, ka šī pasaule ir pārlieku ievīstīta dārgakmeņu aizsargvatē un smalkvilnas audumos un nespēj sadzirdēt pārējo pasauļu dunoņu, nespēj redzēt, kā tās riņķo ap Sauli. Tā ir pamirusi pasaule, kas reizumis dzen slimīgas atvases, jo tajā trūkst svaiga gaisa.

Milēdija Dedloka* ir atgriezusies savā pilsētas namā, lai tur pavadītu dažas dienas pirms aizceļošanas uz Parīzi, kur viņas augstdzimtība nolēmusi uzturēties vairākas nedēļas; ko viņa darīs pēc tam, par to grūti spriest. Tā apgalvo labāko aprindu hronika, lai darītu patikšanu parīziešiem, un tā jau gan zina visu, kas jāzina par labākajām aprindām. Kaut ko citu zināt tai nemaz nepieklājas. Milēdija Dedloka nupat ir bijusi savā Linkolnšīras «dzimtmuižā», kā viņa to mēdz dēvēt šaurā paziņu lokā. Linkolnšīrā ir plūdi. Tilta posms parkā ir sagrauts un aizskalots projām. Tuvējā zemiene pusjūdzes platumā

Kļuvusi par nekustīgu upi, kurā kā saliņas mirkst skumīgi koki un kuras virsmu augu dienu viscaur dursta lietus lāses. Milēdijas Dedlokas «dzimtmuiža» kļuvusi -irkārtīgi drūma. Laiks jau daudzas dienas un naktis bijis tik slapjš, ka koki šķiet viscaur izmirkuši un malkascirtēja cirvis, zarus cirzdams, krīt lejup bez mazākā brīkšķa un krakstiena. Brieži, slapji un samirkuši, iedami atstāj aiz sevis pēdās dūņu bedres. Bises šāviens drēgnajā gaisā zaudē spalgumu un dūmi nelielā mākonītī gausi paceļas pret zaļo pakalnu ar birztalu virsotnē, uz kura fona skaidri saskatāmas krītošās lietus lāses. Ainavā aiz milēdijas Dedlokas logiem svina pelēkums mijas ar tušas melnumu. Vāzes uz akmens terases mājas priekšā cauru dienu mirkst lietū, un smagās lāses visu garo nakti krīt — pak, pak, pak! — uz platā, akmens plāksnēm klātā celiņa, kas kopš sendienām iesaukts par Spoku taku. Svētdienās mazā baznīciņa parkā vēdī pelējumu, ozolkoka kancele pārvilkusies ar saltu rasu, visapkārt jaušama trūdu dvaka — gandrīz šķiet, ka tā pacēlusies no pīšļiem Dedloku senču kapvietās. Lūkodamās no sava buduāra cauri agrīnajam mijkrēslim uz vārtsarga mājiņu un redzēdama uguni atspīdam aiz spraišļotā loga rūts, dūmus ceļamies augšup no skursteņa un bērnu, kas, izrāvies kādai sievietei no rokām, skrien cauri lietum pretī spīdošam, apmetnī ietērptam vīrieša stāvam, kurš pašlaik nāk iekšā pa vārtiņiem, milēdija Dedloka (viņa ir bezbērnu sieviete) kļuvusi pavisam pikta. Milēdija Dedloka žēlojas, ka esot «nogarlaikojusies līdz nāvei».

Tāpēc milēdija Dedloka ir aizbraukusi no savas «dzimtmuižas» Linkolnšīrā un atstājusi to lietum, vārnām, trušiem, briežiem, irbēm un fazāniem. Kad saimniecības pārzine, izstaigādama vecās telpas, aizdara slēģus, mūžībā aizgājušo Dedloku portreti, šķiet, aiz bēdām vien nozūd mitrajās sienās. Un, kad tie atkal parādīsies gaismā — to labāko aprindu hronika, kura gluži kā dēmons zina visu par pagātni un tagadni, bet par nākotni ne, — pagaidām nespēj pasacīt.

Sers Lesters Dedloks ir tikai baronets, taču nav varenāka baroneta par viņu. Viņa dzimta ir sena kā kalni un neizmērojami augstāk godājama. Viņam ir cieša pārliecība, ka bez kalniem pasaule varētu iztikt, taču bez Ded lokiem tā aizietu bojā. Pēc viņa atzinuma, daba visumā ir labu ieceru kopums (varbūt vienīgi pārāk primitīva tur, kur to neapjož parka žogs), taču šo ieceru īstenošana dzīvē pilnīgi atkarīga no lielajām grāfistu dzimtām. Viņš ir stingru principu cilvēks, nicina visu sīko un mazisko un drīzāk spētu uz vietas mirt jebkādā nāvē, ko jums labpatiktos viņam piedāvāt, nekā dot iemeslu kaut niecīgākajām šaubām par viņa krietno vārdu. Viņš ir godājams, nelokāms, patiesīgs, enerģisks, ļoti aizspriedumains un pavisam nesaprātīgs cilvēks.

Sers Lesters ir gadus divdesmit vecāks par milēdiju. Viņam aiz muguras jau sešdesmit pieci — varbūt pat sešdesmit seši vai sešdesmit septiņi. Palaikam viņam uzmācas ģikts lēkmes, un tad godājamais baronets staigā mazliet pastīvi. Viņa āriene nenoliedzami dara cienījamu iespaidu — sirmi mati un vaigubārda, kruzuļots krekls, koši balta veste un zili svārki ar vienmēr aizpogātām spožām pogām. Viņš ir stalts, svinīgu stāju, vienmēr ļoti laipns pret milēdiju un visaugstākajās domās par viņas personisko pievilcību. Galantā izturēšanās pret milēdiju, kura nav mainījusies kopš tiem laikiem, kad viņš bija tās pielūdzējs, ir vienīgā viņa īpašība ar romantikas nokrāsu.

Milēdiju viņš patiesi apprecējis aiz mīlestības. Joprojām klīst paklusas valodas, ka viņai pat neesot bijis kārtīgu dzimtas saišu, taču seram Lesteram tās acīmredzot bija tik plašas, ka viņam pietika ar uzviju un vairāk nemaz nevajadzēja. Toties viņai bija skaistums, lepnums, augsti centieni, izaicinoša apņēmība un pietiekami daudz saprāta, lai viņa varētu mēroties ar veseliem dučiem augstdzimušu dāmu. Kad šīm īpašībām pievienojās vēl arī bagātība un stāvoklis sabiedrībā, viņa ātri tika augšup, un nu jau gadiem ilgi milēdija Dedloka ir labāko aprindu hronikas centrs un labāko aprindu ciltskoka galotne.

Ikviens zina, kā raudāja Maķedonijas Aleksandrs, kad viņam vairs nebija citu pašauju, ko iekarot, — vismaz šajos laikos ir pamats to zināt, jo šis apstāklis visai bieži ticis pieminēts. Milēdija Dedloka turpretī, iekarojusi savu pasauli, ļāvās nevis žēlabām, bet drīzāk saltam sastingumam. Gurda savaldība, vienaldzīgs miers, rāms pagurums, ko nemēdz caurstrāvot nedz interese, nedz gandarījums, ir viņas uzvaras trofejas. Milēdija ir nevainojami labi audzināta. Ja viņu rīt varētu nosūtīt uz debesīm, būtu droši gaidāms, ka viņa dotos turp bez jebkādas sajūsmas.

Milēdija joprojām ir skaista, un, kaut arī šis skaistums vairs nav agras vasaras plaukumā, tas tomēr vēl nelieolna par rudeni. Viņai ir glīta seja, kas dabas dotumu dcj drīzāk būtu dēvējama par jauku nekā par daiļu, taču iiigstdzimušais stāvoklis tās vaibstiem piešķīris klasiska cēluma izteiksmi. Viņas augums ir nevainojams, un viņa izskatās ļoti slaida. Tas nenozīmē, ka viņa tiešām tāda ir, taču, kā vairākkārt apzvērējis godājamais Bobs Steiblzs, «viņa prot savu pievilcību parādīt visizdevīgākajā gaismā». Sī pati ietekmīgā persona atzīmē, ka milēdija esot «teicami uzposta», un, sevišķi uzteikdams viņas matus, piebilst, ka šis esot «vislabāk uzturētais eksemplārs no visa ganāmpulka».

Ar visām šīm savām izcilajām īpašībām milēdija Dedloka tagad ir atgriezusies no Linkolnšīras «dzimtmuižas» (un labāko aprindu hronika neatlaidīgi sekojusi viņai pa pēdām), lai pavadītu dažas dienas pilsētas namā pirms aizceļošanas uz Parīzi, kur viņas augstdzimtība nolēmusi uzturēties vairākas nedēļas; ko viņa darīs pēc tam, par to grūti spriest. Un šajā pilsētas namā šajā drūmajā, slapjajā pēcpusdienā ierodas kāds padzīvojis, vecmodīgs kungs, augstās Lorda kanclera tiesas advokāts un vēl pilnvarotais, kuram ir tas gods būt par Dedloku juriskonsultu un kura kantorī ir tik daudz seifu ar šīs dzimtas vārdu, it kā pašreizējais baronets butu burvju mākslinieka monēta, kas nemitīgi tiek raidīta cauri visām dzelzs kastēm pēc kārtas. Cauri priekštelpai, augšup pa kāpnēm, cauri gaiteņiem un istabām, kas ir ļoti krāšņas sezonas* laikā un ļoti skumīgas citkārt — brīnumzeme viesim, bet tuksnesis tam, kam tur jādzīvo, — Merkūrijs pūderētā parūkā* aizved veco kungu pie pašas godājamās milēdijas.

No izskata vecais kungs šķiet tāds kā apdilis, taču ir zināms, ka viņš pratis tikt pie lielas pārticības, kārtodams aristokrātu precību darījumus un aristokrātu testamentus, un tagad ir ļoti bagāts. Viņu apvij mīklains dzimtu noslēpumu glabātāja oreols, un ir zināms, ka visi noslēpumi pie viņa ir pilnīgā drošībā. Dižciltīgie mauzoleji, kas jau gadsimtiem ilgi slejas attālos parku klajumos starp koku un paparžu audzēm, varbūt glabā mazāk dižciltīgu noslēpumu nekā mistera Talkinghorna necilais stāvs, kas nēsā tos pa ļaužu pilnu pasauli gaišā dienas laikā. Viņš pieder pie tiem, ko dēvē par «veco skolu» — šie vārdi parasti apzīmē jebkuru skolu, kas nekad, šķiet, jauna nav bijusi; viņš nēsā bikses, kas ceļgalos savilktas ar lentītēm, un getras vai garas zeķes. Viena no viņa melnā apģērba un melno zeķu — vienalga, zlcta vai ķemmdzijas — īpatnībām ir tā, ka tie nekad nespīd. Viņa ietērps ir tāds kā viņš pats — atturīgs, noslēgts,, nekad neatsaucas uz aicinošu gaismas staru, šis vīrsnemēdz ielaisties sarunās, ja vien viņam nelūdz padomu amata jautājumos. Palaikam viņu var redzēt stūrī pie pusdiengalda kādā no dižajām lauku savrupmājām vai arī netālu no durvīm lepnajās viesistabās, kuras tik daiļrunīgi mēdz aprakstīt labāko aprindu hronika; šajās vietās viņš ir tikpat nerunīgs kā visur, taču jūtas kā mājās, ikviens viņu tur pazīst un vai puse aristokrātu apstājas pasacīt: «Sveicināti, mister Talkinghorn!» — bet viņšpieņem šos sveicienus dziļā nopietnībā un noglabā sevī līdzās citām savām zināšanām.

Kopā ar milēdiju ir sers Lesters Dedloks, kas vienmēr ļoti priecājas, sastopot misteru Talkinghornu. Advokāts izturas tā, it kā izsenis piederētu Dedlokiem, un tas seram Lesteram ir allaž paticis; viņš to uztver kā nodevu savam stāvoklim. Viņam patīk mistera Talkinghorna apģērbs — arī tajā jaušama šī pati nodeva. Tas ir izmeklēti respektabls un reizē kaut kādi atgādina sulaiņa ietērpu. Tas itin kā pauž mistera Talkinghorna nodarbošanās būtību — likuma līkloču pārvaldnieks, Dedloku dzimtas likumdarījumu krātuves mantzinis.

Vai misteram Talkinghornam pašam par to ir kāda nojausma? Varbūt ir, varbūt nav; taču te jāatzīmē kāds savdabīgs apstāklis, kas saistīts ar milēdiju Dedloku kā savas šķiras pārstāvi — kā vienu no savas nelielās pasaules spožākajām zvaigznēm. Viņa uzskata sevi par neizdibināmu būtni, parastiem mirstīgiem nepieejamu un neizprotamu, — un tādu viņa patiesi redz sevi spogulī. Tomēr jebkura no sīkajām zvaigznītēm, kas riņķo viņai apkārt, sākot ar istabmeitu un beidzot ar itāliešu operas impresāriju, pārzina viņas vājības, aizspriedumus, muļķības un augstprātības izpausmes, kaprīzes un savā dzīvē tikpat precīzi vadās pēc milēdijas rakstura īpašību mērījumiem un aprēķiniem kā šuvēja pēc viņas auguma izmēriem. Kas šobrīd vajadzīgs — vai jāsagādā jauns tērps, jauna paraža, jauns dziedonis, jauna dejotāja, jauna veida dārglietas, jauns punduris vai milzis, jauna kapela vai vēl kas cits jauns? Godbijīgi daudzu amatu veicēji, kuros milēdija Dedloka nesaskata nekā cita kā tikai padevīgus izpildītājus, varētu pastāstīt, kā vadīt viņu pēc sava prāta kā mazu bērnu; visu mūžu tie nodarbojas vienīgi ar viņas auklēšanu; tēlodami dziji padevīgus sekotājus, tie patiesībā ved viņu un visus viņai līdzīgos savā pavadā; aizķerot vienu, tie aizķer visus citus un aizvelk sev līdzi, gluži kā Lemjuels Gulivers aizvilka sev līdzi varenās Liliputijas brašo floti. «Ja jūs gribat griezties pie mūsu ļaudīm, ser,» saka juvelieri Bleizs un Spārkls*, ar «mūsu ļaudīm» domādami lēdiju Dedloku un viņai līdzīgos, «tad ņemiet vērā, ka jums nav darīšana ar vienkāršo publiku; mūsu ļaudīm jāprot trāpīt visvājākajā vietā, un viņu visvājākā vieta ir, lūk, šī.» «Ja gribat, lai šī prece tiktu atzīta, kungi,» saka audumu tirgoņi Sīns un Gloss* saviem draugiem fabrikantiem, «jums jāgriežas pie mums, jo mēs zinām, kā jārunā ar smalkiem ļaudīm, un mēs varam panākt, lai šī prece skaitītos smalka.» «Ja jūs gribat, lai šis iespieddarbs nokļūtu manu augsto klientu plauktā, ser,» saka misters Slederijs, bibliotekārs, «vai arī gribat iedabūt šo punduri vai šo milzi manu augsto klientu namos, vai arī gribat nodrošināt šo pasākumu ar manu augsto klientu aizbildniecību, ser, jums tas laipni jāatstāj manā ziņā, jo -es jau izsenis esmu pētījis spožākās zvaigznes savu augsto klientu vidū, ser, un nelielīdamies varu jums teikt, ka protu tīt tās ap savu mazo pirkstiņu,» — un, to apgalvodams, misters Slederijs, kurš ir godīgs cilvēks, ne mazākajā mērā nepārspīlē.

Tāpēc iespējams, ka misters Talkinghorns nezina, kādas domas šobrīd risinās Dedloku prātos, bet tikpat iespējams, ka viņš to zina gluži labi.

—    Kanclers, šķiet, atkal ir skatījis milēdijas lietu, vai ne, mister Talkinghorn? — saka sers Lesters, sniegdams viņam roku.

—    Jā. Šodien to atkal apsprieda tiesā, — misters Talkinghorns atbild, neuzkrītoši paklanīdamies pret milēdiju, kura sēž uz dīvāna kamīna tuvumā, sargādama seju no karstuma ar vēdekli.

—    Laikam jau veltīgi jautāt, — saka milēdija, joprojām būdama Linkolnšīras mokošās garlaicības varā, — vai kaut kas ir izdarīts.

—   Nekas tāds, ko jūs dēvētu par «kaut ko», šodien izdarīts nav, — atbild misters Talkinghorns.

—   Un nekad arī nebūs, — saka milēdija.

Seram Lesteram nav nekādu iebildumu pret bezgalīgo Lorda kanclera tiesas prāvu. Tas ir lēns, dārgs, tipiski anglisks, konstitucionāls process. Viņam, protams, nav būtiskas intereses par šo prāvu, kaut gan milēdijas līdzdalība tajā ir vienīgā bagātība, kas nākusi viņai līdzi pūrā, un neskaidra apjauta viņam čukst, ka te notikusi neredzēti smieklīga nejaušība — viņa vārds, Dedloku vārds, iesaistīts prāvā, bet nav atrodams prāvas nosaukumā. Tomēr Lorda kanclera tiesu, pat tad, ja tā paretam pieļautu taisnīga risinājuma novilcināšanu un kādu niecīgu nekārtību, viņš uzskata par veidojumu, ko līdz ar dažādiem citiem veidojumiem radījusi cilvēka gara pilnība mūžīgas kārtības ieviešanai visā cilvēku apdzīvotajā pasaulē. Un visumā viņam ir cieša pārliecība, ka sniegt atklātu atbalstu jebkādam protestam pret Lorda kanclera tiesu nozīmētu veicināt kādas zemāko aprindu personas dumpību — kā gadījumā ar Votu Taileru*.

—   Tā kā reģistri papildināti ar dažām jaunām rakstveida liecībām, — saka misters Talkinghorns, — un tā kā tās ir īsas, un tā kā es cieši turos pie apgrūtinošā principa lūgt saviem klientiem atļauju, lai iepazīstinātu viņus ar jebkādiem jauniem prāvas papildinājumiem, — viņš ir apdomīgs vīrs, šis misters Talkinghorns, un necenšas uzņemties vairāk atbildības, nekā nepieciešams, — un turklāt, tā kā man zināms, ka jūs pošaties uz Parīzi, esinu paņēmis šīs liecības sev līdzi.

(Starp citu, uz Parīzi pošas arī sers Lesters, taču labāko aprindu hronikas sajūsma veltīta tieši milēdijai.)

Misters Talkinghorns izņem dokumentus, lūdz atļauju nolikt tos milēdijai blakām uz zeltītam talismanam līdzīga galdiņa, uzliek acenes un lampas gaismā sāk lasīt:

—   «Prāva Lorda kanclera tiesā. Starp Džonu Džāndisu…»

Milēdija viņu pārtrauc, lūgdama, ja iespējams, izlaist visas šīs šaušalīgās formalitātes.

Misters Talkinghorns pamet skatienu pāri acenēm, tad sāk lasīt vēlreiz no tālākas vietas. Milēdija ar nevērīgu nicinājumu ļauj domām aizklīst citur. Sers Lesters, lielā atzveltnes krēslā sēdēdams, raugās ugunī un, šķiet, ar augstsirdīgu labvēlību klausās tieslietu terminu atkārtojumos un daudzvārdībā, it kā jauzdams tajos kaut ko līdzvērtīgu valsts aizsargbastioniem. Milēdija, izrādās, apsēdusies pārāk tuvu pie karstās uguns, un vēdeklis viņas rokā, kas ir ļoti dārgs, taču maziņš, vairāk kalpo skaistumam nekā lietderībai. Pavirzījusies tālāk, milēdija pārlaiž skatienu dokumentiem uz galdiņa… ieskatās tajos ciešāk… ieskatās vēl ciešāk… un piepeši jautā:

—   Kas pārrakstīja šo te?

Misters Talkinghorns apraujas pusvārdā, milēdijas negaidītā dzīvīguma un neparastā toņa pārsteigts.

—   Vai šis ir tas, ko jūs saucat par tiesasrakstu*? — viņa vaicā, atkal skatīdamās viņam sejā tikpat nevērīgi kā iepriekš un rotaļādamās ar vēdekli.

—   Ne gluži. — Misters Talkinghorns rūpīgāk ieskatās rakstā. — Izskatās, ka tiesas dokumentu rokraksta īpašības te apgūtas pēc tam, kad jau nostiprinājies sākotnējais rokraksts. Kāpēc jūs tā jautājat?

—   Lai kaut kā pārtrauktu šo neciešamo vienmuļību. Ak, turpiniet jel!

Misters Talkinghorns lasa tālāk. Kļūst arvien karstāks, un milēdija aizsedz seju. Sers Lesters snauduļo, tad piepeši satrūkstas un iesaucas: — Kā? Ko jūs teicāt?

—   Es teicu, — atbild misters Talkinghorns, steigšus piecēlies kājās, — ka baidos, vai tikai milēdija Dedloka nav saslimusi.

—   Man apreiba galva, — milēdija murmina nobālušām lūpām, — vairāk nekas… bet tā apreiba, it kā nāve būtu klāt… Nerunājiet ar mani! Pazvaniet, lai mani aizved uz guļamistabu!

Misters Talkinghorns ieiet citā telpā; atskan zvaniņš, kāju švīkoņa un dipoņa, pēc tam iestājas klusums. Beidzot Merkūrijs aicina misteru Talkinghornu atgriezties.

—   Ceru, ka būs labi, — saka sers Lesters, pamādams, lai advokāts apsēžas un lasa tālāk viņam vienam. — Tomēr es esmu ļoti satraukts. Nekad agrāk neesmu piedzīvojis, ka milēdija ģībtu. Nu, bet laiks šodien ir tik netīkams — un viņa patiesi tur, mūsu Linkolnšīras «dzimtmuižā», ir nogarlaikojusies līdz nāvei!

III NODAĻA

Kādas dzives ritums.

—   Man ir ļoti grūti sākt rakstīt savu daļu šī sacerējuma lappusēs, jo es zinu, ka neesmu gudra. Es vienmēr esmu to zinājusi. Atceros, kā savulaik, būdama vēl pavisam maza meitene, reizēm mēdzu sacīt savai lellei, kad bijām ar viņu divas vien: «Redzi, Dollij, es neesmu gudra, un tu to labi zini, tāpēc tev, mīļā, jābūt iecietīgai pret mani!» Un mana mīlule ar brīnišķo sejas krāsu un sārtajām lūpiņām sēdēja, novietota lielā atzveltnes krēslā, un lūkojās manī — tiesa, laikam jau drīzāk tukšumā, nevis manī —, kamēr es cītīgi darbojos ar šuvekli un stāstīju viņai visus savus noslēpumus.

Mana mī]ā vecā lelle! Es biju tik bikls radījums, ka tikai retumis uzdrīkstējos atdarīt muti un nekad neuzdrīkstējos atdarīt sirdi kāda cita klātbūtnē. Gandrīz vai asaras sakāpj acīs, atceroties, kāds atvieglojums man bija pēc stundām atgriezties no skolas, uzskriet pa kāpnēm savā istabā un izsaukties: «Ak, mīļā, uzticamā Dollij, es zināju, ka tu mani gaidīsi!» — un pēc tam apsēsties uz grīdas, atbalstīties pret viņas atzveltnes krēsla paroci un izstāstīt viņai visus jaunumus, ko biju ievērojusi, kopš mēs abas šķīrāmies. Ievērot es arvien esmu pratusi diezgan daudz, bet ne jau ar atjautīgu skatienu, tikai klusi un garāmejot, un tādās reizēs es allaž domāju: kaut varētu redzēto labāk saprast! Ašas apķērības man pietrūkst. Kad es kādu no sirds iemīļoju, šķiet, ka manas spējas šai virzienā saasinās. Bet, kas zina, varbūt arī tā ir tīrā iedomība.

Kopš vien spēju sevi atcerēties, mani tika audzinājusi krustmāte (tāpat kā dažu labu princesi pasakās, vienīgi es nebiju tik daiļa). Vismaz es viņu pazinu tikai kā krustmāti. Viņa bija krietna, ļoti krietna sieviete! Ik svētdienu viņa trīs reizes gāja baznīcā, ik trešdienu un piektdienu apmeklēja rīta dievkalpojumu, noklausījās ikvienu sprediķi un runu, nekad neko nenokavēja un neizlaida. Krustmāte bija skaista, un man šķita: ja vien viņa kādreiz arī pasmaidījusi, viņa būtu bijusi kā eņģelis, — taču krustmāte nesmaidīja nekad. Viņa arvien bija nopietna un stingra. Man likās — viņa pati ir tik krietna, ka tieši tāpēc visu mūžu spiesta raukt pieri par citu sliktajām īpašībām. Es jutu, ka ļoti atšķiros no viņas un šī atšķirība ir lielāka, nekā parasti mēdz būt starp bērnu un pieaugušu sievieti; es sev šķitu tik sīka un niecīga, tik tāla no viņas, ka nekad nespēju justies brīvi viņas klātbūtnē, nē, es pat nespēju mīlēt viņu tā, kā pati to vēlētos. Man vienmēr kļuva skumji, domājot, cik viņa krietna un cik es mazvērtīga viņai līdzās, un es dedzīgi cerēju, ka varbūt arī pati reiz kļūšu krietnāka; es ļoti bieži to pārrunāju ar savu mīļo veco lelli un tomēr nekad nemīlēju savu_ krustmāti tā, kā man būtu vajadzējis viņu mīlēt un kā, pēc manām domām, es būtu viņu mīlējusi, ja pati būtu krietnāka.

Sī apziņa, šķiet, darīja mani vēl jo biklāku un noslēgtāku un tuvināja Dollijai — vienīgajai draudzenei, ar kuru es jutos brīvi un nepiespiesti. Bet, kad es vēl biju gluži maziņa, kāds notikums šīs manas izjūtas vēl jo sevišķi pastiprināja.

Es nekad nebiju dzirdējusi runājam par savu māmiņu. Arī par tēvu es nekad nebiju dzirdējusi, taču māmiņa mani interesēja vairāk. Nevarēju atcerēties, ka jebkad būtu valkājusi melnu sēru tērpu. Nekad man nebija rādīts māmiņas kaps. Nekad nebija stāstīts, kur tas atrodas. Un nekad man nebija mācīts lūgt dievu par kādu citu tuvinieku kā vienīgi par krustmāti. Ņe vienreiz vien tiku mēģinājusi atklāt šīs pārdomas misis Reičelai, mūsu vienīgajai kalponei, kas mēdza aiznest projām gaismekli, kad es biju nolikta gulēt (arī viņa bija ļoti krietna sieviete, taču barga pret mani), bet viņa tikai noteica: «Ar labu nakti, Ester!» — aizgāja un atstāja mani vienatnē.

Kaut gan tuvējā skolā, kur es pavadīju dienu, mācījās vēl septiņas meitenes un kaut gan viņas sauca mani par mazo Esteri Samersoni, ārpus skolas es nevienu no viņām nepazinu tuvāk. Tiesa, viņas visas bija par mani vecākas (es biju pati jaunākā, un vecuma starpība bija ievērojama), taču šķita, ka mūs šķir vēl kaut kas cits; iemesls nebija arī tas, ka viņas bija daudz gudrākas par mani un zināja daudz vairāk. Pirmajā nedēļā, kad es biju sākusi iet skolā (to es ļoti labi atceros), viena no viņām, man par lielu iepriecinājumu, ielūdza mani uz mazām viesībām. Taču krustmāte uzrakstīja stingru noraidījuma vēstuli — un es nekur neaizgāju. Es vispār nekad nekur negāju ārpus mājas.

Bija mana dzimšanas diena. Citu meiteņu dzimšanas dienas mums skolā bija īsti svētki — manējā nekad. Citu dzimšanas dienās, kā varēju spriest pēc meiteņu stāstiem, mājās rīkoja viesības — manējā nekad. Mana dzimšanas diena bija pati skumjākā diena visā gadā.

Iepriekš jau minēju, ka mana attapība, ja vien tīrā iedomība neliek man vilties (kas pilnīgi iespējams, jo varbūt es esmu ļoti iedomīga, pati to nenojauzdama, bet nudien es to nenojaušu), mēdz saasināties, ja esmu kaut kam sirsnīgi pieķērusies. No dabas es ļoti tiecos kaut kam pieķerties, un iespējams, ka es vēl šodien tikpat sāpīgi izjustu to ievainojumu, ko guvu savā dzimšanas dienā, ja vien tādu ievainojumu varētu paciest vairāk nekā vienu reizi.

Pusdienas bija paēstas, un mēs ar krustmāti sēdējām pie galda kamīna priekšā. Pulkstenis tikšķēja, uguns sprakstēja; nezinu, cik bezgalilgu laiku ne istabā, ne visā mājā nebija dzirdama neviena cita skaņa. Es bikli pacēlu acis no šuvek(a pret krustmāti galda otrā pusē, un viņas acīs, kas drūmi raudzījās manī, es izlasīju: «Būtu daudz labāk, mazo Ester, ja tev dzimšanas dienas vispār nebūtu un ja tu vispār nebūtu dzimusi!»

Man piepeši izlauzās raudas — un es šņukstēdama izgrudu: — Ak, mīļā krustmāt, pasaki man, lūdzu, lūdzu, pasaki man — vai tai dienā, kad es piedzimu, nomira mana māmiņa?

—   Nē, — viņa atbildēja. — Nevaicā man vairs neko, bērns!

—   Ak, lūdzu, lūdzu, pastāsti man kaut ko par viņu! Dari to beidzot, mīļā krustmāt, es tevi lūdzu no visas sirds! Ko es viņai nodarīju? Kā es viņu zaudēju? Kāpēc es tik ļoti atšķiros no citiem bērniem, un kāpēc tā ir mana vaina, mīļā krustmāt? Nē, nē, nē, neej projām! Ak, lūdzama, parunā ar mani!

Līdz ar bēdām mani bija sagrābušas arī bailes, un es ieķēros krustmātei kleitā un nometos ceļos viņai līdzās. Visu laiku viņa tika atkārtojusi: «Laid mani!» Taču tagad viņa stāvēja klusēdama.

Krustmātes satutnsušajai sejai bija tāda vara pār mani, ka es apklusu sava jūtu uzliesmojuma asākajā brīdī. Es pastiepu savu mazo, drebošo roku, gribēdama satvert viņas roku vai lūgt viņai piedošanu, cik sirsnīgi vien spētu, taču, sastapusi viņas skatienu, atvilku roku atpakaļ un piespiedu to pie savas pukstošās sirds. Viņa piecēla mani kājās, apsēdās krēslā un, nostādījusi mani sev priekšā, lēni sacīja saltā, neskanīgā balsī — vēl šobrīd redzu viņas savilktās uzacis un izstiepto pirkstu:

—   Tava māte, Ester, ir tavs negods, un tu biji viņas negods. Pienāks laiks — un tas pienāks jo drīz —, kad tu to sapratīsi labāk un izjutīsi to tā, kā spēj vienīgi sieviete. Es viņai esmu piedevusi to pārestību, ko viņa man nodarīja, — tomēr viņas seja neatmaiga, — un to vairs nepieminu, kaut gan šī pārestība bija lielāka, nekā tu jebkad spēsi saprast, nekā spēs saprast jebkurš cits, iz-

ņemot mani, cietēju. Lūdz dievu, tu, nelaimīgā meitene, kas bāreņos atstāta un kaunā iegrūsta jau kopš pirmās no šīm ļaunajām gadadienām, lūdz ik dienu par sevi, lai citu grēki nenāk pār tavu galvu, kā sacīts rakstos!

Aizmirsti savu māti un ļauj viņu aizmirst arī citiem, kas ar to izdarīs vislielāko pakalpojumu viņas nelaimīgajam bērnam. L'n tagad ej!

Tomēr, pirms es paspēju sakustēties — jo es biju gluži kā sastingusi —, viņa mani vēl aizturēja un piebilda:

— Padevība, pazemība, uzcītīgs darbs — tikai ar to var izpirkt dzīvi, kas sākusies zem tik melnas ēnas. Tu atšķiries no citiem bērniem, Ester, tāpēc ka neesi dzimusi kā viņi — likumīgā grēkā un dieva dusmās. Tu esi šķirta no citiem.

Es uzgāju savā istabā, ielīdu gultā, piespiedu lelles vaigu pie savējā, kas bija slapjš no asarām, un, turēdama savu vienīgo draudzeni cieši sev klāt, raudāju, līdz aizmigu. Lai cik vārgi es spēju izprast pati savas bēdas, es tomēr sapratu, ka nekad nevienam neesmu nesusi prieku un ka nevienam pasaulē nenozīmēju to, ko man nozīmēja Dollija.

Ak vai, šīs garās stundas, ko mēs pēc tam pavadījām divatā, šīs neskaitāmās reizes, kad es atkārtoju lellei savas dzimšanas dienas stāstu un uzticēju tai savu apņemšanos pūlēties, cik vien būs manos spēkos, lai izpirktu grēku, kurā esmu dzimusi (un kura dēļ jutos gan vainīga, gan nevainīga), un censties augt čaklai, pieticīgai un lēnprātīgai, darīt kādam labu un iegūt kāda mīlestību, ja tas būtu iespējams! Es ceru, ka šīs manas asaras, kas nāk līdzi atmiņām, nav izdabāšana savām kaprīzēm. Es jūtos ļoti pateicīga liktenim, mana sirds ir priecīga, bet es nekā nevaru darīt, ja tās kāpj un kāpj man acīs.

Nu tā! Tagad es esmu tās noslaucījusi un varu atkal turpināt, kā pieklājas.

Pēc šīs dzimšanas dienas es tik ļoti jutu, ka atstatums starp mani un krustmāti pieaudzis, un tik ļoti apzinājos, ka aizņemu viņas namā vietu, kurai būtu vajadzējis palikt tukšai, ka tagad man bija vēl jo grūtāk viņai tuvoties, kaut gan sirdī es jutos viņai daudzkārt pateicīgāka nekā agrāk. To pašu es jutu pret savām skolasbiedrenēm; to pašu es jutu pret misis Reičelu, kas bija atraitne, un, ak jā, pret viņas meitu, ar kuru viņa tā lepojās un kura ik pārnedēļas ieradās viņu apciemot. Es turējos ļoti noslēgta un klusa un centos būt ļoti čakla.

Kādā saulainā pēcpusdienā, kad es biju pārnākusi no skolas un ar grāmatām un portfeli, kā parasti, kāpu augšup uz savu istabu, vērodama garo ēnu sev blakām, mana krustmāte palūkojās pa viesistabas durvīm un pasauca

mani atpakaļ. Redzēju, ka kopā ar viņu ir kāds svešinieks, un tas patiešām bija ļoti neparasti. Tas bija korpulents svarīga izskata kungs, ģērbies viscaur melnā, ar baltu kravati, lielu zelta pulksteni, zelta pensneju un lielu zīmoggredzenu uz mazā pirkstiņa.

—   Sis ir tas bērns, — krustmāte paklusi sacīja. Tad savā ierasti bargajā izteiksmē teica: — Tā ir Estere, ser.

Kungs pacēla pensneju, lai aplūkotu mani, un teica:

—    Panāc tuvāk, mīļā! — Viņš paspieda man roku un sacīja, lai es noņemot cepuri, un visu laiku nenolaida acis no manis. Kad biju izdarījusi teikto, viņš novilka:

—   A! — un pēc tam sacīja: — Jā! — Un tad, noņēmis pensneju un ielicis to sarkanā futrālī, viņš atlaidās atzveltnes krēslā un, virpinādams futrāli abās rokās, pamāja ar galvu pret krustmāti. Tad krustmāte teica: — Tu vari iet augšā, Ester! — un cs pakniksēju pret svešo kungu un devos projām.

Šķiet, tas bija pēc diviem gadiem, kad man jau bija gandrīz četrpadsmit gadu, — tas briesmīgais vakars, kad mēs ar krustmāti sēdējām pie kamīna. Es lasīju viņai priekšā, un viņa klausījās. Es biju nokāpusi lejā pulksten deviņos, tāpat kā ik vakarus, lai lasītu viņai priekšā Bībeli, un pašreiz lasīju Jāņa evaņģēlijā, kā mūsu Pestītājs rakstījis ar pirkstu smiltīs, kad pie viņa atveduši grēcīgo sievieti:

—   «Kad nu tie uzstāja viņam ar savu jautāšanu, viņš pacēla galvu un sacīja: — Kas no jums ir bez grēka, tas lai pirmais met akmeni uz viņu!»

Te man vajadzēja pārtraukt, jo krustmāte strauji piecēlās, piespieda roku pie galvas un briesmīgā balsī izkliedza vārdus no gluži citas Bībeles vietas:

—   «Tad nu esiet nomodā! Ka tas, piepeši nākdams, jūs neatrod guļam! Bet, ko es jums saku, to es saku visiem: esiet nomodā!»

Tā viņa brīdi stāvēja man priekšā, atkārtodama šos vārdus, tad piepeši nokrita uz grīdas. Man nevajadzēja kliegt pēc palīga: viņas balss bija aizskanējusi pa visu māju un kļuvusi dzirdama pat uz ielas.

2

33

Krustmāti noguldīja gultā. Tur viņa nogulēja vairāk nekā nedēļu, ārēii maz pārvērzdamās, un sejā viņai visu laiku gluži kā iegravēta valdīja tā pati vecā, skaistā, bargi apņēmīgā Izteiksme, ko es tik labi pazinu. Neskaitāmas reizes gan dienu, gan nakti es kļāvu galvu pie spilvena viņai līdzās, lai viņa labāk varētu saklausīt manus

čukstus, un skūpstīju viņu, pateicos viņai, aizlūdzu par viņu, lūdzu viņas svētību un piedošanu, lūdzos, lai viņa dod jel mazāko zīmi, ka pazīst vai dzird mani. Nē, nē, nē. Krustmātes seja palika nekustīga. Līdz pašām beigām — un arī pēc tam — viņas bargā izteiksme neatmaiga.

Dienu pēc manas nabaga krietnās krustmātes bērēm atkal ieradās kungs melnajās drēbēs ar balto kaklautu. Misis Reičelu atsūtīja man pakaļ, un es sastapu viesi turpat, kur iepriekšējā reizē, it kā viņš nemaz nebūtu gājis projām.

—  Mans vārds ir Kendžs, — viņš teica, — varbūt tu mani atceries, bērns: «Kendžs un Kārbojs», Linkolna advokātu korporācija.

Es atbildēju, ka atceros viņu reiz iepriekš redzējusi.

—   Lūdzama, sēdies — šeit, man blakām. Nekrīti izmisumā, tas neko nelīdzēs. Misis Reičela, jūs labi pārzinājāt nelaiķes mis Bārberijas mantas stāvokli un zināt, ka viņas naudas līdzekļi beidz pastāvēt līdz ar viņu, un šī te jaunā dāma, kopš viņas mātesmāsa ir mirusi…

—  Mana mātesmāsa, ser!

—   Nudien, nav nozīmes turpināt spēli, ja tā vairs nenes nekāda labuma, — rāmi sacīja misters Kendžs. — īstenā mātesmāsa, kaut arī likums jūs nesaista. Nekrīti izmisumā! Neraudi! Nedrebi! Misis Reičela! Mūsu jaunā draudzene, protams, ir dzirdējusi par šo… par prāvu «Džāndiss pret Džāndisu»?

—  Nekad, — atbildēja misis Reičela.

—   Vai tiešām iespējams, — neatlaidās misters Kendžs, atkal paceldams pensneju, — ka mūsu jaunā draudzene — tak, lūdzama, nekrīti izmisumā! — nekad nav * dzirdējusi par prāvu «Džāndiss pret Džāndisu»?

Es papurināju galvu, pat neapjauzdama, ko šie vārdi nozīmē.

—   Nav dzirdējusi par prāvu «Džāndiss pret Džāndisu»? — atkartoja misters Kendžs, raudzīdamies manī pāri pensnejam un lēni griezdams futrāli daudz reižu apkārt, it kā mīlinādamies ar to. — Nav dzirdējusi par vienu no lielakajam Lorda kanclera tiesas prāvām? Par prāvu «Džāndiss pret Džāndisu», lielo., lielu… sava veida lielu pieminekli Lorda kanclera tiesas praksei? Kurā — es teiktu — ikkatrs sarežģījums, ikkatra nejaušība, ikkatrs meistarīgs izdomājums, ikkatra procedūras forma, ko vien šī tiesa pazīst, tiek pārcilāta vēl un vēl*

reiz no jauna? Tā ir prāva, kas nespētu pastāvēt nekur citur ārpus šīs brīvās un lielās valsts robežām. Varu sacīt, ka kopējās izmaksas Džāndisu prāvā, misis Reičela, — laikam gan viesis griezās pie viņas tāpēc, ka es nelikos pietiekami uzmanīga, — šobrīd sasniegušas se-šus lidz sep-tiņ-des-mit tūkstošus mārciņu— noteica misters Kendžs, atlaizdamies dziļāk krēslā.

Es smagi izjutu savu nezināšanu, bet ko es varēju darīt? Man šis temats bija tik absolūti svešs, ka es arī tagad neko nesapratu.

—   Un viņa patiesi nekad nav dzirdējusi par šo prāvu? — teica misters Kendžs. — Apbrīnojami!

—   Mis Bārberija, ser, kura šobrīd atrodas starp debesu eņģeļiem…

—   Cerēsim, protams, cerēsim, — laipni iestarpināja misters Kendžs.

—   …vēiējās, lai Estere zinātu vienīgi to, kas viņai noderīgs. Un nekas ārpus tā viņai šeit nav nedz mācīts, nedz stāstīts, — paskaidroja misis Reičela.

—   Lūk, kā! — noteica misters Kendžs. — Visā visumā tas ir gluži saprātīgi. Bet nu pie lietas! — Un viņš pagriezās pret mani: — Tā kā mis Bārberija, tava vienīgā radiniece (tas ir, pēc būtības, jo esmu spiests atzīmēt, ka pēc likuma tev radinieku nav), ir mirusi un tā kā, gluži dabiski, nevar gaidīt, lai misis Reičela…

—   Ak dieviņ, nē! — steigšus iestarpināja misis Reičela.

—   Saprotams! — piekrita misters Kendžs. — …Lai misis Reičela uzņemtos tevis audzināšanu un uzturēšanu (ļoti lūdzu, nekrīti izmisumā), tev pienākas vēlreiz uzklausīt piedāvājumu, ko man bija uzticēts izteikt mis Bārberijai pirms diviem gadiem, un, kaut gan toreiz tas tika noraidīts, skumjā apstākļu pārmaiņa, kas tagad notikusi, liek to atkārtot no jauna. Tātad, ja es atzīšos, ka prāvā «Džāndiss pret Džāndisu» un arī ārpus tās pārstāvu augsti humānu un tai pašā laikā neparastu cilvēku, vai ar to būšu kompromitējis sevi ar profesionālās piesardzības robežu pārkāpšanu? — misters Kendžs vaicāja, atkal atlaizdamies sēdeklī un rāmi lūkodamies uz mums abām.

3*

15

Šķiet, ka vairāk par visu citu viņam patika klausīties pašam savā balsī. Par to es nebrīnītos, jo šī balss bija sulīga un samtaina un katram vārdam piešķīra īpaši svarīgu skanējumu. Viņš klausījās sevī ar acīm redzamu

apmierinātību un brīžiem ar galvu viegli māja takti pats savai mūzikai vai arī noapa|oja teikuma beigas ar delnas kustību. Viņš atstāja milzu iespaidu uz mani — pat tobrīd, kad es vēl nezināju, ka viņš veido sevi pēc ievērojamā lorda — sava klienta — ģīmja un līdzības un ka viņu parasti dēvē par Daiļrunīgo Kendžu.

—   Misters Džāndiss, — viņš turpināja, — zinādams mūsu jaunās draudzenes — es teiktu, bezcerīgo — stāvokli, piedāvā viņai vietu pirmklasīgā iestādē, kur viņa pabeigtu izglītību, kur tiktu nodrošinātas viņas dzīves ērtības, kur tiktu ņemtas vērā viņas saprātīgās vēlmes, kur viņa taptu lieliski apmācīta savu pienākumu veikšanai tajā dzīves jomā, kurp — sacīsim, liktenim? — labpaticies viņu aicināt.

Mana sirds bija tik pārpilna gan no tā, ko viņš teica, gan no tā, cik iespaidīgi viņš to teica, ka es nespēju izsacīt ne vārda, kaut arī centos to darīt.

—   Misters Džāndiss, — viņš runāja tālāk, — neizvirza nekādus noteikumus, vienīgi izsaka cerību, ka mūsu jaunā draudzene neatstās iepriekšminēto iestādi bez viņa zināšanas un piekrišanas. Ka viņa uzcītīgi nodosies to māku un gudrību apguvei, no kuru izmantošanas būs pilnībā atkarīga viņas tālākā dzīve. Ka viņa ies goda un tikuma ceļu un … un … tā tālāk.

Es spēju pateikt vēl mazāk nekā iepriekš.

—   Nu, ko par to saka mūsu jaunā draudzene? — misters Kendžs turpināja. — Nevajag steigties, nevajag steigties! Es gaidu viņas atbildi. Bet nevajag steigties!

Ko uz šādu piedāvājumu mēģināja atbildēt nabaga jautātā, nav nozīmes atkārtot. Ko viņai izdevās atbildēt, to varētu vieglāk pārstāstīt, ja būtu vērts to darīt. Ko viņa juta un jutīs līdz savai pēdējai stundai, es nespētu izstāstīt nekad.

Sī saruna notika Vindzorā, kur biju pavadījusi (vismaz cik man pašai zināms) visu līdzšinējo dzīvi. Tieši pēc nedēļas, bagātīgi nodrošināta ar visu nepieciešamo, es pasta karietē devos no turienes projām uz Redingu.

Misis Reičela bija pārāk krietna, lai šķiroties ļautu vaļu jūtām, bet es nebiju tik krietna un rūgti raudāju. Es domāju, ka tik daudzos gados man būtu vajadzējis viņu labāk iepazīt, būtu vajadzējis iekarot viņas mīlestību kaut vai tik daudz, lai šobrīd viņa justu žēlumu. Kad viņa uz atvadām uzspieda man uz pieres vienu vēsu skūpstu kā paļāsi no akmens lieveņa — todien turējās

3b bargs sals —, es jutos tik nožēlojama un mani mocīja tādi pašpārmetumi, ka pieplaku viņai un sacīju — tā ir mana vaina, ja viņa tik viegli spēj atvadīties no manis.

—   Nē, Ester, — viņa atbildēja. — Tā ir tava nelaimei

Kariete stāvēja pie mazajiem dārza vārtiņiem — mēs

bijām iznākušas ārā tikai tad, kad dzirdējām riteņu troksni, — un tā es šķīros no viņas ar bēdpilnu sirdi. Viņa iegāja atpakaļ mājā, pirms vēl mani saiņi bija uzcelti uz karietes jumta, un aizvēra durvis. Kamēr vien spēju saskatīt māju, es pa logu raudzījos atpakaļ asaru aizmiglotām acīm. Krustmāte bija atstājusi misis Reičelai visu nelielo īpašumu, kas viņai piederēja, drīzumā vajadzēja notikt izpārdošanai, un kāds vecs kamīna paklājs ar rozēm, kas man allaž bija licies pirmais, ko šai pasaulē esmu ieraudzījusi, karājās ārā, salā un sniegā. Pirms pāris dienām es biju ietinusi savu veco, mīļo lelli viņas pašas šallē un klusītēm apglabājusi viņu — man gandrīz kauns to stāstīt — dārza smiltājā zem koka sava agrākā loga priekšā. Man vairs nebija cita biedra kā vienīgi putniņš, ko es vedu būrī sev līdzi.

Kad māja bija nozudusi skatienam, es sēdēju, nolikusi būri ar putniņu sālmos sev pie kājām, izstājusies uz zemā sēdekļa, lai varētu skatīties pa augsto logu, un vēroju sarmotos kokus, kas atgādināja brīnišķus špata darinājumus, laukus, ko iepriekšējās nakts sniegs bija darījis līdzenus un baltus, sauli, kura sarkani kvēloja, bet gaužām skopi dalīja siltumu, un ledu, tumšu kā metāls tais vietās, kur slidotāji un slidinātājies noberzuši sniega virskārtu. Karietē uz pretējā sola sēdēja kāds kungs, kurš savos daudzajos apmetņos izskatījās milzīgi liels, taču viņš raudzījās ārā pa otru logu un neveltīja man nekādu uzmanību:

Es domāju par savu mirušo krustmāti, par to vakaru, kad biju lasījusi viņai priekšā, par viņas stingro un bargo sejas izteiksmi, kad viņa bija gulējusi gultā, par svešo vietu, uz kuru devos, par cilvēkiem, kurus tur sastapšu, un par to, kādi tie būs un ko tie man sacīs; tad piepeši kāda balss tepat karietē lika man stipri satrūkties.

—   Kāda velna pēc tu raudi? — tā sacīja.

Es biju tā pārbijusies, ka nevarēju attapties un spēju atbildēt tikai čukstus: — Vai es, ser? — Jo es, protams, zināju, ka jautātājs varēja būt vienīgi kungs daudzajos apmetņos, kaut arī viņš joprojām raudzījās ārā pa logu.

—   Jā, tu, — viņš teica, pagriezies pret mani.

—  Es nezināju, ka raudu, ser… — es stomījos.

—   Bet tu to dari! — kungs teica. — Paskat šurp! — Viņš paliecās man preti no karietes viņējā kakta, nobrauca ar vienu no savām lielajām zvērādas aprocēm man gar acīm (nenodarot sāpes) un parādīja man, ka tā ir slapja.

—   Re nu! Tagad tu zini, ka raudi, — viņš teica. — Vai ne?

—  Jā, ser, — es atbildēju.

—  Un par ko tu raudi? — kungs jautāja. — Vai tu negribi braukt uz turieni?

—   Uz kurieni, ser?

—   Uz kurieni? Nu, uz turieni, kurp tu brauc, — kungs atteica.

—   Es ]oti priecājos, ka braucu uz turieni, ser, — es atbildēju.

—  Nu redzi nu! Tad rādi priecīgu seju! — viņš teica.

Man viņš likās ļoti dīvains, vismaz tas, ko es spēju no

viņa saskatīt, bija ļoti dīvains, jo viņš bija ievīstījies līdz pat zodam un viņa seju gandrīz pilnīgi aizsedza zvērādas cepure ar platām zvērādas sloksnēm galvas abās pusēs, kas zem zoda bija sastiprinātas kopā, tomēr es atkal nomierinājos un nejutu bailes no viņa. Tāpēc es viņam pastāstīju, ka raudājusi droši vien esmu mirušās krustmātes dēļ un tāpēc, ka misis Rcičela šķīrās no manis bez žēluma.

—  Pie velna misis Reičelu! — teica svešais kungs. — Lai viņa lido prom pa vējam uz slotaskāta!

Tagad man patiesi kļuva bail no viņa — un es pavēros viņā ar lielu izbrīnu. Taču man šķita, ka viņam ir laipnas acis, kaut arī viņš turpināja klusi šķendēties un apveltīt misis Reičelu nelāgiem vārdiem.

Pēc neilga brītiņa viņš atsedza savu virsējo apmetni, kas man izskatījās tik liels, ka tajā varētu ietīt vai visu karieti, un iebāza roku dziļi kādā sānu kabatā.

—   Paskaties šurp, — viņš teica. — Sajā papīrā… — (tas bija glīti salocīts) — ir gabals labākā augļu pudiņa, kādu var nopirkt par naudu, — cukurs virspusē veselu collu biezs kā jēra ciskai tauki. Un te ir viens mazs pīrādziņš (īsts dārgakmens gan pēc lieluma, gan labuma), Cepts Francijā. Kā tev šķiet, ar ko tas pildīts? Ar treknu zosu aknām. Tas tik ir pīrāgsl Nu, tā ka tu tagad tos abus apēstu!

—       Paldies, ser, — es atbildēju, — pateicos jums no sirds, bet ceru, ka neņemsiet ļaunā — man šāds ēdiens par stipru.

—  Atkal nekā! — kungs noteica — es to galīgi nesapratu — un izmeta abus pa logu.

Viņš vairs neatsāka runāt ar mani, līdz izkāpa ārā no karietes pavisam netālu no Redingas; tur viņš pamācīja mani, lai esmu laba meitene, uzcītīgi mācos, un paspieda man roku. Jāatzīstas, ka pēc viņa izkāpšanas es sajutu atvieglojumu. Mēs viņu atstājām pie ceļastaba. Vēlāk es daudzkārt gāju šim stabam garām un allaž atcerējos savu ceļabiedru, gandrīz vai klusībā cerēdama, ka viņu satikšu. Taču tas nekad nenotika, un, laikam ritot, viņš pagaisa no manām domām.

Kad kariete apstājās, pa logu ieskatījās kāda ļoti kārtīga izskata dāma un teica:

—  Mis Donija.

—   Nē, kundze, Estere Samersone.

—   Pareizi, — sacīja pienācēja, — mis Donija.

Tagad es sapratu, ka viņa nosaukusi man pati savu vārdu, un lūdzu mis Doniju piedot manu kļūdu, tad pēc viņas lūguma norādīju uz saviem saiņiem. Pēc ļoti kārtīga izskata kalpones norādījuma tie tika aiznesti pie kādas ļoti mazas, zaļas karietes, tad mis Donija, kalpone un es iekāpām tajā un braucām projām.

—  Tev viss ir sagatavots, Ester, — teica mis Donija,

—   un tavas turpmākās gaitas sīki saskaņotas ar tava aizbildņa mistera Džāndisa iecerēm.

—   Ar… ko, jūs teicāt, kundze?

—  Ar tava aizbildņa mistera Džāndisa iecerēm, — atkārtoja mis Donija.

Es jutos tik apmulsusi, ka mis Donija, noraizējusies, vai stiprais sals man nav aizrāvis elpu, pasniedza man pudelīti ar ožamo sāli.

—  Vai jūs pazīstat manu aizbildni misteru Džāndisu, kundze? — pēc ilgas vilcināšanās es pavaicāju.

—   Personiski ne, Ester, — atbildēja mis Donija,

—   tikai ar viņa Londonas advokātu kantora — «Kendža un Kārboja» — starpniecību. Misters Kendžs ir izcila persona. Apbrīnojami daiļrunīgs cilvēks. Daži no viņa runu periodiem ir gluži majestātiski!

Es jutu, ka viņai taisnība, taču pārliecīgajā apmulsumā nespēju daudz par to domāt. Manu apmulsumu vēl pastiprināja negaidīti ātrā ierašanās paredzētajā vietā, iekams es biju paguvusi attapties, — un nemūžam es neaizmirsīšu, cik tajā pēcpusdienā Grīnlīfā (mis Donijas mājās) viss šķita neapjaušams un nereāls!

Tomēr drīz es tur pieradu. Pēc neilga laika es biju tā pieskaņojusies Grīnlīfas ieražām, ka šķitu dzīvojam tur jau krietni sen un vecā dzīve pie krustmātes man drīzāk likās kā sapnis, nevis aizgājusi īstenība. Nekas, šķiet, nevarēja būt precīzāks un kārtīgāks par dzīvi Grīnlīfā. Ikkatram sīkumam bija iedalīta sava vieta pulksteņa rādītāju diennakts ce|ojumā, un viss tika darīts tieši savā noteiktajā brīdī.

Mēs te bijām divpadsmit internāta iemītnieces, un mis Donijas bija veselas divas — dvīņumāsas. Man darīja zināmu, ka drīz vien man vajadzēs pašai sevi uzturēt, veicot guvernantes pienākumus, un man ne vien iemācīja visu, kas Grīnlīfā tika mācīts, bet drīz vien arī aicināja mācīt to pārējām. Kaut gan visādā citā ziņā pret mani izturējās tāpat kā pret jebkuru citu audzēkni, šī vienīgā atšķirība tika ievērota jau no paša sākuma. Pakāpeniski iemācījusies vairāk, es sāku arī vairāk mācīt citām, un tā pēc zināma laika man bija krietni daudz darba, un tas man ]oti patika, jo manas mijās meitenes tādējādi man vairāk pieķērās. Visbeidzot, tiklīdz kāda no jaunatnācējām ieradās mazliet nomākta un nelaimīga, droši bija sagaidāms — nudien pati nezinu, kāpēc, — ka viņa kļūs mana draudzene, un tā turpmāk vias jauniņās tika uzticētas manai gādībai. Viņas teica, ka eš esot tik ļoti laipna, bet man jāsaka — tieši viņas jaū bija tādas! Es bieži domāju par savu apņemšanos, kas bija radusies toreiz, manā dzimšanas dienā, — censties būt čaklai, pieticīgai un uzticamai, darīt kādam labu un iegūt kāda mīlestību, ja tas būtu iespējams, un no visas tiesas man gandrīz bija kauns, ka esmu darījusi tik maz un ieguvusi tik daudz.

Grīnlīfā es pavadīju sešus laimīgus, mierīgus gadus. Savā dzimšanas dienā es nevienā sejā, lai slavēta debess, netiku lasījusi, ka labāk būtu, ja es nekad nebūtu dzimusi. Kad šī diena pienāca, tā man atnesa tik daudz sirsnības apliecinājumu, ka mana istaba stāvēja izrotāta ar tiem no Jaungada līdz nākamiem Ziemsvētkiem.

Tajos sešos gados es nekad nebiju nekur projām, vienīgi brīvlaikā reizēm apciemoju kādu no apkārtnes iedzīvotājiem. Apmēram pusgadu pēc ierašanās es, paklausīdama mis Donijas padomam, ar viņas gādību parādīju pienācīgo cieņu misteram Kendžam un aizrakstīju viņam včstuli, lai pasacītu, ka jūtos laimīga un pateicīga. Toreiz es saņēmu formālu atbildi, kas apstiprināja vēstules saņemšanu, līdz ar piebildi: «Saņemtās ziņas saturs pienācīgā drīzumā tiks darīts zināms mūsu klientam.» Pēc tam man reizēm gadījās dzirdēt mis Doniju ar māsu runājam, cik kārtīgi tiekot maksāti mani rēķini, un apmēram divas reizes gadā es uzdrīkstējos uzrakstīt līdzīga satura vēstuli. Ar nākamo pastu es vienmēr saņēmu uz mata tādu pašu atbildi tādā pašā noapaļotā rokrakstā; «Kendža un Kārboja» paraksts zem tās bija rakstīts ar citu, droši vien paša Kendža, roku.

Cik dīvaini man liekas, ka tagad jāraksta tas viss par sevil It kā viss šis stāsts būtu manas dzīves stāstsl Taču drīz mana necilā persona pazudīs aiz citu mugurām.

Sešus mierīgus gadus (šķiet, ka saku to jau otru reizi) biju pavadījusi te, Grīnlīfā, vērodama apkārtējās meitenēs gluži kā spogulī ikvienu posmu no manis pašas augšanas laika un pārvērtībām, un tad reiz kādā novembra ntā saņēmu šo vēstuli. Datumu es izlaidīšu.

«Oldskvērs, Linkolna korporācija Prāva «Džāndiss pret Džāndisu»

Mis Esterei Samersonei

God. j-kdzel

Tā kā mūsu klients mist. Džāndiss ir sagatavojies uzņemt savā namā pēc L. kanci, tiesas lēm. šīs tiesas aizbilstamo, kam viņš vēlas nodrošināt pienācīgu sabiedrību, viņš liek Jums darīt zināmu, ka priecātos saņemt Jūsu pakalpojumus iepriekšmin. lietā.

Mēs esam nokārtojuši Jūsu pārbraukšanu — bez maksas — ar karieti pīkst. 8 no Redingas nāk. pirmd. no rīta līdz Londonai, Pikadillijai, Baltā Zirga Pagrabam, kur gaidīs viens no mūsu ierēdņiem, lai nogādātu Jūs uz mūsu iestādi, kā min. iepr.

Paliekot, j-kdze, Jūsu padevīgais sulainis, «Kendžs un Kārbojs».»

Ai, nekad un nemūžam es neaizmirsīšu to satraukumu, kādu šī vēstule izraisīja visā mājāl Tas bija tik bezgala sirsnīgi, ka meitenes man tik ļoti pieķērušās, tas bija tik cēlsirdīgi, ka mūsu Tēvs, kas mani nav aizmirsis, darījis manu bārenes taku tik līdzenu un vieglu un licis tik daudzām jaunām sirdīm tiekties pēc manas draudzības, ka es tik tikko spēju to izturēt. Ne jau tāpēc, ka man būtu gribējies, lai viņas mazāk skumst pēc manis, — nē, baidos, ka ne tāpēc, taču manī vienā mutulī sajaucās tik daudz prieka, skumju, lepnuma, gandarījuma un biklas nožēlas, ka šķita — mana sirds nupat lūzīs, kaut gan tā mutuļoja gavilēs.

Vēstule bija brīdinājusi mani par aizbraukšanu tikai piecas dienas iepriekš. Kad nu ik minūte šajās piecās dienās nesa man jaunus mīlestības un draudzības apliecinājumus, kad beidzot pienāca pēdējais rīts un meitenes mani izvadāja pa visām istabām, lai es varētu pēdējo reizi paskatīties uz viņām, kad dažas sauca: — Ester, mīļā, pasaki man ardievas šeit, pie manas gultas, kur tu pirmo reizi mani tik mīļi uzrunāji! — un citas lūdza tikai uzrakstīt viņu vārdus ar veltījumu «Par mīļu piemiņu no Esleres», kad viņas visas saskrēja man apkārt ar atvadu dāvanām un raudādamas pieplaka man klāt, un sauca: — Ko mēs iesāksim, kad mūsu mīļā, mīļā Estere būs projām! — un kad es mēģināju pasacīt viņām, cik iecietīgas un labsirdīgas viņas visas bijušas pret mani, un teicu «paldies» ikvienai no viņām, — ai, cik bezgala pārpilna bija mana sirds!

Un, kad abas mis Donijas šķīrās no manis ar lādu pašu žēlumu kā vismazākā meitene no audzēkņu pulka un kad istabenes teica: — Lai dievs jūs svētī, jaunkundz, kurp vien jūs ietu! — un kad vecais, neglītais, klibais dārznieks, kurš, šķiet, visus šos gadus mani pat lāgā netika pamanījis, elsdams steidzās panākt karieti, lai pasniegtu man mazu ģerāniju pušķīti, un pasacīja, ka es esot bijusi viņa acu gaišums — tik tiešām šis vecais vīrs tā teica! — ai, cik tad vēl jo pārpilnāka bija mana sirdst

Un ko es varēju līdzēt, ja, to visu redzot un vēlāk braucot gar nelielo skolas ēku, kur negaidot ieraudzīju nabaga bērnus stāvam ārpusē un mājam man ar cepurēm un cepurītēm un starp viņiem arī kādu sirmu kungu un dāmu, kuru meitai tiku palīdzējusi mācībās un kuru namā tiku ciemojusies (un kurus visi uzskatīja par lepnākajiem cilvēkiem šajā apkaimē), un viņi visi bez mitas sauca: — Paliec sveika, Ester! Esi laimīga! — ko es varēju līdzēt, ja, karietē sēdēdama, kļuvu pavisam grūtsirdīga

un neskaitāmas reizes atkārtoju: «Ai, cik es esmu pateicīga, cik es esmu pateicīga!»

Taču drīz es, zināms, aptvēru, ka nedrīkstu liet asaras par savu aizbraukšanu pēc visa tā, kas darīts manā labā. Tāpēc es, protams, papūlējos apvaldīt elsas un piespiedu sevi būt mierīgai, daudz reižu atkārtodama: «Ester, tev jāsaņemas! Tā nedrīkst!» Beigu beigās es gluži ciešami atguvu omu, kaut arī baidos, ka tas man prasīja vairāk laika, nekā būtu pieklājies, un, kad biju atvēsinājusi acis ar lavandas ūdeni, vajadzēja jau skatīties pa logu Londonas gaidās.

Es biju pilnīgi pārliecināta, ka mēs jau esam tur, kad bijām vēl desmit jūdzes attālu, un, kad mēs patiesi bijām tur, man šķita, ka nekad nenokļūsim galā. Tomēr, kad kariete sāka kratīties pa akmens bruģi, un jo īpaši tad, kad izskatījās, ka visi citi braucamie drāžas tieši mums virsū un mēs savukārt drāžamies tieši virsū visiem citiem braucamajiem, es sāku ticēt, ka mūsu ceļojums patiesi tuvojas beigām. Ļoti drīz pēc tam mūsu kariete apstājās.

No ietves mani uzrunāja kāds jauns kungs, kas bija ļoti notraipījies ar tinti: — Es esmu ieradies no «Kendža un Kārboja», jaunkundz, no Linkolna korporācijas.

—   Ļoti priecājos, ser, — es sacīju.

Viņš bija ļoti izpalīdzīgs, un, kad viņš bija parūpējies par manu mantu pārnešanu uz ekipāžu un palīdzējis man taja iekāpt, es viņam pavaicāju, vai kaut kur tuvumā izcēlies liels ugunsgrēks. Jo ielas pildīja tik biezi, brūni dūmi, ka tiem tik tikko varēja redzēt cauri.

—   Ak, nē jel, jaunkundz, — viņš teica. — Tā ir Londonas parastā pavadone.

Es nekad par tādu nebiju dzirdējusi.

—   Migla, jaunkundz, — sacīja jaunais kungs.

—   Patiešām! — es izsaucos.

Mēs lēni braucām pa pašām netīrākajām un tumšākajām ielām, kādas jebkad pasaulē redzētas (tā man likās), turklāt tajās valdīja tāds juceklis, ka es nevarēju saprast, kā cilvēks te var saglabāt skaidru galvu, līdz piepeši mūs apņēma negaidīts klusums — mēs izbraucām cauri kādiem veciem vārtiem un tālāk braucām pa klusu laukumu, līdz nonā.cām tā stūrī, kur augšup veda stāvi, plati pakāpieni gluži kā pie baznīcas ieejas. Un tur patiesi bija baznīcas kapsēta — ārpusē zem dažām krusta ejām —, jo pa kāpņu telpas logu es redzēju kapakmeņus.

Tepat blakus bija «Kendža un Kārboja» kantoris. Jaunais kungs aizvadīja mani cauri priekštelpām uz mistera Kendža istabu — tajā neviena nebija — un laipni novietoja man pie kamīna atzveltnes krēslu. Tad viņš pievērsa manu uzmanību nelielam spogulim, kas karājās uz naglas vienā kamīna pusē.

—   Ja jūs gadījumā vēlētos pamest skatienu uz sevi pēc garā ceļa, jaunkundz, — jo jums vajadzēs stāties lorda kanclera priekšā. Protams, tas nav sevišķi nepieciešams, — jaunais kungs pieklājīgi piemetināja.

—   Stāties lorda kanclera priekšā? — es pārjautāju, uz mirkli satrūkusies.

—   Tā ir tīrā formalitāte, jaunkundz, — jaunais cilvēks atbildēja. — Misters Kendžs šobrīd ir tiesā. Viņš lika nodot jums sveicienus, un varbūt jūs vēlētos kādu atspirdzinājumu — (uz maza galdiņa stāvēja cepumi un karafe ar vīnu) — un te varat pāršķirstīt avīzi, — un viņš man pasniedza minēto. Tad viņš sabikstīja kamīnā uguni un atstāja mani vienu.

Viss šķita tik dīvains — un jo dīvaināks tāpēc, ka dienas vietā bija stājusies nakts, sveces dega ar baltu liesmu un izskatījās drēgnas un aukstas, — ka es lasīju avīzē iespiestos vārdus, nekā no tiem nesaprazdama, un dažbrīd pamanīju, ka lasu tos atkārtoti. Tā kā nebija nozīmes šādi turpināt, es noliku avīzi, pametu skatienu spogulī, lai pārliecinātos, ka mana cepure ir kārtībā, un pārlaidu ačis krēslainajai istabai, apbružātajiem, putekļainajiem galdiem, aprakstītu papīru kaudzēm, grāmatu skapim, kas bija pieblīvēts ar tik neizteiksmīga izskata grāmatām, ka citas tik pelēcīgas diez vai būtu iespējams sameklēt. Tad es ļāvu vaļu domām un domāju, domāju, domāju, kamēr uguns kamīnā liesmoja, liesmoja, liesmoja un sveces pilēja un plīvoja, un nebija, ar ko apgriezt tām degļus, — līdz atkal ienāca jaunais kungs ar ļoti netīrām grieznēm; tā pagāja divas stundas.

Beidzot ieradās misters Kendžs. Viņš nebija pārvērties, taču viņu pārsteidza, cik pārvērtusies esmu es, un viņš šķita itin iepriecināts. — Tā kā jūs, mis Samersone, būsiet biedrene jaunajai dāmai, kas šobrīd uzturas lorda kanclera privātajās telpās, — viņš teica, — mēs nospriedām, ka arī jums būtu derīgi atrasties tuvumā. Ceru, ka jūs nemulsinās lorda kanclera klātbūtne?

—   Nē, ser, — es atbildēju, — domāju, ka ne. — Apdomājot to, es patiesi nesapratu, kāpēc tai būtu mani jāmulsina.

Tā nu misters Kendžs pasniedza man elkoni — un mēs izgājām gaitenī, nogriezāmies ap stūri, nonācām lejpus kolonādes un iegājām pa vienām no sānu durvīm. Tad pa gaiteni mēs aizgājām līdz ērti iekārtotai istabai, kur pie spēcīgas, sprēgājošas kamīna uguns stāvēja kāda jauna dāma un jauns kungs. Starp viņiem un kamīnu atradās aizslietnis, un, atbalstījušies uz tā, abi sarunājās.

Kad es ienācu, viņi abi pacēla skatienus pret mani, un es ieraudzīju, ka jaunā dāma, kuras sejā atspīdēja uguns atblāzma, ir īsta skaistule. Kādi kupli, zeltaini mati, kādas maigas, zilas acis, un kāda skaidra, nevainīga, paļāvīga sejas izteiksmei

— Mis Ada, — sacīja misters Kendžs, — lūdzu, iepazīstieties ar mis Samersoni.

Viņa panācās man pretī ar draudzīgu smaidu un sveicienam pastieptu roku, taču tūlīt laikam pārdomāja un noskūpstīja mani. īsi sakot, viņai piemita kaut kas tik dabisks, tik valdzinošs un pievilcīgs, ka brīdi vēlāk mēs jau sēdējām pie loga kamīna uguns gaismā un sarunājāmies tik brīvi un omulīgi, it kā jau sen būtu pazīstamas.

Man gluži kā akmens novēlās no sirds. Cik lieliski bija apzināties, ka viņa spēj man uzticēties, just patiku pret mani! Tas bija tik jauki no viņas un mani tik brīnišķi iedrošināja!

Viņa man pastāstīja, ka jaunais kungs esot viņas attālākas pakāpes brālēns un viņu saucot Ričards Kārstons. Viņš bija glīts jauneklis ar atklātu skatienu un ļoti pievilcīgiem smiekliem; kad jaunā dāma pasauca viņu pie tnums, viņš nostājās līdzās, arī kamīna gaismā, un jautri iesaistījās sarunā kā bezrūpīgs zēns. Viņš izskatījās ļoti jauns, un tobrīd viņam nevarēja dot vairāk par deviņpadsmit gadiem — labi, ja tik daudz, — tomēr viņš bija gandrīz divus gadus vecāks par meiteni. Abi bija bāreņi un (tas man šķita sevišķi pārsteidzoši un dīvaini) līdz šai dienai ne reizi nebija tikušies. Mūsu visu pirmā tikšanās šeit, tik neparastā vietā, deva mums diezgan iemesla sarunām, un mēs arī runājām par to, un uguns, kas vairs nerūca kā iepriekš, zibināja mums pretī savas sarkanās acis kā — Ričarda vārdiem runājot — miegains, vecs kanclera tiesas lauva.

Mēs sarunājāmies paklusi, jo istabā daudz reižu nāca iekšā un gāja ārā kāds kungs pilnā amata ietērpā ar maisiņparūku* galvā; tajos brīžos līdz mums no tālienes atplūda vienmuļa, stiepta skaņa, un viņš teica, ka tur viens no mūsu prāvas advokātiem lasot savu runu lordam kancleram. Viņš paskaidroja misteram Kendžam, ka pēc piecām minūtēm kanclers būšot klāt; itin drīz mēs dzirdējām ārpusē rosību, soļu trokšņus, un misters Kendžs teica, ka tiesa pārtraukusi darbu un viņa gaišība lords kanclers esot blakusistabā.

Gandrīz tajā pašā mirklī kungs ar maisiņparūku atvēra durvis un lūdza misteru Kendžu ienākt. Pēc šī aicinājuma mēs visi iegājām blakusistabā, pa priekšu palaižot misteru Kendžu ar manu mīļo draudzeni — es nevaru atturēties no šī vārda, jo tagad man tas padodas tik bezgala dabiski, — un tur, viscaur melnā tērpies, atzveltnes krēslā pie galda līdzās kamīnam sēdēja viņa gaišība lords kanclers; viņa amata tērps, ko rotāja skaistas zeltītu mežģīņu apmales, gulēja nomests uz cita krēsla. Kad ienācām, viņš uzmeta mums pētošu skatienu, tomēr viņa izturēšanās bija gan izsmalcināta, gan laipna.

Kungs ar maisiņparūku nolika uz viņa gaišības galda žūksni papīru, un viņa gaišība, izvēlējies vienu no tiem, sāka šķirstīt lapas.

—   Mis Klēra, — teica lords kanclers. — Mis Ada Klēra?

Misters Kendžs steidzās iepazīstināt, un viņa gaišība

palūdza meiteni apsēsties viņam blakām. To, ka jaunā paziņa viņu sajūsminājusi un ieinteresējusi, acumirkli ievēroju pat es. Mani aizskāra tas, ka šāda bezjūtīga, kancelejiska vieta itin kā pārstāv tik daiļas, jaunas būtnes mājas. Lords Augstais kanclers pat vislabākajā formā šķita gauži nožēlojams aizstājējs vecāku mīlestībai un lepnumam.

—   Džāndiss, par kuru ir runa, — teica lords kanclers, joprojām šķirstīdams lapas, — ir Džāndiss no Saltā Nama.

—   Džāndiss no Saltā Nama, milord, — atkārtoja misters Kendžs.

—   Drūms nosaukums, — teica lords kanclers.

—  Taču vieta šobrīd nav drūma, milord, — sacīja misters Kendžs.

—   Un šis Saltais Nams, — turpināja viņa gaišība, — atrodas…

—   Hārfordšīrā, milord.

—  Misters Džāndiss no Saltā Nama nav precējies? — jautāja viņa gaišība.

—   Nē, milord, — atbildēja misters Kendžs.

Sekoja klusuma brīdis.

—  Vai jaunais misters Ričards Kārstons ir šeit? — noprasīja lords kanclers, paskatīdamies uz minēto.

Ričards paklanījās un panācās uz priekšu.

—   Hml — norūca lords kanclers, joprojām šķirstīdams lapas.

—   Misters Džāndiss no Saltā Nama, milord, — misters Keņdžs paklusām piemetināja, — ja drīkstu atgādināt jūsu gaišībai, ir parūpējies par piemērotu biedreni…

—   Misteram Ričardam Kārstonam? — man šķiet (taču apgalvot neņemos), ka dzirdēju viņa gaišību atjautājam tikpat klusi un ar smaidu sejā.

—   Mis Adai Klērai. Tā ir šī jaunā dāma. Mis Samersone.

Viņa gaišība pārlaida man iecietīgu skatienu un atbildēja uz manu reveransu ar žēlīgi laipnu mājienu.

—   Alis Samersone laikam nav saistīta radniecībā ar nevienu no prāvas pusēm?

—   Nē, milord.

Misters Kendžs paliecās uz priekšu, pirms vēl bija izrunājis vārdu līdz galam, un kaut ko pačukstēja. Viņa gaišiba, raudzīdamies savos papīros, klausījās, reizes divas vai trīs pamāja ar galvu, pāršķīra vēl dažas lapas un vairs neskatījās uz manu pusi līdz pat mūsu aiziešanai.

Misters Kendžs tagad kopā ar Ričardu atkāpās turp, kur stāvēju es, pie durvīm, atstājot manu mīluli (šis vārds man padodas tik dabiski, ka es tur atkal nekā nevaru darīt) sēžam līdzās lordam kancleram, un gaišība kādu laiku divatā sarunājās ar viņu; vēlāk viņa man pastāstīja, ka lords kanclers jautājis, vai viņa esot labi padomājusi par izteikto priekšlikumu un vai viņa domājot, ka būšot laimīga, dzīvodama mistera Džāndisa Saltā Nama pajumtē, un kāpēc viņa tā domājot. Pēc neilga laiciņa viņš galanti piecēlās un lāva viņai iet un tad pāris minūšu sarunājās ar Ričardu Kārstonu; to viņš darīja neapsēdies, kājās stāvēdams, un visumā izturējās krietni brīvāk un ne tik manierīgi — it kā joprojām, par spīti savatn lorda kanclera stāvoklim, zinātu, kā vislabāk atraisīt tāda jaunekļa vaļsirdību.

—   Nu tā! — viņa gaišība noteica skaļi. — Es izdošu pavēli. Misters Džāndiss no Saltā Nama ir izvēlējies, cik varu spriest, — te nu viņš beidzot paskatījās uz mani, — ļoti labu biedreni jaunajai dāmai, un viss šķiet nokārtots tik atzīstami, cik šajos apstākļos iespējams.

Viņš ar laipnu žestu ļāva mums iet, un mēs visi izgājām ārā, juzdamies viņam pateicīgi par patīkamo un draudzīgo izturēšanos, kas ne mazākā mērā nebija apdraudējusi viņa pašcieņu — drīzāk, mums šķita, to vairojusi.

Kad nokļuvām zem kolonādes, misters Kendžs atcerējās, ka viņam brīdi jāaiziet atpakaļ noskaidrot kādu jautājumu, un atstāja mūs stāvam miglā pie durvīm, kur kariete un sulaiņi gaidīja iznākam lordu kancleru.

—   Tā, — noteica Ričards Kārstons, — tas nu būtu cauri! Un kurp mēs dodamies tālāk, mis Samersone?

—  Vai tad jūs nezināt? — es vaicāju.

—  Nepavisam ne, — viņš atbildēja.

—   Un vai jūs arī nezināt, mana mīļā? — es jautāju Adai.

—   Nē! — viņa teica. — Un jūs arī ne?

—   Man nav ne jausmas! — es sacīju.

Mēs visi saskatījāmies, gandrīz iesmiedamies par to, ka esam kā bērni meža vidū, un tad pie mums ļoti manierīgi, ar smaidu un reveransiem pienāca kāda sīka, veca, dīvaina sieviņa ar nošķiebušos cepuri galvā un tīkla somiņu rokā.

—   O! — viņa teica. — Džāndisa prāvas aizbilstamie! Ļo-ti priecājos par godu jūs sastapt! Laba zīme jaunībai un cerībai, un skaistumam, ka tie nokļūst šai vietā un nezina, kas gaidāms tālāk!

—   Jukusi! — nočukstēja Ričards, nedomādams, ka sieviņa var viņu sadzirdēt.

—   Pareizi! Jukusi gan, jaunskungs, — viņa atbildēja tik aši, ka Ričards palika stāvam kā apstulbis. — Es pati reiz biju prāvas aizbilstamā. Tolaik es nebiju jukusi! — Viņa zemu kniksēja un smaidīja pēc katra īsā teikuma. — Man bija jaunība un cerība. Šķiet, arī skaistums. Maz no tā visa vairs labuma! Neviens no šiem trim tnani ne glāba, ne pestīja. Man ir tas gods apmeklēt Lorda kanclera tiesu regulāri. Ar saviem dokumentiem. Es gaidu spriedumu. Drīz. Pastarās tiesas dienā. Esmu izzinājusi, ka sestais zīmogs, kas minēts Atklāsmes grāmatā, ir tiesas Lielais zīmogs.* Tas stāv atdarīts jau ilgu laiku! Lūdzami, pieņemiet manu svētību!

Tā kā Ada likās mazliet sabijusies, es pasteidzos izdabāt nabaga vecajai dāmai, teikdama, ka mēs esam viņai ļoti pateicīgi.

—   Jā-āl — viņa teatrāli atteica. — Es domāju gan! Un lūk, kur Daiļrunīgais Kendžs. Ar saviem dokumentiem. Kā tad klājas jūsu godātai augstībai?

—   Pateicos, gluži labi! Nesāciet nu tikai pārlieku uzmākties, lāga sieviņ! — sacīja misters Kendžs, vezdams mūs atpaka| iekšā.

—   Nekādā gadījumā! — atsaucās nabaga vecā dāma, turēdamās līdzi Adai un man. — Tikai ne uzmākties! Es atalgošu jūs abas ar dzimtmuižām — ceru, ka tas nenozīmē uzmācību? Es gaidu spriedumu. Drīz. Pastarās tiesas dienā. Sī jums ir laba zīme. Pieņemiet manu svētību!

Stāvo, plato kāpņu apakšā viņa apstājās; augšup kāpdami, mēs atskatījāmies — viņa joprojām stāvēja tur un runāja, un katram īsajam teikumam sekoja reveranss un smaids: — Jaunība! Un cerība! Un skaistums! Un Lorda kanclera tiesa! Un Daiļrunīgais Kendžs! Hā! Lūdzami, pieņemiet manu svētību!

IV NODAĻA

Teleskopiska filantropija.

Kad bijām atgriezušies mistera Kendža istabā, viņš mums paskaidroja, ka nakti pavadīt mums esot paredzēts pie misis Dželibijas; tad, pievērsies man, viņš teica, ka es, bez šaubām, zinot, kas ir misis Dželibija.

—   Nudien nezinu, ser, — es atbildēju. — Varbūt misters Kārstons … vai mis Klēra …

Taču arī viņi nekā nezināja par misis Dželibiju.

—   Pa-tic-šām! Misis Dželibija, — teica misters Kendžs, stāvēdams ar muguru pret uguni, acis pievērsis pieputējušam paklājam kamīna priekšā, itin kā uz tā būtu rakstīta misis Dželibijas biogrāfija, — ir dāma ar apbrīnojami spēcīgu raksturu un savu dzīvi pilnībā veltī sabiedrības labklājībai. Laika gaitā viņa ir nodevusies ļoti daudziem un dažādiem sabiedriskiem pasākumiem un pašlaik veltī savas pūles (līdz viņu piesaistīs kaut kas cits) Āfrikas jautājumam; viņa pēta kafijas pupiņu kultivēšanu, kā arī iedzimtos un vēl rūpējas par mūsu izcili plašās tautiešu saimes laimīgo apmešanos Āfrikas upiu krastos. Misters Džāndiss, kas tiecas atbalstīt jebkādu darbu, kuru varētu dēvēt par labu darbu, un ko bieži uzmeklē filantropi, ir, cik man zināms, ļoti augstās domās par misis Dželibiju.

Tad misters Kendžs sakārtoja kravati un palūkojās uz mums.

—   Un misters Dželibijs, ser? — pajautāja Ričards.

—   A! Misters Dželibijs, — atsaucās misters Kendžs,

—   ir… nu… nezinu, kā īsti viņu raksturot; varu pateikt jums vienīgi to, ka viņš ir misis Dželibijas vīrs.

—  Tātad sīka niecība, ser? — šķelmīgi vaicāja Ričards.

—   Tā es neteiktu, — nopietni atbildēja misters Kendžs.

—   Tā es patiesi neuzdrīkstētos sacīt, jo es pilnīgi nekā nezinu par misteru Dželibiju. Cik atceros, man nekad nav bijis tas gods satikt misteru Dželibiju. Iespējams, ka viņš ir ievērojams cilvēks, bet viņš, tā sakot, ir nobālējis… Nobālējis… savas sievas krietni spožāko īpašību gaismā.

Tālāk misters Kendžs darīja mums zināmu, ka ceļš uz Salto Namu šādā vakarā būtu ļoti ilgs, nogurdinošs un tumsā veicams un, tā kā mēs jau esot daudz laika pavadījuši ceļā, misters Džāndiss pats piedāvājis minēto nakšņošanas iespēju. Rīt priekšpusdienā pie misis Dželibijas nama durvīm gaidīšot kariete, kas vedīšot mūs projām no pilsētas.

Tad viņš pašķindināja mazu zvaniņu — un ienāca iepriekš redzētais jaunais kungs. Uzrunādams viņu par Gapiju, misters Kendžs vaicāja, vai mis Samersories ceļasomas un citas mantas esot «nogādātas, kur vajadzīgs». Misters Gapijs atbildēja apstiprinoši — jā, mantas esot nogādātas un ārā gaidot kariete, lai arī mūs pašus nogādātu galā, tiklīdz mēs to vēlēšoties.

—   Nu, ja tā, — noteica misters Kendžs, sniegdams mums katram roku, — tad man atliek tikai izteikt savu patiesu apmierinātību (visu labu, mis Klēra!) par šodienas veiksmīgo iekārtošanos, kā arī (visu to labāko, tnis Samersone!) patiesu cerību, ka tā sekmēs visu še iesaistīto (priecājos, ka man bija gods ar jums iepazīties, mister Kārston!) laimi, panākumus un labklājību visās jomās! Gapij, parūpējieties, lai visi laimīgi nokļūtu galā!

—   Kur tas ir — galā —, mister Gapij? — jautāja Ričards, kad mēs devāmies lejā pa kāpnēm.

—   Tepat netālu, — paskaidroja misters Gapijs, — ziniet, Teivisinnā.

—   Nevaru vis teikt, ka zinātu, jo esmu atbraucis no Vinčesteras un Londona man pavisam sveša.

—   Tepat vien aiz stūra, — teica misters Gapijs. — Mēs izlīkumosim pa Čānserileinu, tad dosimies uz priekšu pa

Holbornu un pēc četrām minūtēm būsim galā kā likts. Nu, šī ir īsta Londonas migla, vai ne, jaunkundz? — Šķita, ka manis dēļ tā viņam ir ļoti pa prātam.

—   Migla patiesi ir ļoti bieza, — es teicu.

—   Bet jums gan tā nekaitē, to var droši teikt, — sacīja misters Gapijs, novietodams kāpnītes. — Gluži otrādi, šķiet, ka tā jums nāk par labu, jaunkundz, cik var spriest pēc jūsu izskata.

Es sapratu, ka viņš gribējis būt laipns, izteikdams man šo komplimentu, tāpēc, kad viņš bija aizvēris durtiņas un uzkāpis uz bukas, pasmaidīju pati par savu pietvīkumu; mēs visi trīs smējāmies un čalojām par savu pieredzes trūkumu un Londonas svešatnību, līdz kariete pagriezās zem velvētas ejas, kas veda uz mūsu ceļamērķi — augstu māju iekļautu šauru ieliņu, kas izskatījās gluži kā tvertne miglas uzkrāšanai. Pie nama, kur apstājāmies, bija sapulcējies satraukts pūlis, galvenokārt bērni; apsūbējusi misiņa plāksnīte pie durvīm vēstīja: «Dželibijs».

—   Nebīstieties! — uzsauca misters Gapijs, ielūkodamies pa karietes logu. — Viens no jaunajiem Dželibijiem sadomājis izbāzt galvu caur sētas stieņiem!

—   Ai, nabaga bērns! — es iesaucos. — Izlaidiet mani ārā, ja varat!

—   Lūdzama, uzmanieties, jaunkundzi Sie jaunie Dželibiji arvien kaut ko izstrādā, — teica misters Gapijs.

Es izlauzu ceļu cauri drūzmai pie nabaga bērna, sīka, pārsteidzoši netīra radījuma, kurš pārbīli izmisīgi brēca, jo viņa kakls bija iespīlēts starp diviem dzelzs stieņiem; kāds piena vedējs un sulainis tostarp, vislabāko nodomu vadīti, centās viņu aiz kājām atvilkt atpakaļ, acīmredzot domādami, ka zēna galvaskauss šādā ceļā kļūs pietiekami padevīgs. Kad es konstatēju (pēc tam kad biju puišeli nomierinājusi), ka viņš pēc dabas dotumiem ir maza auguma zēns ar palielu galvu, es nodomāju, ka varbūt tur, kur tikusi cauri galva, varētu izspraukties arī viss ķermenis, un ierosināju, ka visdrīzāk atbrīvot viņu varbūt izdotos, stumjot uz priekšu. So domu piena vedējs un sulainis uzņēma tik atzinīgi, ka zēns tūlīt pat būtu ar strauju grūdienu ielidojis pagalmā, ja es nebūtu tu rējuši viņu aiz priekšautiņa, kamēr Ričards un misters Gapijs izskrēja cauri virtuvei, lai zēnu pagalma pusē saķertu, kad tas atbrīvojies kritīs leja. Beidzot puišelis bija bez īpašiem sarežģījumiem laimīgi nostādīts uz kā-

Jām un sāka ar stīpas dzenamo nūjiņu itin neganti apstrādāt misteru Gapiju.

Neviens no nama iedzīvotājiem šai laikā nebija parādījies uz ielas, ja neņem vērā kādu personu koka tupelēs, kura bikstīja iesprūdušo bērnu no apakšas ar slotu; nezinu, ar kādu nolūku viņa to darīja, un šaubos, vai viņa pati to zināja. Tāpēc es nospriedu, ka misis Dželibijas nav mājās, un jutos visai pārsteigta, kad šī pati persona parādījās gaitenī — bez koka tupelēm — un, dodamās augšup Adai un man pa priekšu uz otrā stāva attālāko istabu, pieteica mūs: — Tās divas jaunās dāmas, miste Dželibijl — Augšup kāpdamas, mēs pagājām garām vēl vairākiem maziem bērniem, ko tumsā gandrīz vai saminām; kad mēs ienācām misis Dželibijas istabā, viens no nabaga mazuļiem novēlās lejup vesela kāpņu posma garumā (vismaz tā man izklausījās), saceldams lielu troksni.

Misis Dželibija — viņas seja nepauda ne miņu no tās neveiklības, ko neizdevās noslēpt mums, dzirdot, kā mazā nabadziņa galva kritienā nobūkšķ uz katra pakāpiena (Ričards vēlāk teicās saskaitījis septiņus būkšķus un vēl vienu apakšā uz kāpņu laukumiņa), — saņēma mūs ar nesatricināmu mieru. Viņa bija glīta, ļoti maza un tukla sieviete, vecumā apmēram starp četrdesmit un piecdesmit gadiem, skaistām acīm — tām gan piemita dīvains paradums itin kā raudzīties kaut kur tālu projām. Gluži tā— es atkal atkārtoju Ričarda vārdus —, it kā tās nespētu saredzēt neko tuvāku par Āfriku.

— Es tiešām ļoti priecājos, ka varu jūs uzņemt pie sevis, — misis Dželibija teica tīkamā balsī. — Es jūtu dziju cieņu pret misteru Džāndisu, un man nevar būt vienaldzīgs neviens, kas ieinteresējis viņu,

Mēs apliecinājām savu pateicību un apsēdāmies aizdurvē uz nedroša, izļodzīta dīvāniņa. Misis Dželibijai bija ļoti skaisti mali, taču lielā aizņemtība ar Āfriku neļāva tos turēt kārtībā. Kad namamāte panācās mums pretī, lielais lakats, kurā viņa bija ietinusies, nokrita uz krēsla, un, kad viņa pagriezās, lai atkal apsēstos agrākajā vietā, mēs bijām spiesti pamanīt, ka viņas kleita muguras augšdaļā aizdarē gluži nesavienojas un vaļējo vietu kā vasaras namiņa logu aizsedz korsetes mežģīnes.

Istaba, kura bija viscaur piemētāta papīriem un kuras lielāko daļu aizņēma plats rakstāmgalds, tikpat piedrazāts kā grīda, bija ne tikai ļoti nekārtīga, bet, jāatzīstas, arī ļoti netīra. Mūsu acis to gribot negribot pamanīja, kaut arī ausis tai pašā iaikā tiecās sekot nelaimīgā bērna liktenim: novēlies pa kāpnēm, viņš, šķiet, nokļuva virtuvē, un tur kāds apslāpēja viņa brēcienus.

Tomēr visvairāk mūs pārsteidza meitene, kas sēdēja pie rakstāmgalda, kodīja spalvas galu un raudzījās uz mums platām acīm, — novārgusi neveselīga izskata būtne, kaut arī par neglītu saukt viņu vis nevarēja. Vēl vairāk notriepties ar tinti laikam nemaz nebija iespējams. Un no paspūrušajiem matiem līdz pat kāju pēdām, kuru jaukumu kropļoja apspurušas atlasa kurpītes ar nomītiem papēžiem, viņai mugurā, šķiet, nebija neviena apģērba piederuma, kas būtu piedienīgā kārtībā vai pareizā vietā.

—   Jūs mani sastopat, mīļie, kā allaž, ļoti aizņemtu, — teica misis Dželibija, apgriezdama degļus divām lielām saimniecības svecēm, kas istabā izplatīja spēcīgu izkusušu tauku dvaku (uguns bija apdzisusi, un kamīnā atradās tikai pelni, neliela malkas kaudzīte un kruķis), — kā allaž, ļoti aizņemtu, taču jūs marii atvainosiet. Šobrīd visu manu laiku paņem Āfrikas projekts. Tas nozīmē saraksti gan ar sabiedrības pārstāvjiem, gan privātpersonām, kam rūp viņu cilts labklājība visā zemē. Ar prieku varu sacīt, ka mums ir labi panākumi. Mēs ceram, ka pēc gada šajā pašā laikā Nigēras krastos simt piecdesmit vai divsimt veselīgu ģimeņu audzēs kafiju un nesis apgaismību Borribola-Gha iedzimtajiem.

Tā kā Ada neko neatbildēja, bet paskatījās uz mani, es sacīju, ka tas droši vien sniedz lielu gandarījumu.

—   Tas tik tiešām sniedz gandarījumu, — teica misis Dželibija. — Tas liek man ziedot visus spēkus, cik vien to man ir, bet par to es neskumstu, kamēr vien mums veicas, un mūsu veiksmei es ticu jo dienas jo vairāk. Vai zināt, mis Samersone, es gandrīz vai brīnos, ka jūs nekad neesat pievērsusi domas Āfrikai.

Sāds temata pavērsiens man patiesi bija tik negaidīts, ka es pavisam apmulsu, nesaprazdama, ko atbildēt. Mēģināju sacīt kaut ko par klimatu.

—   Pats lieliskākais klimats pasaulē! — apgalvoja misis Dželibija.

—   Vai tiešām, kundze?

—   Protams. Ja ievēro piesardzību, — atteica misis Dželibija. — Jūs varat staigāt pa Holbornu, neievērojot piesardzību, un pakļūt zem riteņiem. Jūs varat staigāt pa Holbornu, ievērojot piesardzību, un nekad nepakļūt zem riteņiem. Tieši tāpat ir ar Āfriku.

Es teicu: — Bez šaubām. — To es domāju par Holbornu.

—   Ja jums nekas nav pretī, — misis Dželibija sacīja, pabīdīdama uz mūsu pusi kaudzīti papīru, — varat pārskatīt šīs piezīmes attiecībā uz klimatu un visu Āfrikas jautājumu kopumā (mēs tās esam laiduši plašā apgrozībā), kamēr es pabeigšu vēstuli, ko diktēju savai vecākajai meitai — viņa ir mana sekretāre.

Pie galda sēdošā meitene pārstāja kodīt rakstāmspalvu un atsaucās uz mūsu sveicieniem ar biklu un reizē īdzīgu galvas mājienu.

—   Pēc tam es uz laiciņu būtu brīva, — misis Dželibija turpināja ar saulainu smaidu, — kaut gan mans darbs nekad nav padarāms. Cik tālu tu tiki, Kedij?

—   «Apliecina savu cieņu misteram Svolovam un uzdrošinās…» — teica Kedija.

—   «…un uzdrošinās…» — misis Dželibija diktēja tālāk, — «sniegt ziņas attiecībā uz viņa vēstuli, kurā taujāts par Āfrikas projektu.» Nē, Ciepstiņ! Te nedrīkst nākt!

Ciepstiņš (tā viņš bija pats sevi iedēvējis) bija tas pats nelaimīgais bērns, kas iepriekš bija nokritis pa kāpnēm; tagad viņš aizkavēja vēstules tapšanu, parādīdamies ar plāksteri uz pieres un žēlodamies par savainotajiem ceļgaliem, kurus ieraugot mēs ar Adu nesapratām, vai raizēties vairāk par zilumiem vai netīrumiem. Misis Dželibija tikai piemetināja ar savu parasto rāmo nosvērtību: — Ej projām, Ciepstiņ, palaidni tāds! — un atkal pievērsa savas skaistās acis Āfrikai.

Bet, tā kā viņa tūlīt atsāka diktēt vēstuli un tā kā es nevienu ar savu rīcību nevarēju iztraucēt, es uzdrīkstējos klusītēm apturēt nabaga Ciepstiņu, kad viņš gāja ārā, un paņemt viņu klēpī. Par to viņš izskatījās ļoti pārsteigts tāpat kā par skūpstu, ko saņēma no Adas, taču drīz vien man klēpī cieši aizmiga; palaikam vēl dzirdamie šņuksti kļuva arvien retāki, līdz apklusa pavisam. Noņemdamās ap Ciepstiņu, es palaidu garām daudz no diktētās vēstules satura, kaut gan jau vispārējais iespaids tik labi lika saprast Āfrikas pašreizējo nozīmību, ka man kļuva tīri vai kauns, ka līdz šim esmu tik maz par to domājusi.

—   Jau seši! — noteica misis Dželibija. — Un parasti mēs ēdam ap pieciem (tiesa, mēs gan to darām, kad kuro reizi vajadzīgs)! Kedij, parādi mis Klērai un mis Samersonei viņu istabas. Varbūt jūs gribat pārģērbties? Jūs mani, protams, atvainosiet, es esmu tik ļoti aizņemta.

Ak, šis nejaukais bērns! Lieciet viņu nost, mis Samersone!

Es lūdzu atļauju mazo paturēt, patiesīgi apgalvodama, ka viņš mani nemaz neapgrūtina, un uznesu viņu augšstāvā, kur noguldīju savā gultā. Mums ar Adu tika ierādītas divas augšstāva istabas, ko savienoja durvis. Abas telpas bija pārsteidzoši kailas un nekārtīgas, un manas istabas logam aizkars bija piestiprināts ar saliektu āķi.

—   Jūs droši vien gribēsiet karstu ūdeni, vai ne? — jautāja mis Dželibija, lūkodamās apkārt pēc ūdens krūzes; tās nebija.

—   Ja tas jūs pārāk neapgrūtina, — mēs atbildējām.

—   Nepavisam, — atteica mis Dželibija, — jautājums vienīgi, vai tāds ir.

Vakars bija tik ļoti auksts un istabas dvašoja tādu drēgnumu, ka es, jāatzīstas, jutos drusku nomākta un Ada tik tikko valdīja asaras. Tomēr drīz mēs atkal iesmējāmies un sākām rosīgi izkravāt mantas; tad atgriezās mis Dželibija, lai pavēstītu, ka karstā ūdens diemžēl neesot — mazo katliņu nevarot atrast un karstā ūdens tvertne sabojājusies.

Mēs lūdzām viņu neraizēties par to un steidzāmies sakārtoties, lai pēc iespējas ašāk tiktu lejā kamīna tuvumā. Taču ārpusē kāpņu laukumiņā bija sanākuši visi mazie bērneļi, lai paraudzītos brīnumā — redzētu Ciepstiņu guļam manā gultā —, un mūsu uzmanību ik pa brīdim novērsa degunteļi un pirksti, kas visu laiku zibēja šurp turp bīstamajā durvju šķirbā. Aizvērt durvis nevarēja ne vienai, ne otrai istabai, jo manām durvīm nebija roktura un slēdzenes daļa tik tikko turējās skrūvēs, bet Adas durvju rokturis viegli un gludi griezās ap savu asi, nekādi neietekmēdams durvju stāvokli. Tāpēc es uzaicināju bērnus nākt iekšā, lūdzu tos apsēsties pie mana galda un uzvesties ļoti rātni, lai es ģērbdamās varētu pastāstīt viņiem pasaku par Sarkangalvīti; to viņi arī darīja un sēdēja klusi kā pelītes, arī Ciepstiņš, kurš pamodās īstajā brīdī — tieši pirms vilka parādīšanās.

Nokāpuši lejā, mēs ievērojām kausu ar uzrakstu «Velte no Tanbridžvclzas*», kura peldošais deglis apgaismoja kāpņu telpas logu, un kādu jaunu sievieti ar satūkušu, flaneļa drānu pārsietu seju, viņa pūlējās uzpūst viesistabas kamīnā uguni un neganti klepoja; tepat līdzās vaļējas durvis veda uz misis Dželibijas istabu. Kamīns itin drīz sāka dūmot tik spēcīgi, ka mēs visi sēdējām, klepodami tin asaras slaucīdami, un logi bija pusstundu jātur

vaļā; visu šo pusstundu misis Dželibija tādā pašā nesatricināmā mierā diktēja vēstules par Āfriku. Jāatzīstas, ko Ši viņas darbošanās bija man liels atvieglojums, jo Ričards mums tikmēr pastāstīja, ka esot mazgājis «rokas pīrāgu bļodā un ka mazais katliņš esot atradies viņa istabā uz tualetes galdiņa; viņš Adu tik ļoti sasmīdināja, ka arī es nespēju valdīties un smējos pavisam nepiedienīgā kārtā.

Drīz pēc septiņiem mēs devāmies lejā ēst; paklausīdami misis Dželibijas padomam, gājām uzmanīgi, jo kāpņu paklāji bija ne vien ļoti slikti piestiprināti pie pakāpieniem, bet arī tik caurumaini, ka viegli varēja aizķerties kāja. Mēs ēdām labu mencu, vēršgaļas cepeti, teļa siteni un pudiņu; pusdienas būtu bijušas lieliskas, ja tās būtu pienācīgi sagatavotas, taču viss bija pusjēls. Jaunā sieviete ar flaneļa pārsēju mūs apkalpoja; viņa meta visu uz galda, kur un kā pagadījās, un neko vairs neaiztika līdz galda novākšanai, kad visu reizē aiznesa prom un nolika uz kāpnēm. Persona, ko tiku redzējusi ar koka tupelēm kājās (tā laikam bija ķēkša), bieži nāca iekšā un durvīs ķildojās ar jauno sievieti; pēc visa spriežot, abas nepavisam nedzīvoja saticībā.

Visu maltītes laiku, kas nebija no īsajiem, jo ik pa brīdim atgadījās visādas ķibeles — te kartupeļu bļoda nejauši bija ielikta ogļu spainī, te korķu viļķim nospruka rokturis un trāpīja jaunajai sievietei pa zodu —, misis Dželibija saglabāja savu nesatricināmo mieru. Viņa mums pastāstīja daudz ko interesantu par Borribola-Gha cilti un iedzimtajiem un saņēma tik daudz vēstuļu, ka Ričards,1 kurš sēdēja viņai blakām, redzēja mērcē mirkstam četras aploksnes uzreiz. Dažas vēstules sniedza ziņas par dāmu komiteju darbību vai dāmu sēžu lēmumiem — tos viņa nolasīja mums priekšā —, citas bija sūtījuši ļaudis, ko tādā vai citādā veidā ieinteresējusi kafijas audzēšana un iedzimtie, vēl citām vajadzēja dot atbildes, un namamāte trīs vai četras reizes sūtīja vecāko meitu projām no gulda, lai viņa tās uzrakstītu. Misis Dželibija bija lietišķas rosmes pārpilna, un nevarēja noliegt, ka viņa, kā pati mums tika teikusi, ir pilnībā nodevusies savam mērķim.

Mani urdīja neliela ziņkāre, kas ir tas rāmais, plikgalvainais kungs ar brillēm, kurš apsēdās brīvajā krēslā (pie galda nevienam nebija noteiktas sēdvietas) pēc tam,

kad tika aiznesta zivs; viņš šķita pasīvi pakļaujamies Borribola-Gha virsvaldībai, taču neizrādām par to sevišķu interesi. Tā kā viņš neizrunāja ne vārda, viņu gandrīz varēja noturēt par vienu no šiem iedzimtajiem — vienīgi viņa ādas krāsa to nejāva. Tikai tad, kad mēs piecēlāmies no galda un viņš palika divatā ar Ričardu, man ienāca prātā, ka tas varētu būt misters Dželibijs. Un tas patiesi bija misters Dželibijs; kāds valodīgs jauns cilvēks, vārdā misters Kveils, ar lieliem, spīdīgiem deniņu laukumiem un atpaka| atsukātiem matiem, kurš vakarā ieradās šai namā un paziņoja Adai, ka esot filantrops, pastāstīja viņai ari to, ka uzskatot misis un mistera Dželibiju laulību par gara un matērijas apvienību.

Sis jaunais cilvēks (kuram turklāt pašam bija daudz kas sakāms par Āfriku un par to, kā viņš iecerējis apmācīt kolonistus — kafijas audzētājus —, lai tie apmācītu iedzimtos virpot klavieru kājas un nodibināt eksporta tirdzniecību) skubināja misis Dželibiju izteikties, sacīdams: — Tagad jūs, misis Dželibij, droši vien reizēm saņemat dienā pa simt piecdesmit līdz divsimt vēstuļu par Āfrikas jautājumu, vai ne? — vai ari: — Ja atmiņa mani neviļ, misis Dželibij, jūs reiz minējāt, ka esot nosūtījusi piecus tūkstošus aicinājuma rakstu no viena pasta kantora uzreiz? — un allaž atkārtoja mums misis Dželibijas atbildi, it kā būtu viņas tulks. Misters Dželibijs visu vakaru nosēdēja kaktā, atbalstījis galvu pret sienu, un izskatījās tāds kā grūtsirdības mocīts. Šķiet, ka pēc pusdienām, palicis divatā ar Ričardu, viņš vairākas reizes pavēra muti, kā gribēdams ko sacīt, taču, Ričardam par milzīgu pārsteigumu, katrreiz atkal to aizvēra, nekā nepateicis.

Misis Dželibija, sēdēdama izmētātu papīru klājiena vidū, visu vakaru dzēra kafiju un ik pa laiciņam kaut ko diktēja vecākajai meitai. Turklāt viņa aizrautīgi sarunājās ar misteru Kveilu — temats, ja es pareizi sapratu, bija visas cilvēces brālība — un palaikam izsacīja kādu jūsmīgu, skaistu domu. Es tomēr nebiju tik uzmanīga klausītāja, kā pati to būtu vēlējusies, jo mūs ar Adu viesistabas stūrī ielenca Ciepstiņš un pārējie bērni, lai izlūgtos vēl kādu pasaku, tāpēc mēs apsēdāmies ar viņiem kopā un čukstus stāstījām par Runci Zābakos un vēl šo to citu, līdz misis Dželibija nejauši iedomājās par viņiem un aizsūtīja viņus gulēt. Tā kā Ciepstiņš brēca, lai es aiznesot viņu uz gultu, es uznesu viņu augšā, kur jaunā sieviete ar flaneļa pārsēju kā pūķis iemetās mazās saimītes vidū un sagrūda bērnus pa gultām.

Pēc tam es kādu laiciņu veltīju mūsu istabas piekopšanai un pūlējos kārtīgi aizdedzināt negribīgi gruzdošo kamīnu, līdz beidzot uguns uzliesmoja itin spoži. Kad atgriezos lejā, es jutu, ka misis Dželibija par šādu sīkumainību mani uzlūko visai nosodoši, un tas mani skumdināja, kaut arī es gluži labi sapratu, ka uz augstāku novērtējumu cerēt nemaz nevaru.

Bija jau gandrīz pusnakts, kad mums beidzot radās iespēja doties gulēt, un pat tad mēs atstājām misis Dželibiju sēžam starp saviem papīriem un dzeram kafiju un mis Dželibiju kodām rakstāmspalvas galu.

—   Kāda dīvaina māja! — teica Ada, kad bijām uzkāpušas augšā. — Cik savādi, ka mans brālēns Džāndiss sadomājis mūs sūtīt uz šejieni!

—   Mana mīļā, — es teicu, — es jūtos pavisam apjukusi. Es gribētu visu to saprast, bet nevaru saprast itin neko.

—   Ko tad? — jautāja Ada ar sirsnīgu smaidu.

—   Neko, mīļā, — es teicu. — Tam taču jābūt ļoti labi, ka misis Dželibija tā pūlas ar saviem plāniem iedzimto labā… un tomēr… šis Ciepstiņš un šī saimniekošana!

Ada pasmējās un aplika roku man ap kaklu, kamēr es stāvēju, raudzīdamās ugunī, un teica, ka es esot klusa, jauka lāga dvēselīte un esot iekarojusi viņas sirdi. — Tu esi tik iejūtīga, Ester, — viņa teica, — un tomēr tik moža! Un tu padari tik daudz — un visu dari tik neuzkrītošil Tu pat šo namu spētu padarīt par ciešamu mājvietu.

Ak, mana mīļā draudzene! Viņa jau neapzinājās, ka cildina pati sevi un ka tā jau ir viņas pašas labā sirds, kas liek skatīt mani tik pievilcīgā gaismā!

—   Vai drīkstu uzdot tev vienu jautājumu? — es vaicāju, kad brītiņu bijām pasēdējušas kamīna priekšā.

—   Kaut piecus simtus! — sacīja Ada.

—   Tas attiecas uz tavu brālēnu Džāndisu. Es viņam esmu liela parādniece. Vai tu nevarētu man pastāstīt, kāds viņš ir?

Papurinādama savus zeltainos matus, Ada pievērsa man tik jautru un pārsteigtu skatienu, ka arī es jutos ļoti pārsteigta — gan par viņas skaistumu, gan par šo izbrīnu.

—   Ester! — viņa izsaucās.

—  Jā, mīļā?

—   Tu gribi, lai es tev aprakstu savu brālēnu Džāndisu?

—   Jā, mīļā, es nekad neesmu viņu redzējusi.

—   Bet arī es nekad neesmu viņu redzējusiI — atsaucās Ada.

Nē, nudien!

Viņa patiesi nekad nebija redzējusi savu brālēnu. Kaut gan māmuļu Ada bija zaudējusi agri, viņa atcerējās, kā mātes acīs allaž sariesušās asaras, kad vien pieminēts misters Džāndiss vai viņa cildenais raksturs, uz ko, pēc māmiņas vārdiem, varēja paļauties vairāk nekā uz jebko citu, un Ada paļāvās uz šo cilvēku. Brālēns Džāndiss pirms dažiem mēnešiem bija atrakstījis viņai vēstuli — kā Ada sacīja, atklātu, godīgu vēstuli —, piedāvādams iekārtoties tā, kā mēs nupat dzīrāmies darīt, un piebilzdams, ka «ar laiku tas varētu kaut cik sadziedēt brūces, ko cirtuši nožēlojamā Lorda kanclera tiesas prāva». Viņa bija atbildējusi uz vēstuli, ar pateicību pieņemdama brālēna priekšlikumu. Ričards bija saņēmis līdzīga satura vēstuli un devis līdzīgu atbildi. Viņš gan bija reiz redzējis misteru Džāndisu, bet tikai vienu reizi, pirms pieciem gadiem Vinčesteras skolā. Kad viņi ar Adu bija visu pārrunājuši, stāvēdami pie kamīna aizslietņa, kur es viņus pirmoreiz ieraudzīju, viņš tika sacījis, ka atceroties šo kungu kā «skaidras sirds cilvēku ar sārtu seju». Tas bija pats lielākais, ko Ada man par viņu varēja pateikt.

Tas tik daudz nodarbināja manas domas, ka tad, kad Ada jau bija aizmigusi, es paliku sēžam pie uguns, joprojām un joprojām domādama par Salto Namu un brīnīdamās, cik tālu pagātnē šķiet aizslīdējis vakardienas rīts. Nezinu teikt, kur klīda manas domas, kad tās piepeši atsauca īstenībā klauvējiens pie durvīm.

Es tās klusi atvēru un ieraudzīju ārpusē drebināmies mis Dželibiju; vienā rokā viņa turēja salauztu svečturi ar salauztu sveci, otrā — olu biķeri.

—   Ar labu nakti! — viņa teica un izskatījās ļoti sapīkusi.

—   Ar labu nakti! — es atbildēju.

—   Vai es drīkstu ienākt? — viņa negaidot strupi noprasīja tādā pašā īgnā balsī.

—   Protams, — es teicu. — Tikai ncpamodiniet mis Klēru!

Meitene neapsēdas, bet nostājās kamīna priekšā, mērcēdama savu tintaino vidējo pirkstu olu biķerī, kurā bija ieliets etiķis, un berzēdama ar to tintes traipus uz sejas;

turklāt viņa visu laiku rauca pieri un rādīja pagalam drūmu vaigu.

—   Kaut tā Āfrika iznīktu! — viņa piepeši teica.

Es dzīros iebilst.

—       Jā, es to gribu! — viņa teica. — Nesakiet neko, mis Samersone! Es to ienīstu un nolādu, Tā ir briesmeklis!

Es sacīju meitenei, ka viņa ir nogurusi, un man patiesi bija viņas žēl. Es paraudzīju viņai pieri un teicu, ka pašreiz tā ir karsta, bet līdz rītam būs atvēsusi. Viņa joprojām stāvēja sabozusies un īgna skatījās uz mani caur pieri, bet tad pagriezās pret gultu, kurā gulēja Ada.

—       Viņa ir ļoti skaista! — meitene teica ar tādu pašu sarauktu pieri un tikpat nelaipnā balsī.

Es smaidīdama piekritu.

—   Bārene. Vai ne?

—   Jā.

—       Bet laikam visu ko māk? Dejot, spēlēt un dziedat? Droši vien prot franciski, zina ģeogrāfiju, pazīst globusu, māk šūt un visu ko citu?

—   Bez šaubām, — es teicu.

—       Bet es nemāku, — viņa noteica. — Es nemāku gandrīz neko, tikai rakstīt. Es mūžīgi mammai kaut ko rakstu. Nezinu, kā jums šodien nebija kauna nākt iekšā un skatīties, kā es neko nemāku. Tobrīd jūs bijāt nejaukas. Bet jūs jau pašas, protams, domājat, ka esat dikti jaukas!

Es redzēju, ka nabaga meitene tik tikko valda asaras, tāpēc apsēdos savā krēslā un pacentos paust skatienā visu sirsnību (vismaz es tā ceru), ko tobrīd jutu pret viņu.

—       Tas ir negods, — viņa teica. — Jūs zināt, ka tā ir. Visa šī māja ir viens vienīgs negods. Bērni ir negods. Es esmu negods. Papus ir nožēlojams un nelaimīgs — un kā gan citādi! Prisilla dzer, mūždien dzer. Tas ir briesmīgs kauns, un jūs man briesmīgi melsīsiet, ja teiksiet, ka šodien neko nesaodāt. Viņa smirdēja kā krogs, kad apkalpoja pie galda, — jūs labi zināt, ka tā bija!

—   Nezinu vis, mīļā, — es teicu.

—       Zināt gan! — viņa strupi atcirta. — Nestāstiet, ka nezināt! Jūs zināt.

—       Ai, mīļā, — es sacīju, — ja jūs man neļausiet runāt …

—   Jūs jau runājat. Un pati to labi zināt. Nemelsiet

blēņas, mis Samersone.

—   Mīļā, — es teicu, — ja jūs mani neuzklausīsiet..,

—   Es negribu jūs uzklausīt.

—   Man šķiet, ka gribat gan, — es teicu, — un, ja negribētu, tas būtu gaužām nesaprātīgi. Es nezināju to, ko jūs man teicāt, jo maltītes laikā kalpone nepienāca man klāt, tomēr es neapšaubu, ka jūs teicāt patiesību, un man ļoti žēl to dzirdēt.

—   Ar to nav ko lepoties, — viņa teica.

—   Nav gan, mī|ā, — es atbildēju. — Tas būtu pavisam muļķīgi.

Viņa joprojām stāvēja pie gultas, tad noliecās (ar tādu pašu neapmierinātību sejā) un noskūpstīja Adu. To izdarījusi, viņa klusiņām atnāca atpakaļ un nostājās pie mana krēsla. Viņas krūtis tik satraukti cilājās, ka es izjutu dziļu žēlumu, tomēr man šķita, ka labāk neko nesacīt.

—   Kaut es būtu mirusil — viņai izlauzās. — Kaut mēs visi būtu miruši! Tā mums visiem būtu labāk!

Mirkli vēlāk viņa nokrita ceļos man līdzās, paslēpa seju manā kleitā, izmisīgi lūdza man piedošanu un elsodama raudāja. Es mierināju nabaga meiteni un centos viņu piecelt kājās, taču viņa sauca — nē, nē, viņa gribot palikt turpat!

—   Jūs mācījāt meitenes, — viņa šņukstēja. — Ja jūs būtu varējusi mācīt mani, es būtu daudz no jums iemācījusies! Es esmu tik nelaimīga, un jūs man tik ļoti patīkat!

Man neizdevās pierunāt viņu apsēsties līdzās; es vienīgi piedabūju viņu apmesties uz nobružāta soliņa, un viņa joprojām neatlaidās no manas kleitas. Pamazām nabaga nogurusi meitene iemiga, un tad es novietoju viņas galvu ērtāk sev klēpī un apsedzu sevi un viņu ar lakatiem. Uguns izdzisa, un visu nakti meitene šādi snaudā novārga izdzisušā kamīna priekšā. Sākumā satraukums mani turēja nomodā, un velti es pūlējos rimti aizvērt acis un aizmirst dienas virpuli. Beidzot mazpamazītēm viss sāka migloties un zaudēja apveidus. Man zuda apjauta, kas guļ manā klēpī. Brīžiem tā likās Ada, brīžiem kāda no manām vecajām Redingas draudzenēm, no kurām es taču nevarēju būt tik nesen šķīrusies. Brīžiem tā bija mazā, jukusī sieviņa, kas līdz pagurumam smaidīja un taisīja reveransus, brīžiem kāda ietekmīga persona Saltajā Namā. Beidzot viņa vairs nebija nekas un arī es nebiju nekas.

Bālā vārgule diena nevarīgi cīnījās ar miglu; es atvēru acis un sastapu sev pievērstu mazu, netīru sejiņu un ciešu skatienu. Ciepstiņš bija izrāpies no gultas un atlavījies pie manis vienā naktskreklā un cepurītē; nabaga bērns bija tā nosalis, ka zobi viņam klabēt klabēja.

V NODAĻA

Rita piedzīvojums.

Kaut gan rīts bija drēgns un migla aizvien vēl šķita bieza — es saku: šķita, jo logus klāja tāda netīrumu kārta, kas pat spožāko vasaras sauli darītu blāvu, — šai agrajā stundā es jau biju pietiekami uzzinājusi par gaidāmajām neērtībām zem šī jumta un pietiekami noilgojusies tuvāk ieraudzīt Londonu, lai ar patiku pieņemtu mis Dželibijas priekšlikumu doties pastaigā.

—   Mamma vēl tik drīz nenāks lejā, — viņa teica, — un arī pēc tam vismaz stundu būs jāgaida uz brokastīm, jo viņas tur slaistās, cik vien var. Papus — tas ieēd pats, ko atrod, un iet uz savu kantori. Viņš nekad nav ēdis, kā jūs teiktu, kārtīgas brokastis. Prisilla vakarā atstāj viņam maizi un pienu, ja tāds ir. Dažreiz piena nemaz nav, un dažreiz to izlok kaķis. Bet varbūt jūs esat nogurusi, mis Samersone, un labāk gribat pagulēt.

—   Es nepavisam neesmu nogurusi, mīļā, un ļoti labprāt izietu pastaigāties, — es teicu.

—  Ja jūs tiešām tā domājat, — atbildēja mis Dželibija, — es iešu kaut ko uzvilkt.

Arī Ada vēlējās nākt līdzi un žigli vien bija kājās. Tā kā Ciepstiņa labā es vairāk neko neiespēju, es teicu, lai viņš ļauj man sevi nomazgāt un pēc tam atkal apguldīt manā gultā. To viņš man ļāva ar apbrīnojamu paklausību un visas šīs nodarbes laikā skatījās uz mani tik platām acīm, it kā nekad nebūtu piedzīvojis un arī turpmāk necerētu piedzīvot tādu pārsteigumu; turklāt viņš, saprotams, izskatījās diezgan nelaimīgs, taču ne reizi nežēlojās un, tiklīdz mazgāšanās bija galā, ērti saritinājās un tūdaļ aizmiga. Sākumā es mazliet šaubījos, vai drīkstu atļauties tādu patvaļību, taču drīz aptvēru, ka šai mājā to diezin vai kāds vispār pamanīs.

Rosīdamās ap Ciepstiņu un steigšus posdamās iziešanai, turklāt palīdzēdama Adai, es biju gluži sakarsusi.

Mis Dželibiju inēs atradām kabinetā; viņa tur pūlējās sasildīties pie kamīna, ko Prisilia nupat aizkūra ar nokvēpušu viesistabas svečturi, pašu sveci iemezdama kursmā, lai uguns labāk iedegtos. Viss izskatījās tieši tāpat kā vakarvakarā, mums aizejot, un acīmredzot lā tam arī bija lemts palikt. Zem kāpnēm pamestais galdauts nebija savākts, bet atstāts turpat brokastu reizei. Viscaur putekļos mētājās maizes druskas un papīra drazas. Uz sētas stieņiem bija uzbāzti vairāki skārda trauki un piena kanna; durvis atradās vaļā, un aiz stūra mēs sastapām ķēkšu, kas nupat nāca ārā no traktiera, slaucīdama muti. Iedama mums garām, viņa izmeta, ka esot bijusi noskaidrot, cik pulkstenis.

Taču pirms sastapšanās ar ķēkšu mēs satikām Ričardu, kas palēkdamies meta lokus pa Teivisinnu, lai sasildītos. Viņš likās priecīgi pārsteigts, ieraugot mūs tik agri kājās, un teica, ka labprāt piedalīšoties mūsu pastaigā. Tā nu viņš sāka soļot līdzās Adai, un mēs ar mis Dželibiju devāmies pa priekšu. Jāpiebilst, ka mis Dželibija atkal bija kļuvusi tikpat īgna kā iepriekš, un es nudien nedomātu, ka viņa jūt pret mani kādu patiku, ja viņa pati nebūtu man to apgalvojusi.

—   Kurp jūs gribētu iet? — viņa vaicāja.

—   Jebkur, mīļā, — es atbildēju.

—  Jebkur — tas nav nekur, — noteica mis Dželibija, ietiepīgi apstādamās.

—   Iesim taču vismaz kaut kur, — es sacīju.

—   Man vienalga! — viņa teica. — Jūs esat mana lieciniece, mis Samersone, un es saku: man vienalga, un, ja viņš ar savu spīdīgo, punaino pieri turpinātu nākt uz mūsu māju katru vakaru tik ilgi, līdz kļūtu vecs kā Metuzāls, arī tad man nebūtu neviena vārda, ko viņam teikt. Par kādiem ēzeļiem viņi ar mammu sevi pataisa!

—   Mana mīļā! — es protestēju, iebilzdama pret izraudzīto apzīmējumu un sparīgo uzsvaru, ar kādu mis Dželibija to izteica. — Jums ir savs bērna pienākums…

—  Ai! Nerunājiet par bērna pienākumu, mis Samersone; kur tad mammai ir vecāku pienākums? Viss atdots sabiedrībai un Āfrikai! Nu, tad lai sabiedrība un Āfrika pilda savu bērna pienākumu, tas daudz vairāk piederas

tām nekā man! Jā, nu jūs.esat satriekta! Kas par to, arī es esmu satriekta; tā nu mēs abas esam satriektas, un beigta ballei

Viņa vilka mani arvien ātrāk uz priekšu.

G4

—  Bet to es saku vēlreiz, un tā ir un paliek: viņš var nākt un nākt, un vēlreiz nākt — un man nebūs neviena vārda, ko viņam sacīt. Ja es kaut ko šai pasaulē no tiesas ienīstu, tad es ienīstu tās blēņas, ko viņi abi ar mammu gvelž. Nesaprotu, kā bruģa akmeņiem mūsu mājas priekšā vēl pietiek pacietības palikt uz vietas un būt par lieciniekiem šīm pretrunām un bezjēdzībām, visām šim skanīgajām muļķībām, un redzēt, kā mamma vada mājas dzīvi!

Es bez pūlēm sapratu, ka viņas vārdi attiecas uz misteru Kveilu, jauno kungu, kas bija ieradies vakar pēc maltītes. No nepatīkamā pienākuma turpināt šo tematu mani izglāba Ričards un Ada, kas smiedamies mūs noķēra un noprasīja, vai mēs esot sadomājuši rīkot skriešanās sacīkstes. Sādi iztraucēta, mis Dželibija apklusa un sāka iet man līdzās, drūmi klusēdama; es tostarp apbrīnoju garās ielu virknes, lielos ļaužu pūļus, kas steidzās šurp un turp, daudzos satiksmes līdzekļus, kas nemitigi brauca mums garām, veikalu īpašnieku dzīvo rosību skatlogos un pie durvīm, pošot veikalus atvēršanai, un dīvainos, skrandās tērptos radījumus, kas paslepen meklēja saslaukās kādu kniepadatu vai citu noderīgu sīkumu.

—  Nu tā, māsīc! — man aiz muguras Ričards priecīgā balsī vērsās pie Adas. — Mēs nekādi netiekam prom no Lorda kanclera tiesas! Esam pa citu ceļu atnākuši līdz mūsu vakarpjai satikšanās vietai, un — zvēru pie Lielā zīmoga, ka tā atkal ir tā pati vecā dāma!

Un patiesi tā bija viņa, kas acumirklī izauga mūsu acu priekšā, taisīja reveransus un smaidīja, un atkārtoja tādā pašā aizbildnieciskā tonī kā vakardien:

—  Džāndisu prāvas aizbilstamie! Es, protams, ļo-ti priecājos!

—   Jūs esat agri piecēlusies, kundze, — es teicu, kad viņa paklanījās pret mani.

—  Jā-ā! Es allaž še ierodos agri. Pirms tiesa ieņem savu vietu. Kamēr viss vēl kluss. Es še sakopoju domas dienas darbam, — vecā dāma izteiksmīgi deklamēja. — Dienas darbs prasa lielu domu piepūli. Lorda kanclera tiesnesim ir tik ļo-ti grūti sekot līdzi.

—  Kas tā tāda ir, mis Samersone? — nočukstēja mis Dželibija, ievilkdama manu roku dziļāk sev elkonī.

Vecās kundzītes dzirde bija apbrīnojami asa. Viņa tūlīt pasteidzās atbildēt pati:

—   Prasītāja tiesā, mans bērns. Gatava jums pakalpot.

Man ir tas gods regulāri nākt uz tiesu. Ar saviem dokumentiem. Vai man ir tā laime uzrunāt vēl vienu no Džāndisu prāvas jauno jaužu pulciņa? — vecā dāma jautāja, iztaisnodamās pēc sevišķi dziļa reveransa.

Ričards, gribēdams labot savu vakarējo neapdomību, laipni paskaidroja, ka mis Dželibija nav saistīta ar tiesas prāvu.

—  Iīā! — iesaucās vecā dāma. — Tatad viņa negaida spriedumu? Un tomēr viņa reiz kļūs veca. Bet ne tik ļoti veca. Ak debess, nē! Sis ir Linkolna korporācijas dārzs. Vasarā te ir lieliska lapotne. Putni dzied jaukas meldijas. Es te pavadu vasaras brīvlaika lielāko daļu. Gremdējos pārdomās. Jums vasaras brīvlaiks šķiet pārmēru garš, vai ne?

Mēs sacījām «jā», jo šķita, ka viņa to no mums gaida.

—   Kad kokiem birst lapas un puķes vairs neplaukst ziedos, lai daiļotu Lorda kanclera tiesu, — runāja vecā dāma, — tad vasaras brīvlaiks ir galā un atkal valda Sestais zīmogs, kas minēts Atklāsmes grāmatā. Lūdzami, atnāciet apraudzīt manu mājokli! Tā man būs laba zīme. Jaunība un cerība, un skaistums tur ienāk gaužām reti. Ilgs laiks aiztecējis, kopš kāds no tiem bijis pie manis viesos.

Viņa bija saņēmusi mani pie rokas un, vezdama mūs ar mis Dželibiju sev līdzi, pamāja, lai arī Ričards un Ada mums seko. Es nezināju, kā aizbildināties, un, palīdzību meklēdama, palūkojos uz Ričardu. Tā kā viņš izskatījās gan uzjautrināts, gan ieinteresēts un neviens nesaprata, kā tikt vaļā no vecās dāmas, viņu neapvainojot, viņa tikai veda mūs tālāk — un Ričards ar Adu nāca mums pakaļ; mūsu dīvainā pavadone visu laiku atkārtoja, ka dzīvojot tepat līdzās.

Drīz izrādījās, ka tā ir taisnība. Viņa dzīvoja tik tuvu, ka mēs pat nepaspējām pateikt viņai ne pāris laipnu vārdu, kad bijām jau klāt. Atšķīrusies no mums, lai ieslīdētu pa nelieliem sānu vārtiņiem, vecā dāma pavisam negaidot apstājās šaurā, nomaļā ieliņā starp laukumiem un takām tieši aiz Linkolna korporācijas nama sienas un teica: — Se ir mans mājoklis. Lūdzami, šurp!

Viņa bija apstājusies pie veikala, virs kura bija rakstīts: «Kruķa lupatu un pude(u noliktava». Cits uzraksts gariem tieviem burtiem vēstīja: «Ķruks, kuģniecības preču tirgotājs». Vienā skatloga malā bija izlikts sarkans papīrfabrikas attēls, tās priekšā uzzīmēti rati, kas nupat atveduši

veselu kravu maisu ar vecām lupatām. Citā stūri karājās uzraksts: «Pērk kaulus». Vēl citā vietā: «Pērk vecus virtuves piederumus». Vēl citur: «Pērk vecus dzelžus». Un citur: «Pērk vecu papiru». Un vēl: «Pērk dāmu un kungu apģērbus». Šķita, ka te pērk it visu un nepārdod neko. Pa visu skatlogu bija izliktas neskaitāmas netīras pudeles: apavu krēmu pudeles, zāļu pudeles, alus un zeltera pudeles, marinādes burciņas, vīna pudeles, tintes pudeles; tās pieminot, es atceros, ka veikalam piemita vairākas sīkas pazīmes, kas kopumā it kā lika nojaust tā tuvo atrašanos tieslietu iestādei un darīja to par kaut ko līdzīgu likuma pasaules neatzītam radiniekam, nožēlojamam parazītam pie tās durvīm. Veikaliņā bija vesels lēvenis tintes pudeļu. Pie durvīm stāvēja mazs, izļodzījies soliņš, apkrauts noplukušiem, veciem sējumiem ar pielīmētu atzīmi «Likumu grāmatas, 9 pensi par sējumu». Daži no iepriekšminētajiem uzrakstiem bija izpildīti tiesasrakstā tāpat kā tie papīri, ko tiku redzējusi «Kendža un Kārboja» kantorī, un vēstules, ko jau labi sen tiku saņēmusi no firmas. So uzrakstu vidū bija viens, tādā pašā rokrakstā rakstīts, kam nebija nekāda sakara ar veikala tirdzniecību; tas vēstīja, ka cienījams četrdesmit piecus gadus vecs kungs veic pārrakstītāja darbu, ko izpilda ātri un rūpīgi: «Griezties pie Nemo, sīkākas ziņas pie mistera Kruķa». Sur un tur karājās lietoti dokumentu maisi, gan zili, gan sarkani. Iekšpusē — gandrīz tūlīt pie durvīm — kaudzē gulēja vecu, ieplaisājušu pergamentu vīstokļi un krāsu zaudējuši tiesu dokumenti atlocītiem stūriem. Viegli bija iztēloties, ka sarūsējušo atslēgu simti, kas te gulēja veco lūžņu kaudzē, kādreiz piederējuši tiesas kantoru durvīm vai rakstāmgaldu atvilktnēm. Veco lupatu lēvenis koka svaru vienīgajā kausā, kas karājās pie sijas bez jebkāda atsvara, varēja būt saplēsti kancleru amata tērpi un lentes. Lai aina būtu pilnīga, vēl tikai vajadzēja iztēloties — kā Ričards pačukstēja man un Adai —, ka tie kauli tur stūrī, rūpīgi notīrīti un sabērti kaudzē, kādreiz mājojuši tiesasnama klientu miesās.

Tā kā migla joprojām nebija izklīdusi un tā kā veikalu vēl piedevām apēnoja Linkolna korporācijas nama siena, atstādama gaismai tikai pāris jardu platu joslu, mēs nekā no visa minētā nebūtu varējuši saskatīt, ja pa veikalu nestaigātu kāds vecs, briļļains vīrs spalvainā cepurē ar aizdegtu lākturi rokā. Pagriezies pret durvīm, viņš ieraudzīja mūs. Viņš bija augumā neliels, līķa bālu, savītušu seju; galva viņam izskatījās kā sāniski iespiesta stari pleciem un elpa plūda no mutes baltiem mutuļiem, it kā večuka iekšās degtu ugunskurs. Viņa kaklu, zodu un uzacis klāja tik daudz baltu, sīku matiņu un zem grum bainās ādas pletās tāds vēnu tīkls, ka viņa ķermeņa augs daļa atgādināja vecu sakņu mudžekli zem sniega kār tiņas.

—  Ehē! Ehē! — vecais vīrs sacīja, panākdamies mums pretī. — Vai jums ir kas pārdodams?

Mēs, protams, atkāpāmies un pametām skatienu uz mūsu pavadoni, kas tikmēr pūlējās atslēgt mājas ārdurvis ar kabatā sameklēto atslēgu; Ričards sacīja viņai, ka nu mēs esam apskatījušies, kur viņa dzīvo, bet tagad mums jāsteidzas, tāpēc mēs viņu atstāsim. Taču no viņas tik viegli vis nevarēja aiziet. Vecā dāma sāka tik nopietni un uzstājīgi lūgt, lai mēs uznākam augšā un uz brītiņu ieskatāmies viņas mājoklī, turklāt neatlaidīgi, kaut arī nesāpīgi vilka mani iekšā, laikam jau uz savu «labo zīmi» cerēdama, ka es (lai ko darītu pārējie) neredzēju citu iespēju kā piekāpties. Laikam jau mūs visus urdīja arī ziņkāre; šā vai tā, bet, kad viņai talkā nāca arī vecais vīrs, teikdams: — Jā, jā! Dariet viņai to prieku! Tas neprasīs daudz laika! Nāciet iekšā, nāciet iekšā! Nāciet cauri veikalam, ja tās durvis negrib klausīt! — mēs visi devāmies iekšā, Ričarda smieklu iedrošināti un paļaudamies uz viņa aizstāvību.

—   Tas ir mans namsaimnieks Kruks, — teica vecā sieviņa, nolaizdamās no saviem augstumiem pie viņa, lai mūs iepazīstinātu. — Kaimiņi dēvē viņu par Lordu Kancleru. Viņa veikalu sauc par Lorda kanclera tiesu. Viņš ir ļoti īpatnējs cilvēks. Ļoti dīvains. Tik tiešām, es jums saku, viņš ir ļoti dīvains!

Viņa daudzkārt papurināja galvu, tad piesita ar pirkstu pie pieres, likdama mums saprast, ka jābūt iecietīgiem pret šo vīru. — Jo viņš ir mazdrusciņ… nu, saprotiet… tāds! — vecā dāma ļoti stalti un lepni paziņoja. Vecais vīrs to dzirdēja un nosmējās.

—   Tiesa gan, — viņš teica, iedams mums pa priekšu ar lākturi rokā, — viņi te sauc mani par Lordu Kancleru un manu veikalu par Lorda kanclera tiesu. Un kā jums šķiet, kāpēc viņi sauc mani par Lordu Kancleru un manu veikalu par Lorda kanclera tiesu?

—   Ko nezinu, to nezinu, — diezgan nevērīgi atteica Ričards.

—   Redziet, — sacīja vecais vīrs, apstādamies un pagriezdamies pret mums, — viņi… Ehē! Tie tik ir brīnišķi mati! Man lejā ir trīs maisi ar dāmu matiem, bet tik skaistu un zīdainu gan tur nav. Kas par krāsu, kas par smalkumu!

—   Nu gan pietiks, labais draugs! — teica Ričards, kam nepavisam nepatika tas, ka večuks saņēmis savā dzeltenīgajā saujā vienu no Adas cirtām. — Jūs varat tīksmināties tāpat kā mēs citi, bez šādām vaļībām!

Vecais vīrs piepeši veltīja Ričardam tik caururbjošu skatienu, ka tas novērsa manu uzmanību no Adas, kura — satrūkusies un pietvīkusi — izskatījās tik apbrīnojami daiļa, ka, šķiet, piesaistīja sev pat vecās dāmas diezgan izkliedētās domas. Tomēr Ada visu izlīdzināja, pasmiedamās un teikdama, ka varot tikai justies pagodināta par tādu neviltotu apbrīnu, un misters Kruks ierāvās savā agrākajā čaulā tikpat pēkšņi, kā bija no tās izlēcis.

—   Redziet, man te ir tik daudz visādu lietu, — viņš atsāka iepriekš teikto, paceldams augstāk lākturi, — tik daudz dažādu lietu, un tās visas, kā domā kaimiņi (bet viņi nekā nezina), te iet postā, sadrūp un izput, un tāpēc viņi mani un manu mājokli nokristījuši pēc sava prāta. Un manos krājumos ir tik daudz pergamenta un papīru! Un man ir liela patikšana uz rūsu, putekļiem un zirnekļu tīkliem. Un manam tīklam der jebkura zivs. Un es nespēju šķirties ne no kā, ko esmu dabūjis savās rokās (vismaz tā domā kaimiņi, bet ko viņi zina?), vai pārveidot kaut ko, vai ciest, ka manā tuvumā kaut ko slauka, tīra, mēž un berž. Tādējādi es esmu izpelnījies nelāgo Lorda Kanclera vārdu. Man vienalga. Es katru dienu aizeju paskatīties uz savu dižo un skoloto amatbrāli, kad viņš sēž savā krēslā. Viņš mani neredz, bet es redzu viņu. Starp mums nav lielas atšķirības. Abi mēs rokamies pa izgāztuvi. Ehē, Lēdija Džeina!

No kāda tuvāka plaukta viņam uz pleca uzlēca liela, pelēka kaķene, visus mūs iztrūcinādama.

—   Ehē! Parādi viņiem, kā tu proti skrāpēt! Ehē! Plucini, milēdij! — teica tās saimnieks.

Kaķene nolēca zemē un ar saviem tīģera nagiem uzklupa lupatu vīstoklim, izgrūzdama tādas skaņas, ka man tirpas noskrēja pār kauliem.

—   To viņa izdarītu ar katru, kam es viņu uzsūtītu, — teica vecais vīrs. — Es pērku arī kaķu ādas, un rnan piedāvāja viņējo. Kā redzat, ļoti skaista āda, tomēr es to nenotērēju! Tas nu gan nav pēc Lorda kanclera tiesas paražām, jūs varētu teikt!

Tostarp viņš bija izvedis mūs cauri veikalam un tagad atvēra kādas durvis tā aizmugurē, kas veda kāpņu itslpā. Kamēr viņš stāvēja, turēdams rokturi, mazā vecā dāma pirms iziešanas žēlīgi laipni piezīmēja:

—  Tagad pietiks, Kruk! Jūs gribat labu, bet kļūstat apnicīgs. Mani jaunie draugi steidzas. Un man pašai arī nav laika, drīz jābūt tiesā. Mani jaunie draugi ir Džāndisu prāvas aizbilstamie.

—   Džāndisu! — vecais vīrs satrūcies atkārtoja.

—   «Džāndiss pret Džāndisu». Lielā prāva, Kruk, — atteica viņa īrniece.

—   Ehē! — večuks izsaucās ar domīgu izbrīnu balsī, iepletis acis platāk nekā iepriekš. — Padomā tikai!

Brīdi viņš izskatījās tik pārņemts ar šo domu un lūkojās mūsos ar tādu ziņkāri, ka Ričards teica:

—   Jā, izskatās, ka jūs vareni dzīvojat līdzi tām prāvām, ar ko nodarbojas jūsu dižais un skolotais amatbrālis, otrs lords kanclers!

—  Jā, — izklaidīgi atteica vecais vīrs. — Protams! Tad jau jūsu vārds būs …

—   Ričards Kārstons.

—   Kārstons, — viņš atkārtoja, kā skaitot atliekdams rādītājpirkstu, un pēc tam nosauca pārējos vārdus, katram atvēlēdams savu pirkstu. — Jā. Tur bija Bārberiju vārds un Klēru vārds, man šķiet, arī Dedloku vārds.

—   Viņš jau pārzina prāvu tikpat labi kā īstais lords kanclers! — Ričards, visai pārsteigts, teica Adai un man.

—  Jā, — sacīja vīrs, lēnām atgriezdamies īstenībā.

—   Jā gan! Toms Džāndiss… jūs, viņa radinieki, atvainosiet mani, bet tiesā viņu pazīst vienīgi ar šo vārdu, un tur viņš bija tikpat labi pazīstams kā… kā tagad viņa, — un vīrs ar galvas mājienu norādīja uz savu īrnieci.

—   Toms Džāndiss te iegriezās ne vienreiz vien. Viņam bija tāds dīvains paradums — kad notika vai drīz bija gaidāma prāva, viņš klīda apkārt, sarunājās ar mazo veikaliņu saimniekiem un stāstīja, lai tikai tie turoties tālāk no Lorda kanclera tiesas, vienalga, kas ar viņiem notiktu. «Jo tas nozīmē,» — tā viņš teica, «ka tevi lēnām samaļ dzirnās, ka tevi izcepina uz lēnas uguns, ka tevi bites pa vienai vien sadzeļ līdz nāvei, ka tevi noslīcina, lejot pa pilienam, ka tu zaudē prātu pa sīkai drusciņai.»

Reiz viņš sevi tik tikko nepiebeidza taisni tai vietā, kur tagad stāv tā jaunā dāma.

Mēs klausījāmies, šaušalu pārņemti.

—   Viņš ienāk tur, pa tām durvīm, — teica vecais vīrs, lēni izstiepdams roku, — tai dienā, kad tas pa īstam notika (visa apkārtne te jau mēnešiem runāja, ka agri vai vēlu viņš to izdarīšot), — ienāk tai dienā pa durvīm, aiziet, rau, tur, apsēžas uz soliņa, kas tur toreiz stāvēja, un saka man (kā varat iedomāties, es tolaik biju krietnu joni jaunāks), lai atnesot viņam pinti vīna. «Jo man ir smagi ap dūšu, Kruk,» viņš saka, «atkal iet vaļā mana prāva, un man šķiet, ka spriedums ir tuvāk nekā jebkad.» Man bija skaidrs, ka vienu es viņu te neatstāšu, un es pierunāju viņu aiziet uz traktieri tur pāri pretī, viņā pusē manai ieliņai (tas ir, Cānserileinai); pats gāju pakaļ, pametu aci pa logu, un man izskatījās, ka viņš tur itin ērti apsēdies atzveltnes krēslā pie kamīna un citi sēž viņam apkārt. Nebiju vēl paguvis atnākt atpakaļ, kad izdzirdu noblīkšķam šāvienu, kas norībēja līdz pašam tiesasnamam. Es izmetos ārā — visi kaimiņi izmetās ārā —, un kādi divdesmit vienā balsī iebrēcās: «Toms Džāndiss!»

Večuks apklusa, bargi paskatījās uz mums, tad pievērsa skatienu lākturim, nopūta gaismu un aizvēra durtiņas.

—   Un mēs nekļūdījāmies, kā jūs viegli varat uzminēt. Ehēl Tas tik bija vareni, kā visi apkaimes ļautiņi todien gāzās iekšā tiesas zālē, kad atsākās prāva! Un mans dižais un skolotais amatbrālis, kā allaž, muļļājās un putrojās, un pūlējās izturēties tā, it kā viņi nekā nebūtu dzirdējuši par pēdējo notikumu šai lietā, bet, ja nejauši būtu dzirdējuši — ak, kungs tētīt! — it kā tas uz viņiem neattiektos.

Adas sejā, šķiet, nebija vairs ne asins lāsītes, un Ričards izskatījās gandrīz tikpat bāls. Ņemot vērā, kā jutos es pati — turklāt es taču nebiju prāvas līdzdalībniece —, es nebūt nebrīnījos, ka tik maz piedzīvojušām un jaunām sirdīm jāsažņaudzas, mantojumā iegūstot ieilgušu nelaimi, kas daudzos cilvēkos atstājusi baisas atmiņas. Es turklāt vēl jutos neveikli tāpēc, ka šim stāstam bija sakars arī ar nabaga jukušo būtni, kas tika atvedusi mūs šurp, taču, man par izbrīnu, viņa šķita to nemaz neievērojam un mierīgi veda mūs tālāk augšā, piemetinādama ar pārākas būtnes augstsirdīgu iecietību pret vienkārša mirstīgā vājībām, ka viņas saimnieks esot «mazdrusciņ … hm… jūs saprotat!».

Viņa dzīvoja nama augšstāvā visai palielā istabā, no kuras varēja saskatīt Linkolna korporācijas zāli. Šķiet, ka tas visupirmām kārtām bija savulaik pamudinājis viņu i/raudzīties dzīvesvietu šeit. Vecā dāma sacīja, ka nakti varot lūkoties uz šo ēku, it īpaši mēnessgaismā. Istaba bija tīra, taču pārsteidzoši tukša un kaila. Es redzēju tikai pašus nepieciešamākos mēbeļu gabalus, dažas pie sienām pielīmētas grāmatu reprodukcijas ar lordu kancleru un advokātu portretiem un kādu pusduci somu un likliņu — «ar dokumentiem», kā viņa mums paziņoja. Kamīnā neredzēja ne ogļu, ne pelnu, un nekur nebija manāms nekas no apģērba piederumiem vai pārtikas. Vaļējas bufetes plauktā atradās pāris šķīvju, pāris tasīšu un tamlīdzīgas lietas, taču visi trauki bija tīri un tukši. Aplaidusi skatienu visapkārt, es nodomāju, ka vecās sieviņas samocītajam izskatam varbūt ir nopietnāki cēloņi, nekā man bija licies iepriekš.

—   Es jūtos izcili pagodināta, — mūsu nabaga namamāte pavēstīja ar sevišķu laipnību, — par Džāndisu prāvas aizbilstamo apciemojumu. Un esmu jums liela parādniece par šo labo zīmi, ko jūs man atnesāt. Sī ir diezgan vientu|a mītne. Samērā vientu|a. Apstākļi ierobežo manu mītnes izvēli. Tāpēc ka man allaž jāiet pie lorda kanclera. Es še esmu nodzīvojusi daudzus gadus. Dienas es pavadu tiesas zālē, vakarus un naktis šeit. Naktis man ir garas, jo guļu es maz un domāju daudz. Tas, protams, ir neizbēgami, kad darīšana ar Lorda kanclera tiesu. Diemžēl nevaru piedāvāt jums šokolādi. Drīz es gaidu spriedumu, un tad mans stāvoklis kļūs krietni augstāks. Šobrīd es nekaunos atzīties Džāndisu prāvas aizbilstamiem (stingrā slepenībā), ka reizēm man grūti uzturēt pieklājīgu līmeni. Es esmu še izbaudījusi aukstumu. Esmu izbaudījusi vēl ko bargāku par aukstumu. Tam ir ļoti maz nozīmes. Lūdzami, atvainojiet, ka cilāju šādus necienīgus sīkumus.

Viņa pa pusei atvilka aizkaru no iegarenā bēniņu loga un pievērsa mūsu uzmanību veselai rindai putnu būrīšu, kas karājās pie tā; dažos mitinājās pat vairāki putni kopā. Tur bija cīruļi, kaņepju putniņi un cig|i — man šķiet, pavisam kādi divdesmit.

—   Es sāku turēt šos mazos radījumus, — viņa teica, — ar tādu mērķi, ko aizbilstamie noteikti sapratīs. Ar nodomu atdot viņiem brīvību. Kad sagaidīšu spriedumu. Jā-ā! Bet viņi nomirst nebrīvē. Nabaga dumjās radībiņas, viņu dzīvītes ir tik īsas pret Lorda kanclera tiesas procesiem, ka cits pēc cita viņi visi apmirst — jau kuro reizi. Vai zināt, es šaubos, vai kaut viens no šiem te, kaut gan šie visi ir jauniņi, nodzīvos līdz brīvībai. Cik nomācoši, vai ne?

Kaut gan palaikam viņas runā izskanēja ari pa jautājumam, atbildi viņa, šķiet, negaidīja, tikai izklaidīgi runāja tālāk, it kā būtu paradusi to darīt, kad neviena klausītāja nav līdzās.

—   Nudien, ticiet man, — viņa turpināja, — es brīžiem patiesi bažījos, vai pa to laiku, kamēr neskaidrība taps par skaidrību un Sestais jeb Lielais zīmogs izcīnīs uzvaru, mani pašu kādu dienu neatradīs še guļam sastingušu bez maņas, kā es esmu atradusi daudzus šos putniņus.

Par atbildi Adas līdzcietīgajam skatienam Ričards pamanījās izdevīgā brīdī klusi un nemanāmi nolikt uz kamīna malas dažus naudas gabalus. Mēs visi pievirzījāmies tuvāk būrīšiem, izlikdamies, ka gribam apskatīt putnus.

—   Es nevaru ļaut viņiem daudz dziedāt, — teica vecā sieviņa. — Jums tas var likties dīvaini, bet doma, ka viņi dzied, kamēr es klausos strīdus tiesas zālē, jauc man galvu. Un manai galvai jābūt ļoti skaidrai, saprotiet! Kādu citu reizi es jums pastāstīšu, kā viņus visus sauc. Šoreiz ne. Šodien, kad esmu sagaidījusi tik labu zīmi, viņi varēs dziedāt, cik vien tīk. Par godu jaunībai, — sekoja smaids un reveranss, — cerībai, — atkal smaids un reveranss, — un skaistumam! — Vēl viens smaids un reveranss. — Tā! Dosim viņiem labi daudz gaismas.

Putni sarosījās un sāka čivināt.

—   Es nevaru te pietiekami vēdināt, — teica mazā vecā dāma (istaba patiešām bija piesmakusi — ļoti būtu derējis atvērt logu), — tāpēc ka tā kaķene, ko lejā redzējāt, Lēdija Džeina, tīko pēc viņu dzīvībām. Veselām stundām tup uz treliņiem tur, ārpusē. Es esmu novērojusi, — viņa piebilda noslēpumainā čukstā, — ka viņas iedzimto nežēlību vēl pastiprina bailes no tā, ka putni var atgūt brīvibu. Pēc sprieduma, ko es gaidu drīz nākam. Tas radījums ir viltīgs un ļaunuma pilns. Reizēm man gandrīz šķiet, ka tas nemaz nav kaķis, bet vilks no vecvecās parunas.* Tik grūti ir atturēt viņu no savām durvīm.

Zvanu skaņas kaut kur kaimiņos atgādināja nabadzītei, ka pulkstenis ir jau pusdesmit, un tādējādi palīdzēja mums darīt galu šim apciemojumam agrāk, nekā mēs to būtu spējuši saviem spēkiem. Viņa steigšus paņēma savu somiņu ar dokumentiem, ko ienākot bija nolikusi uz galda, un apvaicājās, vai mēs arī ejot uz tiesas namu. Saņēmusi noliedzošu atbildi un piemetinājumu, ka mēs nekādā ziņā viņu neaizkavēsim, vecā dāma atvēra durvis, palaizdama mūs pirmos lejup pa kāpnēm.

—   Pēc tik labas zīmes ir pat vēl svarīgāk nekā citkārt, lai es būtu tur, pirms vēl ienācis lords kanclers, — viņa teica, — jo viņš var minēt manu lietu pašu pirmo. Man ir tāda sajūta, ka viņš to šorīt tiešām minēs pašu pirmo.

Lejup kāpjot, viņa brīdi apstājās, lai čukstus mums pavēstītu, ka visa māja esot pilna grabažu, ko viņas saimnieks pamazām piepircis un nevēloties pārdot, tāpēc ka viņš esot «mazdrusciņ… htn!…». Tas notika otrajā stāvā. Bet pirms tam viņa jau bija apstājusies tre šajā stāvā un klusi norādījusi uz kādām melnām durvīm.

—   Vienīgais iemītnieks, ja nerēķina mani, — viņa tagad čukstus paskaidroja, — tiesas dokumentu pārrakstītājs. Mūsu ielas bērneļi stāsta, ka viņš esot dvēseli pārdevis velnam. Nezinu, kur šis būtu varējis likt to naudu. Kuš!

Šķita, ka viņa pat tagad baidās, kaut tikai šis iemītnieks neizdzirdētu; ik pa brīdim atkārtodama: — Kuš! — nabadzīte tecēja uz pirkstgaliem, it kā pat viņas soļu troksnis varētu šim vīram darīt zināmu viņas teikto.

Iedami ārā cauri veikalam pa to pašu ceļu, pa kuru bijām ienākuši, mēs ieraudzījām veco vīru lādējam milzīgu daudzumu veca papīra saiņu tādā kā grīdas akā. Izskatījās, ka viņš ir pamatīgi nostrādājies: piere večukam bija viscaur norasojusi, līdzās gulēja krīta gabals, ar ko viņš, nometis lejā kārtējo paku vai vīstokli, uzvilka greizu kāsi uz sienas paneļa.

Ričards, Ada, mis Dželibija un mazā vecā dāma jau bija pagājuši viņam garām, un arī es tūliņ to būtu izdarījusi, bet viņš pieskārās man pie rokas, lai mani aizkavētu, un ar krītu uzvilka uz sienas lielo burtu «D», turklāt izdarīja to ļoti neparastā veidā, sākdams rakstīt no otra gala. Tas nebija iespiedburts, bet rakstītais, tāds, kādu to veidotu jebkurš ierēdnis no «Kendža un Kārboja» kantora.

—   Vai jūs varat to izlasīt? — viņš noprasīja, uzmezdams man vērīgu skatienu.

—   Protams, — es teicu. — Uzrakstīts taču ļoti skaidri.

—   Kas tas ir?

—   «D».

Vēlreiz uzmetis man skatienu, tad aši pārlaidis acis durvīm, večuks nodzēsa uzrakstīto un tā vietā uzvilka «ž» (šoreiz mazo burtu), un atkal noprasīja: — Kas tas ir?

Es pateicu. Tad viņš to atkal nodzēsa un uzrakstīja «ā», vaicādams to pašu, ko iepriekš. Tā viņš aši turpināja, līdz šai pašā neparastajā veidā, sākdams ik burtu vilkt no apakšas vai otra gala, bija izveidojis vārdu «Džāndiss», ne reizi neatstādams uz sienas divus burtus vienlaikus.

—   Un kas sanāk kopā? — viņš man noprasīja.

Kad es pateicu, viņš iesmējās. Tai pašā dīvainajā veidā, taču tikpat neparasti ātri viņš sāka atkal pa vienam burtam rakstīt un dzēst, līdz savirknēja vārdus «Saltais Nams». Arī tos es mazliet pārsteigta izlasīju, un viņš atkal iesmējās.

—   Ehē! — večuks izsaucās, nolikdams krītu. — Jūs redzat, man ir spējas atdarināt zīmes pēc atmiņas, jaunkundz, kaut gan es neprotu ne lasīt, ne rakstīt.

Viņš izskatījās gaužām netīkams, un viņa kaķene urbās manī ar zvērīgu skatienu, it kā es būtu tuvākā radiniece augšstāvā iesprostotajiem putniem, tāpēc es sajutu lielu atvieglojumu, kad ārdurvīs parādījās Ričards un teica:

—   Mis Samersone, es ceru, ka jūs nekaulējaties par savu matu pārdošanas cenu. Neļaujiet sevi iekārdināt! Misteram Krukam pilnīgi pietiek ar tiem trim maisiem tur lejā!

Es nevilcinādamās pateicu misteram Krukam arlaburītu un piebiedrojos ārā saviem draugiem; turpat mēs šķīrāmies no mazās vecās dāmas, kas ļoti ceremoniāli dāvāja mums savu svētību un atkārtoja vakarējo apgalvojumu, ka esot nolēmusi atalgot Adu un mani ar dzimtmuižām. Kad beidzot bijām tikuši līdz pagriezienam un dzīrāmies pazust no šīm ieliņām, mēs vēl pametām skatienu atpakaļ un redzējām, ka misters Kruks stāv sava veikala durvīs, uzlicis brilles un raudzīdamies mums pakaļ) kaķene tupēja viņam uz pleca, un tās gaisā izslietā nste, kas pacēlās večukam vienā galvas pusē, izskatījās pēc lielas cepures spalvas.

—   Varens rīta piedzīvojums te, Londonā! — nopūzdamies noteica Ričards. — Ai, māsīc, māsīc, Ir gan nomācoša skaņa šim Lorda kanclera tiesas vārdam!

—   Ari man tas izraisa vienīgi drūmas atmiņas, kopš vien es atceros to dzirdējusi, — atbildēja Ada.

—   Man tāpat, — domīgi piebilda Ričards.

—  Ja lords kanclers pieņemtu kaut vai man neizdevīgu lēmumu vai vismaz paziņotu, ka man pienākas… Cik daudz mums abām vajadzētu iztikai, Ester? — Ada pietvīkdama pavaicāja.

—   Nē! — iesaucās Ričards. — Lai tad viņš labāk atstāj tukšā mani! Es jebkurā laikā varu pieteikties armijā, un neviens tādēļ necietīs. Ja vien varētu, es ar prieku pārdotu visas savas izredzes, cik lēti un ātri vien iespējams.

—   Un dotos uz svešām zemēm? — jautāja Ada.

—  Jā!

—   Varbūt uz Indiju?

—   Kāpēc ne — varētu arī uz Indiju, — atteica Ričards.

—   Par to es neesmu domājusi, — sacīja Ada. — Mani tikai gauži skumdina tas, ka man jābūt daudzu savu radinieku un citu cilvēku ienaidniecei — cik es noprotu, tā tas ir — un ka viņiem jābūt maniem ienaidniekiem — cik noprotu, ari tā tas ir —, un ka mums visiem jācenšas citam citu izputināt, nezinot pat, kāpēc un kā, un visu mūžu jādzīvo pastāvīgā neuzticībā un naidā. Tas šķiet bezgala savādi, jo kaut kur taču jābūt taisnībai, ko krietns tiesnesis, visiem spēkiem pūlēdamies, nav spējis visus šos garos gadus uziet un atrast.

—   Ak, māsīc! — nopūtās Ričards. — Patiešām savādi! Visa šī tukšā, untumainā šaha spēle nudien ir loti savāda. Kad es vakar redzēju, cik nosvērti šī rāmā tiesa iet savu lēno gaitu, un domāju, cik nožēlojami klājas bandiniekiem uz šaha galdiņa, mani pārņēma reizē galvassāpes un sirdssāpes. Galva man sāpēja, prātojot, kā tas var notikt, ja cilvēki nav nedz muļķi, nedz nelieši, un sirds sāpēja, iedomājoties, ka viņi varētu būt gan vieni, gan otri. Bet, tā vai citādi, Ada… vai drīkstu saukt jūs par Adu?

—   Protams, drīkstat, brālēn Ričard.

—   Tā vai citādi, Lorda kanclera tiesa ar savu Jauno ietekmi mūs apdraudēt nespēs. Mēs esam laimīgi satikusies, pateicoties mūsu labajam radiniekam, un tā vairs nespēs mūs izšķirt!

— Ceru, ka nespēs nekad, brālēn Ričard, — maigi atbildēja Ada.

Mis Dželibija saspieda manu elkoni un uzmeta man ļoti zīmīgu skatienu. Es pasmaidīju pretī, un pārējo ceļa posmu mēs nostaigājām ļoti tīkamā noskaņā.

Pusstundu pēc mūsu atgriešanās lejā parādījās misis Dželibija, un turpmākās stundas gaitā uz ēdamistabu pakāpeniski un ar pārtraukumiem atceļoja nepieciešamie brokastu piederumi. Nav šaubu, ka misis Dželibija, tāpat kā katru diennakti, bija gan likusies gulēt, gan cēlusies augšā, taču neizskatījās, ka viņa, to darot, būtu pārģērbusies. Visu brokastlaiku viņa bija ļoti nodarbināta, jo rīta pasts atnesa smagu vēstuļu saini, kas attiecās uz Borribola-Gha jautājumu, un tādējādi viņai, pēc pašas izteikuma, priekšā stāvēja darba pilna diena. Bērni kūleņoja visapkārt, un viņu stilbi — īsti negadījumu reģistri — nemitīgi pārklājās ar jaunām piemiņas zīmēm; Ciepstiņš pusotru stundu nekur nebija atrodams, līdz kāds policists viņu pārveda mājās no Nūgetas tirgus. Nesatricināmā nosvērtība, kādu misis Dželibija parādīja gan viņa prombūtnes laikā, gan tad, kad bērns tika atdots ģimenes klēpim, pārsteidza mūs visus.

Tobrīd viņa jau aizrautīgi diktēja Kedijai, un Kedija īsā laikā atkal notraipījās ar tinti tikpat raiba, cik raibu mēs viņu bijām pirmoreiz ieraudzījuši. Pulksten vienos mums pakaļ ieradās vaļēja kariete un bagāžas rati. Misis Dželibija lika mums nodot sirsnīgus sveicienus savam labajam draugam misteram Džāndisain; Kedija pielēca no rakstāmgalda, lai izietu mūs pavadīt; gaitenī viņa mani noskūpstīja un palika stāvam uz pakāpieniem, kodīdama spalvu un šņukstēdama; Ciepstiņš, man par prieku, bija aizmidzis, un šķiršanās bēdas viņam tika aiztaupītas (mani māca bažas, ka uz Ņūgetas tirgu bērns bija aizklīdis, meklēdams mani), bet visi pārējie bērni sarāpās karietes aizmugurē, no kurienes kā zirņi izbira pa visu Teivisinnu, kad kariete sāka ripot un attālinājās no šīs apkaimes.

VI NODAĻA

Gluži kā mājās.

Diena bija manāmi noskaidrojusies, un, kamēr mēs braucām rietumu virzienā, tā joprojām vēl skaidrojās. Ar patiku mēs ļāvāmies saules gaismai un spirgtajam gaisam, arvien vairāk brīnīdamies par ielu daudzumu, veikalu krāšņumu, dzīvo satiksmi un cilvēku pūļiem, kas līdz ar laika uzlabošanos šķita piepeši izplaukuši ielās kā daudzkrāsainas puķes. Tad sākām pamazām attālināties no brīnumainās pilsētas un ripot cauri nomalei, kas jau pati par sevi manās acīs bija itin liela pilsēta; beidzot atkal izbraucām uz īsta lauku ceļa, kura malās slējās vējdzirnavas, siena nojumes, jūdžu stabi; tepat brauca fermeri savos vezumos, smaržoja pēc pērnā siena, pie ēkām šūpojās izkārtnes, zemi izraiboja zirgu pakavu nospiedumi; visapkārt pletās tīrumi, slējās koki un stiepās dzīvžogu rindas. Bija ļoti tīkami vērot zaļo ainavu sev priekšā un dižo lielpilsētu aizmugurē, un, kad džinkstēdams mums garām pabrauca pajūgs ar brīnum skaistiem zirgiem, kam iejūga piederumi bija koši sarkani un pie ilkss dzidri skanēja zvārgulīši, viss apkārtējais šķita tik pacilājošs un jauks, ka mēs laikam visi trīs būtu varējuši piebiedroties zvaniņa dziesmai.

—  šis ceļš man visu laiku liek domāt par manu vārdabrāli Vitingtonu*, — teica Ričards, — un šis pajūgs vainago visu. Hei, kas noticis?

Mēs bijām apstājušies, un apstājies bija arī pajūgs. Zvaniņu mūzika, zirgiem stājoties, kļuva citāda un pārtapa maigā dzinkstoņā; tikai tad, ja kāds no zirgiem pameta augšup galvu vai nodrebinājās, gaisā atkal uzvirmoja sīka zvārgulīšu šķinda.

—  Mūsu vedējs pēta pajūgu, — teica Ričards, — un pajūga braucējs nāk šurpu pie mums. Sveicināti, draugsl — Pajūga vīrs jau stāvēja pie mūsu karietes durvīm. — Tas tik ir joks! — Ričards piebilda, ciešāk ieskatīdamies pienācējā. — Ada, viņam pie platmales ir jūsu vārds!

Pie šīs platmales bija visu mūsu vārdi. Aiz platmales lentes aizbāztas bija trīs mazas vēstulītes: viena adresēta Adai, viena Ričardam un viena man. Visas tās pajūga vīrs atdeva mums pēc piederības, iepriekš izlasīdams katru vārdu skaļi. Atbildot uz Ričarda jautājumu,

kas tās sūtījis, viņš īsi atbildēja: — Saimnieks, ser, ja jums labpatīk vaicāt, — un, atkal uzlicis platmali (tā vairāk atgādināja mīkstu bļodiņu), nošvīkstināja pātagu, atmodināja zvārgulīšus un, to mūzikas pavadīts, pazuda tālumā.

—   Vai tas ir mistera Džāndisa pajūgs? — Ričards uzsauca mūsu vedējam.

—   Jā, ser, — tas atbildēja, — ceļā uz Londonu.

Mēs atvērām vēstulītes. Visas bija līdzīgas cita citai un stingrā, labi salasāmā rokrakstā vēstīja šādus vārdus:

«Es gaidu mūsu tikšanos ar cerību, ka tā būs patīkama un nepiespiesta jebkuram no mums. Tādēļ es ierosinu tikties kā veciem draugiem un notikušo uzlūkot kā pašu par sevi saprotamu. Domāju, ka tā būs vieglāk mums visiem — man pavisam noteikti —, un pieņemiet manus laba vēlējumus.

Džons Džāndiss.»

Iespējams, ka man bija mazāk iemesla brīnīties nekā abiem maniem ceļabiedriem, jo man pašai vēl nekad nebija radusies izdevība patencināt to, kurš tik daudzus gadus bijis mans labdaris un vienīgais atbalsts virs zemes. Es nebiju izdomājusi, kā viņam pateikties, jo mana pateicība mājoja pārāk dziļi sirdī, taču tagad es sāku prātot, kā varēšu tikties ar viņu, nesacīdama vispār nekādu paldies, un jutu, ka tas patiesi būs ļoti grūti izdarāms.

Sīs vēstules pastiprināja neskaidro pārliecību, kāda bija radusies gan Ričardam, gan Adai, pašiem īsti neaptverot, kāpēc tā radusies: ka viņu brālēns Džāndiss nespēj paciest nekādas pateicības izpausmes par laipnību, ko kādam parādījis, un ka viņš spējīgs ķerties pie visneparastākajiem līdzekļiem, lai no tām izvairītos, — kaut vai mesties bēgt. Ada neskaidri atcerējās kādu mātes stāstu no agras bērnības laikiem: reiz šis cilvēks izdarījis mātei kādu sevišķu pakalpojumu, un, kad viņa devusies pie sava labdara uz māju, lai pateiktos viņam, viņš pa logu nejauši ieraudzījis nācēju tuvojamies un acumirklī aizbēdzis pa'dārza vārtiņiem, un trīs mēnešus pēc tam neticis , ne redzēts, ne dzirdēts. Sī saruna lika pārcilāt vēl daudz līdzīgu iespaidu, un patiesībā iznāca tā, ka mēs šim tematam veltījām vai visu dienu un ne par ko citu gandrīz nerunājām. Ja kādubrīd saruna nejauši novirzījās sānis,

mii-h to itin drīz atkal pagriezām atpakaļ un prātojām, Lidu gan būs māja, kurā nonāksim, kad īsti mēs tur noiiiisiin, vai sastapsim misteru Džāndisu tūlīt ierodoties v.ii pēc ilgākas kavēšanās, ko mēs viņam sacīsim un ko viņš sacīs mums. Par visu to mēs domājām un spriedām vēl un vēlreiz no gala.

Zirgiem šis ceļš bija ļoti grūts, taču gājēju taka lielākoties bija laba, tāpēc, ceļam ejot kalnup, mēs ikreiz izkāpām un gājām kājām, un tas mums tā iepatikās, ka mēs turpinājām ceļu kājām arī tad, kad bijām tikuši virsotnē un taka veda pa līdzenumu. Bārnetā mūs gaidīja citi zirgi, bet, tā kā tie tikai nupat bija pabaroti, mums vajadzēja pagaidīt, un mēs devāmies garā, spirdzinošā pastaigā pāri kopējām ganībām un vecam kaujas laukam, līdz kariete mūs panāca. Sie starplaiki tā paildzināja ceļojumu, ka bija jau beigusies īsā diena un sākusies garā nakts, kad mēs sasniedzām Sentolbensas pilsētiņu, kuras apkaimē, kā zinājām, atradās Saltais Nams.

Tobrīd, lai gan kariete vēl grabēdama ripoja pa vecās ieliņas bruģi, mēs jau bijām tāda satraukuma pārņemti, ka pat Ričards vēlāk atzinās — viņš sajutis neizskaidrojamu vēlēšanos doties atpakaļ. Mēs ar Adu drebējām no galvas līdz kājām, kaut gan saltā un speldzīgā vakara dēļ viņš mūs bija ar lielu rūpību ievīstījis segās. Kad, nogriezušies ap stūri, braucām ārā no pilsētiņas un Ričards paziņoja, ka mūsu vedējs — viņš jau ilgi bija jutis līdzi mūsu sakāpinātajām gaidām — skatoties atpakaļ un mājot ar galvu, mēs abas piecēlāmies karietē stāvus (Ričards pieturēja Adu, lai tā nenokristu) un raudzījāmies pāri klajumam cauri zvaigžņotajai tumsai uz savu ceļamērķi. Mums priekšā kalna virsotnē mirdzēja gaisma, un vedējs, rādīdams uz to ar pātagas kātu, iesaucās: — Tas ir Saltais Nams! — tad palaida zirgus rikšos un veda mūs tālāk tādā ašumā — kaut ari ceļš gāja kalnup —, ka riteņi sacēla ceļa putekļus ap mūsu galvām gluži kā ūdensdzirnavu vērpeti. Gaisma te pazuda skatienam, te atkal iemirdzējās — un tad mēs iegriezāmies kokiem apstādītā gatvē un traucāmies augšup pretī jau pavisam spožam mirdzumam. Gaišais logs piederēja šķietami vecmodīgam namam ar trim tornīšiem uz priekšējā jumta un lokveida piebraucamo ceļu, kas veda uz lieveni. Par mūsu ierašanos pavēstīja zvans, un, tā sulīgajai skaņai saplūstot ar tālīnām suņu rejām un spējai gaismas šaltij izplūstot pa atvērtajām durvīm, un nokarsušajiem

zirgiem kūpot un garojot, un mūsu pašu sirdīm strauji sitoties, mēs samulsuši un satraukti izkāpām no karietes.

—   Ada, mana mīļā, Ester, labais draugs, esiet sveicinātas! Ļoti priecājos, jūs redzot! Rič, ja man vēl kāda roka šobrīd būtu brīva, es to sniegtu jums!

Kungs, kurš sacīja šos vārdus skaņā, mundrā, laipnā balsī, vienu roku bija aplicis ap vidu Adai, otru man; viņš mūs abas tēvišķi noskūpstīja un, izvadījis cauri nama priekštelpai, ieveda nelielā, brūngani sārtā telpā, ko viscaur apspīdēja kamīna gaišās liesmas. Tur viņš mūs vēlreiz noskūpstīja un, atlaizdams rokas, apsēdināja mūs līdzās uz dīvāna, kas bija novietots kamīna tuvumā. Es jutu, ka mums jāpaliek tikpat atturīgām, ja gribam, lai viņš tūlīt pat nesteigtos pazust.

—   Nu tā, Rič! — viņš teica. — Tagad man roka brīva. Viens patiess vārds ir labāks par veselu runu. Es no sirds priecājos, jūs redzot. Jūs esat mājāo. Nāciet un sasildieties!

Ričards saņēma abas viņa rokas, instinktīvi pauzdams reizē cieņu un sirsnību, un tikai noteica (toties tik nopietni, ka es gluži vai satrūkos, jo man visu laiku bija bail, kaut tikai misters Džāndiss piepeši nenozuslu): — Jūs esat ļoti laipns, ser! Liels paldies jums! — nolika sānis platmali un mēteli un piegāja pie kamīna.

—   Kā jums patika brauciens? Un kā jums, mīļā, patika misis Dželibija? — misters Džāndiss vaicāja Adai.

Kamēr Ada viņam atbildēja, es pārlaidu skatienu (lieki piebilst, ar kādu interesi) namatēva sejai. Tā bija glīta, mundra, vērīga seja ar dzīvu un mainīgu izteiksmi; virs tās kuploja mazliet iesirmi tēraudpelēki mati. Es nospriedu, ka viņam drīzāk varētu būt ap sešdesmit, nevis piecdesmit gadu, taču viņa augums bija stalts, spēcīgs un dzīvības pilns. Jau no pirmā brīža, kad viņš mūs uzrunāja, viņa balss manī uzjundīja kaut kādas nenosakāmas atmiņas, bet tagad pavisam negaidot kāda pēkšņa kustība un draudzīgs acu uzmetiens atsauca man prātā svešo kungu, kas bija mans karietes ceļabiedrs pirms sešiem gadiem tai neaizmirstamajā dienā, kad devos uz Rcdingu. Es vairs nešaubījos, ka tas ir viņš. So atklā. jumu izdarījusi, es bezgala izbijos, jo viņš uztvēra manu skatienu un, itin kā lasīdams manas domas, pievērsa acis durvīm, tā ka es jau nodomāju, ka esam viņu zaudējuši. Tomēr ar prieku varu sacīt, ka viņš palika turpat un apjautājās, ko es domājot par misis Dželibiju.

—   Viņa ļoti nopūlas Āfrikas dēj, ser, — es teicu.

—       Cik cēli! — misters Džāndiss atbildēja. — Bet jūs atbildat tāpat kā Ada. — (Viņas atbildi es nebiju dzirdējusi.) — Man šķiet, ka jūs vīsi domājat kaut ko citu.

—       Mēs domājam, — es sacīju, pametusi acis uz Ričardu un Adu, kas ar skatieniem mudināja mani runāt,

—  ka viņa varbūt drusku par maz rūpējas par savu māiu.

—  Tātad tomēr! — iesaucās misters Džāndiss.

Es atkal satrūkos.

—       Klausieties! Es gribu zināt jūsu patiesās domas, mīļā. Varbūt es ar nolūku aizsūtīju jūs turp.

—       Mēs domājam, — es vilcinādamās teicu, — ka varbūt pareizāk ir sākt ar pienākumiem savās mājās1 ser, un varbūt, kamēr tic paliek nepaveikti un novārtā pamesti, nekādi citi pienākumi tos nevar aizstāt.

—   Dželibiju bērni, ser… — Ričards nāca man talkā.

—   Es nevaru atturēties no stiprāka vārda, ser, — viņi dzīvo pēc velna nožēlojami!

—  Viņa grib labu, — steigšus sacīja misters Džāndiss.

—  Vējš pūš no austrumu puses.

—       Kad mēs braucām šurp, tas pūta no ziemeļiem, — iebilda Ričards.

—       Mans mīļais Rič, — atteica misters Džāndiss, sabikstīdams uguni, — es varu apzvērēt, ka tas vai nu jau pūš, vai arī drīz pūtīs no austrumiem. Mani allaž moka nelāga sajūta, kad vējš ir austrumos.

—   Vai reimatisms, ser? — jautāja Ričards.

—       Šķiet, ka jā, Rič. Domāju gan. Un tātad mazie Džel… — es jau bažījos par viņiem — dzīvo pēc… ak dievs, vējs patiešām ir austrumos!

Izrunādams šos saraustītos teikumus, viņš bija pāris reižu nenoteikti pagājies turp un atpakaļ, vienā rokā joprojām turēdams biguli, otru laizdams caur matiem, un viņā jautās tāds labestīgs satraukums — it kā kaprīzs un reizē tik pievilcīgs —, ka mēs visi, bez šaubām, izjutām pret viņu lielāku sirsnību, nekā būtu varējuši izsacīt vārdos. Viņš pasniedza vienu elkoni Adai, otru man un, palūdzis Ričardu paņemt sveci, veda mūs uz durvju pusi, bet tad piepeši atkal griezās atpakaļ.

—       Tie mazie Dželibiji… Vai jūs nevarējāt… vai jūs nemēģinājāt… nu, ja tur nolītu karameļu lietus vai no gaisa sāktu birt trīsstūrainas aveņu tortes vai vēl kas tamlīdzīgs? — viņš teica.

—   Ai. brālēn… — Ada steigšus iesāka.

—   Jauki, manu mīlulīt! Man patīk, ka mani sauc par brālēnu. Varbūt «brālēns Džons» būtu vēl labāk.

—   Nu tad — brālēn Džoni — Ada smiedamās atkārtoja.

—   Ha, hal Tiešām lieliskil — ļoti iepriecināts atsaucās misters Džāndiss. — Tas skan tik neparasti dabiski. Jā, mīļā?

—   No gaisa nokrita kas labāks. Estere.

—   Tā? — atjautāja misters Džāndiss. — Un ko tad Estere darīja?

—   Ai, brālēn Džon! — Ada iesaucās, ar abām rokām satverdama viņa elkoni un purinādama galvu pret mani, jo es gribēju viņu apklusināt. — Estere uzreiz kļuva par viņu draudzeni. Estere viņus auklēja, iemidzināja, mazgāja un ģērba, stāstīja viņiem pasakas, mierināja un klusināja viņus, pirka viņiem dāvaniņas…— (Ak, mīļā draudzenei Es taču biju tikai izgājusi ar Ciepstiņu pastaigāties — pēc tam kad viņš atradās — un uzdāvinājusi viņam mazītiņu spēļu zirdziņu!) — Un, brālēn Džon, viņa atmaidzināja pat nabaga Kerolainu, vecāko meitu, un arī pret mani izturējās tik gādīgi un mīļi! Nē, nē, es tev neļaušu iebilst, Ester, mīļā! Tu taču zini, tu zini, ka tā ir taisnība!

Mana labsirdīgā, mīļā draudzene pastiepās garām brālēnam Džonam un noskūpstīja mani, tad, vērdamās viņam tieši acīs, drosmīgi sacīja: — Lai nu kā, brālēn Džon, bet es jums tomēr pateikšu paldies par šo draudzeni, ko jūs man sagādājāt! — Man bija tāda sajūta, it kā viņa tīši izaicinātu misteru Džāndisu, lai tas mestos projām. Tomēr viņš to nedarīja.

—   Kā jūs teicāt, Rič, no kuras puses pūta vējš? — misters Džāndiss jautāja.

— No ziemeļiem, kad mēs braucām šurp, ser.

—   Jums taisnība. Tas nav austrumu vējš. Esmu maldījies. Nāciet, meitenes, nāciet un apskatiet savu māju!

Sī bija viena no tām tīkami nesimetriskajām mājām, kur var staigāt pa kāpnēm augšup un lejup, no vienas istabas otrā un no otras trešā — un, kad šķiet, ka tās visas jau izstaigātas, atrodas atkal jaunas, vēl neredzētas, — un kur ir pārpilnām visādu priekšistabu un gaitenīšu, un kur negaidītās vietās atklājas senatnīgas istabas zemnieku stilā, ar spraišļotiem logiem, pa kuriem iekšā spraucas zaļumi no ārienes. Mana istaba, kurā iegājām

vispirms, bija tieši šāda, ar divslipņu griestiem, kuriem bija vairāk kaktu, nekā es jebkad vēlāk iespēju saskaitīt, un ar kamīnu — tajā dega uguns, un tas viscaur bija klāts dzidri baltām flīzēm; uz katras no tām bija attēlots mazs, liesmojošs ugunskurs. Ejot ārā no šīs istabas, vajadzēja nokāpt divus pakāpienus zemāk, un atklājās neliela, brīnum jauka dzīvojamā istaba ar skatu uz puķu dārzu, turpmāk paredzēta Adai un man. No tās trīs pakāpieni veda augšup Adas guļamistabā, kurai bija skaists, plats logs ar brīnišķu skatu uz milzīgu tumsas klajumu zem zvaigžņotās debess; pie loga padziļā nišā atradās sēdeklis, kurā mierīgi varētu apmesties trīs manas mīļās Adas. No šīs istabas izejot, varēja nokļūt nelielā galerijā, uz kuru veda pārējo labāko (tikai divu) istabu durvis, un no šīs galerijas nelielas kāpnītes zemiem pakāpieniem — šai īsajā posmā bija vairāki stūra pakāpieni — veda lejā nama priekštelpā. Ja no Adas istabas negāja ārā pa šīm durvīm, bet atpakaļ manā istabā un no manas istabas izgāja pa tām pašām durvīm, pa kurām ienākts, un pēc tam pakāpās augšup pa dažiem izliektiem pakāpieniem, kas negaidot nodalījās no galvenajām kāpnēm, varēja nokļūt veselā gaiteņu labirintā, kur stāvēja veļas ruļļi, trīsstūrveida galdiņi un kāds indiešu krēsls kuru varēja pārvērst par dīvānu, kasti vai gultu un kurš pēc izskata atgādināja kaut ko vidēju starp bambusa skeletu un milzu putnu būri; kāds to savulaik — vairs nebija zināms, kas un kad, — bija atvedis no Indijas. No turienes varēja nokļūt Ričarda istabā, kas bija pa daļai bibliotēka, pa daļai dzīvojamā istaba, pa daļai guļamistaba — būtībā daudzu telpu ērts apvienojums. Tikai mazs gaitenītis šķīra to no vienkāršās telpas, kurā visu cauru gadu pie vaļēja loga nakšņoja misters Džāndiss; no mēbelēm te bija vienīgi gulta, kas stāvēja istabas vidū, lai tai piekļūtu vairāk svaiga gaisa, un mazā blakusistabiņā — mazgājamais galds ar auksta ūdens krūzi. No šīs istabas varēja iziet citā gaitenī, no kura lejup veda sētas puses kāpnes un kurā varēja dzirdēt, kā ārpusē pie staļļiem kopēji aprūpē zirgus un skubina tos stāvēt vai turēties, jo tie slīdēja uz nelīdzenajiem akmeņiem. Izejot pa citām durvīm (katrai istabai bija vismaz divas durvis), varēja atkal nokāpt lejā priekštelpā, uz kuru veda pusducis pakāpienu un zems, velvēts gaitenis, un pārsteigumā prātot, kā izdevies nokļūt te atpakaļ vai arī iepriekš no šejienes izkļūt.

lapat ka visa māja, arī mēbeles bija vecmodīgas, kaut gan nelikās vecas, un valdzināja skatienu ar daudzveidīgām formām. Adas guļamistabu viscaur rotāja puķes — tās ziedēja gan uz mēbeļdrānas, gan uz tapetēm, gan samtā, gan izšuvumos, gan divu smagnēju, greznu krēslu brokāta apvilkumā; šie krēsli atradās katrs savā kamīna pusē, un lielāku ērtību labad katram līdzās kā mazs pāžs stāvēja kājsoliņš. Mūsu kopīgā dzīvojamā istaba bija zaļa, un to rotāja zem stikla gleznu rāmjos iesprostoti dažnedažādi pārsteigti un pārsteidzoši putni, kas no savas vietas vēroja citus rotājumus — īstu foreli akvārijā, tik brūnu un spīdošu, it kā pārlietu ar mērci, kapteiņa Kuka* bojāeju un Ķīnas tējas gatavošanas norisi, kādu lo attēlojuši ķīniešu mākslinieki. Manā istabā sienas greznoja ovālas kalendāra mēnešu gravīras: sievietes īsiem ņieburu vidukļiem un zem zoda sasietām lielām cepurēm galvā grābj sienu — jūnijs; smalki tērpušies kungi ar trīsstūrenēm rāda uz ciemata torņu smailēm — oktobris Krāsaini portreti bija ieraugāmi jebkurā mājas daļā, taču tie bija izkliedēti pa visām malām: brāli jauneklīgajam virsniekam, kura portrets karājās manā istabā, es atradu trauku skapī, bet skaistā jaunā līgava ar puķi pie ņiebura savā vēlāko gadu izskatā — ar sirmumu matos — bija ieraugāma brokastu istabā. To vietā pie savas istabas sienas es varēju apskatīt četrus eņģeļus no karalienes Annas* laikiem — viņi, šķiet, ne bez pūlēm nesa uz debesīm kādu bezrūpīga izskata kungu, apvītu puķu vītnēm, — un izšūtu kompozīciju, kas atveidoja augļus, katliņu un alfabētu. Visi pārvietojamie priekšmeti — skapji, krēsli, galdi, aizkari, spoguļi un pat adatu spilventiņi un smaržu pudelītes uz naktsgaldiņiem — veidoja tādu pašu neparasta sajaukuma ainu. Kopēja tiem nebija nekā, ja neņem vērā nevainojamo kārtīgumu, apbrīnojamo spodrību un lielos rožu ziedlapiņu un smaržīgās lavandas krājumus jebkura lieluma atvilktnē. Un tad vēl gaišie logi, kas, vietumis aizkaru apēnoti, meta atblāzmu zvaigžņotajā tumsā, nama gaišums, siltums un omulība, viesmīlīgā trauku šķinda kaut kur attālāk, kas liecināja par gatavošanos maltītei, namatēva cildenā seja, kas darīja gaišāku visu, ko redzējām, un rāmās vēja šalkas aiz loga, kas spēlēja pavadījumu visam, ko dzirdējām, — tādi bija mūsu pirmie iespaidi Saltajā Namā.

— Priecājos, ka jums te patīk, — teica misters Džāndiss, kad bija mūs atvedis atpakaļ Adas dzīvojamā istabā. — Ar greznību šis narns nelepojas, taču mājvieta te itin jauka — un kļūs vēl jaukāka, kad te būs tik daudz jaunības un dzīvības. Pēc nepilnas stundas ēdīsim vakariņas. Kopā ar mums būs vēl tikai viens cilvēks, pats jaukākais radījums zemes virsū — bērns.

—   Vēl kāds bērns, Ester! — iesaucās Ada.

—   Es nedomāju bērnu burtiskā nozīmē, — turpināja misters Džāndiss, — tas nav bērns gadu ziņā. Viņš ir pieaudzis — gandrīz tikpat vecs kā es —, taču prāta vienkāršībā, uztveres svaigumā, aizrautīgumā un brīnišķi naivajā neziņā par pasaulīgām lietām viņš ir īsts bērns.

Mēs nopratām, ka tam jābūt ļoti interesantam cilvēkam.

—   Viņš pazīst misis Dželibiju, — teica misters Džāndiss. — Viņš ir muzikāls cilvēks — tiesa, amatieris, bet varētu būt arī profesionālis. Viņš ir arī gleznotājs amatieris, bet varētu būt profesionālis. Ļoti spējīgs cilvēks, saištoša personība. Viņš bijis neveiksminieks savā dzīves ceļā, neveiksminieks centienos, neveiksminieks ģimenē, taču viņš par to neskumst — viņš ir bērns!

—   Tātad viņam pašam arī ir bērni? — vaicāja Ričards.

—   Jā, Rič! Pusducis. Vai pat vairāk. Laikam nav tālu no duča. Bet viņš tos nekad nav aprūpējis. Kā lai viņš to spētu? Viņam vajadzīgs kāds, kas rūpētos par viņu pašu. Saprotiet, viņš ir bērns! — atbildēja misters Džāndiss.

—   Un vai šie bērni ir pratuši paši parūpēties par sevi, ser? — jautāja Ričards.

—   Nu, apmēram — tā, kā jau varat iedomāties, — atteica misters Džāndiss, un viņa sejas izteiksme piepeši apmācās. — Mēdz teikt, ka trūcīgo bērni netiekot vis izaudzināti, bet izvilkti cauri bērnu dienām. Harolda Skinipola bērni arī šā tā ir izsitušies tām cauri… Baidos, ka vējš atkal grasās mainīties. Nudien, es to jūtu!

Ričards piebilda, ka šī vieta esot ļoti atklāta asam vakara vējam.

—   Tā tas ir, — teica misters Džāndiss. — Nav šaubu, ka tur ir visa vaina. Saltais Nams ir atsegts ikkatrai brāzmai. Bet mums tagad abiem jāiet uz vienu pusi, Riči NācietI

Tā kā mūsu mantas jau bija atvestas un viss vajadzīgais viegli atrodams, es jau pēc dažām minūtēm biju pārģērbusies un pašreiz liku pa vietām savus dažādos piederumus, kad ienāca istabmeita (nevis tā, kurai bija paredzēts apkalpot Adu, bet cita, ko es vēl nebiju redzējusi) un ienesa manā istabā groziņu ar diviem atslēgu saišķiem; katrai atslēgai bija piestiprināta zīmīte.

—   Lūdzu, jaunkundz, tās ir jums, — viņa teica.

—   Man? — es pārjautāju.

—   Saimniecības atslēgas, jaunkundz.

Mans izbrīns laikam bija skaidri saskatāms, jo viņa piebilda, pati mazliet izbrīnījusies: — Man lika tās tūdaļ atnest, tiklīdz jūs būšot viena, jaunkundz. Jūs tak esat mis Samersone, ja nekļūdos?

—  Jā, — es teicu. — Tā mani sauc.

—   Lielais saišķis ir saimniecības telpām un mazais pagrabiem, jaunkundz. Rīt no rīta, kādā laikā vien jums patiktos, es parādīšu, kuriem skapjiem un durvīm kas der.

Es teicu, ka būšu gatava pusseptiņos no rīta, un, kad viņa bija aizgājusi, paliku stāvam un skatāmies groziņā, pavisam samulsusi no negaidītās uzticēšanās. Tādu mani atrada Ada, un, kad es viņai parādīju atslēgas un pastāstīju, kas man nupat sacīts, arī viņa izturējās pret mani ar tik brīnišķu uzticību, ka es patiesi būtu nesaprātīga un nepateicīga, ja neprastu smelties tanī uzmundrinājumu. Es, protams, zināju, ka īstais iemesls ir manas mīļās draudzenes sirsnīgā daba, tomēr bija jauki ļauties tik patīkamiem maldiem.

Kad nogājām lejā, mūs iepazīstināja ar misteru Sklmpolu, kurš stāvēja pie kamīna un stāstīja Ričardam, cik ļoti viņam skolas gados paticis futbols. Viņš bija mundrs maza auguma cilvēks ar diezgan palielu galvu, taču seja viņam bija smalki veidota, balss patīkama un visā viņa būtnē jautās liela pievilcība. Viss, ko viņš teica, izskanēja tik nepiespiesti un brīvi un tika sacīts ar tādu aizraujošu pacilātību, ka viņā klausīties bija īsta bauda. Augumā būdams slaikāks par misteru Džāndisu, turklāt apveltīts ar veselīgāku sejas krāsu un brūnākiem matiem, viņš izskatījās jaunāks. Patiesībā viņš daudzējādā ziņā vairāk atgādināja dzīves vētrās cietušu jaunu cilvēku nekā labi saglabājušos pavecu kungu. Viņa izturēšanās veidā jautās tāda kā dabiska nevērība, un to pašu pauda viņa izskats (mati pajukuši izklaidus, kakla lakatiņš vaļīgs un brīvi krītošs, kā esmu redzējusi mākslinieku pašportretos) — manā apziņā tas nedalāmi saistījās ar romantisku jaunekli, kurš kaut kādā neparastā veidā piedzīvojis smagu lejupkritienu. Es skaidri sajutu, ka šis izturēšanās veids un izskats nepavisam nesaderas ar cilvēku, kura mūžs bijis pilns ikdienišķām rūpēm un raizēm.

No sarunas es sapratu, ka misters Skimpols ir studējis medicīnu un, savas profesijas pienākumus veikdams, savulaik dzīvojis kāda vācu augstmaņa galmā. Tomēr viņš mums pastāstīja, ka vienmēr esot bijis tīrais bērns svaru un mēru saprašanā un, atklāti sakot, vispār nekā neesot no tiem sapratis (vienīgi to, ka tie viņam pretīgi), tāpēc nekad neesot spējis parakstīt zāles ar nepieciešamo precizitāti. Viņš atzinās, ka viņa galva patiesībā sīkumus vispār neņemot pretī. Un ar lielu jautrību viņš mums pastāstīja, ka tad, kad vajadzējis iet nolaist augstmanim asinis vai dot medicīnisku padomu kādam no galma ļaudīm, viņu visbiežāk atraduši guļam gultā un lasām avīzes vai skicējam kaut ko uz papīra un uzzinājuši, ka viņš nevarot nākt. Kad augstmanis beidzot vairs nebijis tā ar mieru — «un viņam bija pilnīga taisnība», kā sirsnīgā atklātībā izteicās misters Skimpols, — darbs ticis uzteikts, un, tā kā misteram Skimpolam (kā viņš dzīvespriecīgi piebilda) «atlika pārtikt vairs tikai no mīlestības», viņš «iemīlējās un apprecējās, un sāka dzīvot sārtu vaidziņu sabiedrībā». Viņa labais draugs Džāndiss un vēl daži citi labi draugi ik pa laiciņam — garākam vai īsākam — palīdzējuši viņam atrast kādu atbalsta punktu dzīvē, taču veltīgi, jo viņā, jāatzīst, cieši mājojušas divas no senākajām pasaules vājībām: viena izpaudusies tā, ka viņam nebijis sajēgas par naudu, un otra — ka viņam nebijis sajēgas par laiku. So vājību dēļ viņš nekad nespējis ielāgot norunātas tikšanās, nekad nespējis noslēgt darījumus un nekad nezinājis, kāda kurai lietai vērtība. Nu, ko lai dara! Tāpat vien viņš kulies uz priekšu, un te nu viņš esot! Viņam ļoti patīkot lasīt avīzes, ļoti patīkot šo to pazīmēt, ļoti patīkot daba, ļoti patīkot māksla. No sabiedrības viņš vēloties tikai vienu — lai tā ļauj viņam dzīvot. Tas taču neesot daudz. Viņš neuzstādot augstas prasības dzīvei. Dodiet viņam avīzes, sarunu biedrus, mūziku, jērgaļu, kafiju, jauku dabas ainavu, augļus, kad tiem ir sezona, pāris lapu gludā Bristoles kartona, mazliet sarkanvīna — un vairāk nekā viņam nevajagot. Sai pasaulē viņš esot visīstākais bērns, taču viņš nemēdzot kārot neiespējamo. Viņš sakot pasaulei: «Ej_ laimīga savus ceļus! Nēsā sarkanus mundierus, zilus talārus, liec aiz ausīm zīmuļus, sien amatnieku priekšautus, dzenies pēc slavas, svētuma, bagātības — dari kas tev tīk, tikai ļauj Haroldam Skimpolam dzīvot!»

Visu to un vēl daudz ko citu viņš mums izstāstīja šajā vakarā — un izstāstīja to ne vien apbrīnojami saistoši un spilgti, bet turklāt vēl ar tādu dzīvespriecīgu atklā tību, it kā tas viņu pašu nemaz neskartu, it kā šis Skimpols būtu kāda trešā persona, it kā viņš zinātu, ka šim Skimpolam ir savas īpatnības, taču viņam ir arī savas vajadzības, par ko sabiedrībai jāgādā un ko nedrīkst noniecināt. Viņš patiesi bija valdzinoša personība. Ja es toreiz, tajās tālajās dienās, vispār jutu kādu apmulsumu (par ko nebūt neesmu pārliecināta), pretstatīdama to, ko viņš teica, tam, ko pati aizvien biju domājusi par dzīves pienākumiem un atbildību, tad šo apmulsumu izraisīja vienīgi neizpratne, kāpēc viņš no visiem šiem pienākumiem ir brīvs. Par to, ka viņš ir no tietn brīvs, man šaubu tikpat kā nebija; viņš pats to lika saprast pilnīgi nepārprotami.

— Es ne pēc kā netīkoju, — teica misters Skimpols ar tikpat nepiespiestu vieglumu. — īpašums man nenozīmē neko. Se ir mana drauga Džāndisa lieliskais nams. Es jūtos pateicīgs par to, ka viņam tas ir. Es varu to uzzīmēt, varu zīmēdams pārveidot. Varu sacerēt par to mūziku. lad es uzturos šeit, tas ir tieši tik daudz mans, cik man vajadzīgs, un tas man neprasa ne rūpes, ne izdevumus, ne atbildību. īsi sakot, mana nama pārvaldnieku sauc Džāndiss, un viņš mani nepievils. Mēs te pieminējām misis Dželibiju. Tā nu reiz ir sieviete ar vērīgu aci, stipru gribu un milzu spējām visos darījumu sīkumos, un ar kādu apbrīnojamu sparu viņa metas savos pasākumos! Es nenožēloju, ka man nav stipras gribas un milzu spēju darījumos un ka es neprotu ar apbrīnojamu sparu mesties pasākumos. Es varu jūsmot par viņu bez skaudības. Es varu priecāties līdzi viņas pasākumiem, fis varu sapņot par tiem. Es varu atlaisties zālē — jaukā laikā — un domās peldēt prom pa kādu Āfrikas upi, apskaujot visus iezemiešus, kas gadītos ceļā, un tikpat labi sajust dziļo klusumu, tikpat skaidri iztēloties biezās tropu mūžameža audzes kā tad, ja es tiešām būtu tur. Es nezinu, vai no tā ir kāds īstens labums vai ne, bet tas ir viss, ko es protu darīt, un to tad nu es daru, kā nākas. Un tāpēc, dieva dēļ, — ja Harolds Skimpols, šis paļāvīgais bērns, lūdz tevi, pasaule, tu, veikalnieku un dzīves praktiķu sakopojums, lai tu ļauj viņam dzīvot un jūsmot par cilvēku dzimumu, tad esi tik laba un dod viņam šo iespēju un Jauj, lai viņš jāj caur dzīvi savā šūpujzirgā!

Bija skaidrs, ka misters Džāndiss nav atstājis neievērotu šo daiļrunīgo lūgumu.

Priekšstats par mistera Skimpola vietu dzīvē mums tiktāl būtu licies skaidrs, ja viņš nepasteidzies piebilst vēl kaut ko.

— Jūs, cildenās būtnes, esat vienīgās, ko es apskaužu, — teica misters Skimpols, bezpersoniskā toni vērsdamies pie mums, saviem jaunajiem draugiem. — Apskaužu par jūsu spējām darīt to, ko jūs darāt. To pašu ar prieku darītu arī es, ja būtu jūsu vietā. Es nejūtu pret jums nekādu vulgāru pateicību. Man gandrīz vai šķiet, ka jums vajadzētu just pateicību pret mani par to, ka dodu jums izdevību baudīt augstsirdības prieku. Es zinu, ka jums tas patīk. Ir pat gluži iespējams, ka es esmu nācis pasaulē tieši tādēļ, lai bagātinātu jūsu laimes apcirkņus. Iespējams, ka esmu dzimis, lai būtu jūsu labdaris, palaikam dodams jums iespēju palīdzēt man, sīku vājībiņu gūsteknim. Kāpēc lai es nožēlotu savu neprasmi praktiskos sīkumos un pasaulīgos darījumos, ja tai ir tik patīkamas sekas? Tāpēc es to nenožēloju.

No visām viņa rotaļīgajām runām (kuras, kaut arī rotaļīgas, tomēr nozīmēja tieši to, ko izteica) šī pēdējā, šķiet, visvairāk atbilda mistera Džāndisa gaumei. Vēlāk jauni iemesli mani nereti atkal un atkal vedināja prātot, vai tas patiešām ir neparasti vai šķiet neparasti tikai man, ka viņš, kas pats kā neviens cits virs zemes prata just pateicību par katru sīkumu, tik ļoti vēlējās izbēgt no citu cilvēku pateicības izpausmēm.

Mēs visi jutāmies savaldzināti. Man šķita, ka tikai Adas un Ričarda jauko īpašību dēļ misters Skimpols, viņus pirmo reizi satikdams, spēj būt tik nesaistīti atklāts un parādīt sevi tik pievilcīgā gaismā. Viņi (jo sevišķi Ričards), protams, arī jutās iepriecināti un uzskatīja, ka baudīt tik valdzinoša cilvēka uzticēšanos ir neikdienišķa privilēģija. Jo labprātāk mēs klausījāmies, jo pacilātāk misters Skimpols runāja. Un viņa brīnišķais dzīvotprieks, apburošā vaļsirdība un aizkustinošais ieradums rotaļīgi čalot par savām vājībām, itin kā sakot: «Es, redziet, esmu bērnsl Jūs salīdzinājumā ar mani esat rūdīti viltnieki,» (viņš patiesi lika man tādai justies) «bet es esmu priecīgs un nevainīgs; aizmirstiet savas pasaulīgās rūpes un nāciet ar mani spēlēties!» — radīja patiesi žilbinošu iespaidu.

Turklāt viņš bija dāsni apveltīts ar daiļuma izjūtu, un viņa izsmalcinātā jūsniošana par visu skaisto un maigo jau vien būtu spējusi iekarot visu sirdis. Vakarā, kad es dzīros uzliet tēju un Ada blakusistabā dungodama spēlēja brālēnam Ričardam uz klavierēm kādu melodiju, ko abi sarunā bija pieminējuši, viņš atnāca un apsēdās uz dīvāna netālu no manis un sāka tā runāt par Adu, ka es gandrīz vai sajutu mīlestibu pret šo cilvēku.

—   Viņa ir kā rīts, — viņš teica. — Ar saviem zelta matiem, savām zilajām acīm un ziedošajiem vaigiem viņa ir kā vasaras rīts. Vismaz putniem tā noteikti liktos. Mēs nevaram saukt tādu brīnišķu jaunu būtni, visa cilvēku dzimuma priecētāju, par bāreni. Viņa ir Visuma bērns.

Pamanīju, ka misters Džāndiss stāv netālu no mums, rokas salicis aiz muguras, vērīgu smaidu sejā.

—   Baidos, ka Visums ir diezgan vienaldzīgs tēvs, — viņš piezīmēja.

—   01 Nezinu gan! — enerģiski izsaucās misters Skimpols.

—   Bet es domāju, ka zinu, — teica misters Džāndiss.

—   Nu jā! — atsaucās misters Skitnpols. — Jūs pazīstat pasauli (kas jūsu izpratnē ir Visums), un es to nepazīstu nemaz, tā ka lai paliek pēc jūsu prāta. Bet, ja notiktu pēc manējā, — un viņš uzmeta skatienu brālēnam un māsīcai, — tādas būtnes ceļā neatrastos neviena nicināmās dzīves īstenības ērkšķa; šis ceļš vestu caur lapotņu zaļumu, kur nebūtu ne pavasara, ne rudens, ne ziemas, tikai mūžīga vasara. To neskartu ne vecums, ne pārmaiņas. Tā tuvumā nemūžam netiktu izdvests zemiskais naudas vārds!

Alisters Džāndiss smaidīdams paplikšķināja viņam pa galvvidu, it kā viņš patiesi būtu bērns, tad, pagājies pāris soļu tālāk un atkal uz mirkli apstājies, uzmeta skatienu saviem jaunajiem radiniekiem. Viņa skatiens bija domīgs, bet tajā paudās kāda labsirdīga izteiksme, ko es vēlāk bieži (ai, cik bieži!) redzēju atkal no jauna un kas nu jau sen ir iegulusi man dziļi sirdī. Istabu, kurā atradās Ada un Ričards un kura bija savienota ar mūsējo, kur stāvēja viņš, apgaismoja vienīgi kamīna uguns. Ada sēdēja pie klavierēm, Ričards pieliecies stāvēja viņai līdzās. Viņu ēnas uz sienas bija saplūdušas kopā, un tās aplenca dīvainas formas, kas spokaini kustējās šaudīgo liesmu gaismā, kaut ari tās veidoja nekustīgi priekšmeti. Ada skāra taustiņus tik viegli un dziedāja tik klusām, ka vējš, kas šalkoja pār attālajiem pakalniem, bija tikpat sadzirdams kā šī mūzika. Nākotnes noslēpumainība un niecīgais pavediens, kas to saistīja ar tagadni, šķita strāvojam cauri visai šai ainai.

Tomēr šo brīdi es atsaucu atmiņā ne jau tādēļ, lai atsauktu atmiņā savus iztēles klejojumus, kaut gan atceros tos patiešām spilgti. Pirmkārt, man nepaslīdēja garam tas, ka mistera Džāndisa klusais skatiens pauž pavisam citādas domas un jūtas nekā mistera Skimpola vārdu plūdums pirins tā. Otrkārt, kaut ari mistera Džāndisa skatiens, novērsies no Adas un Ričarda, pakavējās pie manis tikai īsu mirkli, man radās tāda sajūta, it kā šajā brīdī viņš man uzticētu — turklāt apzinādamies, ka uztic to man un ka es pieņemu šo uzticēšanos, — cerību, ka Adu un Ričardu reiz varētu vienot ciešākas un svētākas radniecības saites.

Misters Skimpols prata spēlēt klavieres un čellu; viņš arī drusciņ komponēja — bija pat savulaik sacerējis pusi operas, bet šis darbs viņam bija apnicis — un spēlēja savus skaņdarbus ar nevainojamu gaumes izjūtu. Pēc tējas mums notika tāds kā neliels koncerts, kura klausītāji bijām mēs ar misteru Džāndisu un Ričards; Ričardu tā aizgrāba Adas dziedāšana, ka viņš man paziņoja — Ada laikam zinot visas dziesmas, kas jebkad sacerētas. Pēc neilga laiciņa es pamanīju, ka istabā vairs nav mistera Skimpola, un pēc brīža nozuda arī Ričards; kamēr es prātoju, kā Ričards var tik ilgi kavēties projām un tik daudz zaudēt, pa durvīm ielūkojās tā pati istabene, kas tika devusi man atslēgas, un teica: — Piedodiet, jaunkundz, — vai varētu jūs palūgt uz brītiņu?

Kad biju izgājusi pie viņas priekštelpā, istabene, rokas pacēlusi, man pavēstīja: — Ai, jaunkundz, misters Kārstons lūdz, vai jūs nevarot uznākt augšā mistera Skimpola istabā. Ar viņu nav labi, jaunkundzi

—   Nav labi? — es pārvaicāju.

—   Nav labi, jaunkundz. Pavisam pēkšņi, — istabene paziņoja.

Man radās bažas, vai tikai šī lēkme nav bīstama, tomēr es, protams, palūdzu, lai istabene izturas klusi un nevienu netraucē; ātri kāpdama augšup viņai nopakaļ, es centos apdomāt, kādas zāles vajadzētu, ja izrādītos, ka misters Skimpols ir slims. Istabene atrāva kādas durvis, un es iegāju istabā, kur, sev par neaprakstāmu pārsteigumu, neatradu vis misteru Skimpolu gu]am gultā vai pakritušu uz grīdas, bet ieraudzīju viņu stāvam pie kamīna un smaidām; Ričards ar gaužām apmulsušu seju raudzījās uz kādu vīru, kas sēdēja uz dīvāna. Sis vīrs bija ģērbies baltā mētelī, un viņam bija gludi pieglausti, visai pašķidri mati, ko viņš, slaucīdams ar mutautu, pieglauda vēl gludāk un šķietami padarīja vēl šķidrākus.

—   Mis Samersone, — steigšus sacīja Ričards, — cik labi, ka jūs atnācāt! Jūs varbūt dosiet mums padomu. Mūsu draugs misters Skimpols — tikai neuztraucieties! — tiek arestēts parāda dēļ.

—   Patiešām, mana mīļā mis Samersone, — piebilda misters Skimpols savā apburošajā vaļsirdībā, — es vēl nekad neesmu bijis situācijā, kurā man vēl vairāk būtu vajadzīgs jūsu lieliskais saprāts un neuzkrītošā prasme visu nokārtot un visur noderēt, ko nevar nepamanīt neviens, kuram bijusi laime kaut stundas ceturksni pavadīt jūsu sabiedrībā.

Uz dīvāna sēdošais cilvēks — viņam acīmredzot bija iesnas — tik skaļi nošņauca degunu, ka es satrūkos.

—   Vai jūs arestē lielas summas dēļ, ser? — es vaicāju misteram Skimpolam.

—   Mana mīļā mis Samersone, — viņš atbildēja, laipni papurinādams galvu, — es nezinu. Laikam te tika minēts kaut kas par dažām mārciņām un vēl kādiem tur šiliņiem un puspensu. '

—   Summa ir divdesmit četras mārciņas sešpadsmit šiliņi un septiņarpus pensi, — noteica svešais. — Tā tas ir.

—   Un izklausās, vismaz man tā izklausās, — sacīja misters Skimpols, — ka tā ir neliela summa?

Svešais nekā neatbildēja, tikai vēlreiz izšņauca degunu. Sis bija tik sparīgs šņaūciens, ka viņš gandrīz vai šķita pats palecamies uz augšu.

—   Misteram Skimpolam ir neērti griezties pie mana brālēna Džāndisa, — Ričards man paskaidroja, — jo viņš jau nesen… es ceru, ser, ka esmu pareizi sapratis — jūs nesen…

—   Ak jā! — ar smaidu atsaucās misters Skimpols. — Kaut gan es neatceros, cik īsti un kad īsti tas bija. Džāndiss jau mīļuprāt darītu to atkal, bet mani pārņēmis epikūrieša izvēlīgums — un man labāk patiktu baudīt palīdzību caur citu roku; man labāk gribētos, — un viņš paraudzījās uz Ričardu un mani, — ļaut augstsirdibas asnam sakuplot jaunā augsnē un uzplaukt jaunā ziedā.

—   Kā jums šķiet, mis Samersone, kas šobrīd te būtu pats labākais? — Ričards man iesāņus pavaicāja.

Es uzdrošinājos pirms atbildes došanas apjautāties, kas gaidāms, ja nauda netiks sagādāta.

—   Cietums, — atteica svešais vīrs, aukstasinīgi novietodams mutautiņu platmalē, kas gulēja zemē pie viņa kājām. — Vai arī Kouvinsa nams.

—   Vai drīkstu jautāt, ser, kas ir…

—   Kouvinsa nams? — atjautāja svešais. — Šerifa arestu māja.

Mēs ar Ričardu atkal saskatījāmies. Visneparastākais bija tas, ka iespējamais arests mulsināja mūs, nevis misteru Skimpolu. Viņš vēroja mūs ar labsirdīgu interesi, taču tajā, šķiet, nebija ne mi-ņas — ja drīkstu izteikt tik pretrunīgu domu — no savtīguma. Viņš savu likstu bija pilnībā novēlis sev no pleciem, un tā bija kļuvusi mūsējā.

—   Es domāju, — viņš ierosināja, gluži kā no labas sirds mums izpalīdzēt gribēdams, — ka misters Ričards vai viņa skaistā māsīca, vai viņi abi, būdami iesaistīti Lorda kanclera tiesas prāvā, kas skar lielus īpašumus (tā ļaudis runā), varbūt varētu kaut ko parakstīt vai novēlēt, dot kādu galvojumu vai piedāvāt savu atbildību. Es nezinu, kā tas saucas darījumu valodā, bet man šķiet, ka viņu rīcībā jābūt kādai iespējai to nokārtot.

—   Ne jābūt, ne ir, — atteica svešais.

—   Tiešām? — pārjautāja misters Skimpols. — Tas nu gan liekas dīvaini tādam, kas šajā jomā nav lietpratējs!

—   Liekas vai neliekas, — nepacietīgi atcirta svešinieks, — es jums saku: ne jābūt, ne ir!

—   Nomierinieties, lāga cilvēk, nomierinieties! — misters Skimpols rāmi bilda viņam, zīmēdams grāmatas priekšlapā viesa galvas uzmetumu. — Nekļūstiet ērcīgs sava amata dēļ! Mēs protam nošķirt jūs no jūsu kantora, mēs protam nošķirt indivīdu no viņa nodarbošanās. AAēs neesam tik aizspriedumaini, lai iedomātos, ka personiskajā dzīvē jūs nevarat būt cienījams cilvēks ar augstākā mērā dzejisku dvēseli, par kuru jūs varbūt pat nenojaušat.

Svešinieka vienīgā atbilde bija vēl viens negants šņāciens; vai tas bija apstiprinājums viņam piedēvētajam dzejiskumam vai arī nicinošs noraidījums, par to es neņemos spriest.

—   Nu, tad, mana mīļā mis Samersone un mans mīļais mister Ričard, — misters Skimpols paziņoja priecīga, nevainīga un paļāvīga bērna tonī, piešķiebtu galvu apskatīdams savu zīmējumu, — te nu jūs redzat, ka esmu gluži bezpalīdzīgs un pilnīgi jūsu rokās! Es vēlos vienīgi būt brīvs! Taurenīši ir brīvi. Cilvēce taču neliegs llaroldam Skimpolam to, ko tā atļauj taurenīšiem.

—  Mīļā mis Samersone, — čukstus sacīja Ričards, — man ir desmit mārciņas, kp es saņēmu no mistera Kendža. Jāmēģina rīkoties ar tām pašām.

Man bija piecpadsmit mārciņas un daži šiliņi, ko es vairāku gadu gaitā biju ietaupījusi no savām gada ceturkšņu izmaksām. Es arvien tiku domājusi, ka piepešs negadījums var izmest mani pasaulē vienu, bez tuviniekiem, bez iztikas līdzekļiem, un tāpēc centusies, lai man vienmēr būtu kaut cik naudas un grūtā brīdī es neattaptos gluži tukšām rokām. Es pastāstīju Ričardam par šo nelielo ietaupījumu un sacīju, ka man šobrīd tas nav vajadzīgs, tad devos naudai pakaļ, taktiski palūgusi viņu darīt zināmu misteram Skimpolam, ka mums būs tas prieks nomaksāt viņa parādu.

Kad es atgriezos, misters Skimpols noskūpstīja man roku un izskatījās itin aizkustināts. Ne jau pats sevis dēļ (es atkal izjutu šo mulsinošo un dīvaino pretrunu), bet mūsu dēļ, it kā personiski apsvērumi viņam nepastāvētu un aizkustināt viņu varētu vienīgi domas par mūsu laimi. Tā kā Ričards lūdza, lai cs pati nokārtojot rēķinus ar Kouvinsieti (kā misters Skimpols tagad jokodams dēvēja atnācēju) — tā izskatīšoties labāk —, es noskaitīju viņam naudu un saņēmu vajadzīgo apstiprinājumu. Arī tas sajūsmināja misteru Skimpolu.

Savus komplimentus viņš izteica tik izsmalcināti, ka es sarku mazāk, nekā varētu gaidīt, un nokārtoju rēķinus ar cilvēku baltajā mētelī, ne reizi nekļūdīdamās. Viņš ielika naudu sev kabatā un īsi noteica: — Nu, tad arlabvakaru, jaunkundzi

—   Mans draugs, — teica misters Skimpols, stāvēdams ar muguru pret uguni, nometis pie malas puspabeigto zīmējumu, — es jums vēlos kaut ko pavaicāt, nebūt negribēdams jūs apvainot.

Atbilde, man šķiet, skanēja: — Nu, tad speriet vaļā!

4

97

—   Vai jūs šorīt zinājāt, ka nāksiet šurp ar tādu uzdevumu? — jautāja misters Skimpols.

—   Zināju jau vakar pēcpusdienā, — atteica Kouvinsictis.

—   Un tas neiespaidoja jūsu ēstgribu? Nemaz nelika jums justies nelāgi?

—   Nepavisam, — teica Kouvinsietis. — Es zināju — ja nesastapšu jūs šodien, sastapšu rit. Diena šurp vai turp neko negroza.

—   Bet, kad jūs nācāt šurp, bija tik jauka diena, — turpināja misters Skimpols. — Spīdēja saule, šalkoja vējš, virs tīrumiem rotājās gaisma ar ēnu, putni dziedāja dziesmas…

—   Vai es saku, ka nedziedāja? — atcirta Kouvinsietis.

—   Nē, — piekrita misters Skimpols. — Bet ko jūs ceļā domājāt?

—   Kas vēl nebūs? — norūcās Kouvinsietis, un viņa sejā uzzibēja pavisam pikta izteiksme. — Ko domāju! Man ir pietiekami daudz darba un pietiekami maza alga arī bez kādas domāšanas. Lai es vēl domātu! — Tas izskanēja ar dziļu nicināšanu.

—   Nu, tad, cik saprotu, — turpināja misters Skimpols, — jūs nedomājāt, nu, piemēram, tā: «Haroldam Skimpolam patīk skatīties, kā spīd saule, patīk klausīties, kā šalc vējš, patīk vērot gaismas un ēnu rotaļas, patīk klausīties, kā dzied putni, šie dabas diženās katedrāles dziedoņi. Un vai es patiesi grasos atņemt Haroldam Skimpolam viņa daļu šais īpašumos, kas ir viņa vienīgās dzimtstiesibas?» Jūs nekā tamlīdzīga nedomājāt, vai ne?

—   Pavisam… noteikti… NE! — teica Kouvinsietis, kurš tik enerģiski vēlējās pilnīgi noraidīt šādu iedomu, ka spēja izpaust savu attieksmi, vienīgi ieturot garu pauzi aiz katra vārda un pēdējo vārdu pavadot ar tik sparīgu galvas atmetienu, ka jābrīnās, kāpēc kakls palika savā vietā.

—   Cik dīvainas un neizprotamas ir jūsu garīgās norises, jūs, darījumu cilvēki! — domīgi noteica misters Skimpols. — Pateicos jums, mans draugs! Arlabvakaru!

Tā kā mūsu prombūtne bija jau pietiekami ilga, lai lejā palikušajiem liktos dīvaina, es pasteidzos tūlīt atgriezties un sastapu Adu sēžam pie kamīna ar šuvekli un sarunājamies ar brālēnu Džonu. Drīz ienāca arī misters Skimpols un tūlīt pēc viņa Ričards. Pārējo vakara daļu es biju pietiekami aizņemta, mistera Džāndisa vadībā apgūstot pirmo mācību stundu triktraka spēlē — viņam šl spēle ļoti patika, un es, protams, vēlējos to iemācīties, cik ātri vien iespējams, cerībā, ka varētu kaut mazdrusciņ noderēt par spēles partneri, kad viņam nebūs labāka pretinieka. Kamēr misters Skimpols spēlēja fragmentus no saviem skaņdarbiem un, gan pie klavierēm, gan pie čella, gan pie mūsu galda sēdēdams, bez jebkādas piepūles saglabāja dzirkstošo omulību un raito runātprieku, es ik pa brīdim atgriezos pie domas, ka mēs ar Ričardu joprojām netiekam vaļā no sajūtas, it kā arests būtu draudējis mums un ka tas nudien ir bezgala savādi.

Bija jau vēls, kad mēs šķīrāmies, jo pulksten vienpadsmitos, kad Ada dzīrās iet augšā, misters Skimpols piesēdās pie klavierēm un sāka pacilāti skandēt: — «Dienai stundu nav daudz, tāpēc ziedot lai ļauts dažas stundas no nakts, dārgais draugs!»* — Bija pāri pusnaktij, kad viņš paņēma sveci un starojošu seju devās ārā no istabas, bet, man šķiet, ja vien viņam tā būtu labpaticies, viņš mierīgi būtu varējis noturēt mūs augšā līdz rīta ausmai. Ada un Ričards vēl brītiņu kavējās pie kamīna, prātodami, vai misis Dželibija ir jau beigusi diktēt meitai šīsdienas vēstuļu devu, kad pēc īsas prombūtnes istabā atgriezās misters Džāndiss.

—   Ak, mīļie, ko es dzirdu, ko es dzirdu! — viņš izsaucās, berzēdams pakausi un staigādams šurpu turpu ar savu labsirdīgo, raižpilno izteiksmi sejā. — Ko viņi man te stāsta! Rič, manu zēn, Ester, mīļā, ko jūs izdarījāt? Kāpēc jūs tā darījāt? Kā jūs to varējāt? Cik jūs katrs devāt?… Vējš atkal mainās. Es to jūtu caur un cauri!

Mēs ne viens, ne otrs nesapratām, ko īsti teikt.

—   Nu, Rič, sakiet taču! Pirms gulētiešanas man tas jānokārto. Cik tur aizgāja no jūsu kabatas? Jūs taču par abiem samaksājāt to parādu? Kāpēc? Kā jūs tā varējāt? … Ak dievs, jā, vējš griežas no austrumiem — pavisam noteikti!

—   Nudien, ser, — Ričards ierunājās, — man šķiet, ka nebūtu krietni jums to sacīt. Misters Skimpols paļāvās uz mums…

—   Lai dievs jūs svētī, manu mīļo zēn! Viņš taču paļaujas uz visiem! — teica misters Džāndiss, enerģiski pārlaizdams ar roku pār galvu un piepeši apstādamies.

—   Vai tiešām, ser?

—   Uz visiem! Un pēc nedēļas viņš būs atkal tieši tādā pašā ķibelē! — teica misters Džāndiss, atsākdams enerģiski soļot pa istabu ar izdzisušu sveci rokā. — Viņš vientnēr ir tādā ķibelē. Viņš tādā ir jau dzimis. Es nudien ticu, ka toreiz, kad māte laida viņu pasaulē, avīzēs parādījās ziņojums: «Pagājušajā otrdienā misis Skimpolai viņas Rūpju Rezidencē piedzimis Mūžīgo Parādu dēls.»

Ričards sirsnīgi pasmējās, tad piebilda: — Un tomēr, ser, es negribu ne iedragāt, ne sadragāt viņa uzticēšanos, un, ja es atļaušos jums godbijīgi aizrādīt, ka man pieklājas glabāt viņa noslēpumu, es ceru, ka jūs pārlieku neuzstāsiet. Protams, ja jūs tomēr uzstāsiet, es uzskatīšu, ka man nav taisnība, un pateikšu jums visu.

—   Ak! — izsaucās misters Džāndiss, atkal apstādamies un izklaidīgi mēģinādams iebāzt svečturi kabatā. — Es… ak mūžsl Nolieciet to kaut kur tālāk, mīļā! Es nezinu, ko es ar to gribēju darīt; pie visa vainīgs tas vējš — tam vienmēr ir tāds iespaids… Es neuzstāju, Rič, varbūt jums taisnība. Bet patiesi — uzkrist jums abiem ar Esteri un izspiest jūs kā divus ienākušos apelsīnus!… Nudien, naktī būs īsta auka!

Tagad viņš pārmaiņus bāza rokas kabatās, it kā gribētu tās ilgi tur atstāt, un atkal vilka tās ārā un enerģiski berzēja sev galvu.

Es iedrošinājos izmantot šo izdevību, lai atgādinātu, ka misters Skimpols, šādos jautājumos būdams īsts bērns…

—   Jā, mana mīļā? — atsaucās misters Džāndiss, uztvēris šo vārdu.

—   …būdams īsts bērns, ser, — es teicu, — turklāt tik atšķirīgs no citiem cilvēkiem …

—   Jums taisnība! — misters Džāndiss atplauka. — Jūsu sievietes saprāts ir uztvēris pašu galveno. Viņš ir bērns — īsts bērns. Atcerieties, es jau minēju, ka viņš ir bērns, kad pirmoreiz jums par viņu stāstīju.

—   Protams! Protams! — mēs piekritām,

—   Un viņš patiešām ir bērns. Vai ne? — vaicāja misters Džāndiss, atplaukdams arvien vairāk.

Jā, nudien, jā, mēs teicām.

—   Kad tā labi padomā, tas jau būtu mūsu pašu — es gribēju teikt, mans — bērnišķīguma kalngals, — sacīja misters Džāndiss, — kaut mirkli uzlūkot viņu par pieaugušu cilvēku. No viņa nevar prasīt atbildību. Pamēģiniet vien iedomāties Haroldu Skimpolu kā vīru ar iecerēm un plāniem, un saprašanu par sekām! Ha, ha, hā!

Tik patīkami bija vērot, kā nomāktība pagaist no viņa mundrās sejas, redzēt viņu no sirds priecājamies un ziiiāt — jo to nevarēja nezināt —, ka viņa prieka avots ir labsirdiba, kuras dēļ viņam grūti kādu nosodīt, turēt aizdomās vai klusībā apvainot, — ka es pamanīju asaras Adas acīs, kad viņa piebalsoja namatēva smiekliem, un sajutu tās kāpjam arī savējās.

—   Ak mūžs, kāds es esmu neattapīgs dulburis, — sauca misters Džāndiss, — ka man tas vēl jāatgādina! Visā šai notikumā taču skaidri saredzams bērns no galvas līdz kājām. Vienīgi bērns būtu iedomājies šādā situācijā izraudzīties jūs abus par sabiedrotajiem. Vienīgi bērns būtu iedomājies, ka jums ir nauda! Ja parāds būtu tūkstoš mārciņu, viņš būtu darījis taisni to pašu! — misters Džāndiss ar starojošu seju apgalvoja.

Pēc šovakar pieredzētā mēs visi viņam piekritām.

—   Protams, protams! — teica misters Džāndiss. — Un tomēr, Rič, Ester un arī jūs, Ada (jo es nezinu, vai pat jūsu mazais maciņš ir drošībā no viņa pieredzes trūkuma), — jums visiem man jāapsola, ka nekas tamlīdzīgs vairs netiks darīts. Nekādu aizdevumu! Pat sešus pensus ne!

Mēs visi cieši apsolījām prasīto; Ričards pameta uz mani jautru skatienu un pieskārās kabatai, it kā gribēdams atgādināt, ka mēs šo solījumu nemaz vairs nevaram pārkāpt.

—   Sim Skimpolam vajag tikai ērtu leļļu namiņu ar labu uzturu un dažus ļautiņus, pie kā iedzīvoties parādos un no kā aizņemties naudu, un zēns vairāk no dzīves neko neprasa, — noteica misters Džāndiss. — Šobrīd viņš droši vien jau dus savā bērna miegā; ir laiks arī man likt savu prātīga cilvēka galvu uz sava pasaulīgā spilvena. Ar labu nakti, mani mīļie! Lai dievs jūs svētī!

Pirms mēs bijām paguvuši aizdedzināt savas sveces, viņš vēlreiz smaidīdams ieskatījās istabā un paziņoja: — Nu re! Es nupat paskatījos uz vējrādi. Acīmredzot par vēju es uztraucos veltīgi. Tas pūš no dienvidiem. — Un viņš aizgāja, savā nodabā dungodams.

Mēs ar Adu, augšstāvā vēl brīdi parunājušās, abas nospriedām, ka šie pret vēju vērstie sīkie untumi ir tikai izdoma un ka viņš tos izmanto par vairogu jebkuram sarūgtinājumam, ko nespēj noslēpt, jo nevēlas pieminēt patieso cēloni, kādu nonievāt vai pelt. Mēs atzinām, ka tas ļoti labi piederas viņa ekscentriskajai labdarībai, un runājām par to, kāda liela atšķirība ir starp viņu un tiem kaprīzajiem ļautiņiem, kas piesauc laiku un vējus (jo sevišķi to vienu nelaimīgo vēju, ko viņš izvēlējies ar tik atšķirīgu nolūku) par ieganstu savam ērcīgajam un drūmajam garastāvoklim.

Sai vienā vakarā manai pateicībai pret misteru Džāndisu pievienojās tik daudz sirsnīgu jūtu, ka man, par spīti visiem juceklīgajiem iespaidiem, šķita — varbūt es pat sāku viņu jau saprast. Skaidri manāmās pretrunas mistera Skimpola vai misis Dželibijas personā es nespēju un nemaz necerēju izprast (vai domās izlīdzināt), jo mana dzīves pieredze bija pārāk niecīga un praktiskās zināšanas mazas. Es to pat nepūlējos darīt, jo, vienatnē palikušai, manas domas nodarbināja Ada un Ričards un tā uzticēšanās, ko attiecībā uz viņiem man šķita dāvājis misters Džāndiss. Arī mana iztēle, kas šovakar varbūt drusku ļāvās joņot līdzi vējam, nespēja būt gluži nesavtīga vien, kaut gan es labprāt būtu to piespiedusi tādai būt, ja vien spējusi. Tā klīda atpakaļ pagātnē uz krustmātes māju un atkal atgriezās pa taku, kas vienoja tās dienas ar manu šodienu, uzvandot atmiņā neskaidros minējumus, kuri palaikam bija uzzibsnījuši neziņas tumsā un saistījās ar jautājumu — cik daudz misteram Džāndisam zināms par manu senāko pagātni; starp tiem kādreiz bija pazibējusi pat iedoma, ka viņš varētu būt mans tēvs, — tiesa, tagad šis dīkais sapnis gan bija jau izgaisis.

Pavisam izgaisis, es nolēmu, pieceldamās no sēdekļa kamīna priekšā. Mana daļa nebija prātot par pagājušo, bet darboties šodienā ar možu prātu un pateicīgu sirdi. Tāpēc es sev teicu: «Ester, Ester, Ester! Atceries pienākumu, miļā!» — un tik pamatīgi sakratīju savu saimiecības atslēgu groziņu, ka tas ieskanējās kā mazi zvaniņi un ar gaišu cerību aizvadīja mani gulēt.

VII NODAĻA

Spoku taka.

Kamēr Estere guļ un kamēr Estere mostas, Linkolnšīras pusē joprojām valda slapjš laiks. Lietus lāses krīt — pak, pak, pak! — cauru dienu un nakti uz platās, akmens plāksnēm klātās, garās terases — Spoku takas. Tur, Linkolnšīrā, laiks ir tik ļoti slikts, ka pat visdzīvākā iztēle tikai ar pūlēm spēj aptvert, ka tas kādreiz atkal kļūs labs. Tiesa, šobrīd te nekādi pārbagātie iztēles ce|ojurfti nav iespējami, jo sera Lestera šeit nav (taisnību sakot, viņa klātbūtne šai ziņā gan neko lielu nemainītu); viņš kopā ar milēdiju ir Parīzē, un pār Ceznivoldu krēslainiem spārniem nolaidusies vientulība.

Varbūt kāda iztēles rosība sastopama Ceznivoldas vienkāršāko mājdzīvnieku vidū. Zirgi staļļos — garajos staļļos vientulīgajā, sarkanu ķieģeļu iejoztajā pagalmā, kur tornī karājas liels zvans un pulkstenis ar varenu ciparnīcu (baloži, kas mitinās tā tuvumā un labprāt uz tās satupstas, šķiet, allaž pārbauda pēc tā laiku), — jā, zirgi varbūt reizēm kavējas kādās iedomu ainās par jauku laiku un varbūt ir bagātāki savā iztēlē nekā to kopēji. Vecais sainis, šis lieliskais medību rikšotājs, pievērsdams savu lielo aci restotajam lodziņam netālu no siles, varbūt atceras spilgto lapu zaļumu, kas pa to redzams citkārt, un smaržas, kas mēdz iestrāvot stallī, un varbūt iztēlē rikšo lieliskā skrējienā kopā ar medību suņiem, kamēr zirgupuisis, kas šobrīd mēž blakusstalli, spēj domāt tikai par savām dakšām un zaru slotu. Pelēkais kumeļš, kura vieta ir iepretī durvīm un kurš, nepacietīgi noraustīdams pavadu, saslej ausis un pagriež galvu ar skumīgu skatienu, līdzko durvis atveras un ienācējs viņam uzsauc: «Nū, pelēci, stāvi rāms! Šodien tevis nevienam nevajag!» — varbūt zina tikpat labi kā cilvēks, ka šodien viņa tiešām nevienam nevajag. Un viss šķietami vienmuļais un nebiedriskais pusducis pārējo, kas stāv kopējā steliņģī, iespējams, pavada garās, lietainās stundas aiz aizvērtām durvīm dzīvākās sarunās nekā kalpotāji savās istabās vai «Dedloku ģerboņa»* apmeklētāji un varbūt pat kavē sev laiku, skolodami gudrībās (vai varbūt netikumos) jauno poniju, kas nepiesiets staigā pa stūra steliņģi.

Un dogs, kas snauduļo savā pagalma būdā, lielo galvu uz ķepām uzlicis, varbūt domā par karstām un saulainām dienām, kad staļļu ēnas nemitīgi mainās, pārbaudot viņa pacietību un zināmā dienas stundā atstājot viņam tik niecīgu pavēni kā paša būdas ēnu, kur tad nu viņš tup, elsodams un ņurdēdams, un ļoti ilgodamies sagrābt zobos ko citu, nevis tikai savu asti un ķēdi. Tagad pussnaudā un pusnomodā viņš varbūt atceras ļaužu pilnu māju, braucamo pilnu ratnīcu, zirgu pilnus staļļus un zirgupuišu pilnas saimniecības ēkas, līdz viņam zūd priekšstats par šodienu un viņš izlien no būdas, lai pa

los

skatītos, kas īsti notiek. Tad, nīgri noskurinājies, viņš domās varbūt norūcas: «Lietus, lietus, lietus! Viens vienīgs lietus — un neviena no saimniekiem!» — un, ielīdis atpakaļ būdā, drūmi nožāvājas un atkal laižas guļus.

Un to pašu var teikt par suņiem, kuri tup savās būdās parka viņā malā un kurus palaikam sagrābj nemiers, un kuru grūtsirdīgās balsis, kad vējš kļūst īpaši negants, dzirdamas visā mājā: augšstāvā, apakšstavā un iniledijas istabā. Tās var pieskandēt visu apkaimi, kamēr visapkārt gurdi un vienmuļi pakšķ lietus lāses. Arī truši ar savām nodevīgajām ļipiņām, šaudīdamies iekšā un ārā no alām zem koku saknēm, varbūt dzīvi iztēlojas vējainās dienas, kad ausis šūpojas līdzi ik pūsmai, vai ari tos pievilcīgos gadalaikus, kad var skrubināt jaunus, saldus asnus. Tītars putnu aplokā, mūžam neapmierināts ar pastāvošo kārtību (droši vien visupirms ar Ziemsvētkiem), varbūt atmiņās kavējas pie sev netaisni nolaupītā vasaras rīta, kad viņš starp nozāģētiem kokiem atrada taku uz klēti ar miežiem. Saīgusī zoss, kas noliecas, lai izlīstu pa veco, divdesmit pēdu augsto vārtu apakšu, varbūt gāgina — tikai mēs nesaprotam — cildinājumus tādam laikam, kad šie vārti met ēnu.

Lai būtu kā būdams, bet citāda fantāzijas rosība Ceznivoldā nav manāma. Ja arī tāda paretam kaut kur uzplaiksni, tad iet garu ceļu kā ik sīkais troksnītis šai atbalsīm bagātajā vietā un parasti dzemdina rēgus un burvestības.

Lietus te Linkolnšīrā ir lijis tik pamatīgi un tik ilgi, ka misis Raunsvela, Ceznivoldas saimniecības pārzine, vairākkārt bijusi spiesta noņemt acenes un noslaucīt tās, lai pārliecinātos, ka lāses nav tikai uz to stikliem vien. Par to gan pietiekami skaidri liecina arī lietus čaboņa, taču misis Raunsvela ir pakurla, kaut arī pati tam neparko negrib ticēt. Viņa ir cienījama veca dāma glītiem vaibstiem, stalta, allaž apbrīnojami kārtīga un tik varenu miesas būvi gan no priekšās, gan aizmugures, ka neviens, kas viņu pazīst, nebūtu sevišķi pārsteigts, ja pēc viņas nāves izrādītos, ka par korseti viņai kalpojušas plata, vecmodīga kamīna restes. Laika apstākļi misis Raunsvelu sevišķi neietekmē. Māja stāv vienā un tajā pašā vietā jebkādos laika apstākļos, un māja, viņas pašas vārdiem runājot, ir tā, par ko viņai jāgādā. Viņa sēž savā istabā (pirmajā stāvā ar ieeju no sānu gaiteņa, ar velvētu logu, kas paver skatu uz rūpīgi iezīmētu četrstūri, kuru vienādos attālumos rotā rūpīgi apcirpti, apaji koki un rūpīgi nogludināti, apaji akmeņi, itin kā koki grasītos saspēlēt ar akmeņiem ķegļus), un visa māja bauda atpūtu kopā ar viņu. Kad vajadzēs, viņa atvērs durvis un sāks rosīgi darboties, bet pašlaik nams ir slēgts un atdusas pie misis Raunsvelas platajām, bruņās iejoztajām krutīm majestātiskā miegā.

Ir gandrīz neiespējami iedomāties Ceznivoldu bez misis Raunsvelas, taču viņa tur ir nodzīvojusi tikai piecdesmit gadu. Pajautājiet viņai šai lietainajā dienā, cik laika viņa te aizvadījusi, un viņa atbildēs: «Piecdesmit gadus trīs mēnešus un divas nedēļas ar tā Kunga palīgu, ja nodzīvošu līdz otrdienai.» Misters Raunsvels ir šķīries no pasaules neilgu laiciņu pirms jaukās bizīšu modes norieta un paglabājis savējo (ja vien ņēmis to līdzi) parka kapsētas stūrī netālu no vecmodīgā portāla. Viņš dzimis tuvējā pilsētiņā — tāpat kā viņa jaunā atraitne. Viņas augšupeja Dedloku dzimtā sākusies pēdējā sera Lestera laikā, un tā sākusies no pieliekamā kambara.

Pašreizējais Dedloku pārstāvis ir brīnišķīgs saimnieks. Viņš dzīvo pārliecībā, ka viņa padotajiem nevienam nav un nevar būt nekāda sava rakstura, nekādu vēlmju un uzskatu, un nešaubīgi tic, ka ir nācis pasaulē, lai aizstātu viņiem jebkuru nepieciešamību pēc tā visa. Ja viņš negaidot atklātu pretējo, viņš tā apstulbtu, ka laikam nekad vairs nespētu atgūties — ja nu vienīgi tik daudz, lai ievaidētos un nomirtu. Tomēr viņš ir brīnišķīgs saimnieks un uzskata, ka tādam viņam pēc ieņemamā stāvokļa art pienākas būt. Pret misis Raunsvelu viņš jūt lielas simpātijas un mēdz sacīt, ka viņa esot sevišķi cienījama un godājama sieviete. Ierodoties Ceznivoldā un aizbraucot no tās, viņš vienmēr sniedz misis Raunsvelai roku, un, ja viņš gulētu smagi slims vai arī būtu notriekts vai sabraukts satiksmes negadījumā, vai nonācis jebkādā citā situācijā, kas Dedlokiem nozīmē nepatikšanas, viņš, ja vēl spētu runāt, teiktu klātesošajiem: «Atstājiet mani un atsūtiet šurp misis Raunsvelu!» — juzdams, ka šādā reizē viņa pašcieņu labāk sargās viņas nekā jebkura cita cilvēka klātbūtne.

Misis Raunsvela zina, ko nozīmē nebaltas dienas. Viņai bijuši divi dēli, jaunākais no viņiem nodevies trakulīgai dzīvei un pēc tam aizgājis armijā, no kuras vairs nav atgriezies. Vēl šodien misis Raunsvelas rāmās rokas zaudē mieru, kad viņa ierunājas par dēlu, un, atrāvušās no ņiebura, satraukti ņirbinās šurp turp, kamēr viņa stāsta, kāds skaists, kāds lielisks, kāds jautrs, labsirdīgs un gudrs zēns viņš esot bijis. Ir zināms, ka viņas otrs dēls Ceznivoldā būtu ticis apgādāts ar visu nepieciešamo un ar laiku iecelts par pārvaldnieku, taču viņš skolas gados aizrāvies ar tehniku un sācis no kastroļiem meistarot tvaikamašīnas un putnu dzirdināmās ietaises, ko putni paši varētu ar visniecīgāko piepūli darbināt, izmantodams tur tik meistarīgas hidrauliskā spiediena ierīces, ka izslāpušam kanārijputniņam pieticis vārda burtiskā nozīmē tikai pielikt plecu — un darbs bijis padarīts. Savā laikā šīs tieksmes darīja misis Raunsvelai lielas raizes. Ar mātes sāpošo sirdi viņa izjuta to kā soli pa Vota Tailera ceļu, labi zinādama, ka tādi ir sera Lestera uzskati par jebkuru amata mākslu, kuras būtiskas sastāvdaļas ir dūmi un garš skurstenis. Tomēr nelabojamais jaunais dumpinieks (visādi citādi maigas dabas jauneklis, bet ļoti neatlaidīgs), gadiem ritot, pat nedomāja apžēloties par māti, gluži otrādi, konstruēja mehānisku steļļu modeli, un tad viņa bija spiesta, asaras slaukot, atzīties par šīm dēla novirzēm baronetam. «Misis Raunsvela,» teica sers Lesters, «jūs zināt, ka es nekad neielaižos strīdos ne ar vienu un ne par ko. Jums būtu drīzāk jātiek vaļā no sava zēna; jums vajadzētu iekārtot viņu kādā fabrikā. Es domāju, ka dzelzs apstrādes apvidi tālāk uz ziemeļiem puikam ar šādām tieksmēm ir vispiemērotākā vieta.» Un zēns aizceļoja tālāk uz ziemeļiem, un tur, tālāk uz ziemeļiem, viņš arī izauga, un, ja arī sers Lesters Dedloks kādreiz sastapa viņu, kad puisis ieradās Ceznivoldā apciemot māti, vai arī kādreiz vēlāk iedomājās par viņu, t;av šaubu, ka saimnieks redzēja viņā tikai daļiņu no tiem vairākiem tūkstošiem sazvērnieku, kas — melni un drūmi — mēdz divus vai trīs vakarus nedēļā sanākt kopā lāpu gaismā, nelikumīgu dziņu vadīti.

Tomēr, par spīti visam, misis Raunsvelas dēls ir izaudzis gan spēkā un veiklībā, gan amata prasmē, iekārtojies dzīvē, apprecējies un pagādājis misis Raunsvelai mazdēlu, kas nesen nokalpojis savus mācekļa gadus un atgriezies no ceļojuma pa tālām zemēm, kur bijis nosūtīts, lai papildinātos zinībās un nobriestu gatavībā šīs dzīves riskantajam ceļam, un šobrīd stāv, atbalstījies pret kamīnu misis Raunsvelas istabā Ceznivoldā.

— Ļoti, ļoti priecājos, tevi redzot, Votl Patiešām ļoti, ļoti priecājos! — saka misis Raunsvela. — Tu esi lielisks puisis. Tu esi līdzīgs savam nabaga tēvocim Džordzam. Ak! — un misis Raunsveias rokas kļūst nemieriias — kā allaž, kad viņa piemin šo vārdu.

—   Stāsta, ka es esot līdzīgs savam tēvam, vecmāmiņ.

—       Arī viņam, mans mīļais, bet visvairāk tomēr savam nabaga tēvocim Džordžam. Un savam mīļajam tēvam tāpat. — Misis Raunsvela atkal saliek rokas klēpī. — Vai viņam klājas labi?

—   Lieliski, vecmāmiņ, visādā ziņā lieliski.

—       Lai slavēts dievs! — Misis Raunsvela mīl savu dēlu, taču jūt pret viņu tādu kā aizvainojuma pilnu līdzcietību — apmēram tā kā pret ļoti godājamu kareivi, kas pārgājis ienaidnieka pusē.

—   Vai viņš no tiesas ir laimīgs? — viņa vaicā.

—   No tiesas.

—        Lai slavēts dievs! Un viņš tātad audzinājis tevi par savu sekotāju un sūtījis tevi uz svešām zemēm un tamlīdzīgi? Nu, viņš jau zina labāk. Ārpus Ceznivoldas varbūt ir pasaule, ko es nesaprotu. Kaut arī neesmu vairs jauna. Un esmu redzējusi ne mazumu labas sabiedrības!

—       Vecmāmiņ, — saka jaunais cilvēks, mainīdams sarunas tematu, — tā bija ļoti jauka meitene, ko es pirmīt sastapu kopā ar tevi. Vai tu viņu sauci par Rozu?

—       Jā, dēliņ. Viņa ir kādas mūsu ciema atraitnes meita. Istabmeitas šais laikos ir tik grūti apmācīt, tāpēc es paņēmu viņu pie sevis pavisam jaunu. Spējīga skolniece, labi izmācīsies. Viņa jau tagad prot ļoti jauki izrādīt apmeklētājiem namu. Viņa dzīvo tepat pie manis un ēd pie mana galda.

—   Es ceru, ka neesmu viņu aizbaidījis prom?

—       Man šķiet, viņa domā, ka mums pārrunājamas ģimenes lietas. Viņa ir ļoti kautrīga. Teicama īpašība jaunai sievietei, — saka misis Raunsvela un piebilst ar nopūtu, kas izpleš viņas ņieburu līdz pēdējai iespējai,

—  un daudz retāk sastopama nekā agrākos laikos!

Jaunais cilvēks noliec galvu, pieņemdams gudro pieredzes mācību. Misis Raunsvela ieklausās.

—        Riteņi klab! — viņa saka. Viņas sarunu biedra daudz jaunākās ausis tos saklausījušas jau labu brīdi iepriekš.

—   Kas tad nu, debestiņ augstā, sadomājis braukt šurp šādā laikā?

Pēc neilga brīža pie durvīm atskan klauvējiens. — Nāciet iekšā! — Ienāk tumšacaina, tumšmataina, kautra ciemata skaistule — tik pievilcīga, ziedoši sārta un reizē maigi Irausla, spirgta kā pusplaucis pumpurs — lietus lāses, kas trīsuļo viņas matos, izskatās pēc rasas uz nupat plūktas puķes ziedlapām.

—   Kādi viesi ieradušies, Roza? — vaicā misis Raunsvela.

—   Divi jauni cilvēki kabrioletā, kundze, un gribot apskatīt namu… Jā, es jau viņiem teicu! — Tā ir aša atbilde uz pārzines noraidošo žestu. — Es piegāju pie ārdurvīm un paskaidroju, ka nav ne īstā diena, ne īstais laiks, bet jaunais cilvēks, kas vadīja kabrioletu, noņēma platmali turpat lietū un lūdza, lai es aiznesot jums viņa vizītkarti.

—   Izlasi to, manu mīļo VotI — saka saimniecības pārzine.

Roza tik ļoti mulst, pasniedzot viņam kartīti, ka tā nokrīt starp viņiem abiem zemē, un, steigdamies to pacelt, viņi abi gandrīz vai sasitas pierēm. Roza samulst vēl vairāk nekā iepriekš.

—   «Misters Gapijs», — vēsta vizītkarte, un vairāk neko tā nepasaka.

—   Gapijs! — atkārto misis Raunsvela. — Misters Gapijs! Kādas blēņas, nekad tādu uzvārdu neesmu dzirdējusi!

—   Ja drīkstu bilst, viņš man arī tā teica! — saka Roza. — Viņš vēl teica, ka viņi abi ar otru jauno kungu atbraukuši no Londonas tikai vakarvakarā ar pasta karieti uz miertiesnešu sēdi, bet tā esot ātri beigusies — un viņi nezinot, ko pagaidām sadarīt; viņi esot daudz saklausījušies par Ceznivoldu, tāpēc atbraukuši pa visu lietu to apskatīt. Viņi ir tiesasvīri. Viņš teica, ka pats gan neesot no mistera Talkinghorna kantora, bet esot pārliecināts, ka drīkst atsaukties uz misteru Talkinghornu, ja vajadzīgs. — Aptvērusi, cik gara runa viņai izdevusies, Roza samulst vairāk nekā jebkad.

Jā, misters Talkinghorns jau nu ir tikpat kā daļa no Čeznivoldas, turklāt viņš, cik noprotams, ir bijis misis Raunsvelas testamenta sastādītājs. Vecā dāma kļūst pieļāvīgāka, ir ar mieru parādīt apmeklētājiem labvēlību, un Roza aiziet. Toties mazdēlu pārņēmusi piepeša vēlēšanās pašam apskatīt namu, un viņš nolemj pievienoties atnācējiem. Vecmāmiņu šāda interese iepriecina, un viņa dodas puisim līdzi; par godu mazdēlam, jāteic, ka viņam nepavisam nepatīk veco dāmu šādi apgrūtināt.

—   Ļoti pateicos jums, kundze! — saka misters Gapijs, priekštelpā vilkdams nost slapjo lietusmēteli. — Zināt,

mēs, Londonas advokāti, reti tiekam ārpusē un, kad tāda

izdevība rodas, cenšamies neko nepalaist garām.

Vecā saimniecības pārzine ar iecietīgu stingrību pamāj uz lielo kāpņu pusi. Misters Gapijs un viņa draugs seko Rozai, misis Raunsvela ar mazdēlu dodas aiz viņiem, un pa priekšu iet jauns dārznieks, kam jāatver slēģi.

Kā tas daždien mēdz būt ar muižas namu apskatītājiem, misters Gapijs un viņa draugs ir jau paguruši līdz nāvei, pirms vēl apskate lāgā sākusies. Viņi te aizklīst nomaļus, kur nevajag, te skatās uz to, ko nevajag, un neliekas ne zinis par to, ko vajag; viņi stāv, mutes atplētuši, kad paveras jaunas istabas, pauž dziļu dvēseles grūtsirdību un jūtas gauži paguruši. Ikkatrā istabā, kur viņi ieiet, misis Raunsvela, stalta kā pats šis nams, nostājas nomaļus loga ailē vai citā līdzīgā stūrītī un ar atturīgu atzinību klausās Rozas stāstījumu. Viņas mazdēls tik uzmanīgi tver katru vārdu, ka Roza kļūst biklāka nekā jebkad — un arī skaistāka. Tā viņi iet no istabas istabā, uz īsu brīdi atdzīvinādami portretos iemūžinātos Dcdlokus, kad jaunais dārznieks ielaiž istabā gaismu, un nododami tos atkal aizmirstībai, kad viņš istabu aptumšo. Nomocītajam misteram Gapijam un viņa bēdu māktajam draugam šķiet, ka nemūžam nebūs gala šai Dedloku ciltij, kuras varenība šķiet slēpjamies tai apstāklī, ka septiņu gadsimtu laikā Dedloki nav izdarījuši nekā ievērojama, ar ko atšķirtos no citiem.

Pat Ceznivoldas garā viesistaba nespēj uzlabot mistera Gapija omu. Viņš ir tā izvārdzis, ka pagurst jau uz sliekšņa un tik tikko spēj sakopot spēkus, lai ieietu iekšā. Taču virs kamīna pakārtais portrets, ko gleznojis iecienīts šolaiku mākslinieks, iedarbojas uz viņu kā burvju spēks. Viņš vienā mirklī atdzīvojas. Viņš raugās tajā ar neparastu interesi; tas šķiet viņu piesaistām un valdzinām ar dīvainu varu.

—   Mans dievs! — misters Gapijs izgrūž. — Kas tā tāda ir?

—   Portrets virs kamīna attēlo pašreizējo lēdiju Dedloku, — saka Roza. — Uzskata, ka šeit sevišķi veiksmīgi uztverta līdzība un ka tas ir labākais mākslinieka darbs.

—   Lai jods mani sasper, ja es šo lēdiju kaut reizi esmu redzējis! — izsaucas misters Gapijs un apjucis stīvi paveras draugā. — Bet es viņu pazīstu! Vai šis attēls kādreiz ir ticis iegravēts, jaunkundz?

—   Sis portrets ne reizi nav iegravēts. Sers Lesters nekad nav devis piekrišanu.

—   Tad nu gan! — paklusi nosaka misters Gapijs.

—   Lai es pie zemes pieaugu, ja tas nav viens dīvains joks, — es tik labi pazīstu šo attēlu! Tātad tā ir lēdija Dedloka!

—   Portretā pa labi redzams pašreizējais sers Lesters Dedloks. Portretā pa kreisi ir attēlots viņa tēvs, nelaiķis sers Lesters.

Misters Gapijs pat lāgā nepaskatās uz abiem augstmaņiem. — Pilnīgi nesaprotami, — viņš murmina, joprojām raudzīdamies uz milēdijas portretu, — kā var būt, ka es tik labi pazīstu šo attēlu! Lai es caur zemi izkrītu, — viņš vēl piebilst, paskatīdamies apkārt, — ja neesmu šo portretu redzējis sapnī, nudien!

Tā kā nevienam no klātesošajiem nav īpašas intereses par mistera Gapija sapņiem, šī iespēja tālāk apcerēta netiek. Tomēr portrets tik ļoti ir aizņēmis viņa prātus, ka viņš paliek nekustīgi stāvam tā priekšā, līdz jaunais dārznieks aizver slēģus; kad viņš iznāk no istabas — gluži kā apnfātībā, kura ir visai dīvaina, tomēr pietiekama aizstājēja interesei, — un apmulsušu skatienu seko pārējiem citās istabās, šķiet, ka viņš atkal visur meklē lēdiju Dedloku.

Viņam vairs neizdodas to ieraudzīt. Viņš redz milēdijas istabas — tās publikai rāda pēdējās, jo tās ir īpaši elegantas, — un raugās pa logu, pa kuru pavisam nesen raudzījušies viņa, mocīdamās grūtsirdībā neciešamā laika dēļ. Viss kādreiz beidzas — pat mājas, kuru aplūkošanai cilvēki ziedo neizmērojamus pūliņus un nogurst, pirms vēl sākuši ar tām iepazīties. Viņš ir ticis galā ar skatāmo, un spirgtā ciemata skaistule ir galā ar stāstāmo, kas aizvien beidzas šādi:

—   Ļoti interesanta ir akmens terase tur lejā. Pēc senas dzimtas leģendas tā iedēvēta par Spoku taku.

—   Tā? — ar dedzīgu ziņkāri atjautā misters Gapijs.

—    Kāda ir šī leģenda, jaunkundz? Vai tā saistīta ar portretu?

—   Lūdzu, lūdzu, pastāstiet mums to, — pusčukstus saka Vots.

—   Es to nezinu, ser… — Roza mulst arvien vairāk.

—   Tā netiek stāstīta apmeklētājiem un ir jau gandrīz piemirsta, — saka saimniecības pārzine, panākdamās uz priekšu. — Tas patiesībā ir tikai tāds dzimtas joku stāsts.

—   Atvainojiet, kundze, ja vaicāšu vēlreiz — vai tam ir kāds sakars ar portretu? — jautā misters Gapijs. — Jo tik tiešām es jums saku: jo vairāk par šo portretu domāju, jo labāk to pazīstu — un pats nesaprotu, kādēļ to pazīstu'

Nē, leģendai nav nekāda sakara ar portretu, to saimniecības pārzine var droši apgalvot. Misters Gapijs pateicas viņai par ziņām un vēl jo vairāk pateicas par visu pārējo. Viņi ar draugu dodas projām, sekodami dārzniekam, kas noved viņus lejā pa citām kāpnēm; drīz vien var dzirdēt viņus aizbraucam. Arā jau krēslo. Misis Raunsvela pietiekami uzticas abiem saviem jaunajiem klausītājiem, lai pastāstītu viņiem, kā terase ieguvusi savu baiso vārdu. Viņa apsēstas lielā krēslā pie strauji satumstošā loga un sāk stāstīt:

—  Tais ļaunajās dienās, mani mīļie, kad valdīja karalis Čārlzs Pirmais*, tas ir, ļaunajās tāpēc, ka dumpinieki apvienojās, lai saceltos pret šo lielisko karali, — Ceznivoldas īpašnieks bija sers Morberijs Dedloks. Vai arī pirms viņa šai dzimtā bijušas kādas ziņas par spoku, to nemāku teikt. Manuprāt, tas ir pilnīgi iespējams.

Misis Raunsvela tā domā tāpēc, ka uzskata: tik senai un nozīmīgai dzimtai ir tiesības uz savu spoku. Viņa uzskata spoku par vienu no augstāko aprindu privilēģijām, par izsmalcinātu atšķirības zīmi, uz ko vienkāršā tauta nevar pretendēt.

—   Lieki atgādināt, ka sers Morberijs Dedloks bija svētā mocekļa atbalstītājs, — saka misis Raunsvela. — Tomēr ir pamats domāt, ka viņa lēdija, kuras dzīslās neritēja šīs dzimtas asinis, nostājās ļauno dumpinieku pusē. Stāsta, ka viņai bijuši radinieki starp karaļa Čārlza ienaidniekiem, ka viņa ar tiem sarakstījusies, ka viņa tiem devusi ziņas. Kad vien še satikušies kādi lauku labdzimušie kungi, kas bija uzticīgi Viņa majestātei, milēdija allaž esot bijusi tuvāk apspriežu istabas durvīm, nekā piederētos. Vai tu nedzirdi tādus kā soļus uz terases, Vot?

Roza pievirzās tuvāk saimniecības pārzinei.

—   Es dzirdu lietus lāses uz akmeņiem, — atbild jaunais cilvēks, — un dzirdu dīvainu atbalsi — man vismaz šķiet, ka atbalsi, — kas ļoti atgādina nevienādus soļus.

Saimniecības pārzine svinīgā nopietnībā pamāj ar galvu un turpina:

—   Pa daļai šīs uzskatu atšķirības dēļ un pa daļai aiz citiem iemesliem sera Morber'ija un viņa lēdijas dzīve nebūt neritēja gludi. Viņa bija augstprātīgas dabas sieviete. Sis pāris nesaderēja ne gadu, ne raksturu ziņā, un viņiem nebija bērnu, kas šo nesaderību varētu izlīdzināt. Pēc tam kad pilsoņu karos tika nogalēts viņas mīļākais brālis, pavisam jauns kungs (un to izdarīja sera Morberija tuvs radinieks), viņu pārņēma tāds niknums, ka viņa sāka ienīst visu cilti, kurā ieprecējusies. Kad Dedlokiem vajadzēja jāt projām no Ceznivoldas, lai kalpotu karalim, viņa ne vienreiz vien nakts melnumā aizzagās uz staļļiem un savainoja zirgiem kājas; un te nu nāk šā stāsta pati galvenā daļa. Reiz kādu nakti sers Morberijs ieraudzīja sievu steidzamies lejup pa kāpnēm un sekoja viņai līdz stallim, kurā atradās viņa mīļākais zirgs. Tur viņš sagrāba lēdiju pie rokas, un, vai nu abiem cīnoties vai krītot, vai arī pārbiedētajam zirgam satrakojoties, viņa dabūja ievainojumu gūžā un no tās dienas sāka nīkuļot.

Saimniecības pārzines balss ir picklususi gandrīz līdz čukstam.

—   Viņa bija dāma ar skaistu augumu un iznesīgu stāju. Par notikušo viņa nekad nežēlojās, nekad nevienam neieminējās, ka kļuvusi kropla vai cieš sāpes, tikai dienu no dienas pūlējās staigāt pa terasi, turēdamās pie balustrādes, gāja turp un atpakaļ, turp un atpakaļ, turp un atpakaļ, gan saulē, gan ēnā, un dienu no dienas tas viņai kļuva arvien grūtāk. Beidzot kādā pēcpusdienā viņas vīrs (kuram viņa kopš tā vakara vairs netika bildusi neviena vienīga vārda, nepaklausīdama nekādām pierunām), stāvēdams pie lielā dienvidu loga, ieraudzīja sievu nokrītam uz akmens plātnēm. Sers Morberijs steidzās lejā, lai viņu pieceltu, taču lēdija atgrūda vīru un, raudzīdamās viņā ar ciešu, saltu skatienu, teica: «Es nomiršu tepat, kur tiku staigājusi. Un še es staigāšu, ari kapā būdama. Se es staigāšu, līdz šī nama lepnums tiks samīts. Un, kad pār to nāks nelaime vai negods, tad lai Dedloki klausās manos soļos!»

Vots paraugās uz Rozu. Rozas vaigs apmācas arvien vairāk, un viņa lūkojas zemē, pa pusei izbiedēta, pa pusei nokaunējusies.

—   Turpat uz vietas viņa arī nomira. Un kopš tā laika, — saka misis Raunsvela, — ir radies šis vārds — Spoku taka. Ja šīs skaņas ir atbalss, tad tāda atbalss, ko cizird tikai pēc tumsas iestāšanās, un bieži vien tā vispār nozūd uz ilgāku laiku. Taču laiku pa laikam tā atkal atgriežas un ir skaidri dzirdama ikreiz, kad dzimtu piemeklē slimiba vai nāve.

—  Vai negods, vecmāmiņ, — piebilst Vots.

—   Negods Ceznivoltiu nekad nepiemeklē, — atsaka saimniecības pārzine.

Mazdēls atvainodamies piemetina: — Tiesa. Tiesa gan.

—  Tāds ir šis stāsts. Lai kas būtu šī skaņa, tā allaž ir nelaimes vēstnese, — saka misis Raunsvela, celdamās no krēsla, — un zīmīgi, ka tajā nevar neklausīties. Milēdija, kura nebaidās ne no kā, piekrīt, ka tad, kad šī skaņa dzirdama, tajā nevar neklausīties. To nevar noklusināt. Tev aiz muguras, Vot, ir liels franču pulkstenis (tur nolikts ar nolūku), kas tikšķ skaļi un smagi un var atskaņot mūziku. Vai tu proti ar tādām lietām apieties?

—   Protu gan, vecmāmiņ, un tīri labi.

—  Iedarbini to.

Vots iedarbina pulksteni — gan tā gaitu, gan mūziku,

—   Un tagad panāc šurp, — saka saimniecības pārzine. — Vēl šurpāk, dēls, tuvāk milēdijas spilvenam. Nezinu, vai ir jau pietiekami tumšs, tomēr ieklausies! Vai tu dzirdi šo skaņu uz terases cauri mūzikai, tikšķiem un citiem trokšņiem?

—   Dzirdu pavisam skaidri.

—   To pašu saka milēdija.

VIII NODAĻA

Kā apklāt grēku daudzumu*

Kad es pirms ausmas iestāšanās savā istabā ģērbos, mani ļoli vilināja logs, kura melnajās rūtīs kā divas bākas spulgoja manu sveču atspīdumi, un, redzot ārpusē visu vēl tinamies vakarvakara neskaidrajā tumsas plīvurā, es gaidīju pārvērtību, gaismai uzaustot. Kad skats pamazām tapa pārredzams un atsedza ainavu, pār kuru tumsā bija auļojis vējš tāpat kā manas atmiņas pār manu dzīvi, es ar patiku vēroju nepazīstamos apveidus, kas bijuši ap mani dusas laikā. Sākumā tos miglā tik tikko varēja izšķirt, un virs tiem vēl mirgoja vēlīnās zvaigznes. Kad šis bālais starpposms beidzās, aina sāka plesties plašumā un atklāt arvien jaunus apveidus tik ātri, ka ik reizi, paskatoties logā, es būtu varējusi ieraudzīt pietiekami daudz jauna veselas stundas vērojumam. Gluži nemanot manas sveces kļuva par vienīgo neiederīgo daļu šai rītā, visi istabas tumšie kakti pieplūda ar gaismu, un saule spoži iemirdzējās pār gaišo apkaimi, kurā dižena visam pāri slējās abatijas baznīca ar savu masīvo torni, mezdama bālāku ēnas sliedi, nekā šķita piederamies tās raupji masīvajam stāvam. Taču skarba āriene (ceru, ka to man dzīve iemācījusi) bieži iet roku rokā ar rāma maiguma izpausmēm.

Ikkatra mājas daļa bija tādā kārtībā un ikviens bija tik uzmanīgs pret mani, ka man nebija nemaz grūti tikt skaidrībā par abiem saviem atslēgu saišķiem, tomēr, pūlēdamās paturēt prātā katra trauku skapja un katras sīkākās pieliekamā atvilktnes saturu, pierakstīdama uz tāfelītes ziņas par džemu, marināžu, konservu krājumiem, pudelēm, glāzēm, traukiem un daudz ko citu un vispār no dabas būdama pedantiski kārtīga, vecmeitai līdzīga dumiķe, es visu rītu biju tik aizņemta, ka, izdzirdusi zvanu, nespēju pat ticēt, ka pienācis jau brokastlaiks. Aši izsteidzos no istabas un uzliku tēju, jo rūpes par tējas kanniņu bija nodotas manā ziņa; tā kā visi vēl kavējās un lejā neviena nebija, es nolēmu vēl ielūkoties dārzā un kaut ko uzzināt arī par to. Izrādījās, ka tā ir ļoti tīkama vieta; mājas priekšā stiepās jaukā aleja un ceļš, pa kuru bijām piebraukuši (un uz kura, starp citu, mūsu kariete bija tik ļoti izdangājusi granti, ka es palūdzu dārzniekam to izlīdzināt), aizmugurē pletās puķu dārzs, un virs tā bija redzams manas mīļās draudzenes logs — viņa to nupat atrāva vaļā un uzsmaidīja man, gluži kā iztālēm raidīdama man skūpstu. Aiz puķu dārza bija sakņu dārzs, aiz tā aploks, tālāk neliels, ērts nožogojums siena stirpām un aiz tā glīts fermas pagalms. Pati māja ar saviem trim augstajiem jumta izciļņiem, dažnedažādu formu logiem — citi lieli, citi pavisam mazi, bet visi ļoti tīkami acij —, ar režģu veidojumu rozēm un sausseržiem dienvidu pusē un ar visu savu omulīgo, labsirdīgi viesmīlīgo izskatu bija — tā izteicās Ada, kopā ar namatēvu iznākusi ārā man pretī, — brālēna Džona īsti cienīgs nams — visai drosmīgs izteikums, taču viņš par to tikai ieknieba viņas jaukajā vaidziņā.

Misters Skimpols pie brokastgalda bija tikpat pievilcīgs kā iepriekšējā vakarā. Uz galda stāvēja medus, un tas rosināja viņu uzsākt sarunu par bitēm. Viņš teica, ka pret medu viņam neesot nekādu iebildumu (un tam varēja ticēt, jo likās, ka tas viņam garšo), taču protestēja

pret daudzināto bišu iedomibu. Viņš nepavisam nesaprotot, kādēļ darbīgā bite viņam būtu jāuzskata par paraugu; viņaprāt, bitei patīkot vākt medu, citādi tā to nedarītu — neviens taču neliek. Bitei neesot nekāda pamata tā lepoties ar savām sliecībām. Ja katrs konditors skrietu dūkdams pa pasauli un drāztos virsū visam, kas gadās ceļā, un egoistiski pieprasītu, lai visi ievēro, ka viņš steidzas darīt savu darbu un viņu nedrīkst kavēt, tad pasaule kļūtu pagalam neciešama vieta. Un vai tad galu galā nav smieklīgi, ka visu tavu bagātību izkūpina ar dūrnekli, līdzko tā sakrāta? Kurš domātu labu par Mančestras amatnieku, kas vērptu kokvilnu tikai pašas vēpšanas pēc? Misters Skimpols atzina, ka tranu uzskatot par daudz gudrākas un jaukākas idejas iemiesojumu. Trans, neko netēlodams, pasaka: «Atvainojiet, es nudien nevaru gādāt par veikalu! Es dzīvoju pasaulē, kurā ir tik daudz, ko redzēt, un tam atvēlēts tik īss laiks, ka man jāizmanto sava brīvība, lai skatītos visapkārt, un es palūgšu par dienišķo maizi gādāt kādam citam, kurš nevēlas skatīties apkārt.» Tā misters Skimpols saprata trana filozofiju, un tā viņam likās ļoti laba filozofija: trans, pēc šīs teorijas, vienmēr vēlējās palikt labās attiecībās ar bitēm, un to, pēc viņa domām, šis miermīlīgais radījums spētu jebkad, ja vien tā pašapzinīgā dūcēja viņam to ļautu un nebūtu tik iedomīga uz savu medu.

Viņš šķetināja šo domu ar apbrīnojamu vieglumu no dažādām pusēm un sagādāja jautrību mums visiem, taču atkal bija manāms, ka šajos vārdos slēpjas īsta nopietnība. Es atstāju pārējos joprojām klausāmies viņā un devos veikt savus jaunos pienākumus. Kad biju jau zināmu laiku tiem veltījusi un pašlaik ar atslēgu groziņu rokā gāju atpakaļ, misters Džāndiss iesauca mani nelielā istabiņā blakām savai guļamtelpai; tā bija tāda kā maza bibliotēka, pilna grāmatām un papīru kaudzēm, un reizē gandrīz vai mazs muzejs, kur izstādītas viņa kurpes, zābaki un cepuru kārbas.

—   Sēdieties, mīļā, — teica misters Džāndiss. — Jums jāzina, ka šī ir mana Rūcamistaba. Kad esmu nelāgā omā, es nāku uz šejieni izrūkties.

—    Acīmredzot jūs šeit ienākat ļoti reti, ser, — es teicu. ' — O, jūs mani nepazīstat! — viņš iesaucās. — Kad mani pieviļ vai sarūgtina… nu, vējš, kad tas pūš no austrumiem… es meklēju patvērumu šeit. Rūcamistaba ir viscītīgāk izmantotā telpa šai mājā. Jūs vēl nenojau-

I IR šat ne pusi no manām dažādajām omām. Mana mijā, kā jūs drebat!

Es tur neko nevarēju darīt, lai kā centos: būdama divatā ar šo labdarīgo cilvēku, sastapdama viņa laipno skatienu un juzdamās tik laimīga un tik godāta šai vietā, es nespēju valdīt savu pārpilno sirdi.

Es noskūpstīju viņam roku. Nezinu, ko tobrīd sacīju un vai vispār ko teicu. Viņš izskatījās apmulsis un piegāja pie loga; es gandrīz vai nodomāju, ka viņš grib lēkt ārā, bet tad mans namatēvs apgriezās — un es nomierinājos, jo viņa acīs izlasīju, ko viņš, turp aiziedams, gribējis noslēpt. Viņš draudzīgi papliķēja ar plaukstu man pa galvu, un es apsēdos.

—   Nu tā! Nu tā! — viņš teica. — Viss kārtībā. Fū! Nedariet muļķības!

—   Tas vairs neatkārtosies, ser, — es atbildēju, — bet sākumā ir grūti…

—   Blēņas! — viņš teica. — Kāpēc grūti? Nepavisam. Es padzirdu par kādu lāga bārenīti, kam nav aizgādņa, un ieņemu galvā, ka pats būšu tas aizgādnis. Viņa paaugas un daudzkārt attaisno manu uzticību, un es palieku viņas aizbildnis un draugs. Kas tur īpašs? Nu tā! Nu mēs esam nokārtojuši vecus rēķinus, un «manā priekšā atkal tava seja — tik uzticama, paļāvīga, jauka».

Es sev sacīju: «Ester, mīļā, tu mani pārsteidz. To es no tevis tik tiešām negaidīju!» — un tas tik labi iedarbojās, ka es rāmi saliku rokas sev klēpī virs groziņa un pilnīgi atguvu savaldīšanos. Mistera Džāndisa sejā parādījās atzinība, un viņš sāka runāt ar mani tik draudzīgi, it kā mums jau kopš neatminamiem laikiem būtu parasts katru rītu tā aprunāties. Arī man gandrīz vai radās tāda sajūta.

—   Ester, — viņš sacīja, — jūs, bez šaubām, neko nesaprotat no šīs kanclera tiesas prāvas?

Es, protams, papurināju galvu.

—   Nezinu, kas to saprot, — viņš teica. — Likuma sargi to ir samudžinājuši tādā grīstē, ka sākotnējās prāvas būtība jau sen pagaisusi. Tā saistīta ar kādu testamentu un tiesībām rīkoties ar mantojumu — vismaz kādreiz tā bijusi. Šodien tā ir saistīta vairs tikai ar izmaksām. Mēs arvien parādāmies un pazūdam, un zvēram, un pratinām, un iegrāmatojam, un izgrāmatojam, un argumentējam, un zīmogojam, un aicinām, un nosūtām, un ziņojam, un riņķojam ap lordu kancleru un visiem viņa pavadoņiem, un cēlā taisnīgumā griežam danci uz kapa pusi — un tas viss notiek izmaksu vārdā. Tāds ir lielais lemjamais jautājums. Viss pārējais kaut kādā neizskaidrojamā veidā ir izkūpējis gaisā.

—   Bet jūs teicāt, ser, — es sacīju, lai atgrieztu viņu sarunas sākumā, jo viņš jau sāka berzēt pakausi, — ka runa bijusi par testamentu.

—   Ak jā, par testamentu — kad tur vispār vēl bija kāda jēga, — viņš atteica. — Viens no Džāndisiern kādā nestundā iemantoja lielu bagātību un sastādīja lielu testamentu. Risinot jautājumu, kā pēc šī testamenta rīkoties ar novēlēto mantojumu, viss testamenta mantojums ir notērēts, visi testamenta mantinieki novesti līdz tik nožēlojamam stāvoklim, ka šis naudas novēlējums būtu pietiekams sods, ja viņi būtu pastrādājuši negantu noziegumu, un pats testaments ir kļuvis par nevērtīgu papīru. Sīs nožēlojamās prāvas gaitā visu, ko ikviens tajā iesaistītais, izņemot vienu cilvēku, jau zina, tiek uzdots noskaidrot šim vienīgajam cilvēkam, kurš to nezina; šīs nožēlojamās prāvas gaitā ikvienam atkal un atkal jāgādā tādi noraksti un materiāli, kas ap to jau sakrājušies veseliem vezumiem (vai arī jāmaksā par tiem, kaut arī to nav, un tas notiek visbiežāk, jo nevienam jau šo papīru nevajag), un ikvienam jāgriežas tādā ellišķā riņķa dancī ap maksām un izmaksām, ap nejēdzībām un blēdībām šurpu un turpu, turpu un atpakaļ, kāds pat raganu sabatā nav redzēts. Taisnīguma tiesa* pārsūta jautājumus uz Likumtiesu, Likumtiesa sūta tos atpakaļ Taisnīguma tiesai; Likumtiesa nospriež, ka nevar nokārtot to, Taisnīguma tiesa spriež, ka nevar nokārtot šito, un neviena nevar ne tik daudz kā pateikt, ka neko nevar, ja nepieaicina tādu un tādu pilnvaroto un tādu un tādu advokātu personai A un tādu un tādu pilnvaroto un tādu un tādu advokātu personai B — un tā uz priekšu visa alfabēta garumā kā bērnu pantiņā par ābolu pīrāgu.* Un tādā veidā cauri daudziem gadiem un daudziem mūžiem viss iet uz priekšu un nekad nebeidzas. Un mēs nevaram izkļūt no šīs prāvas ne ar kādiem nosacījumiem, jo esam padariti par tās dalībniekiem un par tādiem mums jāpaliek, vai mēs to gribam vai negribam. Bet nav jēgas do-

māt par to! Kad mans vectēva brālis, nabaga Toms Džāndiss, sāka par to domāt, tas viņam bija beigu sākums!

—   Vai tas misters Džāndiss, ser, par kuru man tika stāstīts?

Viņš nopietni pamāja ar galvu. — Es biju viņa mantinieks, un šis bija viņa nams, Ester. Kad es ierados šeit, tas patiesi bija salts un drūms. Viņš tajā bija atstājis savas nelaimīgās dzīves pēdas.

—   Tad gan tas ir ļoti pārvērties! — es teicu.

—   Pirms viņa šīs mājas sauca par Kalngaliem. Vectēva brālis pārdēvēja tās šajā vārdā un dzīvoja te ļoti noslēgti, dienu un nakti nīkdams pie nolādētajām prāvas dokumentu kaudzēm, bezcerīgi tiekdamies atšķetināt neizprotamo mudžekli un darīt tam visam reiz galu. Tikmēr nams nīka novārtā, vējš svilpoja caur sienu plaisām, lietus lija iekšā pa cauro jumtu, celiņš satrunējušo durvju priekšā aizauga nezālēm. Kad es atvedu šurp viņa mirstīgās atliekas, man likās, ka arī šim namam iešauts galvā — tas bija tik sabrucis un izpostīts.

Sos vārdus teikdams, viņš nodrebēja, brītiņu pagājās uz priekšu un atpakaļ, tad paskatījās uz mani un it kā atdzīvojās, atnāca atpakaļ un apsēdās, turēdams rokas kabatās.

—   Es jau jums teicu, mīļā, ka šī ir Rūcamistaba. Pie kā es paliku?

Es atgādināju viņam, ka runa bijusi par cerīgo pārmaiņu, ko viņš radījis Saltajā Namā.

—   Saltajā Namā, jā. Tur, Londonā, atrodas kāds mūsu nekustams īpašums — šobrīd tas ir apmēram tādā stāvoklī, kādā toreiz bija Saltais Nams; es teicu — mūsu īpašums, domādams prāvas īpašumu, bet man vajadzētu saukt to par izmaksu īpašumu, jo izmaksas ir vienīgais spēks zemes virsū, kas vēl kaut ko no tā var izdabūt un gūst no tā kaut kādu labumu, bet visiem citiem tas ir iikai kauna traips acij un moku nasta sirdij. Tā ir iela ar grūstošām mājām un akliem, izsistiem logiem, kam nav nevienas rūts un pat neviena logu rāmja; vieni vienīgi slēģi tur vēl karājas eņģēs, un tie paši pa vienam krīt zemē, dzelzs margas sairst zem čaganās rūsas kārtas, skursteņi sagumst, akmens pakāpieni pie katrām durvīm (un katras no tām varētu būt Nāves durvis) pārklājas ar zaļganu sūnojumu, un pat pamati, uz kā turas šīs drupas, irst pīšļos. Kaut gan Salto Namu neskāra Lorda kanclera tiesa, tā skāra nama saimnieku un tās zīmogs bija uzspiests abiem. Tādas ir Lielā zīmoga pēdas visā Anglijā, mīļā, — pat bērni tās pazīst!

—   Cik pārvērties ir šis namsl — es atkal sacīju.

—  Jā, ir jau gan, — viņš atbildēja krietni mundrāk,

—   un jūs esat gudra, ka cenšaties man allaž atgādināt lietas gaišo pusi. — (Es — gudra… nē, nudien!) — Par šo visu es nekad nerunāju un pat nedomāju — vienīgi te, šajā istabā. Ja jums šķiet, ka vajadzētu pastāstīt to Adai un Ričam, — viņš nopietni paskatījās uz mani, — jūs varat to darīt. Es atstāju to jūsu ziņā, Ester.

—   Es ceru, ser… — es iesāku.

—   Man šķiet, ka jūs drīzāk varētu saukt mani par aizbildni, mīļā.

Es jutu, ka man atkal aizsmok kakls, un nostrostēju sevi par to: «Izbeidz, Ester, tu zini, ka tā nedrīkst!» — jo viņš izlikās pieprasām to nevērīgi, gandrīz untumaini, bez jebkādas tēvišķas laipnības. Manas plaukstas virs saimniecības atslēgām tikko jaušami nodrebēja, kā atgādinādamas, kas man klēpī, un es vēl apņēmīgāk saliku rokas virs groziņa un paraudzījos viņā pavisam mierīgi.

—   Es ceru, aizbildni, ka jūs pārlieku daudz neatstāsiet manā ziņā, — es teicu. — Ceru, ka jūs mani nepārvērtējat. Droši vien jums nāksies vilties, kad sapratīsiet, ka es neesmu gudra — un tā nudien ir patiesība, ko jūs tikpat drīz atklātu, ja arī man pašai pietrūktu dūšas to atzīt.

Viņš nepavisam neizskatījās vīlies, gluži otrādi. Smaidīdams pār visu vaigu, viņš pavēstīja, ka pazīstot mani patiešām ļoti labi un ka viņa acīs es esot pietiekami gudra.

—   Man gribētos cerēt, ka tā tiešām ir, — es teicu,

—  taču es ļoti šaubos par to, aizbildni.

—   Jūs esat pietiekami gudra, lai būtu šeit visu mūsu labais gariņš, mīļā, — viņš rotaļīgi atbildēja, — mazā, labā večiņa no bērnu (tikai ne Skimpola) dziesmiņas.

«Kurp tu tā lidosi, vecenīt?

Kvēpus no debesīm notīrīt.»

Jūs tos tik labi notīrīsiet no mūsu debesīm, saimniekodama šai namā, ka pienāks diena, kad mums vajadzēs pamest šo Rūcamistabu un aiznaglot tās durvis.

Tā radās manas iesaukas Vecenīte*, Mazā Večiņa, Saimniecīte, Kvēpenīte, Labā Burve, Labais Gariņš un tik daudz citu līdzīgu vārdu, ka mans īstais starp tiem gandrīz tika aizmirsts.

—   Tomēr atgriezīsimies pie mūsu sarunas, — teica misters Džāndiss. — Te ir Ričs, lielisks, daudzsološs jauneklis. Ko īsti vajadzētu ar viņu darīt?

Ak dievs, kā viņam var nākt prātā vaicāt man tādu padomu!

—   Te nu viņš ir, Ester, — turpināja misters Džāndiss, ērti sabāzis rokas kabatās un izstiepis kājas. — Viņam vajadzīgs amats, viņam kaut kas jāizvēlas. Te droši vien būs jāsastopas ar veselu milzumu parūktumsonības, bet tas ir jādara.

—  Ar ko jāsastopas, aizbildni? — es vaicāju.

—   Ar parūktumsonību, — viņš teica. — Tas ir vienīgais vārds, kādā es to varu nosaukt. Ričs ir Lorda kanclera tiesas aizbilstamais, mīļā. Tāpēc savs vārds te būs sakāms «Kendžam un Kārbojam»; savs vārds te būs sakāms lietvedim Tādam un Tādam — kaut kādam komiskam darbonim prāvas būtībai kaut kur kādā aizmugures istabiņā Cānserileinas apkaimē, Aristokrātu laukuma attālākā stūrī; savs vārds te būs sakāms advokātam, savs vārds te būs sakāms lordam kancleram, savs vārds te būs sakāms tā pavadoņiem; viņus visus par to vajadzēs pieklājīgi atalgot; viss notiks varen plaši un svinīgi, daudzvārdīgi, neapmierinoši un dārgi, un to visu es saucu vienā vārdā — par parūktumsonību. Kā cilvēce spējusi apsirgt ar parūktumsonību un par kādiem grēkiem šie jaunie cilvēki tagad iemesti tās bedrē, to es nezinu, tik tiešām ne!

Misters Džāndiss atkal sāka berzēt galvu un sūroties par vēja virzienu. Taču arī te izpaudās viņa brīnišķā laipnība pret mani: vienalga, vai viņš berzēja galvu vai staigāja turp un atpakaļ, vai darīja abus reizē, viņa seja arvien atmaiga draudzīgā izteiksmē, kolīdz mūsu skatieni sastapās, un viņš atkal kļuva omulīgs, sabāza rokas kabatās, apsēdās un izstiepa kājas.

—   Varbūt pareizākais būtu vispirms pavaicāt misteram Ričardam, ko viņš pats vēlas, — es teicu.

—   Pilnīgi pareizi, — misters Džāndiss piekrita. — Tieši par to es domāju. Vai zināt, pamēģiniet jūs ar savu smalkjūtību, savu neuzkrītošo prasmi uzsākt šādas sarunas ar viņu un Adu un paskatieties, kas tur sanāk. Jūs ar savām spējām noteikti piekļūsiet vistuvāk patiesībai, Labo Večiņ.

Mani no tiesas biedēja doma par savu pieaugošo lomu un tiem daudzajiem pienākumiem, kas man uzticēti. Tā es to nepavisam nebiju domājusi, es biju domājusi, ka viņam pašam vajadzētu parunāt ar Ričardu. Taču to es, protams, nesacīju; pateicu tikai, ka darīšu, ko pratīšu,

kaut gan baidos (un man patiešām šķita, ka jāsaka tas vēlreiz), ka viņš uzskata mani par krietni gudrāku, nekā es patiesībā esmu. Par to mans aizbildnis tikai pasmējās vistīkamākos smieklus, kādus es jebkad biju dzirdējusi.

—   Nu, tā! — viņš noteica, pieceldamies un atstumdams krēslu. — Man šķiet, ka šai dienai mums Rūcamistabas sarunu pietiek. Vēl tikai beidzamais vārds. Ester, mana mīļā, vai jūs negribat man kaut ko jautāt?

Viņš tik uzmanīgi raudzījās manī, ka arī es paraudzījos viņā sevišķi uzmanīgi un, šķiet, sapratu viņu.

—   Vai par mani pašu, ser? — es vaicāju.

—   Jā.

—   Aizbildni, — es teicu, uzdrīkstēdamās ielikt savu roku, kas piepeši bija kļuvusi neparasti auksta, viņējā, — es nejautāšu neko. Esmu pilnīgi pārliecināta — ja būtu kas tāds, ko man pienāktos zināt vai būtu kāda vajadzība zināt, man nebūtu jums tas jāvaicā. Ja es pilnībā nedāvātu jums visu savu paļāvību un uzticību, man patiesi būtu cieta sirds. Man nekas nav jums vaicājams, it nekas.

Viņš ielika manu delnu sev elkonī, un mēs devāmies meklēt Adu. Kopš šī brīža es ar viņu jutos pavisam brīvi un nepiespiesti, pavisam apmierināta savā neziņā un pavisam laimīga.

Sākumā mūsu dzīve Saltajā Namā bija visai rosīga un nodarbināta, jo mums vajadzēja iepazīties ar daudziem tuviem un tālākiem apkaimes iedzīvotājiem, kas pazina misteru Džāndisu. Adai un man šķita, ka viņu pazīst ikviens, kas vēlas tādā vai citādā veidā rīkoties ar citam piederošu naudu. Kad mēs sākām šķirot viņa vēstules un reizēm no rīta Rūcamistabā arī uzrakstījām pa kādai atbildei viņa vietā, mūs pārsteidza atklājums, ka gandrīz visiem, kas viņam raksta, ievērojamākais dzīves mērķis ir piedalīties komitejās, kas ieņem un izdod naudu. Dāmas tam nodevās tikpat vētraini kā kungi, brīžiem man likās, ka pat vēl vētraināk. Viņas ar neredzētu degsmi metās visādās komitejās un vāca ziedojumus ar tādu aizrautību, ko grūti aprakstīt. Mums likās, ka dažas no viņām visu mūžu pavada, izsūtot ziedojumu kartītes katram, , kas vien atrodams pasta adrešu grāmatā, — šiliņu kartītes, puskronu kartītes, pussoverēnu kartītes, pensu kartītes. Viņas gribēja visu. Viņas gribēja apģērba gabalus, viņas gribēja audekla lupatas, viņas gribēja naudu, viņas gribēja ogles, viņas gribēja zupu, viņas gribēja atbalstu, viņas gribēja autogrāfus, viņas gribēja flancli, viņas gribēja visu, kas vien misteram Džāndisam bija — vai ari nebija. Viņu mērķi bija tikpat dažādi kā viņu prasības. Viņas gribēja celt jaunas mājas, viņas gribēja nomaksāt parādus par vecajām mājām, viņas gribēja kādā grezna izskata ēkā (klāt pielikts bija arī iecerētās būves rietumu fasādes gravējums) nodibināt Žēlsirdīgās Marijas māsu ordeni; viņas gribēja dāvāt balvu misis Dželibijai, viņas gribēja likt gleznot sava ministra portretu un dāvināt to viņa sievasmātei, kuras sirsnīgās jūtas pret viņu visiem labi zināmas; viņas gribēja, man šķiet, dabūt visu, sākot ar piecsimt tūkstošiem brošūru un beidzot ar ikgada renti, sākot ar marmora pieminekli un beidzot ar sudraba tējkannu. Viņas dēvēja sevi daudz un dažādos vārdos un titulos. Tur bija Anglijas Sievietes, Lielbritānijas Meitas, Visu Galveno Tikumu (atsevišķi minētu) Māsas, AmerikasPilsones, Dāmas ar visdažādākajiem apzīmējumiem. Viņas allaž mutuļoja satraukumā par priekšvēlēšanu balsu vākšanu un vēlēšanu gaitu. Mums ar savu necilo prātu likās — un tas izrietēja arī no viņu pašu aprakstiem —, ka viņas nemitīgi skaita balsis tūkstošos un desmittūkstošos, tomēr nekad ar saviem kandidātiem nekur uz priekšu netiek. Galva sasāpējās, domājot, kādu drudžainu dzīvi dzīvo visas šīs sievietes.

Viena no viņām, kas sevišķi izcēlās ar šo alkatīgo labdarību (ja tā drīkst izteikties), bija dāma, vārdā misis Pārdigla; spriežot pēc misteram Džāndisam rakstīto vēstuļu skaita, viņa bija mūsu namatēvam gandrīz tikpat varena sarakstes partnere kā pati misis Dželibija. Mēs ievērojām, ka vējš arvien maina virzienu, tiklīdz saruna novirzās uz misis Pārdiglu, un tas ik reizi iztraucēja misteru Džāndisu un neļāva viņam sarunu turpināt; uzzinājām no viņa tikai to, ka labdarīgie ļaudis esot dalāmi divās grupās: vieni, kas dara nedaudz un ar lielu troksni, un otri, kas dara daudz un bez jebkāda trokšņa. Tāpēc mūs urdīja ziņkāre ieraudzīt misis Pārdiglu — šķita, ka viņa pieder pie pirmās grupas, — un mēs nopriecājāmies, kad viņa kopā ar saviem pieciem mazajiem puisēniem kādu dienu ieradās pie mums viesos.

Tā bija ļoti iespaidīga izskata dāma ar brillēm uz varenā deguna un skaļu balsi; izskatījās, ka viņai vajag daudz telpas. Un patiešām — ar saviem kuplajiem svārkiem viņa apgāza vairākus nelielus krēslus. Tā kā mājās bijām tikai mēs ar Adu, mēs viņu saņēmām pabikli,

jo viņa šķila iebrāžamies kā auksts viesulis, no kura pat mazie Pārdiglēni kļuvuši zilgani.

—   Sie, jaunās dāmas, — pēc pirmajiem apsveicināšanās vārdiem ļoti runātīgi paziņoja misis Pārdigla, — ir mani pieci zēni. Iespējams, ka esat redzējušas viņu vārdus ziedojumu sarakstā (un varbūt ne vienreiz vien), kas atrodas pie mūsu godājamā drauga mistera Džāndisa. Egberts, mans vecākais (divpadsmit gadu), ir tas zēns, kas nosūtīja savu kabatasnaudu, kopā piecus šiliņus un trīs pensus, tokahopo cilts indiāņiem. Osvalds, mans otrais (desmit ar pusi), ir tas bērns, kas ziedoja divus šiliņus deviņus pensus veltei mūsu tautas izcilajiem kalējmeistariem. Frensiss, mans trešais (deviņi gadi), ir ziedojis šiliņu un sešarpus pensus; Fēlikss, ceturtais (septiņi), ziedoja astoņus pensus darbanespējīgām atraitnēm; Alfrēds, jaunākais (pieci), ir brīvprātīgi iestājies «Mazgadīgo Prieka brālībā» un apņēmies nekad mūžā nelietot tabaku.

Mēs pirmo reizi redzējām tik neapmierināta izskata bērnus. Drūmu iespaidu atstāja ne vien viņu sarauktās, krunkainās sejiņas — kaut gan arī tās nevarēja neievērot —, bet jo sevišķi aizturētā neapmierinātība, kas šķita darām viņus gluži mežonīgus. Izdzirdot tokahopo indiāņu vārdu, es no tiesas varēju iztēloties Egbcrtu par vienu no briesmīgākajiem šīs cilts karotājiem, jo viņš man uzmeta negantu skatienu no saraukto uzacu apakšas. Kad tika pieminēts katra ziedojuma apmērs, ikvienā no šīm sejām iegūla drūma, dīvaini atriebīga izteiksme, taču vecākais zēns pārspēja visus. Tomēr man jāaizbildina mazais «Prieka brālības» rekrūtis, kura nožēlojamā sejiņa visu laiku palika vienlīdz grūtsirdīga.

—   Cik noprotu, jūs esat viesojušies pie misis Dželibijas? — teica misis Pārdigla.

Mēs apstiprinājām, ka esam pārlaiduši tur vienu nakti.

—   Misis Dželibija, — turpināja enerģiskā dāma, aizvien runādama tādā pašā uzstājīgi skaļā, bargā tonī, tā ka man palika iespaids, it kā arī viņas balsij būtu uzliktas brilles (pie viena varu piebilst, ka tieši brilles darīja vēl jo nepievilcīgākas misis Pārdiglas acis, ko Ada nosauca par «burbuļacīm», jo tās bija ļoti izvelbtas), —

, misis Dželibija ir sabiedrības labdare — un viņai nepieciešama palīdzīga roka. Mani zēni jau ir ziedojuši naudu Āfrikas plānam — Egberts atdeva šiliņu un sešus pensus (tas ir pilnīgi viss viņa deviņu nedēļu ienākums),

Osvalds — šiliņu un pusotra pensa, kas viņam nozīmēja to pašu, un pārējie ar saviem niecīgajiem līdzekļiem rīkojās tāpat. Un tomēr gluži visur es misis Dželibijai nevaru piekrist. Es neatzīstu to, kā viņa izturas pret savu jauno paaudzi. To ir ievērojuši daudzi. Ir zināms, ka viņas jaunākie ģimenes locekļi tiek pilnīgi atstumti no līdzdalības tais jomās, kam viņa pati nodevusies ar sirdi un dvēseli. Varbūt viņa rīkojas pareizi, varbūt ne, bet neatkarīgi no tā es pret savu jauno paaudzi izturos citādi. Es viņus ņemu visur sev līdzi.

Vēlāk es nešaubīgi sapratu (un Ada tāpat), ka tieši šie vārdi no niknā vecākā zēna mutes izrāva spalgu kliedzienu. Viņš to pārvērta žāvās, taču vispirms bija kliedziens.

—  Visu cauru gadu ik rītus pusseptiņos viņi nāk man līdzi uz rīta lūgšanu (tā norit brīnišķīgi) un, protams, dara to arī ziemas vidū, — misis Pārdigla steigšus stāstīja, — un viņi ir kopā ar mani visos manos nemitīgajos dienas pienākumos. Es esmu skolu aizgādne, apmeklējamo aizgādne, priekšlasītāja un izsniedzēja; es esmu veļas vākšanas komitejā un daudzās vispārīgās komitejās, un mans vēlētāju saraksts jau vien ir milzum garš — varbūt garāks nekā visiem citiem. Bet zēni nāk man līdzi visur un tādējādi apgūst tās zināšanas par trūcīgajiem un tās iemaņas labdarīgā rīcībā vispār — īsi sakot, to apziņu un izjūtu, kas turpmākajā dzīvē vedinās viņus kalpot saviem tuvākiem un gūt gandarījumu sev pašiem. Mani bērni nav tukšu prieku meklētāji; visu savu kabatasnaudu līdz pēdējam viņi izlieto ziedojumiem, vadīdamies pēc maniem norādījumiem, un viņi ir apmeklējuši tik daudz publisku sanāksmju un noklausījušies tik daudz lekciju, runu un diskusiju kā reti kurš. Alfrēds (piecus gadus vecs), kurš, kā jau minēju, pats no brīva prāta ir iestājies «Mazgadīgo Prieka brālībā», bija viens no ļoti nedaudzajiem bērniem, kas izrādīja apzinīgu aktivitāti šai virzienā pēc vakara sapulces priekšsēdētāja divu stundu ilgā dedzīgā aicinājuma.

Alfrēds raidīja mums spīvu skatienu, it kā likdams saprast, ka nekad nevarēs un negribēs aizmirst tā vakara pāridarījumu.

—   Varbūt jūs būsiet ievērojusi, mis Samersone, — turpināja misis Pārdigla, — ka dažos no manis pieminētajiem sarakstiem, kuri ir mūsu godājamā drauga mistera Džāndisa pārziņā, aiz manu bērnu vārdiem minēts

O. A. Pārdigls, Karaliskās Biedrības* loceklis, viena mārciņa. Tas ir viņu tēvs. Mēs parasti turamies pie vienas kārtības. Vispirms es uzrakstu pati savu niecīgo devumu, tad mana jaunā paaudze pieraksta savu ziedojumu daļu, un beidzot sarakstu noslēdz misters Pārdigls. Misters Pārdigls ar lielu prieku ziedo savus nelielos ietaupījumus pēc maniem norādījumiem; tādējādi viss šis darbs kalpo ne vien mūsu pašu priekam, bet arī, kā mēs ceram, — arī citu labklājībai.

Interesanti būtu zināt: ja misters Pārdigls pusdienotu kopā ar misteru Dželibiju un ja misters Dželibijs pēc maltītes sadomātu izkratīt sirdi misteram Pārdiglam, vai misters Pārdigls arī savukārt atbildētu misteram Dželibijam ar tādu pašu uzticēšanos? Laikam biju diezgan apjukusi, nākdama uz tādām domām, taču tās gluži neviļus uznira man galvā.

—   Jums te ir itin skaista apkārtne! — teica misis Pārdigla.

Mēs nopriecājāmies par iespēju mainīt tematu un piegājām pie loga, lai norādītu uz ainavas jaukumiem, kurus viešņas brilles šķita vērojam ar dīvainu vienaldzību.

—   Vai jūs pazīstat misteru Gašeru? — viņa jautāja.

Vajadzēja atzīties, ka mums nav smaidījusi laime kļūt

par mistera Gašera paziņām.

—   Tad jūs esat daudz zaudējušas, varat man ticēt, — teica misis Pārdigla tai pašā valdonīgajā manierē. — Viņš ir ļoti kvēls un aizrautīgs orators — uguns, nudien! Ja viņš nostātos uz paaugstinājuma tur, tajā zālienā, kas pēc sava izvietojuma un formas ir kā radīts publiskai sapulcei, viņš jebkuru jūsu piedāvāto tematu spētu izvērst stundām ilgā runā. Nu, jādomā, jaunās dāmas, — misis Pārdigla noteica, dodamās atpakaļ uz sava krēsla pusi un pa ceļam gluži kā ar neredzama spēka palīdzību apgāzdama nelielu galdiņu ar manu rokdarbu groziņu, kaut gan tas bija itin pieklājīgā attālumā, — ka tagad jūs jau esat skaidrībā par mani?

Tas patiesi bija tik mulsinošs jautājums, ka Ada paraudzījās uz mani ar neviltotu apjukumu. Savukārt mani pietvīkušie vaigi, šķiet, liecināja, cik grēcīga ir mana sirdsapziņa pēc visa, ko tiku klusībā pārlikusi.

—   Skaidrībā — ar to es domāju, ka jūs esat uztvērušas mana rakstura spilgtāko iezīmi, — misis Pārdigla paskaidroja. — Es apzinos, ka tā ir tik spilgta, ka tūdaļ top redzama, līdzko es sevi kaut mazliet atklāju. Jā gan!

Nenoliedzu — es esmu lietišķa sieviete. Man patīk grūts darbs, tas man dara prieku. Rūpes nāk man par labu. Es esmu tā pieradusi pie grūta darba, tā norūdījusies, ka nezinu, ko nozīmē nogurums.

Mēs nomurminājām, ka tas nu gan ir pārsteidzoši un apsveicami, — vai kaut ko tamlīdzīgu. Šķiet, ka mēs pašas īsti neapzinājāmies, ko sakām, tikai centāmies būt pieklājīgas.

—   Es nesaprotu, ko nozīmē nogurt. Mani nemaz nevar nogurdināt — pat ja kāds to gribētu! — paziņoja misis Pārdigla. — Tas pūliņu daudzums (kas man neprasa nekādas pūles), tas darīšanu daudzums (kas man neliekas nekas sevišķs), kas nāk pār mani, reizēm pārsteidz mani pašu. Brīžiem es redzu, ka mana jaunā paaudze un misters Pārdigls ir gluži paguruši, to visu vērodami vien, kamēr es pati, nepārspīlējot varu teikt, esmu spirgta kā rīta vējš.

Ja vecākais zēns ar satumsušo skatienu vispār varēja izskatīties vēl ļaunāks nekā iepriekš, tad tas notika šajā brīdī. Es ievēroju, ka labās rokas delna viņam savilkās dūrē un paslepšus iebelza pa cepuri, ko viņš turēja, iespiedis zem kreisā elkoņa.

—   Tā man ir milzu priekšrocība manās gaitās, — teica misis Pārdigla. — Ja es redzu, ka mans sarunu biedrs nevēlas uzklausīt, kas man sakāms, es šādam cilvēkam pasaku skaidri un gaiši: «Es nespēju nogurt, mīļais draugs, es nemgurstu nekad, un es esmu apņēmusies turpināt, līdz bušu galā.» Tas lieliski noder! Mis Samersone, es ceru, ka tūlīt pat varu cerēt uz jūsu līdzdalību manos turpmākajos labdarības apmeklējumos un vistuvākajā laikā arī uz mis Klēras atbalstu?

Iesākumā es mēģināju aizbildināties ar vispārīgiem ieganstiem, teikdama, ka man uzticēts daudz darāmā, ko nedrīkstu pamest novārtā. Tomēr šādi iebildumi netika ņemti nopietni, un tad sacīju jau tiešāk, ka neesmu pārliecināta par savām dotībām. Ka jūtos pārāk nepieredzējusi, lai prastu pielāgot savu prātu tādiem prātiem, kas tapuši pavisam citādos apstākļos, un lai vērstos pie tiem visatbilstošākajā veidā. Ka man trūkst to smalko zināšanu par cilvēka dvēseli, kam šādā darbā jābūt sevišķai nozīmei. Ka man vēl daudz jāmācās pašai, pirms iespēšu mācīt citus, un ka nevaru paļauties tikai uz saviem labajiem nodomiem vien. So iemeslu dēļ, es teicu, man Šķiet, ka vislabāk būtu, ja es censtos kļūt pēc. iespējas noderīga un sniegt savus pakalpojumus tiem, kas ir tepat man līdzās, un ļaut šim pienākumu lokam paplašināties pamazām un dabiskā gaitā. Visu to es sacīju bez jebkādas pašpārliecības, jo misis Pārdigla bija krietni vecāka par mani, turklāt ar lielu pieredzi, un viņas izturēšanās bija tik ļoti valdonīga.

— Jūs maldāties, mis Samersone, — viņa teica, — bet iespējams, ka jūs neesat sagatavota grūtam darbam vai pārdzīvojumiem, ar ko tas saistīts, un tam ir milzīga nozīme. Ja jūs vēlētos redzēt, kā es veicu savu darbu, — es nupat pošos kopā ar savu jauno paaudzi apmeklēt kādu ķieģeļu dedzinātāju (ļoti nelāgas dabas viru) un labprāt paņemšu jūs līdzi. Arī mis Klēru, ja viņa vēlēsies darīt man šo patikšanu.

Mēs ar Adu saskatījāmies; mēs tikpat bijām domājušas kaut kur iziet, tādēļ pieņēmām šo piedāvājumu. Kad, cepures uzlikušas, steigšus atgriezāmies pie viesiem, Pārdiglu zēni nīka turpat kaktā, bet misis Pārdigla grozījās pa istabu, apgāzdama gandrīz visus nelielos priekšmetus, kas tajā bija atrodami. Misis Pārdigla tūdaļ uzņēmās aizbildniecību par Adu, un es viņām sekoju kopā ar zēnu pulciņu.

Vēlāk Ada man pastāstīja, ka misis Pārdigla tikpat skaļā balsī (to patiesi dzirdēju arī es) visu ceļu līdz pat ķieģeļu dedzinātāja mājām runājusi par kādu satraucošu sacensību, kas divus vai trīs gadus risinājusies starp viņu un kādu citu dāmu, kura bijusi viņas sāncense pensijas kandidātu sarakstu sastādīšanā. Šai sakarā norisinājies bezgaldaudz drukāšanas, solīšanas, pilnvarošanas un balsu vākšanas, un, pēc visa spriežot, tas sacēlis neredzēti dzīvu rosību visos, kas ar to saistīti, vienīgi pašus izredzētos pensionārus ne… jo viņi tā arī nebija nekā saņēmuši.

Man ļoti patīk izjust bērnu uzticēšanos, un es esmu laimīga, ka parasti saņemu to diezgan dāsni, taču šoreiz jutos nokļuvusi visai neveiklā stāvoklī. Līdzko bijām izgājuši pa durvīm, Egberts ar īstena lielceļu laupītāja /uzstājību pieprasīja šiliņu, atsaukdamies uz to, ka no viņa esot «izspiesta» visa kabatasnauda. Es aizrādīju, ka šādu vārdu nepieklājas lietot, sevišķi attiecībā uz māti (jo viņš nīgri piemetināja: — Viņa, protams, kurš cits! —), bet viņš man ieknieba un izgrūda: — Nūja! Kā tad! Un jūs pati? Diez kā jums pašai tas patiktu! Ko viņa te tēlo un izliekas, ka dod man naudu, ja pēc tam atkal pievāc to atpakaļ? Kāpēc to sauc par manu kabatasnaudu, ja man nekad to neļauj tērēt? — Sie drudžainie jautājumi tā uzbudināja gan viņa, gan Osvalda un Frcnsisa prātus, ka viņi visi reizē sāka man kniebt, turklāt ieurbdamies manos delmos ar tik izsmalcināti negantiem, sīkiem tvērieniem, ka es tik tikko noturējos nciekliegusies. Fēlikss tai pašā laikā pamanījās uzkāpt man uz kājas. Un «Prieka brālības» loceklis, kuram nekas cits neatlika kā atturēties gan no tabakas, gan kūkām, jo visa viņa niecīgā kabatasnauda allaž tika izlietota, līdz viņam nenonākusi, gluži pārbiedēja mani, kad gājām garām konditorejai, — zēna seja žēlumā un dusmās pietvīka violeti sarkana. Nekad neviena pastaiga kopā ar bērniem man nav prasījusi tādu fizisku un morālu piepūli kā šis gājiens nedabiski grūtsirdīgo bērnu sabiedrībā, kad tie mani pagodināja ar dabisku izturēšanos.

Es jutos priecīga, kad bijām sasnieguši ķieģeļu dedzinātāja māju, kaut gan tā izskatījās gauži nožēlojama — tāpat kā pārējās būdas, kas cita citai blakus slējās ap ķieģeļu cepli; cūkkūtis te rēgojās gandrīz pie pašiem logiem — to izsistajās rūtīs melnēja caurumi — un durvju priekšā pletās sīki, nožēlojami dārziņi, kuros neredzēja nekā cita kā vienīgi sastāvējušās ūdenslāmas. šur tur pie stūra bija izlikta kāda veca bļoda, kurā krājās no jumta pilošais lietusūdens, citur tādas pašas bļodas, dubļiem pilnas, lielas un melnas, rēgojās ārā no peļķēm. Pie durvīm un logiem dirnēja pa kādam vīrietim vai sievietei, kas rnums sevišķu uzmanību nepievērsa, tikai, kad gājām garām, palaikam saskatīdamies nosmējās vai arī izmeta, lai tas kungu dzimums bēdājot paši par savām darīšanām un lai nelaužot galvas un nesmērējot apavus, skraidīdami pa citu ļaužu mājām.

Misis Pārdigla, iedama visiem pa priekšu kā morālā spēka un apņēmības īstens iemiesojums un nemitīgi runādama par šo ļautiņu nekārtīgo dzīvesveidu (kaut gan es šaubos, vai pat visapzinīgākie no mums spētu šādos apstākļos dzīvot kārtīgi), ieveda mūs vienā no attālākajām mājelēm, vienstāva ēkā, kurā mēs aizņēmām gandrīz visu telpu. Vēl šajā drēgnā, nožēlojamā istabā pie pavarda sēdēja sieviete ar zilumu zem acs un auklēja sīku, vārgu mazuli, kas smagi elsoja; uz grīdas visā garumā, smēķēdams pīpi, gulēja kāds vīrietis, pēc izskata — gaužām pagrimis; apģērbs viņam bija viscaur notriepts dubļiem un māliem. Cits — spēcīga izskata jauns vīrietis tobrīd sprādzēja sunim kakla siksnu un kāda pašapzinīga meitene kaut ko mazgāja |oti netīrā ūdenī. Kad mēs ienācām, viņi visi paskatījās uz mums, bet sieviete, šķiet, pagrieza seju vairāk uz uguns pusi, kā slēpdama nozilināto aci; neviens mums nesacīja neviena sveiciena vārda.

—   Nu, mani draugi! — misis Pārdigla viņus uzrunāja. Man tomēr likās, ka viņas balsī nekāda draudzīguma nedzird; tā bija krietni par sausu un lietišķu. — Kā jums visiem klājas? Es atkal esmu šeit. Atcerieties, es jums teicu, ka mani jūs nokausēt nevarēsiet. Grūts darbs man dara prieku, un doto vārdu es vienmēr turu.

—   Va' t' tik vien jūsu ir? — novilka uz grīdas guļošais, kurš, galvu uz rokas atbalstījis, skatījās uz mums platām acīm. — Va' nav ārā vēl kāds palicis?

—   Nē, mans draugs, — atteica misis Pārdigla, apsēzdamās uz viena no ķeblīšiem un tūdaļ pat apgāzdama otru. — Mēs visi esam šeit.

—   Man, redz, likās — tā kā par maz, vai? — sacīja tas pats vīrietis, neizņemdams pīpi no zobiem un cītīgi mūs pētīdams.

Jaunais cilvēks un meitene sāka smieties. Divi jaunā cilvēka draugi, kas, mums ienākot, bija atkāpušies pie durvīm un stāvēja tur, rokas kabatās sabāzuši, skaļi piebalsoja viņa smiekliem.

—  Jūs nevarat mani nokausēt, labie ļaudis, — misis Pārdigla sacīja durvīs stāvētājiem. — Grūts darbs man sagādā prieku, un, jo grūtāku jūs man to darāt, jo vairāk tas man patīk.

—   Nu, tad dariet viņai to vieglu! — norūcās uz grīdas guļošais. — Un lai tam reiz ir gals! Lai beidz te ložņāt pa manu māju! Lai beidz mani tramdīt kā vecu āpsi! Tagad nu te okšķerēs un prašņās, kā parasts, — zinu jau, zinu to jūsu skaitāmo! Nu, tad tā! Nav jums nekas jāskaita un jāprašņā. Es jums to aiztaupīšu. Vai mans skuķis mazgā lupatas? Jā, viņš tās mazgā gan. Paskat' uz to ūdeni! Paostiet to! Tādu mēs te dzeram. Kā labi patīk, un vai šņabis nav labāks? Vai mana istaba nav netīra? Jā, ir netīra, skaidrs, ka netīra, un skaidrs, ka slikta priekš veselības, un mēs te ir sadzīvojuši piecus netīrus un neveselīgus bērneļus, kas visi apmiruši, knapi sākuši dzīvot, un tas šiem bija pats labākais un mums tāpat. Vai es ir lasījis to grāmateli, ko jūs te atstāja? Nē, es nav lasījis to grāmateli, ko jūs te atstāja. Te neviens nernāk lasīt, un, ja ar mācētu, man tādas nevajag. Tāda grāmatele der maziem bērniem, nevis man. Ja jūs sadomās atstāt man lelli, es ar to vis nespēlēšos. Un kā es pats esmu uzvedies? Re, tā — trīs dienas biju pillā un būtu vēl ceturto ar, ja pietiktu naudas. Vai es netaisos kādreiz aiziet uz baznīcu? Nē, es netaisos iet ne uz kādu baznīcu. Ja ar ietu, neviens mani tur ar prieku negaidītu, tādi kā es baznīckungam par prastu. Un kā mana sieva dabūja zilu aci? Re, tā: es šai to uzdauzīju, un, ja šī teiks, ka ne, tas būs skaidri melots!

To visu teikdams, vīrs bija izņēmis pīpi no mutes; tagad viņš apgriezās uz otriem sāniem un atsāka smēķēšanu. Misis Pārdigla, kas caur brillēm bija raudzījušies viņā ar iespaidīgu savaldību, šķiet, apņēmās vēl vairāk izvest šo cilvēku no pacietības: viņa izvilka Bībeli gluži kā policista zizli un pasludināja arestu visai ģimenei, protams, arestu reliģiska priekšlasījuma veidā, bet viņa to tiešām darīja tā, it kā būtu nepielūdzams policists, kas ved visu pulciņu uz iecirkni.

Mēs ar Adu jutāmies bezgala neveikli. Sapratām, ka mums nevajadzēja nākt šurp, ka esam uzbāzīgi un nelūgti viesi, un abas nodomājām, ka misis Pārdigla gan gūtu daudz labākus panākumus, ja necenstos tik akli valdīt pār citiem cilvēkiem. Bērni īgnām sejām vērās tukšumā; mājinieki mums tikpat kā nepievērsa uzmanību, tikai brīžiem jaunais vīrietis paskubināja suni uz riešanu, parasti tajos brīžos, kad misis Pārdiglas lasījums kļuva sevišķi iedvesmots. Mēs abas sāpīgi apzinājāmies, ka mūs no šīs ģimenes šķir dzelzs siena, ko mūsu jaunā paziņa vis nespēs noārdīt. Kurš to spētu un kādā veidā, mēs nezinājām, taču labi sapratām, ka viņa tā nav. Pat tas, ko šī dāma lasīja un runāja, mums šķita neveiksmīgi izraudzīts šādiem klausītājiem — arī tad, ja tas tiktu pasniegts neuzbāzīgi un smalkjūtīgi. Par mazo grāmatiņu, ko tika noniecinājis uz grīdas guļošais vīrs, mēs sīkāk uzzinājām vēlāk, un misters Džāndiss izteicās, ka diez vai pat Robinsons_ Krūzo būtu spējis to izlasīt, kaut arī viņam uz vientuļās salas nebija nekādas citas lasāmvielas.

Sajā stāvoklī mēs jutām milzīgu atvieglojumu, kad misis Pārdigla beidza lasīšanu. Vīrietis uz grīdas atkal pagrieza galvu uz viņas pusi un drūmi noteica:

— Nu tā! Cauri gan, ko?

—   Šodien jā, mans draugs. Bet es nekad nepagurstu. Es jūs apciemošu atkal, kad pienāks jūsu kārta, — ar brāzmainu možumu atbildēja misis Pārdigla.

—   Ja tik jūs vāķās prom, — viņš nolamājies izmeta, salikdams rokas uz vēdera un aizvērdams acis, — tad man visviens.

Misis Pārdigla piecēlās promiešanai un sagrieza šaurajā istabiņā tādu virpuli, ka gulētājam gandrīz izlidoja pīpe no zobiem. Paņēmusi pie katras rokas pa vienam no savas jaunās paaudzes un pavēlējusi pārējiem sekot, turklāt izteikusi cerību, ka ķieģeļu dedzinātājs un viss viņa nams būšot labākā stāvoklī, kad viņa citreiz atnākšot, enerģiskā dāma devās uz nākamo māju. Es ceru, ka tas nebūs pārlieku nepieklājīgi no manas puses, ja teikšu, ka šeit, tāpat kā visur citur, viņa patiesi nodemonstrēja tādu sniegumu, kas nebūt neliecināja par labu plaša mēroga labdarībai un tiem, kuri ar to nodarbojas.

Viņa nešaubījās, ka mēs viņai sekojam, bet mēs, tiklīdz telpa kļuva brīvāka, piegājām pie sievietes, kas sēdēja pavarda tuvumā, un pajautājām, vai bērns ir slims.

Sieviete tikai paskatījās uz klēpī guļošo mazuli. Mēs jau agrāk bijām ievērojušas, ka, pievēršot seju bērnam, viņa aizsedza sasisto aci ar roku, it kā vēlēdamās nošķirt no šī nabaga mazulīša jebkādas domas par troksni, varmācību un cietsirdīgu apiešanos.

Ada, kuras laipno sirdi aizkustināja bērna izskats, noliecās, lai pieskartos mazajai sejiņai. Tikko viņa dzīrās to darīt, es sapratu, kas notiek, un atrāvu viņu atpakaļ. Bērns mira.

—   Ai, Ester! — iekliedzās Ada, noslīdējusi uz ceļiem tam līdzās. — Paskaties! Ai, Ester, mīļā, tāds mazulītis! Nelaimīgais, klusais, jaukais bērniņš! Kā man viņa žēl! Kā man žēl viņa mātes! Nemūžam neesmu redzējusi tik bēdīgu skatu. Ai, bērniņ, bērniņ!

Līdzjūtība un maigums, ar kādu viņa raudādama noliecās pār abiem un saņēma mātes roku, būtu aizkustinājusi jebkuras mātes sirdi, kas vien spēj pukstēt. Sieviete vispirms pārsteigta paraudzījās uz viņu, tad sāka gauži raudāt.

Pēc brītiņa es paņēmu vieglo vīstoklTti no viņas klēpja; es centos darīt, ko spēju, lai bērna aiziešanai būtu maigāka un rāmāka, noliku to uz lāviņas un apsedzu ar savu mutautu. Mēs mēģinājām mierināt māti un čukstējām viņai, ko mūsu Pestītājs teicis par bērniem. Viņa neko neatbildēja, tikai sēdēja un raudāja, rūgti raudāja.

Pagriezusies atpakaļ, es redzēju, ka jaunais vīrietis ir izvedis suni ārā un pats stāv durvīs, skatīdamies uz mums; viņa acis bija sausas, un viņš klusēja. Klusēja arī meitene, apsēdusies stūrī un raudzīdamās zemē. Vīrietis, kas gulēja uz grīdas, bija piecēlies. Viņš joprojām ar iecirtīgu izskatu smēķēja pīpi, bet neteica ne vārda.

Kamēr es raudzījos uz viņiem, istabā iesteidzās kāda neglīta, ļoti trūcīgi ģērbusies sieviete un, pieskrējusi tieši pie nabaga mātes, iesaucās: — Dženij! Dženij! — Māte piecēlās un apkrita ienācējai ap kaklu.

Arī šai sievietei uz sejas un rokām bija redzamas varmācīgas apiešanās pēdas. Viņā nebija nekā pievilcīga, un viņa spēja izraisīt vienīgi līdzjūtību, bet šai brīdī, kad viņa, asarām ritot, mierināja nabaga māti, viņa izskatījās pat skaista. Es saku — mierināja, kaut gan viņas vienīgie vārdi bija: «Dženij! Dženij!» Visu pārējo pauda tonis, kādā vārdi tika sacīti.

Es jutos dziļi aizkustināta, redzot šīs abas sievietes — raupjas, nožēlojamas, sasistas — tik vienotas savās bēdās; sapratu, cik daudz viņas spēj dot viena otrai un kā šī saskarsme mīkstina abu grūtās dzīves pārbaudījumos nocietinātās sirdis. Manuprāt, šo cilvēku labākās īpašības mūsu acīm paliek tikpat kā apslēptas. Ko nabaga cilvēks nozīmē nabaga cilvēkam, zina tikai viņi paši un dievs.

Mēs sapratām, ka labāk tagad iet projām un netraucēt viņus. Klusi izslīdējām ārā, neviena nemanītas. Tikai pie durvīm stāvošais vīrietis mūs ievēroja un, sapratis, ka eja par šauru, lai mēs tiktu viņam garām, izgāja ārā pirmais. Izskatījās, ka viņš negrib izrādīt, ka darījis to mūsu dēļ, taču mēs to sapratām un pateicāmies viņam. Viņš neko neatbildēja.

Visu mājupceļu Ada bija tik skumju pārmākta un Ričards, ko sastapām mājās, tik ļoti satraucās, redzēdams viņu raudam (kaut gan, Adai promesot, viņš man atzinās, ka arī tāda viņa esot ļoti skaista), ka mēs nolēmām vakarā atkal doties turp ar kādu sīku mierinājuma velti, vēlreiz apciemot ķieģeļu dedzinātāja ģimeni. Misteram Džāndisam mēs par to stāstījām, cik maz vien iespējams, taču vējš tūdaļ pat mainīja virzienu.

— Saprotiet, viņi ir lieliski cilvēki, gan misis Pārdigla, gan visi tie citi, — viņš teica, atkal sākdams stai gāt pa istabu. — Lieliski cilvēki! Dara daudz laba un grib darīt vēl vairāk. Bet viņi grib visu tikai pēc vienas receptes, par visu varu laužas galējībās, gatavi dzīt sīkas nagliņas ar kalēja veseri. Visu dara ar lielu kņadu un troksni un nekad, sasodīts, nepagurst!… Ak dievs, tas vējš patiešām ir neciešams!

Vakarā Ričards mūs pavadīja līdz šārīta apmeklējuma vietai. Pa ce|am mums vajadzēja iet gar kādu trokšņainu dzertuvi, pie kuras durvīm pulcējās bars vīriešu. To vidu bija arī mazā bērna tēvs, kareivīgi iekarsis kādā strīdā. Nedaudz attālāk mēs pagājām garām jaunajam vīrietim ar suni, kurš uzkavējās līdzīgā sabiedrībā. Būdu pudura galā stāvēja viņa māsa un smiedamās sarunājās ar citām jaunām sievietēm, taču, kad mēs gājām garām, viņa izskatījās nokaunējusies un aizgriezās.

Mēs atstājām savu pavadoni netālu no ķieģeļu dedzinātāja mājas un devāmies tālāk vienas. Nonākušas pie durvīm, mēs ieraudzījām, ka pa tām bažīgi lūkojās ārā sieviete, kas dienā bija nākusi mierināt nelaimīgo māti.

—   Tās esat jūs, jaunās dāmas? — viņa čukstus noprasīja. — Es skatos, vai nenāk mans saimnieks. Sirds vai lec pa muti ārā. Ja viņš ķers mani ārpus mājas, nositīs kā likts.

—   Vai jūs runājat par savu vīru? — es jautāju.

—   Nūja, jaunkundz, par savu saimnieku. Dženija guļ, pagalam nomocījusies. Sitās septiņas dienas un naktis nav ne lāgā bērnu no rokām izlaidusi, nabadzīte, ja nu vien, kad es uz kādu brīdi varēju to paņemt.

Atbrīvodama mums ceļu, viņa klusi iegāja istabā uri nolika mūsu atnesto pie nožēlojamās gultas, kurā gulēja bērna māte. Istabu sakopt neviens nebija mēģinājis — un šķita jau arī bezcerīgi panākt tīrību šādā telpā —, bet mazā vaska krāsas radībiņa, kas šķita izstarojam bezgaldaudz drūma svinīguma, bija sakopta, nomazgāta un rūpīgi ieģērbta baltas drānas gabaliņos un uz mana mutauta, kas joprojām sedza nabaga bērnu, tās pašas raupjās, rētainās rokas tik viegli, tik maigi bija nolikušas svaigu pļavas ziedu pušķīti!

—   Lai debess jūs atalgo! — mēs viņai teicām. — Jūs esat laba sieviete.

—   Vai es, jaunās dāmas? — viņa pārsteigta atjautāja. — Cst! Dženij, Dženij!

Mate miegā bija ievaidējusies un sākusi grozīties. Pazīstamās balss skaņa šķita viņu atkal nomierinām. Viņa pieklusa.

Ne prātā man nenāca, pace]ot mutautu, lai vēlreiz paskatītos uz sīciņo gulētāju zem tā, un itin kā ieraugot staru vainagu ap bērnu caur Adas noslīgušajiem matiem, kad viņa bēdās nokāra galvu, — ne prātā man nenāca tobrīd doma, uz kā satrauktajām krūtīm atdusēsies šis mutauts, atstājis šo nekustīgo un rāmo ķermenīti! Es tikai domāju, ka varbūt bērna sargeņģelim nebūs palikusi nepamanīta šī sieviete, kas to atkal pārklājusi mazulim ar savu līdzjūtīgo roku; ka viņa nebūs palikusi nepamanīta arī tad, kad mēs devāmies projām, atstājuši viņu pie durvīm, kur viņa pārmaiņus te skatījās un klausījās ārā, baiļodamās par sevi, te atkal savā rāmi mierinošajā balsī čukstēja: — Dženij, Dženij!

IX NODAĻA

Zimes un pazīmes.

Es nesaprotu, kāpēc iznāk tā, ka es vienmēr rakstu pati par sevi. Es visu laiku gribu rakstīt par citiem un cenšos par sevi domāt, cik maz vien iespējams, un ik reizi, kad attopos, ka atkal esmu pati ienākusi stāstā, patiešām satraucos un sev saku: «Ak tu, apnicīgā čalotāja, vai es tev neteicu, lai tu paej pie malas?» — bet tas neko nelīdz. Es ceru, ka ikviens, kas varētu lasīt manis rakstīto, sapratīs: ja šīs lappuses vēsta daudz ko par mani, tad acīmredzot vienīgi tāpēc, ka man tajās tiešām ir kāda loma un to es nevaru novērst.

Mēs ar manu mīļo draudzeni kopā lasījām, šuvām, spēlējām klavieres, un mūsu laiks bija tik nodarbināts, ka ziemas dienas aizskrēja kā putni ar zibošiem spārniem. Parasti pēcpusdienās un vienmēr vakaros mums piebiedrojās Ričards. Kaut gan viņš bija viens no nemierīgākajiem radījumiem zemes virsū, mūsu sabiedrība viņam neapšaubāmi patika.

Viņam ļoti, ļoti, ļoti patika Ada. To es domāju nopietni un labāk pateikšu uzreiz. Nekad agrāk man nebija gadījies redzēt, kā jauni cilvēki iemīlas, tomēr par viņiem man ātri viss kļuva skaidrs. Protams, es to nedrīkstēju sacīt vai kā citādi izrādīt. Gluži otrādi, šajā ziņā es izturējos tik atturīgi un neattapīgi, ka reizēm, sēdēdama pie šuvekļa, pati sevi prātoju, vai tikai nekļūstu īstena viltniece.

Bet tur nekā nevarēja darīt. Man atlika vienīgi klusēt, un es arī turējos klusa kā pele. Arī viņi turējās klusi kā peles, ciktāl runa ir par vārdiem, taču nevainīgā uzticēšanās, ko viņi man dāvāja jo dienas jo vairāk, kamēr paši jo dienas jo vairāk pieķērās viens otram, bija tik aizkustinoša, ka man reizēm bija pavisam grūti noslēpt, cik man interesanti to visu vērot.

—   Mūsu mīļā Mazā Večiņa ir tik nepārspējami laba Večiņa, — reizēm noteica Ričards, rīta agrumā iznācis man pretī dārzā, pasmiedamies savus tīkamos smieklus un varbūt tikko jaušami pietvīkdams, — ka es bez viņas netieku ne no vietas. Pirms es sāku savu juceklīgo dienas gaitu — apsēžos, lai urbtos pa grāmatām un noņemtos ar amata rīkiem, un pēc tam auļoju pāri kalniem un lejām, pa visu apkaimi kā tāds lielceļa laupītājs, — man tik ļoti vajag kādu brīdi prātīgi pastaigāt kopā ar mūsu jauko draudzeni, ka es atkal esmu šeit!

—   Vai zini, Labo Gariņ, — citvakar sacīja Ada, nolikusi galvu man uz pleca, kamīna ugunij atspulgojoties domīgajās acīs, — kad mēs sēžam te, augšā, man negribas sarunāties. Tikai brītiņu pasēdēt un padomāt, jūtot tavu mīļo seju tepat līdzās, ieklausīties vēja brāzmās un atcerēties nabaga jūrniekus tālu selgā…

Ak tā! Tad jau Ričards varbūt dzīrās kļūt par jūrnieku. Mēs par to bijām runājuši daudzkārt, un šajās sarunās bija izskanējusi doma, ka viņš varētu piepildīt bērnu dienu sapņus par jūru. Misters Džāndiss bija aizrakstījis kādam radiniekam, visai ievērojamai personai, seram Lesteram Dedlokam, pieminēdams šo Ričarda vēlmi un aizlikdams vārdu viņa labā, un sers Lesters bija laipni atbildējis, ka viņš labprāt palīdzētu jaunajam džentlmenim viņa centienos, ja vien tas būtu viņa spēkos, taču tas diez vai būšot iespējams un ka milēdija liekot sveicināt jauno džentlmeni (ar kuru, kā viņa nemaldīgi atceroties, viņu saistot attāla asinsradniecība) un ticot, ka viņš vienmēr godam veikšot savu pienākumu jebkurā cienījamā amatā, kam nolemšot veltīt savus spēkus. . — Cik saprotu, ir skaidrs, ka man vajadzēs lauzt ceļu paša spēkiem, — Ričards man teica. — Tas nekas! Tā bijis jādara daudziem, un daudzi ar to tikuši galā. Es vienīgi vēlētos, kaut vispirms manā rīcībā būtu viens uzņēmīgs korsārs, kas nolaupītu lordu kancleru un turētu viņu pie maizes un ūdens, kamēr viņš dotu spriedumu mūsu prāvā. Viņš dabūtu krietni kristies svarā, ja beidzot nesarosītos!

Līdzās neapsīkstošajam dzīvespriekam, optimismam un mundrumam Ričarda dabā mājoja tāda kā vieglprātība, kas mani gauži mulsināja — galvenokārt tāpēc, ka viņš pats visdīvainākajā kārtā uzskatīja to par apdomību. Tā bija jaušama visos viņa prātojumos par naudu, turklāt ļoti savdabīgā veidā, ko, manuprāt, vislabāk var paskaidrot, uz mirkli atgriežoties pie mūsu aizdevuma misteram Skimpolam.

Misters Džāndiss bija no mistera Skimpola vai Kouvinsieša uzzinājis aizdotās summas lielumu un nodevis šo naudu man līdz ar norādījumu paturēt savu daļu un atdot pārējo Ričardam. Ja saskaitītu gan tos sikos, neapdomīgos tēriņus, ko Ričards aizbildināja ar savu desmit mārciņu atgūšanu, gan tās reizes, kad viņš man šo atguvumu pieminēja tā, it kā būtu šo naudu ietaupījis vai nopelnījis, sanāktu visai iespaidīga summa.

—   Kāpēc gan ne, manu prātīgo saimniecīt? — viņš man jautāja, kad bez mazākās apdomas gribēja ziedot ķieģeļu dedzinātājam piecas mārciņas. — Es taču Kouvinsieša darījumā ieguvu veselas desmit mārciņas!

—   Kā tad tā? — es brīnījos.

—   Nu, kā — es atdevu desmit mārciņas, kuras biju labprātīgi nolēmis atdot un nekad vairs necerēju ieraudzīt. To taču tu nenoliegsi?

—   Nē, — es piekritu.

—   Nu, re! Un tad es ieguvu savā rīcībā desmit mārciņas …

—  Tās pašas desmit mārciņas, — es atgādināju.

—   Tam nav nekādas nozīmes! — nepacietīgi atsaucās Ričards. — Man ir par desmit mārciņām vairāk, nekā es biju paredzējis, tātad es varu atļauties tās tērēt bez īpašas prātošanas.

Kad mēs Ričardu atrunājām no piecu mārciņu ziedošanas, pārliecinādami viņu, ka tā nenesīs nekādu labumu, viņš pēc tieši tāda paša principa ieskaitīja šo summu savos ienākumos un izdarīja vēl tālākus secinājumus.

—   Nu, tad tā, — viņš mēdza prātot, — tai ķieģeļu dedzinātāja apciemojumā es ietaupīju piecas mārciņas, tātad, ja es pasta ratos aizlaižu līdz Londonai un atpakaļ — un tas man maksā četras mārciņas —, es vienu esmu ietaupPjis. Un, ticiet man, ietaupīt vienu mārciņu nozīmē ļoti daudz: ietaupīt kaut pensu ir tikpat kā to iegūt!

Manuprāt, Ričards pēc dabas bija tik sirsnīgs un augstsirdīgs, cik vien iespējams. Viņš bija aizrautīgs un drosmīgs un, par spīti visai savai nevaldāmi trauksmīgajai dabai, spēja būt tik maigs, ka jau pēc dažām nedēļām viņš man šķita kā brālis. Maigums mājoja viņā no dabas un būtu dāsni izpaudies arī bez Adas ietekmes, taču tagad viņš kļuva nepārspējams sarunu biedrs, allaž gatavs izrādīt interesi, allaž tik laimīgs, dzīvespriecīgs un bezrūpīgs. Varu droši teikt, ka es, sēdēdama viņiem līdzās, pastaigādamās kopā ar viņiem, sarunādamās ar viņiem un dienu no dienas vērodama, kā viņi arvien vairāk iemīl viens otru, neko par to nerunādami un katrs dzīvodami kautrā pārliecībā, ka šī mīla ir pats lielākais noslēpums, par ko nenojauš varbūt pat otrs, — es varu droši teikt, ka jutos gandrīz tikpat dziļi šī valdzinošā sapņa varā un gandrīz tikpat laimīga par to kā viņi paši.

Tā mēs nodzīvojām krietni ilgi, līdz kādu rītu brokastlaikā misters Džāndiss saņēma vēstuli un, paskatījies uz aploksni, noteica: — No Boitorna? Skat tikai! — un, atvēris to, izlasīja ar acīm redzamu prieku; kad bija ticis līdz pusei, viņš mums paziņoja, ka Boitorns grasoties mūs apciemot. «Kas gan ir šis Boitorns?» mēs visi nodomājām. Un es uzdrošinos piebilst, ka mēs arī nodomājām — vismaz es pavisam noteikti —, vai tikai šis Boitorns kaut kādi nestāsies ceļā mūsu turpmākajām gaitām.

—   Ar šo vīru, Lorensu Boitornu, mēs reizē gājām skolā, — teica misters Džāndiss, bungodams ar pirkstiem pa vēstuli, kad bija to nolicis uz galda, — tas bija pirms vairāk nekā četrdesmit pieciem gadiem. Tolaik viņš bija pats nemierīgākais zēns pasaulē un tagad ir pats nemierīgākais vīrietis. Tolaik viņš bija pats skaļākais zēns pasaulē un tagad ir pats skaļākais vīrietis. Tolaik viņš bija pats spēcīgākais un veselīgākais zēns pasaulē un'tagad ir pats spēcīgākais un veselīgākais vīrietis. Varens cilvēks!

—   Vai augumā, ser? — jautāja Ričards.

—   Ari augumā, Rič, — atbildēja misters Džāndiss. — Viņš ir gadus desmit vecāks par mani, pāris collu garāks, allaž turas braši kā vecs kareivis, galvu atmetis un krūtis izriezis; delnas viņam kā kalējam, tikai tīras, un plaušas! Tās nav salīdzināmas ne ar ko. Vienalga, vai viņš runā vai smejas, vai krāc, tās liek tricēt visām nama sijām.

Kamēr misters Džāndiss apjūsmoja sava drauga Boitorna tēlu, mēs ievērojām labvēlīgu zīmi — vējš ne reizi netika mainījis virzienu.

—   Bet galvenais ir tas, kas šim vīram iekšā: viņa atsaucīgā sirds, viņa kvēlā daba, viņa spirgtais gars, Rič un Ada, un arī mazā Kvēpenīt, jo jūs jau visus interesē mūsu viesis, — tas ir galvenais, ko es gribēju teikt par viņu, — misters Džāndiss turpināja. — Valoda viņam ir tikpat krāšņa kā balss. Viņš arvien metas galējībās, nemitīgi pārspīlē. Kaut ko nopeldams, viņš ir pats niknuma iemiesojums. Pēc runas spriežot, viņu var noturēt par īstu briesmoni, un šķiet, ka tādu slavu viņš viena otra acīs tiešām ir iemantojis. Nu, tā! Vairāk neko es jums iepriekš nestāstīšu. Nebrīnieties, ja redzēsiet, ka viņš iestājas man par tādu kā aizbildni; viņš nav aizmirsis, ka es skolā biju pabikls zēns un ka mūsu draudzība sākās ar to, ka viņš reiz pirms brokastīm manam galvenajam tirānam izsita divus zobus (pats viņš gan saka — sešus). Boitorns kopā ar savu sulaini būs klāt šodien pēc pusdienas, mīļā. —' Sī pēdējā piezīme tika veltīta man.

Es parūpējos, lai mistera Boitorna uzņemšanai tiktu sagatavots viss vajadzīgais, un mēs ar interesi sākām gaidīt viņa ierašanos. Tomēr pēcpusdiena pagāja — un neviens neatbrauca. Pienāca vakara maltītes laiks — un joprojām neviena nebija. Mēs uz stundu atlikām ēšanu un apsēdāmies pie kamīna, kur kavējāmies liesmu atblāzmā — vienīgajā apgaismojumā —, bet tad ārdurvis piepeši atsprāga vaļā un visu priekštelpu piedārdināja nedzirdēti sparīga un skaņa valoda:

—   Džāndis, mēs aizmaldījāmies uz citu pusi viena beidzamā paklīdeņa dēļ, kurš mums pateica, ka jāgriežas pa labi, nevis pa kreisi. Ak, šis nožēlojamais kauna traips uz zemes vaiga! Viņa tēvs, bez šaubām, bijis pēdējais nelietis, ja devis pasaulei tādu dēlu. Es to vīru nošautu bez vismazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem!

—   Vai viņš to darīja tīšām? — misters Džāndiss apvaicājās.

—   Man nav ne mazāko šaubu, ka tas nelietis visu mūžu ir pavadījis, maldinādams ceļa braucējus! — atmeta viesis. — Kā es te stāvu, man tak uzreiz likās, ka viņam ir visnelietīgākais ģīmis, kāds vispār redzēts, — jau tad, kad viņš man lika nogriezties pa labi. Un tomēr es stāvēju tam vīram taisni pretī — un uesadevu viņam pa pauri 1

—   Varbūt pa zobiem? — sacīja misters Džāndiss.

—   Ha, ha, iia! — iesmējās misters Lorenss Boitorns, un māja patiesi viscaur nodrebēja. — Ak tad neesi vēl aizmirsis, ko? Ha, ha, ha! Jā, tas toreiz bija vēl viens beidzamais izdzimtenis! Tā zeļļa ģīmis puikas gados bija visīstākais nodevības, gļēvuma un cietsirdības iemiesojums, viens melns putnubiedēklis citu neliešu vidū, kā es te stāvu! Ja es šodien satiktu šo nepārspējamo despotu kaut kur uz ielas, notriektu viņu zemē kā vecu pelavtnaisu!

—   Par to es nešaubos, — teica misters Džāndiss. — Nu, vai nekāpsim augšā?

—   Kā es te stāvu, Džāndis, — atbildēja viesis un, šķiet, uzmeta acis pulkstenim, — ja tu būtu precējies, es pie dārza vārtiņiem būtu griezies atpakaļ un drīzāk devies uz pašām nepieejamākām Himalaju virsotnēm nekā nācis te iekšā šai nepiedienīgajā laikā.

—   Vai tad nu gluži tik tālu? — teica misters Džāndiss.

—   Zvēru pie sava goda un dzīvības! — iesaucās viesis. — Neparko es neuzņemtos tādu grēku, ka pārdrošā nekaunībā liktu namamātei visu šo garo laiku sevi gaidīt, — nekad un neparko! Tad drīzāk es darītu sev galu — tik tiešām to es drīzāk būtu ar mieru!

Sādi sarunādamies, viņi kāpa augšup, un drīz vien mēs dzirdējām, kā viesis savā guļamistabā dārdina: — Ila, ha, ha! — un atkal: — l!a, ha, ha! — līdz šķita, ka šie smiekli pielīp pat visneskanīgākajai atbalsij tuvākā apkārtnē un tā smejas viņam līdzi tikpat sirsnīgi kā mēs, viņa smieklos klausīdamies.

Mēs visi sajūtām labvēlību pret šo viesi — kaut kas bezgala patiess jautās gan šajos smieklos, gan šajā enerģiskajā, veselīgajā balsī, gan sulīgajā apaļumā, ar kādu tika pausts ik teiktais vārds, gan niknuma izvirdumos, kas dārdēja kā tukšas lielgabalu zalves, nevienam nenodarot pāri. Mēs ar pārsteigumu secinājām, ka šo iespaidu pastiprināja arī viņa izskats. Taču, kad misters Džāndiss mūs iepazīstināja ar viesi, izrādījās, ka viņš ir ne vien ļoti simpātisks pavecs kungs — brašs un stalts, kā mums tika aprakstīts, ar masīvu, sirmu galvu, patīkami nosvērtu sejas izteiksmi klusēšanas brīžos, augumu, kas, iespējams, būtu kļuvis korpulents, ja viņš kaut mirkli dotu tam mier u, un zodu, kas viegli būtu varējis pārtapt dubultzodā, ja nebūtu spiests bez mitas darboties līdzi dedzīgajiem jūtu izpaudumiem, — bet arī īsts džentlmenis savā uzvedībā, tik bruņniecisks un laipns, ar tik sirsnīgu un patīkamu smaidu sejā, kas tik nepārprotami pauda, ka viņam nekas nav slēpjams, un rādīja viņu savā patiesajā būtībā — kā cilvēku, kas nespēj (Ričarda vārdiem runājot) neko darīt ierobežotā mērā un šauj ar lielgabaliem tāpēc, ka mazākus ieročus vispār netur sev klāt, — ka es pie vakariņu galda vēroju viņu ar vienlīdz lielu labpatiku, vienalga, vai viņš smaidot sarunājās ar Adu un mani vai, mistera Džāndisa izaicināts, izšāva kārtējo pārspīlējumu zalvi, vai atmeta galvu atpaka| kā dzinējsuns un nodārdināja savu vareno: — Ha, ha, hal

—   Ceru, ka tu savu putnu esi paņēmis līdzi? — apprasījās misters Džāndiss.

—   Zvēru pie debess, tas ir pats apbrīnojamākais putns visā Eiropā! — atsaucās viesis. — Pats izcilākais radījums! Es to putnu nepārdotu ne par desmittūkstoš ginejām. Es esmu novēlējis viņam ikgadēju izmaksu — gadījumam, ja viņš mani pārdzīvotu. Pēc saprašanas un pieķeršanās spējām viņš ir unikāla parādība. Tāpat kā pirms tam viņa tēvs bija viens no nepārspējamākiem putniem, kas jebkad redzēti!

So cildinājumu objekts bija loti mazs kanārijputniņš, kas bija tik pieradināts, ka mistera Boitorna sulainis nonesa to lejā uz rādītājpirksta; cēli apmetis loku apkārt istabai, tas notupās savam saimniekam uz galvas. Vērojot, kā misters Boitorns drīz atkal ļauj vaļu neganta sašutuma izpausmēm, bet šis mazais, vārais radījums rātni tup viņam uz galvvidus, es nodomāju, ka šī aina trāpīgi raksturo mūsu viesa dabu.

—   Kā es te stāvu, Džāndis, — viņš noskaldīja, saudzīgi pastiepdams kanārijputniņam gabaliņu maizes, ko paknābāt, — ja es būtu tavā vietā, es jau rīt no rīta pakamptu jebkuru kanclertiesas kungu aiz rīkles un purinātu, kamēr šim visa nauda izbirst no kabatām un kauli zem ādas sāk grabēt. Es piespiestu viņus darīt tai lietai galu, vienalga, ar labu vai ļaunu. Ja tu uzticētu man, lai es to nokārtoju, es tev ar lielāko prieku izdarītu šo pakalpojumu! — (Un visu laiku sīciņais kanārijputniņš knābāja druskas no viņa delnas.)

—   Paldies tev, Lorens, bet diez vai prāva pašlaik ir tādā stāvoklī, ka tā spētu pavirzīties uz priekšu, kaut arī tu gluži likumīgā ce]ā pārpurinātu visus tiesnešus un advokātus! — smiedamies atteica misters Džāndiss.

—   Zemes virsū nav redzēts otrs tāds nolādēts elles katls kā šī Lorda kanclera tiesa! — iesaucās misters Boitorns. — Tur nav citu zāļu kā tikai desmittūkstoš centneru pulvera zem grīdas vienā rosīgā dienā sesijas vidū, kad tur savesti visi viņu likumpapīri, protokoli un precedentu reģistri un sanākuši visi viņu darboņi, augsti un zemi, sīki un lieli, no dēla — galvenā grāmatveža līdz viņa tēvam — pašam velnam, un ar vienu kārtīgu blīkšķi visu saspert putekjos!

Nebija iespējams valdīt smieklus, klausoties, ar kādu sparu un nopietnību viņš pasludināja savu bargo reformas projektu. Kad mēs sākām smieties, arī viņa varenais rumpis nodrebēja — un atkal visa apkārtne šķita atbalsojam viņa vareno: — Ha, ha, ha! — Tas ne drusciņ nesatrauca putnu, kurš pilnīgi apzinājās savu drošību un lēkāja pa galdu, žirgti grozīdams galviņu te uz vienu, te otru pusi un palaikam uzmezdams savu vērīgo, zibošo aci saimniekam tā, it kā tas nebūtu nekas cits kā tāds pats putnēns.

—   Bet kā ir ar tavām un kaimiņa tiesībām uz ceļu? — vaicāja misters Džāndiss. — Tu jau pats arī neesi brīvs no likuma kalpu spaidiem!

—   Tas blēdis ir apsūdzējis mani par robežu pārkāpšanu, un es esmu apsūdzējis viņu par to pašu, — atteica misters Boilorns. — Zvēru pie debess, ka viņš ir pats uzpūtīgākais cilvēks zemes virsū! No morāles viedokļa viņš nav nekāds sers Lesters. Sers Lucifers būtu viņam īstais vārds.

—   Kāds pagodinājums mūsu tālīnajam radiniekam! — mans aizbildnis smiedamies sacīja Adai un Ričardam.

—   Es lūgtu mis Klēras un mistera Kārstona piedošanu, — sacīja mūsu viesis, — ja jaunkundzes mīlīgā sejiņa un jaunā cilvēka smaids man skaidri neliecinātu, ka tas nav vajadzīgs un ka viņi turas no sava tālīnā radinieka pieklājīgā attālumā.

—   Vai arī viņš no mums, — piebilda Ričards.

—   Kā es te stāvu, — misters Boitorns piepeši nodārdināja vēl vienu zalvi, — gan tas vīrs, gan viņa tēvs, gan vectēvs ir bijuši visietiepīgākie, uzpūtīgākie, dumjākie, neaptēstākie aitasgalvas, kādus daba neizprotamas kļūdas deļ jelkad spējusi radīt jelkādā veidā un izskatā! Visa tā dzimta ir augstākajā mērā iedomīgi, nelabojami stul-

beņi! Bet tas nav svarīgi; tas zellis jau nu man ceļu neaizliegs, lai viņš būtu kaut piecdesmit baroneti vienā per sonā un dzīvotu simt Ceznivoldās, kas sabāztas cita citā kā ķīniešu grebtās ziloņkaula bumbiņas. Viņš man caur savu aģentu vai sekretāru, vai sazin ko vēl atraksta: «Sers Lesters Dedloks, baronets, sūta sveicienus misteram Lorensam Boitornam un ir spiests pievērst viņa uzmanību tam apstāklim, ka aleja gar veco inācītājmāju, kas tagad ietilpst mistera Lorensa Boitorna īpašumā, ir seram Lesteram piederošs ceļš, jo būtībā tā ir daļa no Ceznivoldās parka, un ka sers Lesters uzskata par ērtāku šo ceļu slēgt.» Es tam sprukstiņam atbildu: «Misters Lorenss Boitorns sūta sveicienus seram Lesteram Dedlokam, baronetam, un ir savukārt spiests pievērst viņa uzmanību tam apstāklim, ka neatzīst nekādas sera Lestera Dedloka īpašuma tiesības nekādu minētu vai neminētu iemeslu dēļ; attiecībā uz takas slēgšanu jāpiebilst, ka viņš labprāt redzētu to cilvēku, kas uzdrīkstētos to darīt.» Tas tips aizsūta turp klaidoni ar vienu aci, lai tas tur uzrīko vārtus. Es tikmēr mieloju to pretīgo nelieti no ūdens šļūtenes, līdz šim vairs dvaša neturas kaulos. Tas zellis liek uztaisīt vārtus naktī. Es no rīta tos sacērtu driskās un sadedzinu. Viņš parīko savus pakalpiņus, lai tie rāpjas pāri manai sētai un vazājas pa maniem īpašumiem. Es tos noķeru nekaitīgās lamatās, sašauju tiem stilbos šķeltos zirņus, pacienāju tos no šļūtenes apņēmībā atpestīt cilvēci no šo glūnīgo bandītu neizturamās nastas. Viņš mani iesūdz par robežu pārkāpšanu; es iesūdzu viņu par robežu pārkāpšanu. Viņš mani iesūdz par vardarbību un aizskaršanu; es sekmīgi aizstāvos un turpinu kā vardar bību, tā aizskaršanu. Ha, ha, lia!

Dzirdot, kā viņš to visu izklāsta ar savu neaprakstāmo enerģiju, varēja viegli noturēt viņu par negantāko cilvēku dzimuma pārstāvi uz zemes. Redzot viņu tai pašā laikā vērojam putniņu, kas reizēm notupās viņam uz īkšķa, un ar rādītājpirkstu noglaužam tā spalviņas, varēja noturēt viņu par pašu maiguma iemiesojumu. Dzirdot viņa smieklus un redzot tai brīdī viņa labsirdīgo, atklāto sejas izteiksmi, varēja nodomāt, ka viņam šai pasaulē sveši jebkādi rūpesti, nesaskaņas vai nepatika un ka visa viņa uzturēšanās zemes virsū ir tīrais aprīļa joks.

— Nē, nē! — viņš teica. — Manas takas nenoslēgs nekāds Dedloks! Kaut arī es mīļuprāt atzīstu, — te viņš uz mirkli atmaiga, — ka lēdija Dedloka ir vislabāk audzinātā

dāma pasaulē, kurai es esmu gatavs parādīt jebkādu godu, uz ko spējīgs parasts džentlmenis, nevis baronets ar visas savas simtgadīgās dzimtas stulbumu galvā. Vīrs, kas iestājies pulkā divdesmit gadu vecumā un pirmajā nedēļā inetis izaicinājumu visvaldonīgākajam un uzpūtīgākajam komandierim, kāds jebkad vilcis gaisu plēšās zem sava ģeķīgā mundiera, un maksājis par to ar dažu labu nedienu, jau nu nebūs tas vīrs, kam uz galvas varēs kāpt tādi seri Luciferi Dedloki, vienalga, vai ar lokām vai bez lokām. Ha, ha, hal

—   Un arī tas vīrs ne, kas ļaus, lai stiprākais kāpj uz galvas vājākajam, — piemetināja mans aizbildnis.

—   Skaidrs, ka ne! — atsaucās misters Boitorns, uzsizdams viņam uz pleca ar tādu kā aizgādnieka žestu, kas pauda patiesu nopietnību, par spīti smiekliem. — Tas ir vīrs, kas vienmēr stāvēs blakus vājākajam, Džāndis, par to vari būt drošs! Bet, runājot par to robežu pārkāpšanu — es atvainojos mis Klērai un mis Samersonei, ka tik ilgi kavējos pie šī neinteresantā temata, — vai man nav nekādu ziņu no taviem vīriem — «Kendža un Iārboja»?

—   Šķiet, ka nav, Ester? — teica misters Džāndiss.

—   Nav, aizbildni.

—   Paldies! — sacīja misters Boitorns. — Varēju nemaz nejautāt, jo mis Samersones gādība par visiem, kas apkārt, kļūst redzama jau pēc īsas pazīšanās. — (Viņi visi kā sazvērējušies centās celt manu pašapziņu.) — Es pajautāju tāpēc, ka šurpceļā no Linkolnšīras, protams, netiku iegriezies pilsētā un nodomāju, ka varbūt kādas vēstules pārsūtītas uz šejieni. Ceru, ka viņi ziņos par prāvas gaitu rīt no rīta.

Sī vakara laikā, kurš aizritēja ļoti patīkami, es daudz reižu pamanīju, ka misters Boitorns vēro Ričardu un Adu ar īpašu interesi un apmierinātību, kas darīja viņa glītos vaibstus neparasti pievilcīgus; viņš sēdēja netālu no klavierēm un klausījās mūziku — un nebija nekādas vajadzības paskaidrot mums, ka viņš kaislīgi mīl mūziku, jo tas bija lasāms viņa sejā, — un tad es savam aizbildnim, ar ko tobrīd spēlējām triktraku, apvaicājos, vai misters Boitorns kādreiz ir bijis precējies.

—   Nē, — viņš atbildēja. — Nē.

—   Bet viņš noteikti ir dziries to darīt, — es teicu.

—   Kā jūs zināt? — viņš smaidīdams jautāja.

—      Kā lai to saka, aizbildni, — es stomījos, mazliet nosarkusi par to, ko biju iedrošinājusies domāt, — viņa izturēšanās veidā, par spiti visam, ir kaut kas tik maigs, un viņš pret mums ir tik ļoti uzmanīgs un jauks, un…

Misters Džāndiss paskatījās turp, kur, kā iepriekš aprakstīts, sēdēja misters Boitorns.

Es apklusu un vairs nebildu ne vārda.

—  Jums taisnība, Mazā Večiņ, — viņš teica. — Reiz viņš bija tikpat kā jau apprecējies. Pirms daudziem gadiem. Bet tikai reiz.

—  Vai viņa izredzētā nomira?

—   Nē, bet tā nomira viņam. Tas laiks ir uzspiedis zīmogu visai viņa turpmākajai dzīvei. Vai jūs varētu iedomāties, ka viņa sirdī un prātā joprojām valda romantika?

—   Man šķiet, aizbildni, ka varētu gan. Bet to ir viegli pasacīt, kad jūs jau esat pateicis priekšā.

—   Kopš tā laika viņš vairs nav tāds, kāds varēja būt, — teica misters Džāndiss, — un tagad jūs redzat viņu vecuma dienās, kad līdzās viņam ir tikai sulainis un mazais, dzeltenais draugs… Jums jāmet, mīļā!

No aizbildņa izturēšanās es nopratu, ka nedrīkstu vairs turpināt šo sarunu, ja negribu, lai vējš mainītu virzienu. Tāpēc es atturējos no turpmākiem jautājumiem. Es jutu interesi, taču ne ziņkāri. Naktī, kad mani pamodināja mistera Boitorna varenā krākšana, es atkal brīdi kavējos domās pie šī senā mīlas stāsta, un es centos izdarīt to, kas ļoti grūti izdarāms: iztēloties vecus cilvēkus atkal jaunus, apveltītus ar jaunības pievilcīgajām īpašībām. Taču es aizmigu, pirms man tas bija izdevies, un sapnī atgriezos tais dienās, ko biju pavadījusi krustmātes mājā. Es pārāk maz zinu par sapņiem un to izcelšanos, lai varētu spriest, vai tam ir kāda īpaša nozīme, ka es sapņos pastāvīgi atgriežos šajā savas dzīves posmā.

No rīta misteram Boitornam pienāca vēstule no «Kendža un Kārboja», kas darīja zināmu, ka pusdienas laikā viņu apmeklēšot viens no tiesas ierēdņiem. Tā kā šodien bija tā nedēļas diena, kad es maksāju rēķinus, izdarīju kopsavilkumus savā grāmatvedībā un pārskatīju mājas saimniecību, es paliku mājās, bet misters Džāndiss, Ada un Ričards izmantoja šo ļoti jauko dienu nelielai ekskursijai. Bija norunāts, ka misters Boitorns sagaidis «Kendža un Kārboja» ierēdni un tad kājām dosies pretī ceļotājiem, lai sastaptos ar viņiem atceļā.

Nu, tā! Es biju iegrimusi darbā, aizrautīgi pārbaudīdama veikalu rēķinus, papildinādama ailes, kārtodama maksājumus, salikdama pa vietām pasakņus, un laikam jau darīju to visu ar lielu rosību, kad sulainis pieteica un ieveda istabā misteru Gapiju. Man jau bija .iešāvies prātā, ka ierēdnis, kuram vajadzēja ierasties, varētu būt tas pats jaunais kungs, kas bija sagaidījis mani pie kariešu nomātavas, un es priecājos, viņu redzot, jo viņš trian domās saistījās ar manu pašreizējo laimīgo dzīvi.

Es viņu tik tikko pazinu, jo viņš bija neparasti uzposies. Mugurā viņam bija pilnīgi jauns uzvalks no spīdīgas drānas, galvā spīdīgs cilindrs, rokās ceriņkrāsas lakādas cimdi, ap kaklu lakatiņš visās varavīksnes krāsās, pogcaurumā liels siltumnīcas zieds un plats zelta gredzens uz rokas mazā pirkstiņa. Turklāt, viņam ienākot, visu ēdamistabu piepildīja lāčtauku pomādes aromāts un citas smaržas. Kad es palūdzu viņu apsēsties, līdz atgriezīsies sulainis, viņš lūkojās manī ar tādu uzmanību, kas mani gluži apmulsināja; kamēr viņš sēdēja stūrī, ik pa brīdim pārkrustodams kājas, es viņam apvaicājos, vai brauciens bijis patīkams, un izteicu cerību, ka misteram Kendžam klājas labi, — visu to es sacīju, cenzdamās neskatīties uz viņu, tomēr jutu, ka viņš visu laiku raugās mani ar tādu pašu pētošu un ieinteresētu skatienu.

Kad atgriezās sulainis un aicināja viņu doties augšā uz mistera Boitorna istabu, es ieminējos, ka pēc tam viņu šeit lejā gaidīs pusdienas, ko licis pasniegt misters Džāndiss. Saņēmis durvju rokturi, viņš, mazliet stomīdamies, teica: — Vai man būs tas gods vēl satikt jūs, jaunkundz? — Es apstiprināju, ka būšu tepat, un viņš, vēlreiz paklanījies un vēlreiz paskatījies uz mani, izgāja no istabas.

Viņš izskatījās acīmredzami apmulsis,un es nodomāju, ka viņš vienkārši jūtas bikls un neveikls, tāpēc nolēmu, ka_ vislabākais, ko varu viņa labā darīt, ir nogaidīt, kamēr redzēšu, ka viņam ir viss vajadzīgais, un tad atstāt viņu paša ziņā. Drīz tika atnestas pusdienas, taču tām kādu laiku vajadzēja stāvēt neskartām. Saruna ar misteru Boitornu bija ilga — un vētraina arīdzan, es teiktu, jo, par spīti tam, ka viņa istaba atradās patālu, es ik pa brīdim dzirdēju viņa skaļo balsi uzšalcam kā varenu vēja brāzmu, kas acīmredzot raidīja gaisā kārtējo lāstu un draudu devu.

Beidzot misters Gapijs atkal nonāca lejā, šīs pārrunas nebija nākušas par labu viņa izskatam. — Lai dievs žēlīgs, jaunkundz, — viņš paklusi novaidējās, — tas taču ir īsts tatārsl

—   Lūdzu, iebaudiet ko atspirdzinošu, ser, — es teicu.

Misters Gapijs apsēdās pie galda un sāka nervozi asināt nazi pret dakšiņu, joprojām lūkodamies manī (to es jutu pavisam droši, pat neskatīdamās uz viņu) ar tikpat neparastu skatienu kā iepriekš. Asināšana vilkās tik ilgi, ka es beidzot jutos spiesta pacelt acis, lai pārtrauktu ieilgušo apsēstību, kādā viņš šķita darbojamies, it kā nespētu mitēties.

Viņš tūlīt pievērsa skatienu šķīvim un sāka griezt gaļu.

—   Un jūs pati, jaunkundz? Jūs taču arī ēdīsiet kādu kumosu?

—   Nē, pateicos, — es sacīju.

—   Vai tiešām es jums it neko nevaru piedāvāt, jaunkundz? — misters Gapijs atkārtoja un steidzīgi iztukšoja vīna glāzi.

—   Neko, paldies, — es teicu. — Es pagaidīju tikai tādēļ, lai pārliecinātos, vai jums ir viss vajadzīgais. Vai nevēlaties, lai lieku vēl kaut ko atnest?

—   Nē, ļoti pateicos jums, jaunkundz. Man ir viss, ko vien var vēlēties, lai es justos apmierināts… vismaz es… apmierināts gluži ne… tāds es nekad neesmu. — Un viņš izdzēra vēl divas vīna glāzes vienu pēc otras.

Man šķita, ka labāk būs, ja atstāšu viņu.

—   Lūdzu, atvainojiet, jaunkundz! — misters Gapijs pieceldamies iesaucās, kad redzēja mani ceļamies kājās. — Vai jūs nebūtu ar mieru atvēlēt dažas minūtes privātai sarunai?

Nezinādama, ko atbildēt, es atkal apsēdos.

—   Vai teiktais paliks bez nevēlama iespaida, jaunkundz? — jautāja misters Gapijs, steigdamies atnest savu krēslu pie mana galdiņa.

—   Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt, — es izbrīnījusies sacīju.

—   Tas ir viens no izteicieniem, ko lieto pie mums tiesā, jaunkundz. Tas nozīmē, ka jūs neizmantosiet teikto man par ļaunu ne «Kendža un Kārboja» kantorī, ne citur. Ja mūsu sarunai nebūs nekāda iznākuma, es palieku tādā pašā situācijā kā līdz šim, un tā nepasliktina ne manu pašreizējo stāvokli, ne nākotnes izredzes. īsi sakot, tā ir saruna, kam jāpaliek pilnīgā slepenībā.

—   Es patiesi nespēju iedomāties, kas jums varētu būt sakāms pilnīgā slepenībā man, ko jūs esat redzējis tikai vienu vienīgu reizi, taču es, bez šaubām, nekādi nevēlos jums kaitēt, — es teicu.

—   Paldies, jaunkundzi Es par to esmu pārliecināts, un man ar to pilnīgi pietiek. — Visu šo laiku misters Gapijs vai nu slaucīja pieri ar mutautu, vai ari cītīgi berzēja kreisās rokas delnu pret labo. — Ja jūs neņemtu ļaunā, jaunkundz, es labprāt izdzertu vēl vienu glāzi vīna, jo man šķiet, ka tas man palīdzētu tikt uz priekšu bez nemitīgas stomīšanās, kas var būt tikai abpusēji nepatīkama.

Viņš aizgāja paņemt minēto un atkal atgriezās. Es tostarp izmantoju izdevīgu brīdi, lai pārsēstos tālāk aiz galdiņa.

—   Jūs laikam negribēsiet, ka piedāvāju glāzi ari jums? — misters Gapijs teica, manāmi sasparojies.

—   Noteikti nē, — es atbildēju.

—   Arī pusglāzi ne? — viņš jautāja. — Varbūt ceturt daļu? Nē? Nu, tad sāksim. Mana pašreizējā alga «Kendža un Kārboja» kantorī, mis Samersone, ir divas mārciņas nedēļā. Kad man pirmoreiz bija lemta laime jūs redzēt, es saņēmu vienu mārciņu piecpadsmit šiliņus, un tā tas bija vilcies jau ilgāku laiku. Kopš tā laika man pielikti pieci šiliņi — un vēl pieci tiek garantēti ne vēlāk kā pēc divpadsmit mēnešiem, skaitot no šīs dienas. Manai mātei ir neliels īpašums mūža rentes veidā; no tā viņa iztiek un dzīvo neatkarīgu, kaut arī pieticīgu dzīvi Oldstrītroudā. Vīramātes lomai viņa ir izcili piemērota. Viņa nekad nekur nejaucas, mīl mieru un ir saticīgas dabas. Ir jau viņai savas vājības — kuram gan to nav? — bet nekad neesmu redzējis, ka viņa ļautu tām vaļu citu cilvēku klātbūtnē; tad viņai droši var piedāvāt gan vīnu, gan stiprāku dzeramo, gan iesala liķieri. Pats es dzīvoju Pentonpleisā, Pentonvilas rajonā. Vieta nav izcila, bet tur ir daudz svaiga gaisa, aiz mājas liels plašums un tas skaitās viens no veselīgākajiem rajoniem. Mis Samersone! Atturīgi izsakoties, es jūs dievinu. Esiet tik laipna un atļaujiet man (kā es to formulētu) iesniegt deklarāciju — izteikt jums bildinājumu!

Misters Gapijs nometās ceļos. Es biju aizsēdusies patālu aiz sava galdiņa un pārlieku neizbijos. Es teicu: — Atmetiet tūlīt šo smieklīgo pozu, ser, un celieties augšā, citādi jūs piespiedīsiet mani lauzt šķietami doto solījumu un zvanīt sulainim!

—   Uzklausiet mani līdz galam, jaunkundzi — iesaucās misters Gapijs, lūdzoši salikdams rokas.

—   Es neesmu ar mieru uzklausīt vairs nevienu vārdu, ser, — es atteicu, — iekams jūs nebūsiet piecēlies no paklāja un apsēdies pie galda, kā jums pieklātos darīt, ja saprāts nav jūs gluži atstājis.

Viņš rādīja gauži nelaimīgu vaigu, tomēr lēnām piecēlās un apsēdās, kur norādīts.

—   Un tomēr tas ir kā izsmiekls, jaunkundz, — viņš teica, roku piespiedis pie sirds un skumīgi kratīdams galvu virs paplātes, — ja tevi šādā brīdī sēdina pie maltītes. Sādā brīdī dvēsele novēršas no ēdiena.

—   Lūdzu, pabeidziet savu sakāmo, — es teicu. — Jūs gribējāt, lai es jūs uzklausu līdz galam, tādēļ, lūdzu, pabeidziet savu sakāmo.

—   Es to darīšu, jaunkundz, — teica misters Gapijs.

—   Tā kā es mīlu un cienu, es arī paklausu. Ak, kaut es varētu sacīt šos zvēresta vārdus tev altāra priekšā!*

—   Tas ir pilnīgi neiespējami, — es teicu, — un par to nevar būt ne runas.

—   Es saprotu, — sacīja misters Gapijs, noliekdamies pār ēdiena paplāti un pievērsdams man to pašu ciešo, pētošo skatienu, ko es atkal dīvainā kārtā sajutu, pat neskatīdamās uz viņu, — saprotu, ka no pasaulīgo labumu viedokļa mans bildinājums, pēc visa spriežot, izskatās diezgan trūcīgs. Bet mis Samersone! Manu eņģeli! Nē, nē, nezvaniet… Es esmu mācījies stingrā skolā un radis veikt visādus darbus. Kaut gan esmu vēl jauns, esmu nodarbojies ar liecību vākšanu, prāvu sagatavošanu un daudz ko redzējis no dzīves. Ja liktenis svētītu mani ar jūsu roku, nav tādu līdzekļu, ko es nespētu atrast, lai pakalpotu jūsu vēlmēm un sekmētu jūsu labklājību! Nav tādu vajadzību, ko es nespētu izzināt, ja tās skartu jūs! Šobrīd es, protams, nezinu nekā, bet es spētu izzināt it visu, ja vien iemantotu jūsu uzticību un taptu no jums virzīts un vadīts!

Es paskaidroju viņam, ka ieinteresēt mani ar labklājību vai to, ko viņš uzskata par manu labklājību, ir tikpat bezcerīgi kā ietekmēt manas jūtas, bet tagad viņš, cerams, sapratīs, ka es lūdzu viņu būt tik laipnam un tūlīt pat doties projām.

—   Cietsirdīgā jaunkundz, — misters Gapijs teica,

—   uzklausiet tikai vēl vienu vārdu! Man šķiet, jums vajadzēja pamanīt, ka jūsu pievilcība mani apbūra jau tajā dienā pie «Baltā Zirga» pagraba. Man šķiet, jums vajadzēja ievērot, ka es nespēju neparādīt godu jūsu pievilcībai, kad steidzos nolaist jums karietes kāpnītes. Tiesa, tā bija gauži niecīga goddevība tev, taču vislabākās gribas vadīta. Kopš tās dienas tavs tēls man nedzēšami iespiedies sirdī. Augus vakarus esmu staigājis turp un atpakaļ Dželibiju nama priekšā, lai tikai sasildītu skatienu pie mūriem, kuros brīdi esi mitusi tu. So braucienu, kura lietišķā puse — būtībā tīrais iegansts — bija pavisam nenozīmīga, izdomāju vienīgi es un vienīgi tevis dēļ. Ja es runāju par labklājību, tad tikai tāpēc, lai savu nožēlojamo personu un savus godbijīgos pūliņus rāditu kaut cik labākā gaismā. Mīla bija pirms tās un joprojām stāv tai pāri.

—  Man būtu ļoti nepatīkami, mister Gapij, — es teicu, pieceldamās un satverdama zvana auklu, — nodarīt pārestību jums vai jebkuram citam, kurš ir patiess, un noniecināt jebkuras krietnas jūtas — pat tad, ja tās izpaužas netīkamā veidā. Ja jūs patiesi gribējāt man apliecināt savus vislabākos nodomus, kaut ari nelaikā un nevietā, man laikam pienāktos jums pateikties. Man nav iemesla lepnībai, un es arī nelepojos. Es ceru, — man šķiet, es to piebildu, lāgā neaptverdama, ko saku, — ka tagad jūs dosieties projām, it kā nekad nebūtu tik muļķīgi uzvedies, P" atgriezīsieties pie saviem pienākumiem «Kendža un Kārboja» kantorī.

—  Vēl tikai brītiņu, jaunkundzi — iesaucās misters Gapijs, kad es jau dzīros zvanīt. — Vai runātais paliks bez nevēlama iespaida?

—  Es nekad to nepieminēšu, — es teicu, — ja vien jūs inan turpmāk nedosiet iemeslu to darīt.

—  Mirklīti, jaunkudz! Ja gadījumā jūs mainītu savas domas — nav svarīgi, kad un pēc cik ilga laika, jo manas jūtas nekas nespēs dzēst, — attiecībā uz jebko no manis teiktā, it īpaši uz to, ko esmu gatavs izdarīt jūsu labā, tad ziniet: misters Viljams Gapijs, Pentonpleisa astoņdesmit septiņi; pārcelšanās vai nāves gadījumā (sagrautu cerību vai līdzīgu iemeslu dēļ) izmantojama misis Gapijas adrese Oldstrītroudā trīssimt divi.

Es pazvanīju, ienāca sulainis, un misters Gapijs, nolicis savu vizītkarti uz galda, sērīgi paklanījās un devās prom. Kad, viņam izejot, es pacēlu skatienu, redzēju, ka viņš, jau otrpus durvīm būdams, vēlreiz mani cieši uzlūko,

Es nosēdēju vēl stundu vai divas pie rēķinu grāmatām un maksājumiem, un milzum daudzām citām darīšanām. Pēc tam es sakārtoju rakstāmgaldu, noliku visu savā vietā un jutos tik mierīga un labā garastāvoklī, ka šis negaidītais starpgadījums šķita jau pavisam pagaisis no prāta. Taču, kad uzgāju augšā savā istabā, pati sev par pārsteigumu, sāku par to smieties un brīdi vēlāk, sev pai vēl lielāku pārsteigumu, — raudāt. īsi sakot, es kādu brīdi biju visai drudžainā noskaņojumā un jutos tā, it kā mani būtu aizķerta kāda veca, smeldzīga stīga — aizķerta spēcīgāk nekā jebkad kopš tām dienām, kad man piederēja vecā, mīļā lelle, kas nu jau sen dus apglabāta tālajā dārzā zem koka.

X NODAĻA

Tiesas dokumentu pārrakstītājs.

Cānserileinas austrumu pusē, precīzāk sakot, Kērsitorstrītā, Kuka laukumā, sava likumīgā aicinājuma piepildei nododas misters Snegsbijs, tiesas kancelejas preču tirgotājs. Kuka laukuma paēnā, kur parasti valda mijkrēslis, misters Snegsbijs dažādām tiesu prakses vajadzībām ir pārdevis neskaitāmas veidlapas, pergamenta loksnes un rituļus, visādus papīrus — rakstāmlapas, piezīmju lapas, uzmetumu lapas, brūnas, baltas, brūnbaltas lapas un dzēšlapas —, tāpat ari pastmarkas, zosu spalvas, metāla spalvas, tinti, dzēšgumijas, dzēšampulveri, kniepadatas, zīmuļus, zīrnogvasku, oblātas, sarkanas un zaļas dokumentu pārsējlentes, kabatas grāmatiņas, kalendārus, dienasgrāmatas un likumu katalogus, kārbas un aukliņas, lineālus, stikla un svina tintnīcas, spalvu nazīšus, šķēres, papīrnažus un citus sīkus kancelejas piederumus, vārdu sakot, tik daudz dažādu lietu, ka visas nemaz nevar nosaukt, un to viņš darījis jau kopš mācekļa gadu beigšanās, kad kļuva par līdzdalībnieku Pefera uzņēmumā. Toreiz Kuka laukums piedzīvoja tādu kā apvērsumu — ilgu laiku nokalpojušo, tik tikko salasāmo uzrakstu «Pefers» nomainīja jauns, svaigi uz.krāsots nosaukums «Pefers un Snegsbijs». Jo dūmi, kas apvij Londonu kā efeja koka stumbru, bija tik daudzkārt riņķojuši ap Pefera vārdu un tik daudzām kārtām sēdušies uz šīs uzraksta plāksnes, ka mīlošais parazīts bija pavisam pārmācis savu balsta koku.

Peferu tagad vairs Kuka laukumā neredz. Neviens viņu arī tur negaida, jo viņš jau gadsimta ceturksni atdusas Sv. Andreja kapsētā Holbornā, kur viņam cauru dienu un pusi nakts bez mitas garām drāžas furgoni un īrētas ekipāžas kā viens garš milzu pūķis. Ja arī kādubrīd, kad pūķis pierimis atpūtā, Pefers izzogas no sava mūža mājokļa, lai atkal ieelpotu Kuka laukuma gaisu, līdz atgriezties pavēlēs dzīvessparīgā gaiļa dziedājums Kērsitorstrītas mazās pienotavas pagrabiņā (kāds šim radījumam priekšstats par rītausmu, grūti spriest, jo no personiskajiem novērojumiem viņš to tikpat kā nepazīst), — ja Pefers kādreiz patiesi apciemo Kuka laukuma blāvos nostūrus — un to neviens tiesas kancelejas preču tirgotājs nevar droši noliegt —, tad viņš tur ierodas neredzams un neatstāj ne miņas, ne ziņas.

Kamēr viņš bija dzīvs un kamēr Snegsbijs kalpoja savus septiņus garos mācekļa gadus, kopā ar Peferu šajās pašās tirgotavas telpās dzīvoja viņa māsasmeita — pamaza auguma sprigans meitietis ar mazliet pārmēru apžņaugtu vidukli un smailu, asu degunu, asu kā rudens vakara vējš. Kuka laukuma iemītnieki mēdza tērgāt, ka šīs meičas māte, meitēnam mazam esot, tik gauži raizējusies par nākamās skaistules auguma pievilcību, ka ik rītus ar mātes stingrību savilkusi viņai korseti, drošākam atbalstam atsperdamās ar kāju pret gultas galu, un vēl tie melsa, ka viņa devusi meitai dzert veselām pintēm etiķi un citronu sulu, kuru skābes sakāpušas tai degunā un iesūkušās iedabā. Lai nu kura no daudzajām ļaunajām mēlēm būtu pirmā vainojama pie tik nenopietnām baumām, tās vai nu nesasniedza, vai arī neietekmēja jauno Snegsbiju, un viņš, zināmu laiku aplidojis šo baumu objektu un iekarojis tā sirdi, līdz ar stāšanos vīra kārtā kļuva par līdzdalībnieku divos veikalos uzreiz — rakstāmlietu tirgotavā un laulībā. Tā nu tagad Kērsitorstrītā — Kuka laukumā — misters Snegsbijs un Pcfera māsasmeita dzīvo vienu dzīvi; māsasmeita joprojām aizrautīgi rūpējas par savu figūru, kas neatkarīgi no modes dažādībām ir tik pārmēru smalka, ka gandrīz vai nav saskatāma.

Misters un misis Snegsbiji ir ne tikai viens kauls un viena miesa, bet, kā uzskata kaimiņi, arī viena balss. Si balss, kas šķietami izskan tikai caur misis Snegsbiju, Kuka laukumā ir dzirdama ļoti bieži. Ja neņem vērā šīs izteikšanās formas — caur sievas balss maigajiem toņiem —, pašu misteru Snegsbiju dzird ļoti reti. Viņš ir rāms, pabikls vīrs ar kailu, spīdošu galvvidu, aiz kura pakausī stāvus slejas trūcīgs melnu matu kumšķis. Viņam ir nosliece uz padevību un tuklumu. Kad viņš kavējas Kuka laukumā sava veikala durvīs savā pelēkajā tirgoņa uzsvārcī un melnajos katūna uzročos un raugās augšup mākoņos vai arī stāv aiz letes savā patumšajā veikaliņā abu savu mācekļu sabiedrībā ar smagu, plakanu mērkoku rokās, griezdams un dalīdams pergamentu, viņš ir pats pieticības un atturības iemiesojums. Kaut kur no lejas šādos brīžos gluži kā no kapvietas, kurā guldītais nespēj rimties mūža dusā, bieži atskan gaudas un žēlabas jau pieminētajā balsī, un palaikam, kad tās aizvelkas griezīgākos toņos, nekā parasts, misters Snegsbijs ieminas mācekļiem: — Šķiet, ka mana drostaliņa atkal cīnās ar Gastu!

Sis mistera Snegsbija pieminētais vārds jau labi sen devis iemeslu Kuka laukuma iemītniekiem sacensties asprātībā: tie apgalvo, ka šādi vajadzējis dēvēt misis Snegsbiju, kuras vētrainajai dabai īsti piederētos Gastas vārds.* Tomēr tas pieder citai sievietei — jaunai, noliesējušai būtnei no darbanama (daži stāsta, ka viņas kristītais vārds esot Ogasta), kurai gandrīz nekas cits nepieder, ja neņem vērā piecdesmit šiliņu gada algu un pavisam nelielu kārbu ar apģērba piederumiem; kaut gan savulaik, augšanas gados, viņa bijusi līguma kārtā nodota kādam brīnišķīgam labdarim no Tūtingas* un tātad nevarējusi izaugt citādi kā vien vislabvēlīgākajos apstākļos, viņai palaikam «uznāk lēkmes», ko vietējā draudze nekādi nespēj izskaidrot.

Gasta, kurai patiesībā ir divdesmit trīs vai divdesmit četri gadi, kaut gan viņa izskatās gadus desmit vecāka, lēti tiek galā ar šo lēkmju ligu un tik ļoti baidās, ka varētu atkal nokļūt sava svētā labdara rokās, ka ne brīdi neatiet no darba, izņemot vienīgi tos brīžus, kad viņu atrod pakritušu ar galvu spainī vai izlietnē, vai katlā, vai pusdienu šķīvī — atkarībā no tā, kur un kad lēkmei labpaticies viņu sagrābt. Viņa ir pa prātam mācekļu vecākiem un aizbildņiem, jo nav iemesla bažīties, ka viņa iesvels maigas jūtas jaunajās sirdīs; viņa ir pa prātam misis Snegsbijai, kura var vienmēr atrast, ko viņai pārmest; viņa ir pa prātam misteram Snegsbijam, kurš uzskata, ka ir labdaris, turēdams viņu pie sevis. Tiesas kancelejas preču tirgotava Gastas acīs ir pārpilnības un greznības templis. Viņa tic, ka mazā dzīvojamā istaba augšstāvā, kas allaž ievīstīta pārvalkos un pārklājos, ir pats elegantākais mājoklis šajā dieva pasaulē. Skats, kas no tās paveras uz Kuka laukumu vienā pusē (nemaz nerunājot par daļiņu Kērsitorstrītas) un uz šerifa policijas ēkas — Kouvinsa nama — aizmugures pagalmu otrā pusē, viņai šķiet skaistumā nepārspējams un neatkārtojams. Viesistabā izliktie portreti eļļā — un tā, starp citu. nav taupīta —, no kuriem misters Snegsbijs raugās uz misis Snegsbiju un misis Snegsbija raugās uz misteru Snegsbiju, viņas acīs ir tikpat kā Rafaēla vai Ticiāna meistardarbi. Tātad Gasta, kurai daudz kas laupīts, šeii gūst arī dažu labu gandarījumu.

Visu, kas pastāv ārpus veikala lietišķo darījumu labirintiem, misters Snegsbijs atstāj misis Snegsbijas ziņā. Viņa parzina naudas jautājumus, ķīvējas ar nodokļu iekasētājiem, nosaka svētdienas dievkalpojuma laiku un vietu, nosaka robežas mistera Snegsbija izpriecām un neuzskata par pienākumu dot kādam norēķinu par to, kas, viņasprāt, liekams galdā pusdienās; tādējādi viņa ir savā ziņā paraugs kaimiņu sievām, kas dzīvo visgarām un abpus Cānserileinai un pat vēl tālāk, Holbornā; visās ģimenes vētrās tās atgādina saviem vīriem atšķirību starp savu (sievu) un misis Snegsbijas stāvokli un viņu (vīru) un mistera Snegsbija izturēšanos. Baumas, kas līdzīgi sikspārņiem allaž met lokus ap Kuka laukumu un iešaujas te vienā, te otrā logā, gan vēsta, ka misis Snegsbija esot greizsirdīga un ziņkārīga un ka misters Snegsbijs palaikam esot spiests bēgt no mājām, un, ja viņam būtu kaut vai tik daudz dūšas kā zaķim, viņš tādu dzīvi neciestu. Ir pat novērots, ka tās sievas, kas min viņu kā spožu piemēru saviem stūrgalvīgajiem vīriem, patiesībā nicīgi raugās uz viņu no augšas un ka šai augstprātībā īpaši nepārspējama ir viena konkrēta dāma, kuras laulātais draugs, pēc visai drošām ziņām, sievas netikumu labošanai mēdz izmantot lietussargu. Taču iespējams, ka šietn nenoteiktajiem čukstiem iemeslu devusi mistera Snegsbija sapņaini dzejiskā daba: vasarā viņš labprāt pastaigājas pa Steiplinnu un priecājas, cik tuvi dabai ir zvirbuļi un koku lapas, un svētdienas pievakarē klīst pa Rolzjārdu, reizēm izmezdams (ja ir labā omā), ka te vēl jaušami vecie laiki un viņš varot galvu likt ķīlā, ka tur, zem tās kapličas, atrastos kāds akmens zārks vai pat vairāki, ja vien kāds pacenstos tos atrakt. Viņš veldzē savu iztēli, ari domādams par daudzajiem kancleriem, vicekancleriem un Rolzas arhīvu saimniekiem, kuru vairs nav starp dzīvajiem, un tik dziļi izbauda lauku burvību, stāstīdams abiem mācekļiem, kā viņš no visas tiesas dzirdējis sakām, ka Holbornai pa pašu vidu tecējis strautiņš, «tik dzidrs kā kristāls», un ka ielas austrumu gals veidojis žuburu, kas izved tieši pļavā, — tik dziļi izbauda lauku burvību, ka pašam doties uz laukiem vairs nav nekādas vajadzības.

Diena tiecas pret vakaru, un ir iedegtas gāzes lampas, kuru devums gan pagaidām ir niecīgs, jo tumsa vēl nav īsti iestājusies. Misters Snegsbijs, stāvēdams sava veikala durvīs un raudzīdamies augšup mākoņos, pamana aizkavējušos vārnu, kura laižas uz rietumu pusi pāri debess strēlei, kas pieder pie Kuka laukuma. Vārna laižas taisnā ceļā pāri Cānserileinai un Linkolnsingārdenai uz Linkolnsinfīldu.

Seit kādā lielā namā, kādreizējā greznā savrupmājā, dzīvo misters Talkinghorns. Tagad šis nams tiek izīrēts atsevišķu dzīvokļu veidā — un agrākās diženības saskaldītajos fragmentos kā cirmeņi riekstos iemājojuši tiesu ierēdņi. Tomēr nama plašās kāpnes, gaiteņi un priekštelpas joprojām stāsta par bijušo, tāpat kā apgleznotie griesti, kur Alegorija, tērpusies romiešu bruņucepurē un debeszilās drānās, plešas starp balustrādēm un kolonnām, puķēm, mākoņiem un garkājainiem zēniem, izraisīdama skatītājiem galvassāpes — kas, šķiet, lielākā vai mazākā mērā allaž bijis Alegorijas mērķis. Seit starp savām daudzajām kastēm, kas aplīmētas ar ievērojamu personu vārdiem, dzīvo misters Talkinghorns — ja vien viņš nav aizbraucis uz kādu no lauku muižām, kur, par spīti savai mazrunībai, jūtas pilnīgi kā mājās un kur šīs zemes varenie garlaikojas līdz nāvei. Arī šodien viņš ir tepat un rāmi sēž pie sava galda. Veco labo laiku austere, kuras gliemežvākus atdarīt nav lemts nevienam.

Ļoti līdzīgs viņam pašam šajā pēcpusdienas mijkrēslī izskatās arī viņa dzīvoklis. Apsūbējis, vecmodīgs miteklis, kas nesaista skatienus un var atļauties tos nesaistīt. Iemītnieku te apjož smagnēji, vecmodīgi sarkankoka un astru drānas krēsli platām atzveltnēm, kurus grūti pat pārcilāt, senatnīgi galdi ar garām, slaikām kājām un pieputējušiem raupja vilnas auduma pārklājiem, dāvinātas portretu gravīras, ko dāvinājuši pēdējās vai priekšpēdējās paaudzes ievērojamo titulu īpašnieki. Biezs, nespodrs turku paklājs sedz grīdu zem viņa kājām, un uz tā slejas divi veclaicīgi sudraba svečturi, visai trūcīgi apgaismodami plašo istabu. Virsraksti uz grāmatu muguriņām ir padzisuši, kā sējumā iesūkušies; visiem priekšmetiem, kam vien iespējams pielikt slēdzeni, tā ari ir; nevienā no tām nav redzama atslēga. Atklātās vietās nemana tikpat kā nevienu papīru. Gandrīz līdzās misteram Talkinghornam atrodas kāds manuskripts, taču viņš to nelasa. Darbodamies ar tintnīcas apaļo vāciņu un diviem pārlauztiem zīmogvaska gabaliem, viņš klusi un lēni risina kādu vēl neatšķetinātu domas pavedienu. Te vidū nonāk tintnīcas vāciņš, te sarkanais zīmogvaska gabals, te melnais atlauzums. Nē, joprojām nekā. Atkal jāsavāc visi gabali un jāsāk no jauna.

Seit zem apgleznotajiem griestiem, no kuriem saīsināta rakursa Alegorija raugās uz šo miera traucētāju, it kā grasītos mesties lejup tam virsū — taču viņš neliekas to pat manām —, atrodas reizē mistera Talkinghorna mājvieta un kantoris. Viņam nav savu ierēdņu, ja neņem vērā vienu pusmūža vīrieti padilušiein svārku elkoņiem, kurš sēž priekštelpā uz augsta sola un reti ir noslogots ar darāmo. Misters Talkingborns nav ikdienišķu paradumu cienītājs. Viņam nevajag ierēdņu. Viņš ir kā noslēpumu krātuve, kam nevar tik vienkārši piekļūt. Klientiem vajag viņu; viņš pats tiem ir viss. Projektu uzmetumus, ko viņš pieprasa, pēc slepeniem norādījumiem sastāda īpaši advokāti Tempļa korporācijā; tīrrakstus, ko viņš pieprasa, sagatavo tiesas kancelejas preču tirgotavas; ar izdevumiem viņš nerēķinās. Pusmūža vīrs uz augstā sola priekštelpā par aristokrātu dzīves aizkulisēm nezina vairāk kā jebkurš Holbornas ielu tīrītājs.

Sarkanais gabals, melnais gabals, tintnīcas vāciņš, otrs tintnīcas vāciņš, mazā smilšu kastīte. Tā! Tas vidū, tas pa labi, tas pa kreisi. Ar šo vingrinājumu noteikti jātiek galā — vai nu tagad, vai nekad. Tā! Misters Talkingborns pieceļas, sakārto acenes, uzliek platmali, iziet no istabas, pasaka pusmūža vīrietim ar padilušajiem elkoņiem: — Es drīz būšu atpakaļ. — Ļoti reti viņš tam sniedz sīkākus paskaidrojumus.

Misters Talkingborns iet pa to pašu ceļu, pa kuru lidoja šurp vārna, ne gluži tik taisni, taču bez lielām novirzēm, uz Kuka laukumu pie Kērsitorslrītas. Uz Snegsbija tiesas kancelejas preču tirgotavu, kur «palielina un pārraksta dokumentus, veic dažādu tiesas aktu pārrakstīšanu» utt., utt.

Ir apmēram pieci vai seši pēcpusdienā, un Kuka laukumā vēdī liegais siltas tējas aromāts. Tas vēdī arī pie Snegsbija durvim. Tur ēdienreizes mēdz ieturēt agri — pusdienas pusdivos, vakariņas pusdesmitos. Misters Snegsbijs nupat grasījies kāpt lejā savā pagraba dzīvoklī dzert tēju, kad, paraudzījies laukā, pamanījis novēlojušos vārnu.

—   Vai saimnieks mājās?

Veikalu pašreiz pieskata Gasta, jo abi mācekļi virtuvē dzer tēju kopā ar misteru un misis Snegsbiju, tāpēc abas drēbnieka meitas pretējā nama trešajā stāvā, kuras sukā savas cirtas, spoguļodamās logu rūtīs, vis nemulsina līdz bezprātam abus mācekļus, kā viņas pašas labpatikā iztēlojas, bet tikai uzurda nevienam nevajadzīgu jūsmu un apbrīnu Gastā, kurai mati lāgā negrib augt, nekad nav lāgā auguši un, kā visi domā, nekad arī neaugs.

—  Vai saimnieks mājās? — vaicā misters Talkinghorns.

Saimnieks ir mājās, un Gasta viņu tūlīt pasauks. Gasta

pazūd, priecādamās, ka var atstāt veikalu, ko viņa uzlūko reizē ar šausmām un dievbijību — kā noliktavu, kas uzglabā briesmīgos tiesas mokunama piederumus, kā vietu, kurā pēc krēslas iestāšanās labāk nespert kāju.

Parādās misters Snegsbijs spīdīgu, iesilušu seju, čāpstinādams muti un nesdams sev līdzi tējas aromātu. Viņš aši norij sviestmaizes gabalu. Tad izsaucas: — Ak debestiņ, ser! Mister Talkinghornl

—   Alan jums jāsaka pāris vārdu, Snegsbij.

—   Katrā laikā, ser! Ak dievs, kāpēc jūs neatsūtījāt man pakaļ savu cilvēku? Lūdzami, nāciet te, dziļākajā istabā, ser! — Vienā mirkli Snegsbijs ir atplaucis.

Minētā telpa, kas spēcīgi ož pēc pergamenta ziedes, ir reizē noliktava, kantoris un rakstveža kabinets. Misters Talkinghorns, aplaidis skatienu apkārt, apsēžas uz ķeblīša pie rakstāmgalda.

—   Tas attiecas uz prāvu «Džāndiss pret Džāndisu», Snegsbij.

—   Jā, ser. — Misters Snegsbijs iededz gāzi un, aizsedzis muti ar delnu, noklepojas, paredzēdams ienesīgu darījumu. Misters Snegsbijs, būdams pabikls no dabas, ir radis ar noklepošanos paust visdažādākās nianses, tādējādi aiztaupot vārdus.

—   No šis prāvas dokumentiem jus man nesen pārrakstījāt dažas zvēresta liecības.

—  Jā, ser, tā bija.

—   Viena no tām, — saka misters Talkinghorns, nevērīgi taustīdams — ak, šī noslēgtā, neatdarāma austere, šis vecais kalums! — mēteļa tukšajā kabatā, — bija rakstīta visai īpatnā rokrakstā, kas man iepatikās. Tā kā man gadījās iet še garām un es domāju, ka tā ir man klāt, es iegriezos, lai pajautātu jums… bet izrādās, ka man tās nav. Nu nekas, var arī citreiz… A! Te tā tomēr ir! Es iegriezos, lai pajautātu jums — kas to pārrakstīja?

—   Kas pārrakstīja šo te, ser? — atkārto misters Snegsbijs, paņem dokumentu, noliek sev priekšā uz galda un atšķir visas lapas vienlaikus ar ašu labās rokas pirkstu kustību, kas tipiska tiesu rakstvežiem. — To mēs devām projām, ser. Tolaik mēs diezgan daudz darbu devām pārrakstīt citur. Es tūlīt pat jums varu pateikt, kas šo rakstīja, ser, man tikai jāieskatās savā kantorgrāmatā.

Misters Snegsbijs noceļ no naudasskapja savu kantorgrāmatu, norij vēl vienu kumosu sviestmaizes, kas šķita aizķēries pusceļā, iesānis pārlaiž liecībai skatienu un ar labo rādītājpirkstu velk pa kantorgrāmatas lappusi: — Džūbijs… Pekers… Džāndiss… Džāndiss! Tepat ir, ser, — saka misters Snegsbijs. — Nu protams! Man to vajadzēja atcerēties. Sis dokuments, ser, tika nodots pārrakstītājam, kas dzīvo tepat viņā ielas pusē.

Misters Talkinghorns jau ir redzējis ierakstu, pamanījis to vēl pirms tiesas kancelejas preču tirgotāja un izlasījis to, kamēr rādītājpirksts slīdējis pāri lappusei.

—   Kā viņu jums te sauc? Nemo? — noprasa misters Talkinghorns.

—  Nemo, ser. Te tas ir. Četrdesmit divas lapas. Nodots trešdien astoņos vakarā, saņemts atpakaļ ceturtdien pusdesmitos no rīta.

—  Nemo! — atkārto misters Talkinghorns. — Latīniski tas ir — neviens.

—   Man šķiet, angliski tomēr būs kaut kāds «viens», ser, — misters Snegsbijs atļaujas goddevīgi aizrādīt un atkal bijīgi noklepojas. — Tas ir cilvēka vārds. Redziet, te, ser! Četrdesmit divas lapas. Nodots trešdien astoņos vakarā, saņemts atpakaļ ceturtdien pusdesmitos no rīta.

Misters Snegsbijs ar acs kaktiņu ir pamanījis, ka pa durvīm galvu pabāzusi misis Snegsbija, lai noskaidrotu, kāpēc viņš atļāvies pamest tējas galdu. Misters Snegsbijs zīmīgi noklepojas, kā paskaidrodams sievai: «Apmeklētājs, mīļā!»

—   Pusdesmitos no rīta, ser, — atkārto misters Sncgsbijs. — Mūsu pārrakstītāji, kas dzīvo no gadijuma darbiem, ir diezgan jocīgi ļautiņi; iespējams, ka tas nemaz nav viņa īstais vārds, bet tādu vārdu viņš uzdod. Tagad es atceros, ser, ka viņš to ir uzdevis arī rakstiskajā sludinājumā, ko izlicis liesas izpildnodaļā un Karaļa Sola tiesā, un Tiesnešu palātā, un tā tālāk. Jūs zināt, ser, kāds tas papīrs izskatās, vai ne, — kad meklē darbu?

Misters Talkinghorns pamet skatienu caur mazo lodziņu uz Kouvinsa namu — policijas iecirkņa ēku, kuras logos spīd gaisma. Tās ēdamzāle ir ēkas aizmugurē, un uz aizkariem ēnojas vairāku vīriešu neskaidrie apveidi. Misters Snegsbijs izmanto šo izdevību, lai mazliet pagrieztu galvu, pamestu pāri plecam ašu skatienu uz savu drostaliņu un bez skaņas ar lūpām kā aizbildinādamies paziņotu: — Tal-king-horns… ba-gāts… ie-tek-mīgs!

—  Vai jūs jau agrāk esat devuši šim cilvēkam darbu? — jautā misters Talkinghorns.

—   Ak debestiņ, jā! Jūsu pašu darbu.

—   Man bija svarīgākas domas prātā, un es piemirsu — kur, jūs teicāt, viņš dzīvo?

—   Viņā ielas pusē, ser. Patiesībā viņš dzīvo… — misters Snegsbijs vēlreiz aši kaut ko norij, it kā sviestmaizes gabals būtu neuzveicams, — lupatu un pudeļu tirgotavā.

—  Vai jūs varat panākties man līdzi un parādīt to māju, kad es došos atpakaļ?

—   Ar vislielāko prieku, seri

Misters Snegsbijs noritina uzročus, novelk pelēko uzsvārci, uzvelk savu melno mēteli un paņem no pakaramā platmali. — A! Te ir mana drostaliņa! — viņš skaļi nosaka. — Mīļā, vai tu nepateiktu vienam no puišiem, lai nāk uzmanīt veikalu, kamēr es kopā ar misteru Talkinghornu pāreju pāri ielai? Misis Snegsbija, ser… Es tūliņ būšu atpakaļ, mīļā!

Misis Snegsbija paklanās tiesasvīram, aiziet veikala telpā aiz letes, noskatās viņiem pakaļ pa aizkaru šķirbu, klusiņām atgriežas dziļākajā istabā un sāk pētīt ierakstus grāmatā, kas joprojām atstāta vaļā. Viņu acīm redzami māc ziņkāre.

—  Jūs redzēsiet, ka tā vieta nav nekāda smalkā, ser, — saka misters Snegsbijs, goddevīgi iedams pa ielu un at

stādams šauro ietvi tiesasvīra rīcībā, — un tas cilvēks vēl jo mazāk. Bet te jau vispār ir papilnam tumšu ļautiņu, ser. Sī te konkrētā vira lielākais labums ir tas, ka viņam nekad nav jāguļ. Viņš darīs, kas darāms, cik vien ilgi vajadzēs, pavisam bez pārtraukuma.

Tagad jau ir pavisam satumsis un gāzes lampas mirdz savā īstajā spožumā. Sagrūzdamies ar ierēdņiem, kas steidzas nosūtīt dienā uzrakstītās vēstules, ar advokātiem un aizstāvjiem, kas dodas mājup vakariņās, ar sūdzētājiem un apsūdzētajiem, un visāda veida prasītājiem, un visu pūli, kuram ceļā mūžsenā tiesu gudrība likusi miljoniem šķēršļu visparastāko dzīves darījumu veikšanā, — cīnīdamies cauri tiesas un taisnības lavīnai un tai radniecīgai masai, ko sauc par ielas dubļiem un kas rodas, nevienam nezinot, no kā, un salīp ap mums, nevienam nemanot, kad un kā (mēs zinām vienīgi vispārējo gudrību, ka tad, kad tās sakrājies pārāk daudz, to nepieciešams aizvākt prom), tiesasvīrs un tiesas preču tirgonis nonāk līdz lupatu un pudeļu tirgotavai un dažādu citu preču apgrozības centram, kas atrodas Linkolna korporācijas sienas paēnā un ko vada, kā ikvienam zinātgribētājam vēsta krāsotā izkārtne, viens pats Kruks.

—  Viņš dzīvo te, ser, — saka tiesas preču tirgonis.

—   Viņš dzīvo te, jūs sakāt? — nevērīgi pārjautā tiesasvīrs. — Pateicos.

—  Vai jūs neiesiet iekšā, ser?

—   Nē, paldies, nē; šobrīd es dodos uz mājām. Arlabvakaru! Pateicos! — Ja tā, tad misters Snegsbijs paceļ platmali un steidzas atpakaļ pie savas drostaliņas dzert tēju.

Taču misters Talkinghorns šobrīd neiet vis uz mājām. Viņš paiet.mazu gabaliņu tālāk, tad griežas atpakaļ, atnāk vēlreiz līdz mistera Kruķa veikalam un dodas taisni iekšā. Veikals ir diezgan krēslains, logos deg pa notecējušai svecei, un dziļumā pie pavarda sēž vecs vīrs un kaķis. Vecais vīrs pieceļas un panākas pretī, turēdams rokā vēl vienu notecējušu sveci.

—  Vai jūsu īrnieks būtu mājās?

—  Vīrietis vai sieviete, ser? — jautā misters Kruks.

—   Vīrietis. Tas cilvēks, kas nodarbojas ar pārrakstīšanu.

f

161

Misters Kruks ir rūpīgi nopētījis ienācēju. Pazīst viņu pēc izskata. Neskaidri apjauš viņa sakarus ar aristokrātiem.

—  Vai jūs gribējāt viji sastapt, ser?

—  Jā.

—   Es pats viņu sastopu reti, — saka Kruks ar greizu smaidu. — Vai gribat, lai pasaucu viņu lejā? Bet ļoti jašaubās, vai viņš nāks, ser!

—  Nu, tad es uziešu pie viņa augšā, — saka misters Talkinghorns.

—   Trešais stāvs, ser. Paņemiet sveci! Šepat uz augšu! — Misters Kruks paliek stāvam kāpņu lejgalā, raudzīdamies pakaļ misteram Talkinghornam, un kaķene tup viņam blakus. — Ellē! — viņš novelk, kad misters Talkinghorns gandrīz pazudis skatienam. Tiesasvīrs atskatās pār margām lejup. Kaķene atpleš savu zvērīgo muti un iešņācās.

—  Mierā, Lēdija Džeina! Esi pieklājīga pret viesiem, inilēdij! Vai zināt, ko stāsta par manu īrnieku? — čukstus noprasa Kruks, pakāpdamies pāris pakāpienu augstāk.

—   Ko tad par viņu stāsta?

—   Stāsta, ka viņš esot pārdevies nelabajam, bet jūs un es tak tam nenoticēsim — šis neko nepērk. Bet to nu gan es jums teikšu: mans īrnieks ir tik ļaunīgs un drūms, ka viņš no tiesas būtu spējīgs uz tādu veikalu. Nesadusmojiet viņu, ser. Uzklausiet manu padomu!

Misters Talkinghorns pamāj ar galvu un dodas tālāk. Viņš nonāk pie tumšajām durvīm trešajā stāvā. Viņš pieklauvē, atbildi nesagaida un atver durvis, pie tam nejauši izdzēsdams sveci.

Gaiss istabā ir tik smags, ka tas vien jau būtu varējis izdzēst sveci, ja to nebūtu izdarījis ienācējs. Istaba ir maza, gluži melna no kvēpiem un taukainiem netīrumiem. Norūsējušā kamīna graustā, kurš vidū iešķiebies, it kā to būtu sagrābusi nabadzības roka, plīvo sarkana, sīka koksa liesmiņa. Kaktā pie skursteņa stāv dēļu galds un salauzts rakstāmsols, viscaur nolaistīts ar tinti. Otrā kaktā uz viena no abiem krēsliem uzlikts noskrandis, vccs čemodāns, kas veic skapja lomu; lielāka skapja te nevajag, jo šim pašam sāni iekrituši kā bada novārdzināta cilvēka vaigi. Grīda ir kaila, vienīgi kamīna priekšā guļ vecs, līdz auklām nodeldēts, irstošs paklājs. Te nav aizkaru, kas atvairītu nakts tumsu, taču nolupušie, bezkrāsainie slēģi ir aizdarīti, un iespējams, ka pa abiem tajos izurbtajiem caurumiem iekšā raugās bads — stingi raugas uz gultā guļošo rēgam līdzīgo cilvēku.

Jo iepretī kamīnam uz zemas guļvietas, kuras matrača

cietos izciļņus sedz raupjš maisa drēbes pārvalks un netīra lupatu sega, tiesasvīrs, vēl durvīs kavēdamies, redz kādu vīru. Viņš guļ, ģērbies kreklā un biksēs, kailām kājām. Seja viņam izskatās dzeltena spokainajā sveces gaismā — svece tiktāl notecējusi, ka dakts, joprojām degdama, visā garumā sametusies dubulti un izveidojusi ap sevi izkusušā vaska torni. Gulētāja mati ir savēlušies, sajukuši kopā ar ūsām un bārdu, kas arī savēlusies un ieskauj viņa seju kā mežains, nekopts ērkulis. Kaut gan istaba ir smirdoša un netīra, gaiss pretīgs un smags un nav viegli tūlīt aptvert, kādas dvakas šai telpā visvairāk nomāc jutekļus, tomēr cauri šķebīgajam kopus smārdam un sastāvējušas tabakas dvingai ticsasvīra nāsīs iesitas rūgtenā, pliekanā opija smarža.

—   Sveiks, draugs! — viņš uzsauc un ar savu dzelzs svečturi piedauza pie durvīm.

Viņam šķiet, ka ir «draugu» pamodinājis. Gulētājs ir mazliet aizgriezies, bet viņa acis nepārprotami ir atvērtas.

—   Sveiks, draugs! — misters Talkinghorns vēlreiz iesaucas. — Hei! Hei!

e»

163

Viņam grabinoties gar durvīm, svece, kas jau tik ļoti sagumusi, nodziest pavisam un atstāj viņu tumsā, un tikai caururbjošās acis pa slēģu spraugām stingi veras gulētājā.

XI NODAĻA

Māsu dārgais brālis.

Sajutis pieskārienu savai grumbotajai rokai, tiesasvīrs, kurš līdz tam neziņā stāvējis tumšajā istabā, satrūkstas un iesaucas: — Kas tur ir?

—   Es, — atbild vecais mājas saimnieks viņam turpat pie auss. — Vai nevarat uzmodināt?

—   Nē.

—   Kas notika ar sveci?

—   Nodzisa. Te tā ir.

Kruks to paņem, pieiet pie kamīna, pārliecas pār sarkanajiem izdedžiem un cenšas aizdedzināt dakti. Dziestošajos pelnos vairs nav dzīvas uguns — un viņa pūles ir veltīgas. Uzsaucis īrniekam un atbildi nesaņēmis, vecais vīrs nomurmina, ka noiešot lejā, lai atnestu no veikala

degošu sveci, un pazūd. Misters Talkinghorns kāda jauna, pašam zināma iemesla dēļ negaida saimnieka atgriešanos istabā, bet iziet kāpnēs.

Gaidītā gaisma drīz atblāzmojas uz sienas, un Kruks lēni kāpj augšup; zaļacainā kaķene seko viņam pa pēdām. — Vai tas vīrs vienmēr tik cieši gul? — klusu pavaicā misters Talkinghorns. — Ehē! Es nezinu, — atsaka Kruks, papurinādams galvu un saraukdams uzacis. — Es gandrīz neko nezinu par viņa ieražām, vienīgi to, ka viņš mūžam turas viens pats.

Sādi sačukstēdamies, viņi abi reizē ieiet istabā. Gaismai piepildot telpu, lielās slēģu acis satumst un šķiet aizveramies. Taču gulētāja acis paliek vaļā.

—   Lai dievs žēlīgs! — izsaucas misters Talkinghorns. — Viņš ir miris!

Kruks palaiž vaļā smago roku, ko pirms tam saņēmis, turklāt tik piepeši, ka tā paliek gultas malā šūpojamies.

Viņi brīdi skatās viens uz otru.

—  Aizsūtiet pēc ārsta! Pasauciet mis Flaitu no augšējā stāva, scr! Pie gultas stāv inde! Lūdzami, pasauciet Flaitu, esiet tik laipni! — sauc Kruks, un viņa izdēdējušās rokas plešas pār gulētāja ķermeni kā vampīra spārni.

Misters Talkinghorns izsteidzas kāpnēs un sauc: — Mis Flaita! Flaita! Pasteidzieties, lai kas jūs būtu! Flaita! — Kruks ar acīm seko viņam un, kamēr tiesasvīrs sauc Flaitu, pamanās piezagties pie vecā čemodāna un atsteigties atkal atpakaļ.

—   Skrieniet, Flaita, skrieniet! Pie tuvākā ārsta! Skrieniet! — šādi misters Kruks vēršas pie sīkas, plānprātīgas sieviņas, savas otras īrnieces; tā parādās un pazūd vienā mirklī un drīz atgriežas kopā ar īdzīgu ārstu, kas atrauts no vakariņu galda, — vīru ar neslēptu sapīkumu sejā un nenoslēpjamu skotu akcentu balsī.

—  Ehē! Kad tevi jupis! — saka ārsts, pēc īsas pārbaudes uzlūkodams abus līdzāsstāvētājus. — Beigts kā faraona mūmija!

Misters Talkinghorns (kurš stāv līdzās vecajam čemodānam) vaicā, pirms kāda laika nāve varētu būt iestājusies.

—   Pirms kāda laika, ser? — pārjautā ārsts. — Varētu būt tā pirms stundām trim.

—   Man arī šķiet, ka apmēram tā būs, — piebilst kāds tumšmatains jauns cilvēks gultas otrā pusē.

—  Vai jūs arī esat ārsts, scr?

Jaunais tumšmatis atbild apstiprinoši.

—   Nu, tad es došos prom, — nosaka viņa kolēģis.

—  Tad man te nav, ko darīt. — Ar šo piebildi viņš beidz savu neilgo apmeklējumu un dodas atpakaļ, lai turpinātu pārtraukto maltīti. Jaunais, tumšmatainais ārsts virza sveci turpu un atpakaļ virs guļošā sejas, uzmanīgi apskatīdams tiesas dokumentu pārrakstītāju, kurš tagad apstiprinājis savas tiesības uz neparasto vārdu, patiesi kļūdams Neviens.

—   Es šo cilvēku no izskata ļoti labi pazinu, — viņš saka. — Viņš pēdējos pusotra gadus pirka no manis opiju. Vai kāds no klātesošajiem ir viņa radinieks? — Un viņš pārlaiž skatienu visiem trim līdzās stāvētājiem.

—   Es biju viņa namsaimnieks, — drūmi atbild Kruks, paņemdams sveci no ārsta izstieptās rokas. — Viņš man reiz teica, ka es esot viņa tuvākais radinieks.

—   Viņš miris no pārmērīgas opija devas, — saka ārsts,

—    par to nav nekādu šaubu. Visa istaba smaržo pēc opija. Un te tā ir tik daudz, — viņš paņem no mistera Kruķa vecu tējkanniņu, — ka varētu nonāvēt veselu duci ļaužu.

—  Vai jums šķiet, ka viņš to izdarījis tīšām? — jautā Kruks.

—   Ieņēmis pārliecīgu devu?

—   Jā! — Kruks gandrīz tīksmīgi nočāpstina lūpas, šausminošas intereses pārņemts.

—   Nevaru pateikt. Pārāk ticami tas neliekas, jo viņš bija pieradinājies pie lielām devām. Tomēr — kas zina? Viņš laikam bija ļoti nabadzīgs?

—   Laikam gan. Viņa istaba… nekāda greznā neizskatās, — saka Kruks, un, kad viņa asais skatiens skrien pāri istabai, var likties, ka viņš samainījies redzokļiem ar savu kaķi. — Bet es nekad te neesmu ienācis, kopš izīrēju to viņam, un viņš bija tik noslēgts, ka neko man par saviem apstākļiem neminēja.

—   Vai viņš bija jums parādā par Iri?

—   Par sešām nedēļām.

—   To viņš vairs nesamaksās, — nosaka jaunais cilvēks, atsākdams apskati. — Nav nekādu šaubu, ka viņš patiesi ir beigts kā faraona mūmija, un, spriežot pēc izskata un veselības stāvokļa, es teiktu, ka tā viņam ir laimīga atpestīšana. Bet jaunībā viņš, šķiet, bijis stalts un izskatīgs. — To ārsts saka ne bez līdzjūtības un, sēdēdams uz guļvietas malas, pavērš seju tieši pret mirušo un uzliek delnu uz viņa sirds apvidus. — Es atceros — kādreiz tiku domājis, ka viņa izturēšanās, lai cik tā neizdibināma, liecina par kritienu dzīvē. Vai tā nebija? — viņš turpina, paskatīdamies apkārt.

—   Tikpat labi jūs varētu prasīt, lai es aprakstu tās dāmas, kuru mati man glabājas maisos apakšstāvā, — atsaka Kruks. — Es par viņu zinu tikai to, ka viņš pusotru gadu bija mans īrnieks un dzīvoja — vai nedzīvoja — no tiesas dokumentu pārrakstīšanas, un vairāk es nezinu neko.

Sīs sarunas laikā misters Talkinghorns ir stāvējis nostāk, līdzās vecajam čemodānam, rokas salicis aiz muguras, un, pēc izskata spriežot, ir vienlīdz tālu no visām trim intereses izpausmēm pie mirušā gultas — no jaunā ārsta profesionālās intereses par nāves cēloņiem, kas jaušama neatkarīgi no viņa piebildēm par mirušo kā par cilvēku, no vecā vīra aizrautīgās ziņkāres un no mazās, plānprātīgās sieviņas bijības. Viņa nesatricināmā sejas izteiksme izsaka tikpat maz kā veclaicīgās drēbes. Nevar pat apgalvot, ka viņš visu šo laiku ir gremdējies domās. Viņš nav izrādijis ne pacietību, ne nepacietību, ne uzmanību, ne izklaidību. Viņš nav rādījis neko citu kā vienīgi savu čaulu. Tikpat viegli varētu iepazīt smalka instrumenta mūziku no tā futrāļa kā mistera Talkinghorna mūziku no viņa futrāļa.

Tagad viņš iesaistās sarunā un savā nesatricināmajā, profesionālajā manierē vēršas pie jaunā ārsta.

—   Es šeit iegriezos, — viņš paskaidro, — īsi pirms jums ar nolūku piedāvāt šim nelaiķim, kuru dzīvu nekad netiku redzējis, darbu viņa pārrakstīšanas amatā. Biju dzirdējis par viņu no sava tirgotāja Snegsbija Kuka laukumā. Tā kā šeit neviens neko par viņu nezina, gudrākais būtu aizsūtīt pēc Snegsbija. Ā! — viņš griežas pie mazās, jukušās sieviņas, kas daudzkārt redzējusi viņu tiesā un ko arī viņš tur daudzkārt redzējis, un kas ar mēmu, izbaiļu pilnu žestu piedāvājas steigties pēc tiesas kancelejas preču tirgoņa. — Varbūt jūs to izdarītu?

Kamēr viņa ir projām, ārsts izbeidz savu bezcerīgo izmeklēšanu un pārklāj gulētāju ar lupatu segu. Viņi abi ar misteru Kruķu pārmij dažus vārdus. Misters Taikingliorns nesaka nekā, tikai joprojām stāv līdzās vecajam čemodānam.

Steigšus ierodas misters Snegsbijs ar visu pelēko uzsvārci un melnajiem uzročiem. — Ak dievs, ak dievs, — viņš pūš, — un šitā tam vajadzēja beigtiesl Lai dievs žēlīgs!

—   Vai jūs varat sniegt nama saimniekam kādas ziņas par šo nelaimīgo, Snegsbij? — vaicā misters Talkinghorns. — Šķiet, ka viņš palicis parādā par īri. Un jāapglabā viņš arī ir, paši saprotat.

—   Zināt, ser, — misters Snegsbijs pa ieradumam vainīgi noklepojas, — es, nudien, nezinu, kādu padomu dot, ja nu vienīgi — lai jūs sūtāt pēc bīdla.

—   Es nerunāju par padomu, — atsaka misters Talkinghorns. — Es pats varu dot padomu …

(— Labāku nekā jebkurš cits, ser, par to es nešaubos, — piebilst misters Snegsbijs, bijīgi noklepodamies.)

—   Es runāju par kādu pavedienu, kas palīdzētu noskaidrot viņa radniecības saites vai uzzināt, no kurienes viņš nācis, vai jebko citu par viņu.

—   Es jums galvoju, ser, — saka misters Snegsbijs, atbildes ievadā, kā parasts, vainīgi noklepodamies, — ka par to, no kurienes viņš nācis, nezinu vairāk kā par…

—   …to, kurp viņš aizgājis, — piemetina ārsts, palīdzēdams viņam pabeigt domu.

Seko klusuma brīdis. Misters Talkinghorns raugās uz tiesas rakstāmpreču tirgoni. Misters Ipavērtu muti skatās apkārt, gaidīdams, kurš kaut ko sacīs tālāk.

—   Un par viņa radniecības saitēm, ser, — saka misters Snegsbijs, — ja man viens teiktu: «Snegsbij, ja tu minēsi kaut vienu no tām, Anglijas bankā tevi gaida divdesmit tūkstoši mārciņu!» — es (o nespētu izdarīt, ser! Apmēram pirms pusotra gada — cik varu atcerēties, tas bija tolaik, kad viņš tikko apmetās šajā lupatu un pudeļu bodē…

—   Jā, tas bija tolaik! — ar galvas mājienu apstiprina Kruks.

—   Apmēram pirms pusotra gada, — sasparojies turpina misters Snegsbijs, — viņš pēc brokastlaika ieradās pie mums un, sastapis veikalā manu drostaliņu (tā es dēvēju misis Snegsbiju), iedeva tai sava rokraksta paraugu un ļāva noprast, ka viņam vajadzīgs pārrakstītāja darbs un — sauksim lietas īstajā vārdā! — (tā misters Snegsbijs allaž mēdz atvainoties par atklātu valodu, turklāt šos vārdus viņš vienmēr pauž ar tādu kā kaunīgu vaļsirdību) — ka viņš ir naudas grūtībās. Mana sieviņa visumā pret svešiniekiem nav neko labvēlīga, it sevišķi — sauksim lietas īstajā vārdā! — tad, ja tie nāk ar kādu vajadzību. Bet šis vīrs ar kaut ko viņu aizkustināja, neņemos spriest, vai ar savu neskūto seju vai ar saviem pajukušajiem matiem, vai varbūt ar citiem tikai dāmām saprotamiem sīkumiem, un viņa pieņēma raksta paraugu un viņa adresi tāpat. Mana sieviņa parasti lāgā neiegaumē cilvēku vārdus, — misters Snegsbijs turpina, bijīgi noklepojies delnā, — un viņa šo Nemo saprata kā Nimrodu*. Beigu beigās viņa pasāka man ēdienreizēs atgādināt: «Mister Snegsbij, tu vēl neesi atradis Nimrodam nekādu darbu!» — vai: «Mister Snegsbij, kāpēc tu nedevi tās trīsdesmit astoņas lapas no Džāndisu prāvas Nimrodam?» — un tamlīdzīgi. Un tā viņš pamazām sāka izpildīt mums gadījuma darbus; tas ir viss, ko es par viņu zinu, ja nu vēl to, ka viņš strādāja ātri un nevairījās no nakts darba un, ja viņam trešdienas vakarā iedeva četrdesmit piecas lapas, ceturtdienas rītā tās jau bija gatavas. — Misters Snegsbijs nobeigumā galanti pamāj ar platmali uz gultas pusi un vēl piebilst: — Visu to mans godājamais draugs noteikti apstiprinātu, ja vien viņa stāvoklis to at|autu.

—   Vai jums nevajadzētu paskatīties, — misters Talkinghorns saka Krukam, — vai viņam nav kādi papīri, kas dotu jums skaidrību? Būs izmeklēšana, un jums jautās. Vai jus protat lasīt?

—   Nē, neprotu, — atmet vecais vīrs ar piepešu smīnu.

—   Snegsbij, — saka misters Talkinghorns, — pārlūkojiet jūs istabu viņa vietā! Citādi viņš iekulsies kādās nepatikšanās vai grūtībās. Tā kā man gadījies būt te, es pagaidīšu, ja vien jiis pasteigsities, lai pēc tam varētu liecināt viņa labā, ka viss noticis pareizi un likumīgi, ja rastos tāda vajadzība. Ja jūs, mans draugs, paturētu misteram Snegsbijam sveci, viņš tūlīt noskaidrotu, vai te ir kas jums noderīgs.

—   Pirmām kārtām te ir kāds vecs čemodāns, ser, — saka Snegsbijs.

—   Ak jā, patiešāml — Izskatās, ka misters Talkinghorns to agrāk nav pamanījis, kaut gan stāv tam pavisam tuvu un nekā cita istabā, nudien, tikpat kā nav.

Veikala saimnieks rāda gaismu, un rakstāmpreču tirgotājs pārmeklē čemodānu. Ārsts stāv, atspiedies pret kamīna stūri; mis Flaita nostājusies durvīs un drebēdama seko viņiem ar baiļpilnu skatienu. Talantīgais vecās skolas meistars savās vienmuļi melnajās biksēs, kas ceļgalos savilktas ar lentītēm, lielajā, melnajā vestē, melnajā mētelī ar garām piedurknēm un mīkstu, baltu kaklauta pušķi, ko tik labi pazīst aristokrāti, stāv tieši tajā pašā vietā un pozā.

Vecajā čemodānā ir daži nevērtīgi apģērba gabali, žūksnītis lombarda zīmju — šo biļešu ceļā uz trūkumu —, saburzīts papīrs, kas ož pēc opija, ar dažu datu atzīmēm — paņemts tādā un tādā dienā tik un tik graudiņu, paņemts tādā un tādā dienā vēl tik un tik; šīs atzīmes iesāktas pirms ilga laika it kā ar nolūku regulāri turpināt, tomēr drīz pamestas. Vēl tur ir dažas netīras avīžu lapas, visas ar aprakstiem par dažādām līķu apskatēm; nekā cita čemodānā nav. Viņi pārlūko trauku skapi un ar tinti nolietā rakstāmgalda atvilktni. Arī tur neatrodas ne stūrītis no kādas vecas vēstules vai cita rakstīta papīra. Jaunais ārsts pārmeklē tiesas dokumentu pārrakstītāja apģērbu. Tur nav nekā vairāk kā tikai nazis un pāris puspensa gabalu. Mistera Snegsbija padoms galu galā izrādās itin noderīgs — jāsūta pēc bīdla.

Tā nu plānprātīgā īrniece dodas pēc bīdla, un pārējie iziet no istabas. — Neatstājiet te iekšā kaķi! — aizrāda ārsts. — To nevar. — Misters Kruks izraida kaķeni sev pa priekšu, un tā zaglīgi noskrien lejā, vēzēdama lokano asti un laizīdamās.

— Arlabvakaru! — nosaka misters Talkinghorns un dodas mājās pie savas Alegorijas un pārdomām.

Tikmēr ziņa jau sasniegusi laukumu. Iemītnieki lasās bariņos, lai pārrunātu notikušo, un novērotāju armijas priekšposteņi (galvenokārt puikas) tiek bīdīti uz mistera Kruķa loga pusi, kas tiek cieši ielenkts. Policists jau paspējis uziet augšā istabā un atkal nokāpt atpakaļ pie durvīm, kur tagad stāv kā nesatricināms sargtornis, tikai paretam nolaizdamies no saviem augstumiem, lai pamestu skatienu uz puikām sev pie kājām; ikreiz, kad viņš to dara, tie, bailēs drebot, atsprāgst atpakaļ. Misis Pērkinsa, kas jau vairākas nedēļas nerunā ar misis Paiperu kādas saraušanās dēļ, kurā jaunais Pērkinss «ievilcis jaunajam Paiperam pa ausi», sakarā ar šo izcilp notikumu atjauno draudzīgas attiecības ar kaimiņieni. Krodzinieka palīgs uz stūra, tāds kā policijas brīvprātīgais palīgs, kurš bauda šo privilēģiju savas dzīves"pieredzes dēļ un tāpēc, ka bieži ir spiests noņemties ar dzērājiem, noslēpumainu izskatu šo to pārrunā ar policistu un izturas kā neaizskarams izredzētais, ko nevar vis pārmācīt ar nūju vai aizvest uz policijas iecirkni. Cilvēki sarunājas pa logiem pāri visam laukumam, un no Cānserileinas šurp steidzas jauni izlūki kailām galvām, lai uzzinātu, kas noticis. Valdošā noskaņa ir atvieglojums, ka misters Kruks nav nomušīts pirmais, un reizē tāda kā neliela vilšanās, ka tas nav noticis. Drudžainajai kņadai pa vidu ierodas bīdīs.

Kaut gan visumā apkaimes ļaudis šo amatpersonu uzlūko ar smīnu, šobrīd bīdlam ir ievērojama loma jau tāpēc vien, ka tas ir cilvēks, kas ies apskatīt līķi. Policists noskata viņu kā plānprātīgu civilistu, barbarisko senlaiku palieku, tomēr ļauj viņam iet iekšā, jo, kas jāpiecieš, tas jāpiecieš, līdz valdība darīs tam galu. Pūļa satraukums pieaug līdz ar apkārtskrejošo ziņu, ka bīdīs ir jau klāt un iegājis namā.

Pēc kāda laiciņa izredzētais iznāk ārā, atkal uzkurinādams kaislības, kas šai starplaikā jau paspējušas pierimt. Cik saprotams, viņam rītdienas izmeklēšanas sēdei vajadzīgi liecinieki, kas varētu izmeklētājam un zvērinātajiem sniegt kaut kādas ziņas par mirušo. Viņu tūdaļ raida pie neskaitāmiem cilvēkiem, kas nevar pateikt neko. Vēl jo vairāk viņu apmulsina nemitīgās ziņas, ka misis Grīnas dēls «pats ar bija pārrakstītājs tiesām, tas jau šo vislabāk pazina», un pēc tālākas taujāšanas izrādās, ka šis misis Grīnas dēls šobrīd atrodas uz kuģa, kas dodas uz Ķīnu un jau trīs mēnešus ir ceļā, bet var jau nosūtīt telegrammu, ja grieztos pie Jūrlietu ministrijas kungiem. Bīdīs iegriežas dažādos veikalos un publiskās telpās, iztaujādams iedzīvotājus; viņš ikreiz iepriekš aizdara durvis un ar šo norobežošanos, kavēšanos un vispārēju neizdarību satracina publiku. Policists ar krodzinieka palīgu apmainās smaidiem. Pūlis zaudē interesi, un iestājas reakcija. Tas spalgās, sparigās balsīs izkliedz bīdlam nievājošas piezīmes, apvaino viņu par kāda zēna izvārīšanu zupā un korī skandē fragmentus no dziesmiņas ar šādu saturu, tālāk darot zināmu, ka šī zupa pagatavota darbanamam. Beidzot policists nospriež, ka tomēr jāstājas likuma pusē, un grābj ciet vienu no dziedātājiem, kurš tiek palaists vaļā tikai tad, kad pārējie metas bēgt, — ar noteikumu, ka viņš tūlīt šos trikus izbeigs un uz ātrāko taisīsies prom; šo noteikumu vainīgais nekavējoties izpilda. Tā nu sensācija pagaidām norimst, un nesatricināmais policists (kuram šķipsniņa opija tāds sīkums vien ir) ar spīdošo cilindru, cieto laidi, stīvo šineli, iespaidīgo siksnu un pie tās piestiprinātajiem roku dzelžiem, un visu pārējo, kam jābūt, laiskā, smagnējā gaitā dodas tālāk, sizdams balti cimdotās rokas vienu pret otru un palaikam Ielu stūros apstādamies, lai pavirši palūkotos apkārt, vai nav ieraugāms kāds kārtības traucējums — noklīdis bērns vai slepkavība.

Nakts aizsegā neattapīgais bīdīs vieglā riksī traucas pa Cānserileinu ar savu ziņojumu, kurā ikviena zvērinātā uzvārds uzrakstīts kļūdaini, pareizi uzrakstīts vienīgi paša bīdla vārds, ko neviens nevar izlasīt un nemaz negrib zināt. Kad ziņojums nodots un liecinieki nobrīdināti, bīdīs dodas pie mistera Kruķa uz iepriekš norunātu tikšanos ar dažiem ubagiem; tie drīz ierodas un tiek uzvesti augšā, kur atstāj lielajām slēģu acīm apskatīšanai kaut ko jaunu — pēdējo šīszemes mājokli, kas lemts Nevienam — un ikvienam.

Un visu šo nakti zārks stāv līdzās vecajam čemodānam un gultā gul vientuļais stāvs, kura dzīvesceļš stiepies četrdesmit piecu gadu garumā un kurš nav atstājis aiz sevis vairāk izsekojamu pēdu kā pamests zīdainis.

Nākamajā dienā laukums ir dzīvības pilns «kā gadatirgus», draudzīgā sarunā ar misis Paiperu nosaka misis Pērkinsa, kas ir pilnībā salīgusi mieru ar šo brīnišķīgo sievieti. Izmeklētājam paredzēts strādāt traktiera «Saules ģerbonis» otrā stāva telpā, kur divreiz nedēļā notiek Dziedāšanas draugu sanāksmes un kur goda vietā tad mēdz sēdēt kāds kungs ar augstu profesionālo izglītību un tam pretī Mazais Svilzs, komisku dziesmu izpildītājs, kurš cer (kā var spriest pēc afišas logā), ka ap viņu sapulcēsies daudz cienītāju un atbalstīs viņa pirmklasīgo talantu. «Saules ģerbonis» veikalnieciskā ziņā šorīt plaukst un zeļ. Pat bērniem šai vispārējā satraukumā tik ļoti vajadzīgs stiprināties, ka pīrādziņu pārdevējs, kurš iekārtojies uz stūra, priecājas — viņa prece kūst kā sniegs saulē. Ap šo laiku arī bīdīs, kurš līdz šim nemitīgi šaudījies no mistera Kruķa līdz «Saules ģerboņa» durvīm, izrāda interesi par nelielu, slepenībā ieturamu stiprāku malku un pretī saņem laipni piedāvātu alus glāzi.

Noliktajā laikā ierodas izmeklētājs, ko gaida zvērinātie un ar skaļu klaudzoņu apsveic ķegļi no labā, sausā ķegļu spēles laukuma līdzās «Saules ģerbonim». Izmeklētājs savā mūžā izstaigā vairāk krogu nekā jebkurš cits šīszemes cilvēks. Viņa arodā zāģskaidu, alus, tabakas dūmu un degvīna smaka ir cieši saistīta ar nāyi tās baigākajās izpausmēs. Bīdīs un traktiera saimnieks pavada viņu uz Dziedāšanas draugu sanāksmju telpu, kur viņš novieto savu platmali uz klavierēm un atvelk kokgriezumietn rotātu krēslu no gara galda, ko veido kopā salikti mazi galdiņi un rotā bezgalīgi cits uz cita sabiezējuši lipīgi apļi no bļodām un glāzēm. Visi zvērinātie, kas vien var sasēsties pie šī galda, to arī dara. Pārējie izvietojas starp spļaujamtraukiem un mucām vai atspiežas pret klavierēm. Virs izmeklētāja galvas karājas neliela dzelzs važiņa — zvana rokturis, kas gan drīzāk rada iespaidu, ka tiesas majestāte tūliņ tiks pakārts.

Zvērināto izsaukšana, zvērestu došana! Kamēr risinās šī ceremonija, uzmanību piesaista tikko ienācis tukls, neliels vīrelis ar platu krekla apkakli, valgām acīm un pietūkušu degunu; viņš neuzbāzīgi iekārtojas netālu no durvīm, it kā būtu ikdienišķs publikas pārstāvis, taču izskatās, ka šī istaba viņam pazīstama. Paklīst čuksti, ka tas esot Mazais Svilzs. Daži spriež, ka viņš droši vien sīki ielāgošot, kā atdarināt izmeklētāju, un vakarā Dziedāšanas draugu sanāksmē viņam būšot galvenā loma.

—   Tātad, kungi… — izmeklētājs iesāk.

—   Apklustiet, jūs tur! — uzsauc bīdīs. Ne jau izmeklētājam, protams, kaut gan tā viegli var izklausīties.

—   Tātad, kungi, — vēlreiz iesāk izmeklētājs, — jūs esat še sapulcināti, lai izmeklētu kāda cilvēka nāvi. Jums tiks dotas liecības par dažādiem šīs nāves blakusapstākļiem, un jūs spriedīsiet saskaņā ar — tiem ķegļiem, vai zināt, bīdi, jādara gals! — šīm liecībām un ne ar ko citu. Pirmais, kas mums darāms, — jāapskata līķis.

—   Žigli turpu! — iesaucas bīdīs.

Un viņi iziet ārā — izkliedēts pūlis, kaut kas līdzīgs izstidzējušai bērinieku rindai, — un dodas uz apskati mistera Kruķa nama trešajā stāvā, no kurienes daži zvērinātie atgriežas bāli un steidzīgā solī. Bīdīs ļoti rūpējas, lai divi kungi drusku apspurušām aprocēm un pogcaurumiem (viņš šo kungu vajadzībām Dziedāšanas draugu istabā parūpējies par mazu galdiņu izmeklētāja tiešā tuvumā) varētu redzēt visu, kas vien redzams. Tāpēc ka šie abi kungi ir preses pārstāvji, kuru pārziņā ir tiesu izmeklēšana un kuru honorāru nosaka rindu skaits, un bīdlam nav svešas vispārcilvēciskas vājības — viņš cer izlasīt iespiestu, ko sacīja un darīja «Mūnijs, darbīgais un gudrais apgabala bīdīs», un pat iztēlojas, ka Mūnija vārds presē kļūs tikpat pazīstams un respektējams kā pēdējā laikā bendes vārds.

Mazais Svilzs gaida atgriežamies izmeklētāju un zvērinātos. Gaida arī misters Talkinghorns. Misters Talkinghornu saņem ar cieņu un apsēdina iidzās izmeklētājam — starp šo ievērojamo tiesas ierēdni, biljarda galdu un ogļu kasti. Izmeklēšana turpinās. Zvērinātie uzzina, kā šīs iz« meklēšanas objekts miris, un vairāk neuzzina par viņu nekā. — Mūsu vidū ir ļoti ievērojams advokāts, kungi, — saka izmeklētājs, — kurš, kā man zināms, nejauši bijis klāt, kad šis nāves gadījums atklāts, taču viņš var tikai atkārtot to pašu liecību, ko jūs jau dzirdējāt no ārsta, namsaimnieka, īrnieces un tiesas kancelejas preču tirgotāja, tāpēc nav vajadzības viņu apgrūtināt. Vai šeit ir kāds, kas zina ko vairāk?

Misis Pērkinsa stumj uz priekšu misis Paiperu. Misis Paipera dod zvērestu.

Anastasija Paipera, kungi. Precēta sieviete. Nu, misis Paipera, kas jums ir sakāms šajā lietā?

O, misis Paiperai sakāmā ir ļoti daudz — un tas galvenokārt tiek pateikts iespraustu teikumu veidā un bez pieturzīmēm —, taču ziņu sniegt viņa var maz. Misis Paipera dzīvo šai laukumā (viņas vīrs še strādā par smalkgaldnieku), un visiem kaimiņiem te jau labi sen bijis zināms (rēķinot kopš priekšpēdējās dienas pirms astoņpadsmit mēnešus un četras dienas vecā Aleksandra Džeimsa Paipera pirmsnāves kristībām jo nebija cerību ka viņš izturēs tādas mokas kungi kā šis bērns cieta savu smaganu dēļ), ka cietusī puse — tā misis Paipera vēlas dēvēt mirušo — pārdevušies nelabajam. Viņai šķiet, ka pie tādām runām vainīgs cietušās puses izskats un izturēšanās. Cietušo pusi redzējusi bieži un domājusi, ka šis vīrs izskatās pēc mežoņa un šim nevajadzētu ļaut staigāt apkārt, jo daži bērni baidās (un ja kāds šaubās cerams var piesaukt misis Pērkinsu jo viņa tepat ir un droši apliecinās ka var paļauties i uz misis Paiperu i uz viņas vīru i visu ģimeni). Viņa ir redzējusi bērnus ķircinām un tramdām cietušo pusi (jo bērni ir bērni un sevišķi no tiem draiskulīgākiem tak nevar gaidīt lai šie uzvestos kā Metuzāļi kad mēs paši ar tādi neesam). Tā visa un vēl viņa draudīgā izskata dēļ viņai bieži rādījies sapnī, ka viņš izņem no kabatas kapli un pāršķeļ Džonijam galvu (jo tas bērns tak nemaz nezina sargāties un pulka reižu ir klaigādams skrējis tam vīram pakaļ un vēl pavisam tuvu klāt). Tomēr nekad nav redzējusi, ka viņš ņemtu kapli vai citu sitamo, ne uz to pusi ne. Ir gan redzējusi, ka viņš aizsteidzas prom, kad bērni klaigā un skrien pakaļ, it kā šim nepatiktu bērni, bet nekad nav redzējusi šo runājamies ne ar bērnu, ne ar lielu (tikai tas puika kurš slauka krustceles tur lejāk pa ielu viņā pusē aiz stūra ja tas būtu te tad gan pateiktu ka daudzreiz ir ar šo runājis).

Vai tas puika ir te, izmeklētājs grib zināt. Nē, saka bīdīs, te viņa nav, ser. Tad ejiet viņu meklēt, saka izmeklētājs. Kamēr darbīgā un gudrā nav klāt, izmeklētājs sarunājas ar misteru Talkinghornu.

AI Te ir tas zēns, kungi!

Te viņš ir — ļoti notriepies, ļoti aizsmacis, ļoti noskrandis. Nu, zēni… Bet pagaidi vēl mirklīti. Būsim uzmanīgi. Te vēl jāievēro daži iepriekšēji piesardzības pasākumi.

Vārds — Džo. Vairāk nekā viņš nezina. Nav dzirdējis, ka cilvēkam ir arī uzvārds. Pirmā dzirdēšana. Nezina, ka Džo būtu īsināts no garāka vārda. Viņam tas ir garš diezgan. Viņš tam neredz vainas. Uzrakstīt? Nē. Viņš to uzrakstīt nevar. Tēva nav, mātes nav, draugu nav. Skolā nekad nav gājis. Mājas — kas tās tādas? Zina, ka slota ir slota un ka melot ir slikti. Neatceras, kas viņam teicis par slotu un par melošanu, bet abas tās lietas zina. To gan īsti nezina, kas notiks ar viņu pēc nāves, ja viņš šiem te kungiem samelos, bet tic, ka sods būs gauži nejauks un pelnīts, — un tāpēc viņš stāstīs patiesību.

1 — Tas neder, kungi! — saka izmeklētājs, skumīgi papurinādams galvu.

—  Vai jūs domājat, ka nevar pieņemt viņa liecību, ser? — vaicā kāds uzmanīgs zvērinātais.

—   Pilnīgi izslēgts, — saka izmeklētājs. — Jūs dzirdējāt šo zēnu. «īsti nezinu» mums neder, paši saprotat. To pielaist taisnības lemšanā mēs nevaram. Tas būtu briesmīgs lejupkritiens. Vediet to zēnu pie malas.

Zēnu aizved malā, publika pacilāti piebalso, it īpaši Mazais Svilzs, komisko dziesmu izpildītājs.

Nu, tā. Vai ir vēl kāds liecinieks? Nav vairs neviena liecinieka.

Nu labi, kungi! Tātad nezināms cilvēks, kas, pēc drošām ziņām, pusotru gadu lietojis opiju lielās devās, ir atrasts miris no pārmērīgas opija devas. Ja jums šķiet, ka ir pamāts secināt, ka viņš izdarījis pašnāvību, tad tā jūs arī secināsiet. Ja jums šķiet, ka nāve bijusi nejauša, tad tāds arī būs jūsu spriedums.

Spriedums pieņemts. Nelaimes gadījums. Nav nekādu šaubu. Kungi, varat būt brīvi. Visu to labāko!

Kamēr izmeklētājs pogā ciet mēteli, misters Talkinghorns kopā ar viņu dodas privātā audiencē pie noraidītā

liecinieka telpas stūrī.

Sis nepievilcīgais radījums zina tikai to, ka mirušajam (ko viņš pazinis pēc dzeltenās sejas un melnajiem matiem) puikas reizēm klaigājot skrējuši pakaļ pa ielām. Tai aukstajā ziemas vakarā, kad viņš, Džo, drebēdams stāvējis kādā durvju ailē sava krustojuma tuvumā, šis vīrs pagriezies un paskatījies uz viņu, un atnācis atpakaļ, un, kad izjautādams noskaidrojis, ka viņam nav pasaulē neviena drauga, teicis: «Man arī nav. Nevienai» — un iedevis viņam naudu vakariņu tiesai un naktsmītnei. Pēc tam šis vīrs bieži ar viņu runājis un vaicajis, vai viņš naktī labi guļot un kā paciešot aukstumu un izsalkumu, un vai gribot kādreiz nomirt, un tamlīdzīgus jocīgus jautājumus. Un, kad viņam nebijis naudas, viņš, garām iedams, teicis: «Šodien es esmu tikpat nabags kā tu, Džo,» — bet, kad nauda bijusi, viņš vienmēr ar prieku (tam zēns no visas sirds tic) kaut ko iedevis.

— Viņš bij labs ar mani, — saka zēns, pārbraukdams pār acīm ar skrandaino piedurkni. — Kad es nupat redzēju, kā viņš tur guļ beigts, man tā gribējās to pateikt, ka viņš dzirdētu. Dikti labs bij ar mani, dikti labs!

Kad viņš šļūcošā solī dodas lejup, misters Snegsbijs, kas viņu gaida, iespiež zēnam saujā puskronu. — Ja tu kādreiz redzi mani ejam gar tavu krustojumu kopā ar manu drostaliņu, tas ir, kopā ar vienu dāmu, — saka misters Snegsbijs, ar pirkstu berzēdams degunu, — tad gan šito nepiemini!

Kādu brītiņu zvērinātie vēl sarunādamies kavējas «Saules ģerbonī». Pēc tam kāds ducis paliek sēžam pīpes dūmos, kas pilda visu «Saules ģerboņa» viesistabu; divi aizstaigā Hempstedas virzienā, un četri sarunā vakarā iet par puscenu noskatīties teātra izrādi un pēc tam mieloties ar austerēm. Ar Mazo Svilzu grib runāt vairāki reizē. Kad viņam vaicā, ko viņš domā par visu notikušo, viņš atbild (un viņa spēks slēpjas tieši žargonā), ka tas esot «viens glums numurs». «Saules ģerboņa» saimnieks, redzēdams, ka Mazais Svilzs tik populārs, sāk viņu dāsni lielīt zvērinātajiem un publikai, piebilzdams, ka starp raksturdziesmu izpildītājiem nezinot viņam līdzīga un ka šī izcilā vīra raksturlomu garderobe vien jau esot vesels vezums.

Tā palēnām «Saules ģerboni» ietin vakara krēsla, no kuras tas atkal izlaužas, iemirdzēdamies gāzes gaismā. Tā kā tuvojas Dziedāšanas draugu sanāksmes stunda, krēslā apsēžas kungs ar augsto profesionālo izglītību, taisni pretī viņa sarkanajam vaigam iekārtojas Mazais Svilzs — un ap viņiem sapulcējas cienītāji, lai atbalstītu pirmklasīgo talantu. Vakara zenītā Mazais Svilzs saka, kungi, ja jūs neiebilstu, es mēģināšu īsumā aprakstīt ainiņu no īstenās dzīves, kas te šodien bija skatāma. Seko dedzīgi aplausi un uzmundrinājumi; Svilzs iziet no istabas kā Svilzs un atgriežas kā izmeklētājs (turklāt nav ne drusciņas viņam līdzīgs), attēlo izmeklēšanu, iestarpinādams izklaidējošus piedziedājumus klavieru pavadījumā: — Un tā viņš — (tas ir, izmeklētājs) — tidi-rī, tidi-rā, tidi-ridi-ridi-rā, tā viņš — tidi-rī, tidi-rā, tidiridi-ridi-rā, ehēl

Beidzot klavieru diindoņa ir apklususi un Dziedāšanas draugi visi guļ spirdzinošā miegā savos spilvenos. Arī ap vientuļo stāvu, kas dus savā pēdējā šīszemes mājoklī, ir iestājies miers, un dažās klusajās nakts stundās to vēro tikai logu slēģu saltās acis. Ja šo pamesto cilvēku būtu varējusi pravietiski skatīt māte, pie kuras krūtīm viņš dusēja, mazs bērns būdams, acis pacēlis pret viņas mīlošo seju un maigo rociņu apvijis viņai ap kaklu, cenzdamies jo ciešāk tam pieķerties, kāda neticama, neiespējama vīzija tā liktos! Ak, ja uguns, kas tagad apdzisusi viņa krūtīs, ir kādreiz, gaišākās dienās, kvēlojusi kādas sievietes dēļ, kura viņu slēgusi savā sirdī, kur gan viņa ir, kamēr šie pīšļi vēl kavējas zemes virsū?

Miera šajā naktī nav mistera Snegsbija namā Kuka laukumā — Gasta nevienam neļauj gulēt, cīnīdamās, kā misters Snegsbijs atzīmē — sauksim lielas īstajā vārdā! — ar savām divdesmit lēkmēm pēc kārtas. Iemesls šim uzliesmojumam ir tāds, ka Gastai piemīt kaut kāds īpašs jūtīgums, varbūt pārāk sakāpināta iztēle, un mīksta sirds pret visu, vienīgi pret Tūtingu un savu svēto labdari ne. Lai nu kā būtu, taču mistera Snegsbija stāsts pie tējas galda par izmeklēšanas sēdi, kurā viņš piedalījies, atstāj uz Gastu tik briesmīgu iespaidu, ka vakariņu laikā viņa iemetas virtuvē nopakaļ lidojošam holandsieram, pakrīt zemē, neparasti stipras lēkmes sagrābta, un no tās atgūstas tikai tik daudz, lai atkal kristu nākamajā, vēlreiz nākamajā un vēl, tādējādi pārciezdama veselu rindu lēkmju ar īsiem starplaikiem, kurus viņa cītīgi izmanto, lūgdamās misis Snegsbiju neuzteikt viņai darbu, «kad viņa pa īstam atjēgsies», un cenzdamās pierunāt visus pārējos iemītniekus nolikt viņu uz klona un pašiem iet gulēt. Tā nu misters Snegsbijs, beidzot dzirdēdams mazajā Kērsitorstrītas pienotavā iedziedamies gaili, kurš savā vienaldzīgajā, ierastajā ekstāzē pauž attieksmi pret dienas gaismu, ar garu nopūtu, tomēr apbrīnojamu iecietību nosaka: — Nudien es jau domāju, ka tu esi beigts!

Kādu jautājumu šis centīgais putns šķietas risinām, kad tik ļoti piepūlē savas balss saites, vai arī kāpēc viņam vajadzētu tā klaigāt (tiesa, cilvēki taisni tāpat klaigā dažādos publiskos izrīkojumos) par to, kas viņam pašam nebūt nav svarīgi, lai paliek viņa ziņā. Mums pietiek ar to, ka ataust gaisma, pienāk rīts, iestājas pusdienlaiks.

Tad darbīgais un gudrais, kurš tieši tā arī raksturots rīta laikrakstos, ar savu ubagu kompāniju ierodas pie mistera Kruķa un aiznes mūsu dārgo brāli, kas šajās dienās šķīries no pasaules, uz iežogotu kapsētu — sērgu perēkli, netīru vietu, no kuras ļaunas kaites pārceļo pie mūsu dārgajiem brāļiem un māsām, kuri vēl nav šķīrušies no pasaules; tostarp citi mūsu dārgie brāļi un māsas, kas pulcējas uz varas ēkas kāpnēm — lai debess gādā, ka viņi šķirtos no pasaules! — jūtas varen bezrūpīgi un apmierināti. Atbaidošā zemes spraugā, ko turks sauktu par riebīgu mežonību un kam pat neticīgie nodrebinādamies pagrieztu muguru, viņi gulda mūsu dārgo brāli, kas šķīries no pasaules, un glabā viņu kā kristieti pēc kristiešu paražām.

Te, kur visapkārt slejas nami un tikai vienā malā šaura, smacīga pagalma eja ļauj piekļūt dzelzs vārtiņiem, te, kur katra ļauna dzīves indeve stāv tik tuvu nāvei un katra ļauna nāves indeve stāv tik tuvu dzīvei, — šeit viņi nolaiž mūsu dārgo brāli pāris pēdu zem zemes; šeit gulda viņu zaņķī, lai no zaņķa viņš atkal celtos — par atriebēja rēgu pie daudzu sirdzēju guļvietām, par kauna liecību nākamajiem gadsimtiem, kas vēstīs, kā pa šo dižmanīgo salu civilizācija soļoja roku rokā ar barbarismu.

Nāc jel, nakts, nāc jel, tumsa, jo jūs nevarat ierasties par agru vai uzkavēties par ilgu tādā vietā kā šī! Nāciet, gaismu atspulgi, kas izkaisīti pa neglīto māju logiem, un jūs, kas darāt savus nekrietnos darbus aiz tiem, dariet tos, vismaz nošķirti ar tumsas aizsegu no šīs baisās ainas! Nāc, gāzes liesma, kas drūmi dedz virs dzelzs vārtiņiem, uz kuriem saindētais gaiss nogulsnē savas velnišķās ziedes un dara tos glumus un lipīgus! Labi, ka tu vari brīdināt katru ceļa gājēju: «Piesargies!»

Tumsai iestājoties, pa šauro eju līdz vārtiņiem atnāk sakumpis stāvs. Tas iekrampējas vārtos ar abām rokām, raugās caur dzelzs stieņiem un paliek laiciņu tā stāvam. Pēc tam ar vecu, līdzatnestu slotu tas saudzīgi noslauka pakāpienu un izslauka visu eju. Viņš strādā ļoti cītīgi un rūpīgi, pēc tam vēl brīdi stāv, raudzīdamies iekšā, un visbeidzot dodas projām.

Džo, vai tas esi tu? Paskat nu! Kaut ari tu esi noraidīts liecinieks, kurš «īsti nezina», ko ar viņu darīs augstāki spēki par cilvēka roku, tu tomēr neesi gluži pazudis tumsā. Kā tālīns gaismas stars šķiet tavi neveikli nomurminātie vārdi: — Dikti labs viņš bij ar mani, dikti labsi

XII NODAĻA

Saspringtā modrībā.

Linkolnšīrā lietus beidzot ir mitējies unCeznivolda atkal saņēmusi dūšu. Misis Raunsvelai pašlaik ir rūpju pilnas rokas, jo nupat no Parīzes atgriežas sers Lesters kopā ar milēdiju. Labāko aprindu hronika to ir uzzinājusi un steidzas pavēstīt šos patīkamos jaunumus nabaga tumšajai Anglijai. Tā uzzinājusi arī, ka senajā un viesmīlīgajā dzimtas ligzdā Linkolnšīrā viņi uzņems йlite sabiedrību no beau inonde (labāko aprindu hronika ir visai nevarīga angļu valodā, toties visspēcīga franču mēlē).

Par jo lielāku godu spožajai un izmeklētajai sabiedrībai un līdz ar to arī Čeznivoldai, parkā tiek salabota ielauztā tiltiņa velve, un ūdens, kas tagad var plūst sev atvēlētajās robežās, līdz ar glīto tiltiņu virs tā veido iztālēm, no mājas raugoties, ļoti pievilcīgu ainavu. Spožā, saltā saule ar skatienu pārstaigā trausli stingos mežu klajumus un atzinīgi nolūkojas, kā asais vējš izdzenā lapas un žāvē sūnu. Tā slīd pāri parkam, steigdamās pakaļ kustīgajām mākoņu ēnām, tvarsta tās, bet noķert tā arī visu dienu neiespēj. Tā ielūkojas pa logiem un izraibina senču portretus ar svītrām un plankumiem, ko gleznotājs nav iecerējis. Pāri milēdijas portretam virs lielā kamīna tā pārmet platu gaismas joslu, kas ļoti atgādina nelikumīgas

Izcelsmes zīmi uz ģerboņa; josla greizi nostiepjas lejup pāri kamīnam un šķiet pāršķeļam to uz pusēm.

Zem šīs pašas saltās saules un cauri šim pašam asajam vējam milēdija un sers Lesters savā ceļojumu karietē (kam aizmugurē, kalpotāju vietās, pakalpīgi sēž milēdijas istabmeita un sera Lestera sulainis) dodas mājupceļā. Zvaniņu šķindu, pātagas pliukšķu un zirgu daudzkārtēju strauju izrāvienu aplaimoti, divu kentauru pavadīti — spīdošas platmales, gari zābaki, plīvojošas krēpes un astes —, viņi izdārdina no Bristoles viesnīcas pagalma Vandoma laukumā un starp gaismēnu izraibināto Rivoli ielas koku rindu un giljotinētā karaļa un karalienes liktenīgās pils* dārzu, gar Konkordijas laukumu, Elizejas laukiem un Zvaigznes laukuma triumfa arku aizripo projām no Parīzes.

Patiesību sakot, viņi vēlas aizbraukt cik vien iespējams drīz, jo pat šeit milēdija Dedloka ir nogarlaikojusies līdz nāvei. Koncerti, tikšanās, opera, teātris, izbraukumi — nekas no tā milēdijai vairs nav jauns zem šīm banālajām debesīm. Vēl pagājušosvētdien, kad nožēlojamie nabagi nodevās izpriecām — gan aiz mūra sienas pils dārzā, rotaļādamies ar bērniem starp apgraizītajiem kokiem un statujām, gan pastaigādamies pa divdesmit rindā Elizejas laukos, ko vēl «elizejiskākus» dara dresēti sunīši un karuseļi,* gan palaikam iegriezdamies drūmajā Dievmātes katedrālē, lai pasacītu kādu slēptāku vārdu pīlāra pakājē uguns atblāzmā, ko caur aprūsējušu restu režģi met šaudīgas svecīšu liesmas, gan ārpus sienām un mūriem, ieraudami visu Parīzi deju, mīlas, vīna, tabakas dūmu, biljarda, kāršu un domino spēles virpulī, apstaigādami kapu pieminekļus, daudzinādami brīnumārstus un ļaudamies vēl daudz pazudinošākām izpriecām, kā kustīgām, tā rāmām, — vēl pagājušosvētdien milēdija, Garlaicfbas jūgā un Lielā Izmisuma ķetnās mocīdamās, gandrīz vai ienīda pati savu istabmeitu par tās priecīgo garastāvokli.

Tāpēc viņa vēlas aizbraukt no Parīzes cik vien iespējams drīz. Dvēseles apnikums iet viņai visur pa priekšu un visur paliek aiz viņas — milēdijas Ariels* apjozis tā jostu ap visu zemeslodi — un tā nav noņemama; vienīgās maziedarbīgās zāles ir — allaž bēgt, allaž steigties prom no tās vietas, kur šis apnikums pēdējo reizi izbaudīts. Prom no Parīzes, lai tā paliek tālumā un tās vietā lai nāk bezgalīgas ziemotu koku alejas un gatves! Un, kad šis apnikums uzmāksies atkal, lai tā jau ir daudzu jūdžu tālumā, lai Zvaigznes laukuma triumfa arka kļuvusi par baltu, saulē zaigojošu krislīti un pati pilsēta par sīku, līdzenumā patvērušos pauguru, virs kura slejas divi tumši, četrstūraini torņi un pār kuru ieslīpi slīd gaisma

un ēnas kā eņģeļi Jēkaba sapnī!*

Sers Lesters parasti jūtas apmierināts un reti cieš no garlaicības. Kad nekā cita nav, ko darīt, viņam vienmēr paliek iespēja apcerēt pašam savu diženību. Tā ir sevišķa priekšrocība, ja cilvēka rīcībā ir tik neizsmeļams temats. Izlasījis vēstules, viņš atgāžas karietes stūrī un nododas pārdomām par savu svarīgo lomu sabiedrībā.

—   Jums laikam šorīt ir neparasti daudz vēstuļu? — pēc ilgāka laika saka milēdija. Viņa ir pārguruši no lasīšanas. Divdesmit jūdžu garajā ceļā viņa ir izlasījusi gandrīz veselu lappusi.

—   Nekā sevišķa. Itin nekā.

—   Man šķiet, ka es redzēju vienu ar mistera Talkinghorna garajiem vēstījumiem?

—  Jūs redzat visu, — ar apbrīnu saka sers Lesters.

—   Ak! — nopūšas milēdija. — Viņš ir pats apnicīgākais cilvēks pasaulē!

—   Viņš sūta — man patiesi jums jāatvainojas —, viņš sūta jums ziņu, — saka sers Lesters, sameklēdams pieminēto vēstuli un atlocīdams to. — Tā kā mēs apstājāmies nomainīt zirgus tieši tobrīd, kad biju ticis līdz postskriptam, tas man pagaisa no prāta. Es ceru, ka jūs mani atvainosiet. Viņš raksta… — Sers Lesters tik ilgi meklē monokli un tik ilgi sprauž to acī, ka milēdija izskatās drusku aizkaitināta. — Viņš raksta: «Jautājumā par Jūsu tiesībām uz ceļu…» Atvainojiet, šī nav īstā vieta. Viņš raksta… jā! Tepat ir! Viņš raksta: «Lūdzu, nododiet manus godbijīgos sveicienus mi lēdijai, kurai, es ceru, pārmaiņa darījusi labu. Vai drīkstu lūgt Jūs darīt viņai zināmu (jo tas var viņu interesēt), ka man pēc Jūsu atgriešanās ir kaut kas viņai pavēstāms attiecībā uz to cilvēku, kas pārrakstījis zvēresta liecību Lorda kanclera tiesas prāvai — to, kura tik spēcīgi rosināja viņas interesi? Es esmu redzējis šo cilvēku.»

Milēdija saliecas uz priekšu un pievērš skatienu logam.

—   Tāda ir šī ziņa, — piebilst sers Lesters.

—   Man gribētos drusku paieties kājām, — saka milēdija, joprojām lūkodamās ārā pa logu.

—   Kājām! — atkārto sers Lesters pārsteiguma pilnā balsī.

—   Man gribētos drusku paieties kājām, — saka rnilēdija, izrunājot vārdus nepārprotami skaidri. — Lūdzu, apturiet karieti!

Karieti aptur; pakalpīgais sulainis, padevīgi atsaukdamies uz milēdijas nepacietīgo žestu, pieceļas no kalpotāju sēdekļa, atver durvis un nolaiž kāpnītes. Milēdija tik aši izkāpj un aizsteidzas uz priekšu, ka sers Lesters, par spīti savām izsmalcināti pieklājīgajām manierēm, nespēj tikt viņai līdzi un paliek iepakaļ. Paiet labs brīdis, iekāms viņš panāk milēdiju. Viņa pasmaida, izskatīdamās ļoti jauka, ieliek roku viņa elkonī, paietas kādu ceturtdaļjūdzi kopā ar viņu, atkal jūtas gauži garlaikota un atgriežas karietē.

Klaboņa un graboņa turpinās gandrīz visas nākamās trīs dienas, un vairāk vai mazāk to pavada zvaniņu šķiridas, pātagas pliukšķi un kentauru spēji izrāvieni. Aristokrātu pāra izsmalcināti uzmanīgā izturēšanās vienam pret otru izraisa vispārēju apbrīnu ikvienā viesnīcā, kur viņi uzturas. Kaut gan milords tiešām ir drusku pavecs līdzās milēdijai, saka madame, «Zelta Pērtiķa» saimniece, un kaut gan viņš varētu būt viņas gādīgais tēvs, no pirmā skata redzams, ka viņi mīl viens otru. Nevar nepamanīt, kā sirmais milords, platmali rokā turēdams, stāv pie karietes un palīdz milēdijai iekāpt un izkāpt. Nevar nepamanīt, kā milēdija prot atbildēt uz milorda laipnību, kā tā pieliec savu daiļo galviņu un sniedz maigos pirkstiņus. Vienkārši burvīgi!

Jūra neprot novērtēt izcilus vīrus un mētā tos pa viļņiem kā sīkas zivteles. Tas, kā arvien, smagi iedarbojas uz seru Lesteru, kura sejaskrāsa tādās reizēs kļūst zaļgani pelēka kā Rokforas siers un kura aristokrātiskajā organismā noris mokoša revolūcija. Jūra viņam ir dabas galēja kaprīze. Tomēr, par spīti visam, viņa pašcieņa pēc nelielas atpūtas ir atkal uz kājām, un viņš kopā ar milēdiju dodas uz Ceznivoldu, ceļā uz Linkolnšīras grāfisti vienu nakti pārlaizdams Londonā.

Zem šīs pašas saltās saules, kas kļūst vēl saltāka, dienai tiecoties uz vakara pusi, un cauri šim asajam vējam, kas kļūst vēl asāks, kad kailo koku atsevišķās ēnas mežā tumsnēji saplūst kopā un kad Spoku taka, ko rietumu stūrī apspīd liesmojošā debess pamale, samierinās ar vakara tuvumu, viņi iebrauc parkā. Kovārņi, šūpodamies savos augstajos mājokļos gobu alejā, šķiet pārspriežam jautājumu, kas varētu sēdēt tai karietē, kura nupat tur, lejā, brauc garām; daži pieļauj, ka ieradušies sers Lesters ar milēdiju, citi neapmierināti strīdas pretī, ka tas nevarot būt; brīžam visi nolemj šo ķīviņu izbeigt, brīžam atkal visi reizē metas vētrainā" diskusijā viena ietiepīga un miegaina putneļa dēļ, kurš par visu varu grib paturēt pēdējo nikno ķērcienu. Atstādama tos šūpojamiesun ķērcam, ceļojumu kariete ripo tālāk, tuvodamās mājai, kuras dažos logos silti atspīd uguns; gaismas laukumu tomēr nav tik daudz, lai iedvestu dzīvību tumšajai fasādei, kas paceļas priekšā. Taču to visā drīzumā paveiks spožā un izmeklētā sabiedrība.

Misis Raunsvela sagaida atbraucējus un atbild uz sera Lestera parasto rokasspiedienu ar zemu reveransu.

—   Sveicināti, misis Raunsvela! Priecājos, jūs redzot.

—    Es ceru, ka man ir tas gods apsveikt jūs pie labas veselības, ser Lester?

—   Pie teicamas veselības, misis Raunsvela.

—    Milēdija izskatās sevišķi labi, — saka misis Raunsvela ar jaunu reveransu.

Milēdija, garās sarunās neielaizdamās, ļauj saprast, ka viņa jūtas tieši tik labi, cik šajā garlaicībā var cerēt.

Bet attālāk, aiz saimniecības pārzines, rosās Roza, un milēdija, kas nav nomākusi savas asās novērošanas spējas, lai ko citu būtu nomākusi sevī, jautā:

—   Kas tā par meiteni?

—   Mana jaunā audzēkne, milēdij. Roza.

—    Panāc šurp, Roza! — lēdija Dedloka aicinoši pamāj, un viņas sejā pavīd pat tāda kā interese. — Nudien, bērns, vai tu pati zini, cik tu esi glītiņa? — viņa noprasa, ar diviem pirkstiem pieskardamās meitenes plecam.

Roza, bezgala samulsusi, atbild: — Nē, milēdij, — un vērš skatienu te uz augšu, te uz leju, un nezina, kur likt acis, un izskatās vēl skaistāka.

—   Cik tev gadu?

—   Deviņpadsmit, milēdij.

—    Deviņpadsmit, — domīgi atkārto milēdi a. — Uzmanies, ka glaimi tevi nesamaitā!

—   Jā, milēdij.

Milēdija ar tiem pašiem slaikajiem, cimdotajiem pirkstiem paplikšķina pa meitenes vaigu ar jauko bedrīti un dodas uz ozolkoka kāpņu pusi, kur viņu gaida sers Lesters, viņas bruņnieciskais pavadonis. No sienas panno

pretī raugās kāds senais Dedloks dabiskā lielumā un tik-: pat dabiskā vientulībā, un viņa seja pauž neizpratni par to, kas te notiek, — tāds droši vien arī bijis viņa parastais stāvoklis karalienes Elizabetes laikos.

Sajā vakarā saimniecības pārzines istabā Roza bez mitas skandē slavas dziesmas lēdijai Dedlokai. Cik viņa mīlīga, cik pievilcīga, cik skaista un eleganta, cik viņai jauka balss un cik burvīgs pieskāriens — Roza vēl tagad to jūt! Misis Raunsvela visu to apstiprina ne gluži bez personiska lepnuma balsī, apšaubīdama tikai vienu minēto īpašību — piemīlību. Par to misis Raunsvela nav gluži pārliecināta. Lai dievs pasargā, ka viņa teiktu kaut pušplēstu vārdu par sliktu jebkuram šīs izcilās dzimtas loceklim un nepavisam jau nu milēdijai, kuru apjūsmo visa pasaule, bet, ja vien milēdija būtu «drusciņ brīvāka», ne gluži tik vēsa un nepieejama, tad, pēc misis Raunsvelas domām, viņa būtu daudz piemīlīgāka.

—   Gandrīz vai žēl, — misis Raunsvela piebilst — un tikai «gandrīz», jo pieļaut, ka tik sevišķā pasaulē kā Ded loku dzimta kaut kas patiešām varētu būt vēl labāk, nozīmētu turpat vai pārkāpt godbijības robežas, — ka mi lēdijai nav bērnu. Ja viņai šobrīd būtu meita, pieaugusi jauna lēdija, uz ko vērst domas, man šķiet, ka tad viņai no pilnības vairs netrūktu nekā.

—   Bet varbūt viņas lepnība ar to tikai pieaugtu, vecomāt? — jautā Vots, kurš pa šo laiku paspējis aizbraukt mājās un atkal atgriezties še, jo viņš ir ļoti labs mazdēls

—   «Pieaugt», mans mīļais, — ar cieņu atbild saimniecības pārzine, — ir vārds, ko mans stāvoklis neļauj lietot — un pat uzklausīt — attiecībā uz jebkādu milēdijas trūkumu.

—   Lūdzu piedošanu, vecomāt! Bet viņa taču ir lepna, vai ne?

—   Ja viņa tāda ir, tad ne bez iemesla. Dedloku dzimtas piederīgiem vienmēr bijis diezgan iemesla būt lepniem.

—   Nu jā! — nosaka Vots. — Jādomā, ka viņi no savām lūgšanu grāmatām ir izsvītrojuši kādu rindkopu, kas attiecas tikai uz vienkāršiem ļautiņiem, — par lepnību un iedomību. Piedod, vecomāt! Es pajokoju.

—   Sers Lesters un lēdija Dedloka, mans mīļais, nav piemērots temats jokiem.

—   Sers Lesters nudien nav nekāds joks, — saka Vots, — un es pazemīgi izlūdzos viņa piedošanu. Es ceru, vecoināt, ka arī tagad, kad viņi būs šeit ar visiem saviem viesiem, man netiks liegta ilgāka uzkavēšanās «Dedloku ģerbonī» — dienu vai divas es taču varēšu te pavadīt kā jebkurš ce|inieks?

—   Protams, bērns.

—   Ļoti priecājos, — saka Vots, — tāpēc ka mani pārņēmusi neatvairāma vēlēšanās padziļināt savas zināšanas par šo brīnišķīgo apvidu.

Sagadās tā, ka viņš pamet skatienu uz Rozu, kura nodur acis un jūtas bezgala samulsusi. Bet atbilstoši senajam ticējumam tvīkt šobrīd vajadzētu Rozas ausīm, nevis tvirtajiem, sārtajiem vaigiem, jo šajā brīdī aizgūtnēm un bez atelpas par viņu ņemas spriedelēt milēdijas istabmeita.

Milēdijas istabmeita ir trīsdesmit divus gadus veca francūziete, nākusi no dienvidu apgabaliem kaut kur starp Aviņonu un Maršēju, — melnīgsnēja sieviete lielām acīm un melniem matiem; viņa būtu itin glīta, ja izskatu nebojātu tāda kā ļaunīga mutes līnija un nebrīvie, saspringtie sejas vaibsti, kas zodu vērš pārlieku plēsīgu un galvas augšdaļu pārlieku uzkrītošu. Viss viņas augums ir bālasinīgs un neparasti asiem apveidiem, tas pauž kaut kādu nenosakāmu manīgumu, turklāt viņai piemīt paradums modri vērot visu ar acs kaktiņu, nepagriežot galvu, — bez tā gan varētu lieliski iztikt, jo sevišķi tad, kad viņa ir nelāgā omā un rīkojas ar nažiem. Par spīti nevainojamai gaumei tērpa un sīku rotājumu izvēlē, šie trūkumi izpaužas tik spilgti, ka viņa izskatās pēc rūpīgi sapostas, bet līdz galam neizdresētas vilkumātes. Viņa apguvusi visas zināšanas, ko ieņemamā vieta prasa, turklāt pārvalda angļu valodu gandrīz tikpat brīvi kā jebkura angliete, tāpēc viņai nav jāmeklē kabatā vārdi, ar ko apveltīt Rozu par to, ka tā piesaistījusi milēdijas uzmanību; un to visu nu viņa pie vakariņu galda klāj vaļā ar tādu žultainu izsmieklu, ka viņas amatabiedrs, pakalpīgais sulainis, jūtas itin atvieglots, kad viņa beidzot pārtrauc savu priekšnesumu un ķeras pie karotes.

Ha, ha, hā! Viņa, Hortenze, kalpo pie milēdijas piecus gadus un visu laiku ir turējusies pa gabalu, bet šo skuķi, šo lelli, milēdija paijā ūn mīļo — taisni tā, mīļo! — tik tikko ieradusies mājās! Ha, ha, hā! «Un vai tu zini, bērns, cik tu esi glītina?» — «Nē, milēdij.» Tur gan tev taisnība! Un cik tev gadu, bērns? Un uzmanies, ka glaimi tevi nesamaitā, bērns! Ak dievs, cik smieklīgi! Tas jau nu bija pats labākais.

īsi sakot, tas ir kaut kas tik vienreizējs, ka mademoiselle Hortenze nevar to aizmirst; vēl daudzas dienas pēc tam maltīšu reizēs, pat būdama starp savām tautietēm un citiem plašā atbraucēju pulka dienestniekiem, viņa klusībā tīksminās par piedzīvoto joku, un šī tīksme izpaužas viņas īpatni jautrajā uzvedībā, vairāk nekā citkārt saspringtajā sejā, sakniebto lūpu plāni izstieptajā svītrā un sānis vērstajā skatienā; viņas vaibstos jaušamā patika par šo joku bieži ieraugāma milēdijas spoguļos, kad pašas milēdijas nav tuvumā.

Visiem šī nama spoguļiem tagad ir darba pilnas rokas, turklāt daudziem iespēja darboties radusies pēc ilgstošas dīkstāves. Tie atspoguļo skaistas sejas, nedabiski smaidošas sejas, jaunas sejas, septiņdesmitgadigas sejas, kas neļaujas vecumam, visu milzīgo seju kopumu, kas ir šeit, lai pavadītu Ceznivoldā kādu janvāra nedēļu vai divas, un ko labāko aprindu hronika, šis varenais mednieks dieva tā Kunga priekšā, medī ar smalku pēddziņa ožu kopš to parādīšanās no slēpņa Sv. Džeimsa pilī* līdz pašai to nāves stundai. Linkolnšīras nams ir dzīvības pārpilns. Dienā mežos skan šāvieni un klaigas, jātnieki un karietes traucas pa parka celiņiem, sulaiņi un izmanīgi liekēži piepilda visu ciematu un «Dedloku ģerboni». Naktī, pa gabalu caur koku starpām raugoties, logu rinda garajai viesistabai, kurā virs lielā kamīna karājas milēdijas portrets, izskatās kā dārgakmeņu virkne melnā ietvarā. Svētdien mazā, aukstā baznīca gandrīz piesilst no tik plašas un izmeklētas sabiedrības un visapņemošā Dedloku pīšļu dvaka pilnīgi pazūd smalko aromātu mākoņos.

Spožajai un izmeklētajai sabiedrībai piemīt ne mazums izglītības, prāta, drosmes, goda, skaistuma un tikuma. Un tomēr, par spīti tās izcilajām vērtībām, kaut kas tajā nav īsti kārtībā. Kas gan tas varētu būt?

Varbūt švītīgums? Nav vairs karaļa Džordža Ceturtā* (un, ai, cik žēl!), kas lika pamatus švītu modēm; nav vairs ne stīvināto kaklautu, kas ietina kaklu kā dvielis veltni, ne fraku ar īsiem vidukļiem, ne getru, ne korsešu. Nav vairs komisko, sievišķīgi smalko radījumu, kas, šādi saģērbušies, operu ložās aiz pārmērīgas sajūsmas krita ģībonī un ko atgrieza pie samaņas citas gleznas, izsmalcinātas būtnes, turēdamas tiem zem deguna smaržu pudelītes gariem kakliem. Nav vairs frantu, kam vajadzīgi četri vīri uzreiz, lai tiktu savās briežādas biksēs, nav to, kas steidzās noskatīties katru nāvessoda izpildi, nav to, kas mocījās pašpārmetumos, ka vienreiz gadījies apēst zirni. Bet vai švītība tikpat nemājo spožajā un izmeklētajā sabiedrībā — vēl jo nelādzīgāka švītība, kas slēpjas zem virskārtas un dara vairāk ļauna nekā dvieļiem līdzīgie kaklauti un rūpes par savu gremošanu, pret ko neviens saprātīgs cilvēks nevarētu īpaši iebilst?

Jā, tā ir. Tas nav noslēpjams. Ceznivoldā šajā janvāra nedēļā tiešām uzturas dažas dāmas un kungi, kuri pārstāv aristokrātijas jaunāko vilni un ir radījuši jaunu švītību — piemēram, reliģijā. Kuri tīras apātijas un tīra emociju trūkuma dēļ pasākuši klīrīgi spriedelēt par vienkāršo ļautiņu neprasmi ticēt — ar to domāta ticība tam, kas jau izmēģināts un par neapmierinošu atrasts, it kā tas būtu bezgala neizprotami, ka vienkāršais cilvēks zaudē ticību viltotam šiliņam pēc tam, kad atklājis viltojumu! Kuri gribētu padarīt vienkāršos ļautiņus bezgaljaukus un ticības pilnus, pagriežot atpakaļ Laika pulksteņa rādītājus un atņemot vēsturei dažus simtus gadu.

Seit ir arī citāda tipa dāmas un kungi, kuru modelis nav tik jauns, taču ļoti elegants un kuri vienojušies pārklāt pasauli ar gludenu glazūru un dzīves realitāti turēt paslēptu apakšā. Kuriem vajag, lai viss būtu rāms un skaists. Kuri ir atklājuši mūžīgo mierāstāvēšanu. Kuri nedomā par kaut ko jūsmot vai par kaut ko skumt. Kuri neļauj sevi traucēt idejām. Kuriem pat Daiļās Mākslas, nopūderētas un bijīgā atpakaļgaitā ejošas kā galma kambarkungs, rūp, tikai cepurnieku un šuvēju aizgājušo paaudžu modeļos ietvertas, un nekādā gadījumā nedrīkst kļūt nopietnas vai piesavināties kaut ko no skrejošā gadu simteņa.

Vēl šeit ir milords Būdls*, kuram savā partijā ir ievērojama reputācija, kurš zina, kas ir valsts dienests, un kurš pēc pusdienām svarīgā nopietnībā stāsta seram Lesteram Dedlokam, ka viņš nudien nespējot saprast, kurp ved šodienas laikmets. Parlamenta sēžu atskaites vairs nav tādas, kādas bija, Lordu palāta vairs nav tāda, kāda bija, un pat ministru kabinets vairs nav tāds, kāds bija agrāk. Viņš ar izbrīnu konstatē, ka gadījumā, ja pašreizējā valdība liktu gāzta, karaliskajai varai, jaunu ministriju sastādot, atliktu tikai ierobežotā izvēle starp lordu Kūdlu un seru Tomasu Dūdlu — tādā gadījumā, ja hercogs Fūdls nespētu sadarboties ar Gūdlu, ko varētu gaidоt pēc nesaskaņu celšanās jautājumā ar lliidlu. Ja tad nodotu iekšlietu ministriju un apakšnama vadību Džūdlam, finansu nodaļu Zūdlarn, kolonijas Lūdlam un ārlietu ministriju Mūdlam, ko lai iesāk ar Nūdlu? Padomes prezidenta amatu piedāvāt viņam nevar, jo tas ir paredzēts Pūdlam. Mežrūpniecības pārvaldē viņš arī neder, jo tā vieta pat Kūdlam diez vai būs pietiekami laba. Kas no tā izriet? Tas, ka valsts noies dibenā, pazudīs un izputēs (kas sera Lestera patriotismam tiek nepārprotami darīts zināms), tāpēc ka nav iespējams parūpēties par Nūdlu!

No otras puses, goda titula īpašnieks Viljams Bafijs*, parlamenta loceklis, pāri galdam diskutē ar kādu citu viesi, apgalvodams, ka valsts bojāeja — par to nav nekādu šaubu, runa var būt vienīgi, kā tā notiks, — sagaidāma Kafija dēj. Ja Kafijs būtu nostumts malā, kā to vajadzēja darīt, kad viņš pirmoreiz parādījās parlamentā, un nebūtu varējis pāriet Dafija pusē, viņš būtu sameties kopā ar Fafiju un būtu iegūts spēks, kas varētu prasmīgi stāties pretī Gafijam, būtu radusies iespēja piesaistīt vēlēšanām Iiafija bagātību, trīs grāfistes būtu nodotas Džafija, Tafija un Lafija pārziņā, ar savām valstslietu zināšanām un iemaņām varu būtu ievērojami palīdzējis stiprināt Mafijs. Viss tad būtu citādi, nevis tā kā tagad, kad mēs esam atkarīgi no katra Pafija untuma!

Sajā jomā, tāpat kā dažos maznozīmīgākos jautājumos, domas mēdz dalīties, taču ikvienam no spožās un izmeklētās sabiedrības ir pilnīgi skaidrs, ka nevienam citam te nav nozīmes kā tikai Būdlam ar savu svītu un Bafijam ar savējo.* Viņi abi ir tie izcilie aktieri, kuriem paredzēta skatuve. Bez šaubām, pastāv ari tauta, vesels bars statistu, ko paretam uzrunā un no kā gaida urravas un piedziedājumus tāpat kā uz teātra skatuves, taču Būdls un Bafijs, tāpat arī viņu sekotāji un ģimenes locekļi, viņu mantinieki, testamentu izpildītāji, pārvaldnieki un juridiskie mantotāji ir dzimuši par galveno lomu iz* pildītājiem, impresārijiem, vadītājiem — un nevienam citam ne mūžos nav lemts iznākt skatuves vidū.

Arī šajā ziņā Ceznivoldā varbūt jaušams vairāk švītības, nekā spožās un izmeklētās sabiedrības loks laika gaitā atradīs sev par vēlamu. Jo pat visklusāko, mierīgāko un laipnāko cilvēku loks ir līdzīgs lokam, ko ap sevi novelk melnās maģijas zinātnieks, — tā ārpusē vērojamas visdīvainākās parādības dzīvā kustībā. Starpība tikai tā,

ka tur, kur tās ir reālas būtnes, nevis rēgi, pastāv daudz lielākas briesmas, ka tās var ielauzties loka iekšienē.

Tā vai citādi, Ceznivolda ir ļaužu pilna, tik pilna, ka sliktāk izmitināto istabmeitu krūtīs iedegas aizvainojuma liesma, kas nav vairs apdzēšama. Tikai viena istaba palikusi tukša. Tā ir torņistaba ar trešās šķiras iekārtojumu, vienkāršām, bet ērtām mēbelēm un ar tādu kā vecmodīgu un lietišķu noskaņu. Tā ir mistera Talkinghorna istaba, kas nekad netiek nodota citu rīcībā, jo viņš drīkst ierasties te jebkurā laikā. Šobrīd viņš vēl nav ieradies. Parasti viņš jaukā laikā mēdz nākt no ciemata kājām cauri parkam, klusi uziet savā istabā, it kā nemaz nebūtu no tās izgājis kopš pēdējās viesošanās šai namā, palūgt, lai sulainis paziņo seram Lesteram par viņa ierašanos, ja gadījumā rastos vajadzība pēc viņa, un desmit minūtes pirms pusdienām parādīties bibliotēkas durvju ēnainajā ailē. Viņš pārguļ savā tornī ar čīkstošu karoga mastu virs tā; ārpus mājas viņam ir vairākas iecienītas taciņas, kurās ikkatrā jaukā rītā, kad vien viņš ir te, pirms brokastīm var ieraudzīt viņa melno stāvu — gluži kā lielākas kovārņu pasugas pārstāvi.

Katru dienu pirms pusdienām milēdija lūkojas pēc viņa bibliotēkas pakrēslā, taču mistera Talkinghorna tur nav. Katru dienu maltītes laikā milēdija pamet skatienu pāri galdam, vai pie tā nav atstāta tukša vieta, kas paredzēta viņam, ja viņš gadījumā būtu nupat ieradies, taču tukšas vietas nav. Katru vakaru milēdija nevērīgi noprasa savai istabmeitai:

—   Vai misters Talkinghorns ir atbraucis?

Katru vakaru atbilde skan: — Nē, milēdij, vēl ne.

Kādu vakaru, kamēr istabmeita atraisa viņai matus, milēdija pēc šīs atbildes ieslīgst dziļās pārdomās un tikai pēc laba brīža pamana pretī spoguli savu noskumušo seju, ko ziņkāri vēro melnu acu pāris.

—   Esiet tik laba, dariet savu darbu! — milēdija tad saka, vērsdamās pie Hortenzes spoguļattēla. — Savu skaistumu varēsiet apbrīnot citā reizē.

—   Piedodiet! Ne jau savu, bet milēdijas skaistumu.

—   Un tas nu jums nepavisam nav jāapbrīno, — saka milēdija.

Beidzot kādā pēcpusdienā īsi pirms saules rieta, kad košie stāvi, kas pēdējās pāris stundas rotājuši Spoku taku, visi ir izklīduši un uz terases palikuši tikai sers Lesters un milēdija, parādās misters Talkinghorns. Viņš tuvojas tiem savā parastajā rāmi nosvērtajā solī, kas nekad nekļūst ne straujāks, ne gausāks. Uz sejas viņam ir parastā neizteiksmīgā maska — ja tā vispār ir maska — un visi locekļi, visas drēbju krokas nes sevī dzimtu noslēpumus. Vai viņš pieder augstajiem ar visu sirdi un dvēseli vai arī nedod tiem nekā cita kā tikai atalgotus pakalpojumus — tas paliek viņa noslēpums. To viņš glabā tāpat kā savu klientu noslēpumus; šai gadījumā viņš pats ir sev klients un nekad sevi nenodod.

—   Sveicināti, mister Talkinghorn! — saka sers Lesters, sniegdams viņam roku. — Kā klājas?

Misteram Talkinghornam klājas gluži labi. Seram Lesteram klājas gluži labi. Milēdijai klājas gluži labi. Visi jūtas ļoti apmierināti. Tiesu virs, rokas aiz muguras salicis, soļo pa terasi līdzās seram Lesteram. Milēdija iet viņam otrā pusē.

—   Mēs gaidījām jūs agrāk, — saka sers Lesters. Tas ir laipnības apliecinājums. Tas nozīmē tikpat kā: «Mister Talkinghorn, mēs par jūsu esamību atceramies arī tad, kad jūs neesat šeit, lai atgādinātu mums par to ar savu klātbūtni. Mēs jums veltījam daļiņu no savām domām, ser, saprotiet pats!»

Misters Talkinghorns, to saprazdams, paloka galvu un piebilst, ka jūtoties pagodināts.

—   Es būtu ieradies agrāk, — viņš paskaidro, — ja man nebūtu bijis tik daudz darīšanu sakarā ar vairākām prāvām starp jums un Boitornu.

—   Tas ir cilvēks ar ļoti nesaprātīgu domāšanu, — bargi piebilst sers Lesters. — Sevišķi bīstams cilvēks jebkurā sabiedrībā. Cilvēks ar ļoti zemu prāta līmeni.

—  Viņš ir stūrgalvīgs, — saka misters Talkinghorns.

—   Tādam cilvēkam tas ir gluži dabiski, — saka sers Lesters, kurš šobrīd pats izskatās varen stūrgalvīgs.

—  Mani tas nebūt nepārsteidz.

—   Vienīgais jautājums ir šāds, — turpina tiesu vīrs,

—  vai jūs esat ar mieru no kaut kā atkāpties?

—   Nē, ser, — atbild sers Lesters. — Ne no kā. Es lai atkāptos?!

—   Es nedomāju neko svarīgu. To es, protams, zinu, ka svarīgā jautājumā jūs nepiekāpsieties. Es domāju — kādā no mazāk nozīmīgiem sīkumiem.

—   Mister Talkinghorn, — atsaka sers Lesters, — starp mani un Boitornu nevar būt nekādu mazsvarīgu sīkumu. Ja es eju tālāk un piebilstu, ka nekādi nevaru saprast.

kā jebkādas manas tiesības var būt maznozīmīgs sīkums, es runāju, ne tik daudz atsaukdamies uz sevi personiski, cik uz savas dzimtas stāvokli, ko pienākums liek man uzturēt godā.

Misters Talkinghorns atkal paloka galvu. — Tagad man ir zināmi visi norādījumi, — viņš saka. — Misters Boitorns sagādās mums ne mazumu raižu …

—   Sagādāt citiem raizes ir šāda cilvēka dabā, mister Talkinghorn, — sers Lesters viņu pārtrauc. — Izcili nesaticīgs cilvēks, visu stāvokļu vienādotājs! Tāds cilvēks, kas pirms piecdesmit gadiem droši vien būtu tiesāts Oldbeilijā par vienkāršo ļautiņu musināšanu un bargi sodīts, varbūt pat… — Pēc īsas pauzes sers Lesters piebilst: — Pakārts, noslīcināts un sacirsts gabalos.

Izrunādams šo iespaidīgo teikumu, sers Lesters šķiet noveļam ievērojamu smagumu no saviem dižciltīgajiem pleciem; tas viņam laikam sagādā tādu gandarījumu, ka vēl lielāku patiku spētu sagādāt vienīgi pati sprieduma izpilde.

—   Bet ir jau pavēls, — viņš saka, — un milēdija var saaukstēties. Iesim iekšā, mīļā!

Kad viņi pagriežas pret priekštelpas durvīm, lēdija Dedloka pirmo reizi uzrunā misteru Talkinghornu:

—   Jūs man likāt nodot ziņu attiecībā uz kādu cilvēku, par kura rokrakstu es nejauši painteresējos. Tas ir tieši jūsu dabā — atcerēties tādu sīkumu; es pali jau biju to piemirsusi. Jūsu ziņa man atkal to atgādināja. Nevaru atcerēties, ko man tas īsti atsauca prātā, bet kaut kādas atmiņas noteikti radās.

—   Kaut kādas atmiņas radās? — atkārto misters Talkinghorns.

—   Ak, jā! — nevērīgi atbild milēdija. — Kaut kas, šķiet, uznira prātā. Un vai jūs patiesi papūlējāties sameklēt to cilvēku, kurš rakstījis šo… kā viņu sauca… zvēresta liecību?

—   Jā.

—   Cik savadi!

Viņi ieiet patumšā brokastu istabā, kas atrodas pirmajā stāvā un ko dienas laikā apgaismo divi dziļās nišās atkāpušies logi. Šobrīd jau iestājusies krēsla. Uguns met spožu atblāzmu uz sienas paneli un bālāku atspulgu loga stiklā, kur aiz liesmas saltā atstarojuma vējā trīs vēl saltāka ziemas ainava un pāri visam kāpj pelēka migla— vienīgā ceļabiedrene mākoņu gūzmai.

Milēdija dīki atlaižas lielajā krēslā pie kamīna, un sers Lesters iekārtojas otrā atzveltnes krēslā viņai iepretī. Tiesu vīrs stāv kamīna priekšā, ar izstieptas rokas delnu nožogodams seju no uguns. Viņš paskatās pāri rokai uz milēdiju.

—       Jā, — viņš saka, — es painteresējos par to cilvēku un atradu viņu. Un, kas ir pats dīvainākais, es atradu viņu…

—       Droši vien ne jau kaut kādu izcilo personu, — lēdija Dedloka garlaikotā balsī izmet.

—   Es atradu viņu mirušu.

—       Ak dievsl — izsaucas sers Lesters. Viņu nav tik daudz satriecis pats fakts, cik tas fakts, ka šis fakts ticis pieminēts.

—       Man parādīja viņa dzīvokli — nožēlojamu nabadzības mitekli —, un tur es atradu viņu mirušu.

—       Atvainojiet, mister Talkinghorn… — piezīmē sers Lesters. — Man šķiet, jo mazāk tiks runāts…

—       Es jūs lūdzu, ser Lester, ļaujiet man noklausīties līdz galam! — Tā ir milēdijas balss. — Šis stāsts ir kā radīts krēslas stundai. Cik briesmīgi! Un viņš bija miris?

Misters Talkinghorns vēlreiz apstiprina sacīto, palocīdams galvu. — Vai viņš pats sev pielicis roku…

—       Lai dievs žēlīgs! — iekliedzas sers Lesters. — Nē, nudien!

—       Ļaujiet man noklausīties līdz galaml — saka milēdija.

—   Kā vēlaties, mana mīļā. Bet man jāteic…

—   Nē, jums nav jāteic! Turpiniet, mister Talkinghorn!

Sers Lesters ir pietiekami galants, lai piekāptos, kaut

gan viņam joprojām šķiet, ka runas par šādām padibenēm augstākajās aprindās ir patiešām… patiešām…

—       Es gribēju teikt, — nesatricināmā mierā atsāk tiesu vīrs, — ka nevaru jums pasacīt, vai viņš ir pats sev pielicis roku vai nav. Tomēr man sevi jāpārlabo un jāsaka tā — viņš nenoliedzami miris pats no savas rokas, kaut arī nav iespējams skaidri pateikt, vai tas noticis ar nodomu vai nejaušā ceļā. Izmeklēšanas sēdē zvērinātie nosprieda, ka viņš noindējies nejauši.

—       Un kas par cilvēku bija šis pagrimušais radījums? — jautā milēdija.

—       Ļoti grūti pateikt, — atbild tiesu vīrs, pakratīdams galvu. — Viņš bija dzīvojis tik nožēlojamu dzīvi un tā

nolaidies — dzeltena seja, mežonīgi, melni mati un bārda —, ka es būtu noturējis viņu par zemāko no zemākajiem. Ārstam radās iespaids, ka viņš savulaik baudījis labāku dzīvi un izskatījies citāds.

—   Kā viņi sauca to paklīdušo vīru?

—   Viņi to sauca tā, kā viņš sauca pats sevi, bet viņa īsto vārdu nezināja neviens.

—   Pat neviens no tiem, kas viņu kopa?

—   Neviens viņu nekopa. Viņu atrada mirušu. Patiesību sakot, es biju tas, kas viņu atrada.

—   Un vairāk tur nebija nekāda pavediena?

—   Nekāda, — domīgi saka tiesu vīrs. — Tur bija gan viens vecs čemodāns, bet… Nē, dokumentu tur nebija.

Viņu parastajā izturēšanās veidā nav nekādu pārmaiņu, tikai ikvienu šīs īsās sarunas vārdu lēdija Dedloka un misters Talkinghorns izrunā, cieši skatīdamies viens otrā, bet varbūt tas ir gluži dabiski, kad pārrunājams tik neparasts temats. Sers Lesters visu laiku raugās ugunī ar tādu pašu sejas izteiksmi, kāda ir Dedlokam kāpņu galā. Stāstījuma gaitā viņš atkal mēģina cēli iebilst, teikdams, ka ir taču gluži skaidrs, ka nekādas milēdijas atmiņas nevar būt saistītas ar šo nabaga klaidoni (ja vien viņš nav kādā vēstulē lūdzies ubaga dāvanas), un viņš ļoti cerot, ka viņiem vairāk nekas nebūs jādzird par personu, kas tik tāla no milēdijas aprindām.

—   Tiešām, īsts šausmu stāsts, — nosaka milēdija, sakārtodama savus apmetņus un zvērādas, — bet cik interesanti reizēm tādus paklausīties! Esiet tik laipns, mister Talkinghorn, un atveriet man durvis!

Misters Talkinghorns to ar cieņu izdara un pietur durvis, kamēr milēdija iziet no istabas. Viņa paiet tiesu vīram cieši garām savā allaž gurdenajā gaitā un ar izaicinošu grāciju. Pie pusdienu galda viņi atkal sastopas, nākamajā dienā tāpat — un tā vēl daudzas dienas pēc kārtas. Lēdija Dedloka arvien ir tā pati gurdā dieviete, ko ielenc pielūdzēji un kas cieš mūžīgas garlaicības mokas, pat būdama savas svētnīcas vidū. Misters Talkinghorns arvien ir tas pats nerunīgais aristokrātisku noslēpumu glabātājs, kurš šeit šķiet tik dīvaini neiederīgs un tomēr tik pilntiesīgs, savējais. Viņi šķiet nepievēršam viens otram vairāk uzmanības kā jebkuri citi divi cilvēki, kas satikušies zem šī jumta. Bet, vai katrs no viņiem nemitīgi nes sevī aizdomas par kādu lielu noslēpumu otrā, vai katrs no viņiem ir bruņojies ar nemitīgu modrību, lai netaptu negaidot pārsteigts, un ko katrs būtu ar mieru dot, lai uzzinātu, cik daudz zina otrs, — tas viss pagaidām ir dziļi noslēpts viņu pašu sirdīs.

XIII NODAĻA

Esteres stāstījums.

Mēs daudzkārt apspriedāmies par to, kādu ceļu Ričardam vajadzētu izvēlēties, vispirms bez mistera Džāndisa, kā viņš tika lūdzis, un vēlāk ar viņu kopā, taču pagāja ilgs laiks, iekams mūsu sarunas deva kādu rezultātu. Ričards sacīja, ka esot gatavs uz visu. Kad misters Džāndiss izteica šaubas, vai viņa gados jau neesot par vēlu nodoties jūrniecībai, Ričards atbildēja, ka esot par to domājis un iespējams, ka tā esot tiesa. Kad misters Džāndiss viņam jautāja, ko viņš domājot par armiju, Ričards teica, ka arī par to viņš esot prātojis un ka tas nebūtu peļami. Kad misters Džāndiss skubināja viņu pašu tikt skaidrībā par to, vai vecā patikšana uz jūru ir parasta zēna gadu aizraušanās vai arī spēcīgs aicinājums, Ričards atbildēja — jā, viņš par to bieži esot centies tikt skaidrībā, taču nevarot atrast atbildi.

— Nevaru droši apgalvot, — misters Džāndiss man teica, — vai pie šīs rakstura nenoteiktības vainīgs tas neizprotamais neskaidrību un vilcināšanās jūklis, kurā viņš iemests jau kopš dzimšanas, bet, ka Lorda kanclera tiesa līdzās citiem saviem grēkiem ir kaut kādā mērā atbildīga arī par to, redzu pavisam skaidri. Tā viņā radījusi vai nostiprinājusi paradumu atlikt — un paļauties uz tādu, citādu vai vēl kaut kādu nejaušību, pat nezinot, kādu, — un mest pie malas visu, kas nav līdz galam atrisināts, kas ir nenoteikts un neskaidrs. Apkārtējie apstākļi var grozīt pat krietni vecāka un nosvērtāka cilvēka dabu. Nebūtu saprātīgi cerēt, ka zēna raksturs, kas veidošanās posmā pakļauts šādām ietekmēm, paliks pret tām neuzņēmīgs.

Es jutu, ka viņam taisnība, tomēr uzdrīkstos pieminēt, ko vēl šajā sakarā domāju: man bija žēl, ka Ričarda skološanās nav stājusies pretī šim ietekmēm vai veidojusi stingrāku viņa raksturu. Astoņus gadus viņš bija pavadījis slēgtā privātskolā un, cik sapratu, iemācījies apbrīnojami labi sacerēt dažāda veida vārsmas latiņu valodā. Taču nekad netiku dzirdējusi, ka jelkādam tolaik būtu rūpējis izzināt, kādas ir viņa dabiskās noslieces vai kādi trūkumi viņā mājo, un pielāgot jelkādas zināšanas viņam. Viņš bija pielāgots vārsmām un apguvis to radīšanas mākslu līdz tādai pilnībai, ka tad, ja viņš būtu palicis skolā līdz pilngadībai, man šķiet, viņš vairs spētu tikai sacerēt, sacerēt, sacerēt tās atkal un atkal no jauna — ja vien nepamanītos paplašināt savu izglītību, aizmirsdams, kā tās saceramas. Un, kaut gan es nešaubījos, ka šīs vārsmas ir ļoti skaistas, dara daudz laba un ļoti noder daudzās dzīves jomās, es tomēr šaubījos, vai Ričardam tik pamatīgas vārsmu mākslas pētīšanas vietā labāk nebūtu noderējis, ja kāds būtu papētījis viņu pašu.

Protams, manas zināšanas šai jomā bija ļoti trūcīgas, un es pat šobrīd nezinu, vai Senās Romas vai Grieķijas jaunie ļaudis arī sacerēja vārsmas tādā pašā daudzumā un vai jebkuras citas zemes jaunie ļaudis to vispār jebkad darījuši.

—   Man nav ne jausmas, par ko man drīzāk vajadzētu kļūt, — domīgi sacīja Ričards. — Skaidri es zinu vienīgi to, ka negribu kļūt par garīdznieku; tas ir pavisam droši.

—   Vai jums nav vēlēšanās iet mistera Kendža pēdās? — ierosināja misters Džāndiss.

—   To es nezinu, seri — atbildēja Ričards. — Man patīk braukt ar kuģi. Ierēdņu mācekļi diezgan daudz braukā pa ūdeņiem. Nav slikta profesija!

—  Varbūt par ārstu? — ieminējās misters Džāndiss.

—   Lūk, tas ir īstais ceļš, ser! — iesaucās Ričards.

Es šaubos, vai viņš kaut reizi bija to iedomājies agrāk.

—   Tas ir īstais ceļš, ser! — atkārtoja Ričards ar sevišķu pacilātību. — Beidzot viss ir skaidrs. Karaliskās Ārstu apvienības loceklis!

Viņš neļāvās sevi ar jokiem un smiekliem no tā atrunāt, kaut gan pats sirsnīgi jokoja un smējās līdzi. Viņš teica, ka esot izvēlējies profesiju un, jo vairāk par to domājot, jo drošāk zinot, ka viņa liktenis izlemts; dziedināšanas māksla, pēc viņa domām, esot augstāka par visām citām mākslām. Juzdama aizdomas, ka pie šī secinājuma viņš nonācis tikai tāpēc, ka viņam vienmēr trūcis gan iespēju pašam izpētīt savu piemērotību amatam, gan palīdzīgas rokas šai jomā, tāpēc viņš aizraujas ar visjaunāko domu un priecājas, ka ticis vaļā no nepieciešamības izlemt, es sev! prātoju, vai latiņu vārsmas vienmēr noved pie šāda rezultāta vai arī Ričards ir īpašs gadījums.

—   Zvēru pie debess! — ieaurojās misters Boitorns, kuru šis temats ļoti aizrāva, kaut gan to lieki sacīt, jo šis cilvēks neko nespēja darīt niecīgā mērā. — Man ir liels prieks dzirdēt, ka jauns cilvēks, kam ir dūša un spars, grib nodoties tik cildenam amatam! Jo vairāk spara ienāks šai laukā, jo labāk būs cilvēcei un jo ļaunāk tiem peļņas kārajiem pārraugiem un zemajiem blēžiem, kas ar jaunu prieku cenšas ierādīt šai izcilajai mākslai pasaulē neizdevīgu vietu. Ja ir kas zemisks un nicināms, — misters Boitorns sauca, — tad tā ir attieksme pret ārstiem uz kuģa, un es labprāt pārlauztu kājas — abas kājas — katram Jūrlietu padomes loceklim un, piedraudot ar katorgu, aizliegtu ikvienam kvalificētam ārstam tās ārstēt, ja šī sistēma netiktu pilnībā mainīta tuvāko četrdesmit astoņu stundu laikā!

—   Vai jūs nedotu viņiem nedēļu laika? — pavaicāja misters Džāndiss.

—   Nē! — kategoriski atsaucās misters Boitorns. — Ne aiz kādiem apsvērumiem! Četrdesmit astoņas stundas! Attiecībā uz korporācijām, draudzēm, apgabalu valdēm un tamlīdzīgām āmurgalvu apvienībām, kas salasās kopā, lai teiktu tādas runas, ka, zvēru pie debess, viņus derētu strādināt dzīvsudraba raktuvēs visu viņu nožēlojamās eksistences atlikušo daļu, ja vien tādējādi varētu apklusināt viņu atbaidošo angļu mēli un nejaut tai piesārņot valodu, kurā runā cilvēki zem saules, — attiecībā uz tiem neliešiem, kas nekrietni izmanto jaunu cilvēku dedzību zināšanu apguvē un pēc tam atlīdzina viņu nenovērtējamos pakalpojumus labāko dzīves gadu laikā, viņu ilgos mācību gadus un dārgo maksu par izglītību ar tik nožēlojamām algām, kādas nepieņemtu pat ierēdņi, es katram no viņiem apgrieztu sprandu un viņu galvaskausus izliktu apskatei Medicīnas muzejā, lai visi speciālisti tos var labi apskatīt un lai jaunākie šī aroda pārstāvji, tos izmērot, jau laikus konstatētu, cik biezi var kļūt galvaskausi!

Viņš nobeidza šo aizrautīgo vēstījumu, paraudzīdamies uz mums visiem ar jo sirsnīgu smaidu un negaidot nodārdinādams savu «ha, ha, ha!» tik daudz reižu, ka jebkurš cits jau sen būtu piepūlē paguris.

Tā kā Ričards joprojām apgalvoja, ka viņa izvēle esot galīga, arī pēc mistera Džāndisa ierosinātiem un atkārtotiem pārdomu periodiem, un joprojām tikpat nelokāmā tonī centās pārliecināt Adu un mani, ka tas esot «tieši tas, kas vajadzīgs», tika nolemts griezties pēc padoma pie mistera Kendža. Tāpēc kādu dienu misters Kendžs ieradās pie mums uz pusdienām, atlaidās savā krēslā, vairākkārt apgrozīja pirkstos pensneju, runāja skanīgā balsī un darīja tieši visu to pašu, ko es atcerējos viņu darām, kad biju vēl maza meitene.

—   AI — teica misters Kendžs. — Jā. Labil Ļoti labs amats, mister Džāndis, ļotī labs amats.

—   Mācību laiks un gatavošanās prasa ļoti cītīgu darbu, — piemetināja mans aizbildnis, pamezdams skatienu uz Ričardu.

—   Jā, bez šaubām, — piekrita misters Kendžs. — Ļoti cītīgu darbu.

—   Bet, ņemot vērā, ka to pašu vairāk vai mazāk prasa visas vērtīgās nodarbošanās, — sacīja misters Džāndiss, — tas nav nekāds īpašais apsvērums, ar ko citas izvēles gadījumā nebūtu jārēķinās.

—   Tiesa, — teica misters Kendžs. — Un misters Ričards Kārslons, kurš tik izcili ir apliecinājis savas spējas klasisko gudrību niansēs — ja var tā izteikties —, kuru sabiedrībā pagāja viņa jaunekļa gadi, un apguvis iemaņas, varbūt pat principus un pieredzi dzejas sacerēšanā tai valodā, kurā, kā mēdza sacīt (ja vien es nemaldos), par dzejnieku var tikai piedzimt, nevis kļūt, tagad neapšaubāmi izlietos šo bagātību tajā praktiski nozīmīgākajā darbības laukā, kuram nolems veltīt savus spēkus.

—  Varat būt pilnīgi droši, — Ričards noteica savā nepiespiestajā manierē, — ka es likšos tam klāt un darīšu, ko spēšu.

—   Ļoti labi, mister Džāndis! — sacīja misters Kendžs, rāmi palocīdams galvu. — Patiešām, kad nu misters Ričards mūs ir pārliecinājis, ka liksies tam klāt un darīs, ko spēs, — un viņš ar izjustiem, vienādiem galvas mājieniem pavadīja katru šo izteikumu, — es atļaujos piebilst, ka mums vajag tikai ievākt ziņas par to, kā vislabāk īstenot viņa ieceres. Padomāsim, vai nevarētu iekārtot misteru Ričardu pie kāda pietiekoši pazīstama speciālista. Vai jums šobrīd ir jau kāds padomā?

—   Laikam nav, Rič? — teica mans aizbildnis.

—   Nav gan, ser, — atbildēja Ričards.

—       Skaidrs! — piebilda misters Kendžs. — Tagad par pašu darbu. Vai šajā ziņā jums ir kādas īpašas vēlēšanās?

—   N-nē, — sacīja Ričards.

—   Skaidrs! — atkal piebilda misters Kendžs.

—   Man patiktu zināma dažādība, — teica Ričards, — es domāju — pēc iespējas plašāks darbības lauks.

—   Tas, bet šaubām, ir ļoti svarīgi, — atsaucās misters Kendžs. — Es domāju, ka to var viegli nokārtot, vai ne, mister Džāndis? Pirmkārt, mums tikai vajag sameklēt pieliekami atbilstošu speciālistu, un, tiklīdz mēs darīsim zināmu savu vēlēšanos — un, ja varu tā izteikties, mūsu atalgošanas iespējas —, vienīgās grūtības būs izraudzīties no visa kopējā skaita vienu īsto. Otrkārt, mums tikai vajag ievērot tās niecīgās formalitātes, ko dara nepieciešamas mūsu laiks un mūsu tiesas aizgādniecība. Drīz mēs — ja varu izteikties paša mistera Ričarda gaisīgajā manierē — liksimies tam klāt no visas sirds. Tā ir sagadījies, — misters Kendžs piemetināja ar mazliet sērīgu smaidiņu, — un grūti pateikt, vai tāda sagadīšanās prasa vai neprasa izskaidrojumu ārpus mūsu pašreizējo spēju robežām, — bet tā ir sagadījies, ka mans brālēns ir mediķu profesijas pārstāvis. Iespējams, ka jums viņš liksies piemērots un vēlēsies atsaukties uz jūsu priekšlikumu. Viņa vietā es varu runāt tikpat maz kā jūsējā, bet iespējams tas ir!

Tā kā te bija saskatāmas zināmas izredzes, tika norunāts, ka misters Kendžs sazināsies ar savu brālēnu. Un, tā kā misters Džāndiss jau agrāk bija piedāvājies aizvest mūs uz pāris nedēļām uz Londonu, nākamajā dienā mēs nolēmām, ka tuvākajā laikā posīsimies ceļā un tajā pašā reizē parūpēsimies arī par Ričardu.

Misters Boitorns aizbrauca no mums pēc nepilnas nedēļas, un mēs apmetāmies gaišā mājoklī Oksfordstrītas tuvumā, virs polsterētāja darbnīcas. Londona mums šķita liels brīnums, un mēs stundām ilgi staigājām apkārt, apskatīdami interesantākās vietas, kuru daudzums atšķirībā no mūsu spēkiem likās neizsīkstošs. Mēs apmeklējām arī ievērojamākos teātrus, kas mums sagādāja lielu prieku, un noskatījāmies visas lugas, ko bija vērts redzēt. So apstākli es pieminu tāpēc, ka tieši teātrī man atkal sākās neparedzētas neērtības, kuru cēlonis bija misters Gapijs.

Kādu vakaru es kopā ar Adu sēdēju ložas priekšējā rindā, bet Ričards bija iekārtojies savā iecienītajā vietā — tieši aiz Adas krēsla; piepeši, palūkodamās lejup parterā, es ieraudzīju misteru Gapiju ar gludi pieglaustajiem matiem un ciešanu izteiksmi sejā raugāmies augšup uz mani. Visu izrādes laiku es jutu, ka viņš nemaz neskatās uz aktieriem, bet nemitīgi lūkojas uz mani, turklāt ar rūpīgi iestudētu mokošu izmisuma un dziļas grūtsirdības izteiksmi sejā.

Sis vakars man bija gandrīz sabojāts, jo tāda izturēšanās šķita gauži mulsinoša un smieklīga. Bet kopš šīs reizes, lai kad mēs dotos uz izrādi, ik reizi es redzēju parterā sēžam misteru Gapiju ar allaž gludi pieglaustajiem matiem, rūpīgi nolocīto apkaklīti un gaudenu nevarību visā stāvā. Ja viņa tur nebija, kad mēs ienācām, un es jau sāku cerēt, ka viņš neatnāks, un atļāvu domām uz brīdi pievērsties skatuvei, neizbēgami sastapu viņa žēlabaino skatienu,''kad vismazāk to gaidīju, un kopš tā brīža varēju nešaubīties, ka tas no manis nenovērsīsies visu vakaru.

Es nudien nespēju izsacīt, cik neērti tas man lika justies. Ja viņš kaut reizi būtu atnācis ar spurainākiem matiem vai atstājis nenolocītu apkaklīti, arī tad stāvoklis nekļūtu daudz labāks, taču apziņa, ka viņa smieklīgais stāvs nepārtraukti raugās manī, turklāt vienmēr ar tik demonstratīvu bezcerību, radīja manī tādu sasprindzinājumu, ka man negribējās ne smieties par izrādes notikumiem, ne raudāt, ne kustēties, ne sarunāties. Šķiet, ka man nekas vairs nepadevās dabiski. Es nevarēju arī izbēgt no mistera Gapija skatiena, apsēžoties ložas aizmugurē, jo zināju, ka Ričards un Ada vēlas, lai es sēdētu viņiem blakām, un ka viņi nekad nevarētu tik brīvi un jautri sarunāties, ja manā vietā sēdētu cits. Tā nu es sēdēju, nezinādama, kurp skatīties — jo, lai kurp es skatītos, es zināju, ka mistera Gapija acis man seko, — un domādama par briesmīgajiem izdevumiem, kādus šis jaunais cilvēks sev uzkrāvis manis dēļ.

Brīžiem man likās, ka vajadzētu izstāstīt to visu misteram Džāndisam. Tad sāku baiļoties, ka jaunais cilvēks var zaudēt savu vietu un es būšu viņu izputinājusi. Brīžiem man gribējās to uzticēt Ričardam, taču mani baidīja iespēja, ka viņš metīsies misteram Gapijam virsū un nozilinās viņam acis. Brīžiem es domāju — varbūt dusmīgi paskatīšos uz viņu vai papurināšu galvu. Tad jutu, ka to nevaru izdarīt. Brīžiem domāju — varbūt vajadzētu aizrakstīt viņa mātei, taču nospriedu, ka uzsākt sarakstīšanos nozīmētu vēl vairāk sarežģīt apstākļus. Un

Irt Ik reizi es galu galā nācu pie slēdziena, ka nevaru darīt neko. Mistera Gapija neatlaidība izpaudās tik uzkrītoši, ka viņš parādījās ne vien_ katrā izrādē, kuru mēs apmeklējām, bet arī pūli, kad gājām no teātra ārā, un pat pamanījās uzrāpties mūsu karietes aizmugurē, kur es pavisam noteikti redzēju viņu reizes divas vai trīs pūlamies izgrozīties starp visādiem bīstamiem asumiem un smailēm. Kad nokļuvām mājās, viņš iekārtojās pie staba pretī mūsu namam. Tā kā polsterētāja māja, kurā dzīvojām, atradās divu ielu krustojumā un mana guļamistaba tieši pretī stabam, es, augšā uzgājusi, baidījos tuvoties logam, lai neieraudzītu viņu (kā tas gadījās kādā mēnesnīcas naktī) stāvam, atspiedušos pret stabu, un riskējam saaukstēties. Ja misters Gapijs, man par laimi, pa dienu nebūtu aizņemts darbā, man patiesi vairs nebūtu glābiņa no viņa.

Kamēr mēs šādi kavējām laiku izpriecās, kurās tik neikdienišķi piedalījās misters Gapijs, netika pamesta novārtā arī brauciena lietišķā puse, kas mūs bija atvedusi uz pilsētu. Mistera Kendža brālēns bija vīrs, vārdā misters Beiems Bedžers, kam piederēja laba prakse Celsijā un kas turklāt darbojās lielā valsts institūtā. Viņš labprāt bija ar mieru uzņemt Ričardu savā namā un vadīt viņa skološanos, un, tā kā šķita, ka šeit, zem mistera Bedžera jumta, tā varētu ritēt sekmīgi — turklāt misteram Bedžeram patika Ričards, un arī Ričards teica, ka viņam misters Bedžers «tīri labi patīkot», — tika noslēgta vienošanās, dabūta lorda kanclera atļauja un viss galīgi nokārtots.

Todien, kad tika noslēgta šī vienošanās starp Ričardu un misteru Bedžeru, mēs visi bijām uzaicināti pusdienot mistera Bedžera namā. Bija paredzama maltīte «tikai ģimenes lokā», kā mums vēstīja misis Bedžeras zīmīte, un mēs atnākuši nesastapām nevienu citu dāmu kā tikai pašu misis Bedžeru. Viesistabā ap viņu rindojās dažādi priekšmeti, kas lika noprast, ka viņa mazliet glezno, mazliet spēlē klavieres, mazliet spēlē ģitāru, mazliet spēlē arfu, mazliet dzied, mazliet izšuj, mazliet lasa, mazliet raksta dzeju un mazliet nodarbojas ar botāniku. Viņai varēja būt ap piecdesmit gadu, viņa bija meitenīgi ģērbusies un Izcēlās ar ļoti tīkamu sejas krāsu. Ja pie visiem viņas talantiem es vēl piebilstu, ka viņa mazliet krāsojās, es ar to negribu sacīt, ka tas viņai nāktu par ļaunu.

Pats misters Beiems Bedžers bija moža izskata kungs sārtu, spirgtu seju, paklusu balsf, baltiem zobiem, gaišiem matiem un izbrīna pilnām acīm; man šķiet, ka viņš bija dažus gadus jaunāks par misis Bedžeru. Viņš ļoti apjūsmoja savu sievu, bet pirmkārt un galvenokārt tā dīvainā iemesla dēļ (vismaz mums tas šķita dīvains), ka ir viņas trešais vīrs. Tikko mēs bijām apsēdušies, viņš triumfējoši paziņoja misteram Džāndisam:

—  Diez vai jūs varētu iedomāties, ka es esmu misis Bedžeras trešais vīrs!

—   Vai tiešām? — vaicāja misters Džāndiss.

— Trešais gan! — atkārtoja misters Bedžers. — Pēc misis Bedžeras izskata taču nevar domāt, ka viņai jau bijuši divi vīri, vai ne, mis Samersone?

—   Nepavisam, — es teicu.

—   Turklāt izcili vīri! — misters Bedžers ar lepnumu paziņoja. — Kapteinis Svosers no Karaliskās flotes, misis Bedžeras pirmais vīrs, bija patiešām ļoti ievērojams virsnieks. Un profesora Dingo, mana tiešā priekšteča, vārds ir pazīstams Eiropas mērogā.

Misis Bedžera, dzirdējusi viņa vārdus, pasmaidīja.

—   Jā, mīļā! — misters Bedžers atbildēja sievas smaidam. — Es stāstīju misteram Džāndisam un mis Samersonai, ka tev ir bijuši divi vīri — abi ļoti ievērojami cilvēki. Un viņi, tāpat kā gandrīz visi citi, atzina, ka tam ir ļoti grūti ticēt.

—  Man bija tikko divdesmit gadu, — teica misis Bedžera, — kad es apprecēju kapteini Svoseru no Karaliskās flotes. Es kopā ar viņu braukāju pa Vidusjūru; esmu itin pieredzējusi jūrasbraucēja. Mūsu kāzu divpadsmitajā gadskārtā es kļuvu par profesora Dingo sievu.

(— Viņš pazīstams Eiropas mērogā, — klusināti piezīmēja misters Bedžers.)

—   Un, kad precējāmies mēs ar misteru Bedžeru, — turpināja misis Bedžera, — mūsu kāzas arī notika tajā pašā gadadienā. Es biju iemīļojusi šo dienu.

—   Tā ka misis Bedžera ir trīs reizes izgājusi pie vīra — un divas reizes pie ļoti ievērojamiem cilvēkiem, — noteica misters Bedžers, kā izdarīdams kopsavilkumu, — un katru reizi tas noticis divdesmit pirmajā martā pulksten vienpadsmitos priekšpusdienā!

Mēs visi Izteicām savu apbrīnu.

—  Ja misters Bedžers nebūtu tik pieticīgs, — sacīja misters Džāndiss, — es atļautos izlabot viņu un teikt: trīs reizes pie trim ievērojamiem cilvēkiem.

—   Pateicos, mister Džāndis. Tieši to ari es viņam vienmēr sakul — piemetināja misis Bedžera.

—   Un, mana mīļā, — sacīja misters Bedžers, — ko savukārt tev vienmēr saku es? Ka, ne mazākā mērā nepārspīlējot vai nenoniecinot to sava aroda meistarības pakāpi, ko es, iespējams, esmu sasniedzis (un ko misteram Kārstonam būs pietiekami daudz iespēju novērtēt), es nejūtos tik vājš, nē, pareizāk sakot, — misters Bedžers teica, vērsdamies pie mums visiem, — tik nesaprātīgs, lai liktu savu reputāciju līdzās tādiem pirmklasīgiem vīriem kā kapteinis Svosers un profesors Dingo. Varbūt jums, mister Džāndis, — misters Beiems Bedžers turpināja, ievezdams mūs blakus viesistabā, — būs interesanti apskatīt šo kapteiņa Svosera portretu. Tas gleznots pēc viņa atgriešanās no Āfrikas garnizona, kur viņš tika pārcietis vietējo drudzi. Misis Bedžerai šķiet, ka viņš izskatās pārāk dzeltenīgs. Bet cik dižciltīgi galvas apveidi! Cik dižciltīgi apveidi!

—   Dižciltīgi apveidi! — mēs visi atbalsojām.

—   Skatoties uz to, — teica misters Bedžers, — es sev saku; «Lūk, tas ir cilvēks, ko es būtu gribējis redzēt dzīvē!» Tas spilgti pauž izcilības iezīmes, kas kapteinim Svoseram piemita sevišķā mērā. Tas otrā pusē ir profesors Dingo. Viņu es labi pazinu — nācu pie viņa pēdējās slimības laikā —, lieliski uztverta līdzība! Tur, virs klavierēm, tā ir misis Bedžera, tolaik misis Svosera. Virs dīvāna — misis Bedžera, tolaik misis Dingo. Misis Bedžera in esse man pieder oriģinālā, un kopiju nav.

Tika paziņots, ka pusdienas gatavas, un mēs nokāpām lejā. Cienasts bija ļoti izsmalcināts un skaisti pasniegts galdā. Taču mistera Bedžera domās joprojām valdīja kapteinis un profesors, un, tā kā mums ar Adu bija tas gods sēdēt viņam līdzās, mēs par šiem vīriem dabūjām dzirdēt pēc sirds patikas.

—   Ūdeni, mis Samersone? Atļaujiet! Lūdzu, tikai ne tajā glāzē! Atnesiet man profesora kausu, Džeims!

Adai ļoti patika kāds mākslīgu ziedu pušķis zem stikla kupola,

—   Apbrīnojami, cik labi tās saglabājas! — teica misters Bedžers. — Tās tika dāvātas misis Bedžerai, kad viņa braukāja pa Vidusjūru.

Viņš uzaicināja misteru Džāndisu iedzert glāzi sarkanvīna.

—   To sarkanvinu ne! — viņš teica. — Atvainojiet! Sis ir īpašs gadījums, un īpašā gadījumā es cienāju ar īpašu sarkanvīnu, kurš ir manos krājumos. (Džeims, atnesiet kapteiņa Svosera sarkanvīnu!) Mister Džāndis, šis ir vīns, ko kapteinis atveda uz Angliju pirms daudziem gadiem — kas zina, pirms cik! Jūs redzēsiet, cik tas neparasts! Mīļā, es ļoti priecātos, ja varētu iedzert šo vīnu kopā ar tevi. (Kapteiņa Svosera sarkanvīnu kundzei, Džeims!) Uz tavu veselību, mīļotā!

Pēc pusdienām, kad dāmas devās aipūsties, misis Bedžeras pirmais un otrais vīrs nāca mums līdzi. Misis Bedžera viesistabā sniedza mums sīku biogrāfisku pārskatu par kapteiņa Svosera dzīvi un nopelniem pirms stāšanās laulībā un vēl jo sīkāku izklāstu par viņu, sākot no tā brīža, kad viņš iemīlējās savā nākamajā sievā ballē uz «Kriplera» klāja, kur tika rīkotas svinības šī kuģa virsniekiem, kamēr tas stāvēja Plimutas ostā.

—   Vecais labais «Kriplers»! — izsaucās misis Bedžera, pakratīdama galvu. — Tas bija dižciltīgs kuģis! Uzposts, kārtīgs, vienmēr pilnā gatavībā, kā kapteinis Svosers mēdza atkārtot. Jums mani jāatvaino, ja es pa reizei pasaku kādu kuģinieku izteicienu; es savulaik biju īsta jūrasbraucēja. Kapteinis Svosers mīlēja šo kuģi manis dēļ. Kad tas vairs nebija derīgs ceļojumiem, viņš bieži sacīja — ja mēs būtu pietiekami bagāti, lai nopirktu tā veco korpusu, viņš liktu iegriezt uzrakstu tajos parādes klāja dēļos, kur mēs abi dejojām, un atzīmēt vietu, kur viņš krita (tā kapteinis Svosers mēdza teikt), no visām pusēm manu maršu apšaudīts. Tā viņš jūrnieku valodā dēvēja manas acis.

Misis Bedžera papurināja galvu, nopūtās un palūkojās spogulī.

—   No kapteiņa Svosera pie profesora Dingo — tā bija liela pārmaiņa, — viņa atsāka ar skumīgu smaidu. — Iesākumā es to izjutu ļoti asi. Pilnīgs apvērsums manā dzīvesveidā! Taču pakāpenisks pieradums kopā ar zinātni — jo sevišķi zinātne — palīdzēja man pielāgoties jaunajiem apstākļiem. Būdama profesora vienīgā biedrene viņa botāniskajās ekspedīcijās, es gandrīz aizmirsu, ka jebkad esmu braukusi pa jūru, un kļuvu itin skolota zinātnes laukā. Cik neparasti, ka profesors bija pilnīgs pretstats kapteinim Svoseram, un misters Bedžers nav ne drusciņas līdzīgs nevienam no viņiem!

Tālāk mēs klausījāmies stāstu par kapteiņa Svosera un profesora Dingo nāvi; pēc visa spriežot, abi bija cietuši no diezgan smagām kaitēm. Stāstījuma gaitā misis Bedžera darīja mums zināmu, ka neprātīgi mīlējusi viņa esot tikai vienu reizi un šīs versmīgās, nekad vairs savā pirmatnējā kvēlē neatsaucamās apmātības aplaimotais bijis kapteinis Svosers. Profesors patlaban lēni mira, visdrūmākās noskaņas pavadīts, un misis Bedžera atdarināja viņa runas veidu, kā viņš ar pūlēm sacījis: «Kur Lora? Lai Lora pasniedz man grauzdiņu un ūdeni!» — kad vīriešu ierašanās lika steigšus nogādāt viņu kapā.

Varu piebilst, ka tovakar, tāpat kā vairākas dienas pirms tam, es ievēroju, ka Ada un Ričards vairāk nekā jebkad tiecas viens pēc otra sabiedrības, un tas bija gluži dabiski, ievērojot, ka viņiem tik drīz lemts šķirties. Tāpēc es nejutos īpaši pārsteigta, kad vakarā, pārbraucot mājās un atgriežoties savās augšstāva istabās, redzēju, ka Ada ir klusāka nekā parasti, tomēr es nebiju gaidījusi, ka viņa kritīs man ap kaklu un, seju paslēpusi, sāks izkratīt sirdi.

—   Manu mī]o Ester! — Ada čukstēja. — Man tev jāpastāsta liels noslēpums!

Varens gan noslēpums, manu jaukumiņ, tik tiešām!

—   Kas tad, Ada?

—   Ai, Ester, tu nemūžam to neuzminētu!

—   Vai gribi, lai es mēģinu? — es teicu.

—   Ai, nē! Nevajag! Lūdzu, nē! — iesaucās Ada, ļoti iztrūkusies no šādas domas.

—   Interesanti, kāds tas varētu būt? — es teicu, izlikdamās prātojam.

—   Zini, — Ada nočukstēja, — tas attiecas uz… manu brālēnu Ričardu.

—   Paskat, kā! — es teicu, noskūpstīdama viņas gaišos matus, kas vienīgie nebija paslēpti. — Un kas tad ir ar viņu?

—   Ai, Ester, tu nemūžam to neuzminētu!

Bija tik patīkami turēt viņu tā paslēptu seju cieši sev klāt un zināt, ka viņa neraud aiz bēdām, bet prieka, lepnuma un cerību uzplūdā, tādēļ es vēl necentos iet viņai palīgā.

—   Viņš saka — es jau zinu, ka tas ir ļoti muļķīgi, jo mēs abi esam tik jauni, — bet viņš saka… — un viņa izplūda asarās, — ka viņš mani ļoti mīlot, Esteri

—   Vai patiesi? — es sacīju. — Kas to būtu domājis! Ak, manu vismīļo jaukumiņ, es tev to būtu varējusi pateikt jau pirms daudzām nedēļām!

Cik patīkami bija redzēt, ka Ada priecīgā pārsteigumā paceļ augšup pietvīkušo seju, apkrīt man ap kaklu un smejas, raud, sarkst un atkal smejas!

—   Ai, mana mīļā, — es teicu, — par kādu zostiņu gan tu mani uzskati! Tavs brālēns Ričards mīl tevi tik nepārprotami, cik vien iespējams, un jau kopš neatminamiem laikiem!

—   Un tu man neteici ne vārdal — iesaucās Ada, noskūpstīdama mani.

—   Nē, mīļā, — es sacīju. — Es gaidīju, kad tu pati man pateiksi.

—   Bet tagad es esmu pateikusi, un tu taču nedomā, ka tas ir slikti, vai ne? — lūdzās Ada. Ka slikti, viņa no manis būtu varējusi izvilināt tikai tad, ja es būtu pati cietsirdīgākā biedrene pasaulē. Gluži tāda es tomēr nebiju un bez kādas piepūles pasacīju «nē».

—   Tātad tagad, — es teicu, — es zinu visļaunāko.

—   Ak, tas vēl nav pats ļaunākais, Ester, mīļā! — izsaucās Ada, pieplakdama man ciešāk un atkal paslēpdama seju man pie krūtīm.

—   Nē? — es atjautāju. — Pat tas nav Jaunākais?

—   Nē, pat tas ne! — atrauca Ada, papurinādama galvu.

—   Nudien, tu taču negribēsi teikt, ka tu pati… — es iesāku it kā pa jokam.

Bet Ada, paceldama galvu un smaidīdama caur asarām, izdvesa; — Jā, jāl No visas sirds! No visas sirds, Esteri

Es smiedamās pastāstīju viņai, kāpēc arī tas man tikpat labi bijis zināms kā iepriekš teiktais. Mēs sēdējām kamīna priekšā, un kādu brīdi runāju es viena pati (kaut gan daudz man nebija, ko teikt), un Adu drīz vien pārņēma laimīgs miers.

—   Kā tev šķiet, vai mans brālēns Džons zina, Labo Gariņ?

—   Ja vien brālēns Džons nav gluži akls, mīlulīt, — es teicu, — tad, manuprāt, brālēnam Džonam tas jāzina tikpat labi kā mums ar tevi.

—   Mēs gribam ar viņu parunāt, pirms Ričards aizbrauc, — kautri sacīja Ada, — un mēs gribējām, lai tu dod mums kādu padomu un lai tu pati viņam visu pasaki.

Vai tev nebūtu iebildumu, ja Ričards ienāktu te, Labo Gariņ?

—   AI Tātad Ričards ir tepat ārpusē, mīļā?

—   Es skaidri nezinu, — atbildēja Ada biklā vienkāršībā, kas uzreiz būtu iekarojusi rnanu sirdi, ja vien tā nebūtu iekarota jau krietni agrāk, — bet man liekas, ka viņš gaida aiz durvīm.

Protams, tur viņš bija. Abi nolika pa krēslam man katrā pusē un iekārtoja mani pa vidu, un vispār izturējās tā, it kā būtu iemīlējušies manī, nevis viens otrā; viņi izturējās pret mani paļāvīgi, uzticīgi un ar lielu sirsnību. Kādu brītiņu abi steidzās nesakarīgi runāt un stāstīt — es viņus ne mirkli necentos apturēt, man tas viss pārāk labi patika —, un tad mēs pamazām sākām runāt par to, ka viņi abi ir ļoti jauni un ka jāļauj paiet vairākiem gadiem, iekams šī agrīnā mīlestība gūs nopietnāku pamatu, un ka tā nesīs laimi tikai tad, ja būs patiesa un ilgstoša un sēs viņos ciešu apņēmību pildīt savu pienākumu pret otru, pastāvību, gara spēku un neatlaidību, tieksmi vienmēr dzīvot otra labā. Jāl Ričards teica, ka darīšot, ko spēšot, Adas labā, un Ada teica, ka darīšot, ko spēšot, Ričarda labā, un viņi sauca mani dažnedažādos labsirdīgos un mīlināmos vārdos, un tā, sarunādamies un padomiem apmainīdamies, mēs nosēdējām pusi nakts. Beidzot, pirms šķīrāmies, es apsolīju nākamajā dienā parunāt ar brālēnu Džonu.

Tāpēc, kad nākamā diena bija pienākusi, es pēc brokastīm devos uz istabu, kas mums šajā pilsētas dzīvoklī aizstāja Rūcamistabu, un teicu, ka man uzticēts viņam kaut ko pastāstīt.

—   Nu, Mazā Večiņ, — viņš atsaucās, aizvērdams grāmatu, — ja jau jūs esat ļāvusi sev to uzticēt, tad nekā slikta tur nevar būt.

—   Ceru, ka ne, aizbildni, — es teicu. — Varu droši apgalvot, ka nekā slepena tur nav. Jo tas notika tikai vakar.

—   Tā? Un kas tad, Ester?

—   Aizbildni, — es teicu, — vai jūs atceraties to laimīgo vakaru, kad mēs pirmo reizi ieradāmies Saltajā Namā? Kad Ada dziedāja tur, pustumšajā istabā?

Man gribējās atsaukt viņam atmiņā to skatienu, ko viņš man toreiz tika veltījis. Ja vien es gauži nekļūdos, man tas laikam izdevās.

—  Tāpēc, ka … — es, mazliet vilcinādamās, teicu.

—  Jā, mīļā! — viņš atsaucās. — Nesteidzieties!

—   Tāpēc, — es atkārtoju, — ka Ada un Ričards ir iemīlējušies. Un viens otram to pateikuši.

—   Jau! — izsaucās mans aizbildnis, pavisam pārsteigts.

—   Jā, — es teicu, — un, taisnību sakot, aizbildni, es jau to gaidīju.

—   Ak tad tā gan!

Minūti vai divas viņš sēdēja, pārdomādams dzirdēto, un viņa allaž mainīgajā sejā kavējās smaids, skaists un sirsnības pilns; tad viņš palūdza mani darīt viņiem zināmu, ka gribot viņus redzēt. Kad viņi atnāca, viņš ar vienu roku savā tēvišķajā manierē apskāva Adu un pacilātā nopietnībā uzrunāja Ričardu.

—   Rič, — teica misters Džāndiss, — es priecājos, ka esmu iemantojis jūsu uzticēšanos. Es ceru to saglabāt. Kad es apcerēju attiecības mūsu četru starpā, kas manā dzīvē ienesušas tik daudz gaišuma un pildījušas to jaunām interesēm un priekiem, es, protams, apcerēju arī tālas nākotnes iespēju, ka jūs un jūsu skaistā māsīca (nemulstiet, Ada, nemulstiet, mīļā!) varētu sadomāt iet pa dzīvi kopā. Es redzēju un arī tagad redzu daudz iemeslu, kāpēc to varētu vēlēties. Bet tas bija domāts tālā nākotnē, Rič, tālā nākotnē!

—   Mēs ari skatāmies tālā nākotnē, ser, — atbildēja Ričards.

—   Tā! — noteica misters Džāndiss. — Tas ir saprātīgi. Tagad uzklausiet manas domas, mīļie! Es varētu jums teikt, ka jūs vēl paši neesat skaidrībā par sevi, ka var rasties tūkstošiem iemeslu, kas jūs atrautu vienu no otra, ka ir labi, ka šīs puķu vijas, ko esat sev apņēmuši, var tik viegli pārtrūkt, citādi tās varētu pārvērsties dzelzs važās. Bet es to nedarīšu. Šādas dzīves gudrības, uzdrīkstos teikt, jūs paši drīz apgūsiet, ja jums vispār būs lemts tās apgūt. Es pieņemu, ka pēc dažiem gadiem jūs viens otra sirdī būsiet tie paši, kas šodien. Viss, ko gribu jums teikt, pirms sāku runāt atbilstoši šim pieņēmumam, ir, lūk, kas: ja jūs tomēr mainītos — ja jūs atklātu, ka, vīrietis un sieviete būdami, esat viens otram kļuvuši drīzāk parasti brālēns un māsīca un nejūtaties vairs tā kā tolaik, kad bijāt zēns un meitene (neņemiet ļaunā, Rič, ka es jūs tā dēvēju), — nekautrējieties uzticēties man vēlreiz, jo tādā situācijā nebūtu nekā nedabiska un nedzirdēta. Es esmu tikai jūsu draugs un attāls radinieks. Man nav it nekādas varas pār jums. Taču es vēlos un ceru saglabāt jūsu uzticēšanos, ja vien pats nedarīšu nekā tāda,lai to sagrautu.

—   Es esmu gandrīz drošs, ser, — atteica Ričards, — ka varu runāt arī Adas vietā, sacīdams, ka jums ir ļoti liela vara pār mums — sirsnības radīta vara —, kas kļūst jo dienas jo lielāka.

—   Mīļais brālēn Džon, — sacīja Ada, noliekdama galvu uz viņa pleca, — mana tēva vieta nekad vairs nebūs tukša. Visa mīlestība un pienākuma apziņa, ko es būtu varējusi veltīt viņam, tagad pieder jums.

—   Nu, nul — teica misters Džāndiss. — Un tagad atgriezīsimies pie mūsu pieņēmuma. Tagad pacelsim skatienus augšup un ar cerībām paraudzīsimies tālajā nākotnē! Rič, pasaule ir jūsu priekšā, un diezgan droši var teikt: kā jūs dosities tajā, tā viņa jūs saņems. Paļaujieties vienīgi uz lielo Likteni un pats uz saviem spēkiem. Nekad nešķiriet tos vienu no otra kā tas senais vezumnieks.* Pastāvība mīlestībā ir uzteicama, taču tā nenozīmē neko un nav nekas bez pastāvības jebkurās pūlēs. Pat ja jūs būtu apveltīts ar visu dižo pagātnes un tagadnes vīru spējām, jūs neko nevarētu izdarīt labi, ja neķertos pie tā ar visnopietnāko apņēmību un nedarītu to no visas sirds. Ja jums tīk uzskatīt, ka jebkādi īsteni panākumi, vienalga, lielās vai sīkās lietās, jebkad bijuši vai ir, vai varētu būt laiku pa laikam vieglu roku no Fortūnas izvilināmi, tad atstājiet šo aplamo iedomu — vai arī atstājiet savu māsīcu Adu.

—   Es atstāšu iedomu, ser, — smaidīdams atbildēja Ričards, — ja vispār esmu to atnesis šurp (bet es ceru, ka neesmu), un bruģēšu ceļu pie māsīcas Adas uz cerību pilno nākotni!

—   Labi, — noteica misters Džāndiss. — Ja jūs nespētu darīt viņu laimīgu, kāpēc jums censties pēc viņas?

—   Es neparko nepieļautu, ka daru viņu nelaimīgu, nē, pat viņas mīlestība mani uz to nepiespiestu, — lepni atbildēja Ričards.

—   Labi teikts, — iesaucās misters Džāndiss, — tas ir labi teikts! Viņa paliks šeit, savās mājās, kopā ar mani. Mīliet viņu, Rič, savā darbīgajā dzīvē tikpat stipri kā še, mājās, kad viņu apciemosiet, un viss būs labi. Pretējā gadījumā labi nekad nebūs. Ar to es beidzu savu pamācību runu. Man šķiet, ka jums ar Adu derētu iziet pastaigāties.

Ada viņu rnaigi apskāva, un Ričards sirsnīgi paspieda viņa roku; tad abi izgāja no istabas, taču tūlīt atskatījās un paziņoja, ka gaidīšot mani.

Durvis bija atvērtas, un mēs abi pavadījām viņus ar skatienu, kamēr viņi izgāja saules pielietajā blakusistabā un pa pretējām durvīm atkal ārā. Ričards, galvu pieliecis un Adas delnu elkonī turēdams, kaut ko ļoti nopietni viņai stāstīja; viņa raudzījās augšup brālēna sejā, klausījās un, šķiet, neko citu sev apkārt neredzēja. Tik jauni, tik skaisti, tik daudzsološu cerību pilni viņi vieglā gaitā izgāja cauri saules gaismai, tāpat kā viņu laimīgās domas tobrīd varbūt ceļoja cauri nākamajiem gadiem un darīja tos visus spoži saulainus. Tā viņi ieslīdēja ēnā un pazuda skatienam. Tikai īss gaismas mirdzums bija darījis visu tik spožu. Viņiem izejot, istaba iegrima ēnā un sauli aizsedza mākoņi.

—   Vai man taisnība, Ester? — vaicāja mans aizbildnis, kad bijām palikuši divatā.

Viņš, kas ir tik labs un gudrs, jautā man, vai viņam taisnībai

—   Ričs no tā visa var iegūt to īpašību, kas viņam vajadzīga. Vajadzīga pašā pamatā šim raksturam, kam piemīt tik daudz labai — teica misters Džāndiss, pakratīdams galvu. — Adai es neteicu neko, Ester. Viņai draugs un padomdevējs ir allaž līdzās. — Un viņš maigi uzlika plaukstu man uz galvas.

Es nespēju noslēpt, ka jūtos mazliet aizkustināta, kaut gan visiem spēkiem pūlējos to neizrādīt.

—   Ko nu niekus! — viņš noteica. — Bet mums jādomā arī par to, lai mūsu Mazās Večiņas dzīve visa neaizrit tikai rūpēs par citiem vien.

—   Rūpēs? Miļo aizbildni, man šķiet, ka pasaulē nav laimīgāka cilvēka par mani!

—   Man arī tā šķiet, — viņš teica. — Bet kāds var atklāt to, ko nekad neatklās Estere pati, — ka Mazā Večiņa jāatceras vairāk par visiem citiem!

Savulaik piemirsu pieminēt, ka mūsu ģimenes pusdienās piedalījās vēl kāds cilvēks. Tā nebija dāma. Tas bija kāds kungs. Tas bija kungs ar melnīgsnēju sejas krāsu, jauns ārsts. Viņš bija diezgan noslēgts, taču man šķita, ka viņš ir ļoti gudrs un patīkams. Vismaz uz Adas jautājumu, vai man tā neliekoties, es atbildēju, ka liekas gan.

XIV NODAĻA

Smalkais tonis.

Ričards aizbrauca no mums jau nākamajā vakarā, lai sāktu savu jauno darba dzīvi, un nodeva Adu manā gādībā, pauzdams lielu mīlestību pret viņu un lielu uzticēšanos pret mani. Aizkustinoši bija gan redzēt tobrīd, gan atcerēties tagad (zinot, ka man jāstāsta šis stāsts), cik uzmanīgi viņi bija pret mani pat šajā satraukumu pārpilnajā laikā. Es biju daļiņa no visiem viņu plāniem gan tagadnē, gan nākotnē. Tika norunāts, ka es rakstīšu Ričardam reizi nedēļā un uzticīgi ziņošu visu par Adu, kura rakstīs viņam ik pārdienas. Ričards savukārt personiski ziņos man visu par savu darbu un sekmēm; man vajadzēs novērtēt viņa apņēmību un neatlaidību, man vajadzēs būt par līgavas māsu viņa un Adas kāzās, man vajadzēs pēc tam dzīvot kopā ar viņiem, man vajadzēs glabāt visas viņu mājas atslēgas — vārdu sakot, mani gaidīja laimīga dzīve līdz mūža galam.

—   Un ja vēl šī prāva darītu mūs bagātus, Ester, — tu zini, ka iespējams tas ir! — teica Ričards, kā vainagodams visu sarunu.

Adas sejai pārslīdēja ēna.

—   Mana mīļā Ada, — sacīja Ričards, — kāpēc gan ne?

—   Labāk būtu, ja tā uzreiz pasludinātu mūs par nabadzīgiem, — atbildēja Ada.

—   O! Es nezinu gan, — teica Ričards, — bet uzreiz tā vienalga nepasludinās neko. Jau nezin cik gadu tā neko nav varējusi pasludināt.

—  Taisnība gan, — teica Ada.

—   Jā, bet, — Ričards turpināja, atbildēdams vairāk viņas skatienam nekā vārdiem, — jo ilgāk tā turpinās, mīļo māsīc, jo vairāk tuvojas nobeigumam — tādam vai citādam. Nu, vai tad tas nav loģiski?

—   Tev labāk zināms, Ričard. Taču es baidos — ja mēs uz to paļausimies, tā mūs darīs nelaimīgus.

—   Bet, mīļā Ada, mēs taču nedomājam uz to paļauties! — iesaucās Ričards. — Tik gudri jau nu mēs esam, lai uz to nepaļautos. Mēs tikai spriežam — ja tā darītu mūs bagātus, mums nebūtu īpašu iebildumu kļūt bagātiem. Tiesa, kā likums svinīgi noteicis, ir mūsu vecā, drūmā aizbildne, un mums jāuzskata, ka tas. ko tā mums dod (kad tā vispār kaut ko dod), ir mūsu tiesibas. Nav taču nekādas vajadzības karot pašam ar savām tiesībām

—   Nav gan, — teica Ada, — taču varbūt vēl labāk ir

tās aizmirst.

—   Nu labi! — atsaucās Ričards. — Tad aizmirsīsim arī! Mēs tās nododam aizmirstībai. Labais Gariņš rāda atzinīgu seju, un jautājums izlemts!

—   Labā Gariņa atzinīgā seja, — es teicu, paceldama galvu no kastes, kurā kravāju viņa grāmatas, — gan īsti nebija redzama, kad tu to teici, bet atzinīga tā ir un domā, ka tas ir pats labākais lēmums.

Tā nu Ričards paziņoja, ka šīm domām pielikts punkts, un tūdaļ pat bez jebkāda pamata sāka būvēt neskaitāmas gaisa pilis, pārspēdams pat Lielā Ķīnas mūra cēlājus. Viņš aizbrauca pacilātā noskaņojumā. Mēs ar Adu, apzinādamās, ka mums viņa ļoti pietrūks, sākām savu klusāko dzīves ritumu.

Pēc ierašanās Londonā mēs kopā ar misteru Džāndisu tikām apmeklējuši misis Dželibijas namu, taču mums nelaimējās sastapt viņu mājās. Izrādījās, ka viņa aizgājusi kaut kur uz tējas pēcpusdienu un paņēmusi līdzi arī mis Dželibiju. Sai tējas pēcpusdienā bija paredzama arī ievērojama runu teikšana un vēstuļu rakstīšana par nepārspējami svarīgo kafijas audzēšanu kopīgi ar iedzimtajiem Borribola-Gha kolonijā. Tas viss, bez šaubām, nozīmēja pietiekami cītīgu darbošanos ar spalvu un tinti, lai meitas piedalīšanos šai pasākumā nekādi nevarētu saukt par atpūtu.

Tā kā bija pienācis laiks, kad misis Dželibijai vajadzēja atgriezties, mēs atkal devāmies pie viņiem. Viņa bija atgriezusies pilsētā, taču mājās nebija sastopama — tūlīt pēc brokastīm bija aizbraukusi uz Mailendu kādā Borribolas vajadzībā, ko izteikusi biedrība ar nosaukumu Austrumu Londonas Labdarības apakšnodaļa. Tā kā es mūsu iepriekšējā apciemojumā netiku redzējusi Cicpstiņu (jo viņš nekur nebija atrodams, un ķēkša domāja, ka viņš, visdrīzākais, aizskrējis līdzi atkritumu vācēja ratiem), _es_ atkal pajautāju pēc viņa. Austeru vāki, no kā viņš būvēja māju, joprojām mētājās gaitenī, taču bērns nekur nebija manāms, un ķēkša teica, ka viņš laikam būšot «aizgājis pakaļ aitām». Kad mēs, mazliet pārsteigti, pārjautājām: — Aitām? — viņa teica — ak, jā, tirgus dienās viņš reizēm ejot tām pakaļ līdz pašai pilsētas nomalei un pārnākot mājās tādā skatā, ka lai dies' pasarg'l

Nākamajā rītā es un mans aizbildnis sēdējām pie loga, bet Ada cītīgi rakstīja — Ričardam, protams, — kad tika pieteikta mis Dželibija; tūdaļ pat viņa arī ienāca, vezdama pie rokas to pašu Ciepstiņu; viņa bija mēģinājusi piešķirt zēnam kaut cik pieklājīgāku izskatu, jo netīrumi no tā sejas un rokām bija aizslaucīti uz malām, mati saslapināti un pēc tam ar pirkstiem neganti saskrullēti. Viss, kas nabaga jaukajam bērnam bija mugurā, likās viņam vai nu par lielu, vai par mazu. Līdzās citām nesaderīgām dekorācijām viņam bija galvā bīskapa cepure un rokās mazbērnu cimdiņi. Zēna apavi izskatījās pēc mazāka izmēra laukstrādnieka zābakiem, un tajos bija ieautas kailas kājas, ko krustu šķērsu klāja tik daudz švīku un skrambu, ka tās atgādināja karti; virs kailajiem stilbiem rēgojās ļoti īsas, rūtainas bikšeles, kuru gali noslēdzās ar divām pilnīgi atšķirīgām kruzuļu apdarēm. Rūtainā svārciņa notrūkušās pogas acīmredzot bija aizstātas ar mistera Dželibija mēteļa pogām, jo tās bija misiņa, turklāt krietni par lielām. Dažādās apģērba vietās caurumi un plīsumi bija steigšus nosegti, izmantojot visdīvainākos šūšanas paņēmienus, un tādu pašu rokudarbu es sazīmēju arī mis Dželibijas apģērbā. Tomēr viņas āriene šobrīd bija ievērojami glītāka — un meitene izskatījās ļoti jauka. Viņa apzinājās, ka nabaga mazais Ciepstiņš arī pēc visām viņas pūlēm nav kļuvis daudz labāks, un tas bija izlasāms viņas skatienā, ko viņa vispirms veltīja mums, pēc tam viņam.

—   Ak vail — noteica mans aizbildnis. — Atkal jau pūš no austrumiem!

Mēs ar Adu sirsnīgi apsveicām ienācēju un iepazīstinājām viņu ar misteru Džāndisu; apsēzdamās viņa tam sacīja:

—   Mamma sūta sveicienus un cer, ka jūs viņu atvainosiet, jo viņa labo projekta novilkumus. Viņa taisās izdot piecus tūkstošus jaunu apkārtrakstu un cer, ka jums to būs interesanti uzzināt. Vienu no tiem es paņēmu līdzi. Sveicieni no mammas! — To teikdama, viņa ar diezgan īdzīgu izskatu padeva minēto misteram Džāndisam.

—   Paldies, — teica mans aizbildnis. — Esmu ļoti pateicīgs misis Džclibijai. Ak kungs! Ir nu gan šis vējš neciešams!

Mēs pievērsāmies Ciepstiņam — noņēmām garīdznieka cepuri, apjautājāmies, vai viņš mūs atceras. Sākumā Ciepstiņš slēpās aiz pacelta elkoņa, bet, ieraudzījis biskvlta kūku, kļuva pielaidīgāks un ļāva man paņemt sevi klēpī, kur rāmi sēdēja, čāpstinādams muti. Misters Džāndiss drīz aizgāja uz pagaidu Rūcamistabu, un mis Dželibija ar savu parasto skarbo tiešumu uzsāka sarunu,

—   Mums Teivisinnā iet tikpat slikti kā vienmēr, — viņa teica. — Man nav ne mirkļa mierīgas dzīves. Sīs Āfrika» runāsi Sliktāk vairs nebūtu pat tad, ja es pati piederētu pie šīs… kā viņu sauca? — brāļu iezemiešu cilts.

Es mēģināju teikt kādu mierinošu vārdu.

—   Ak, nevajag taču, mis Samersonel — mis Dželibija iesaucās. — Kaut gan es tikpat jums pateicos par laipno nodomu. Es zinu, kā mani izmanto, un tur mani nevien;» neapvārdos. Arī jūs neapvārdotu, ja jūs tā izmantotu. Ciepstiņ, ej paspēlē zem klavierēm «vilkus un mednie kus»I

—   Negribul — izgrūda Ciepstiņš.

—   Labi, labi, tu, nepateicīgais, nepaklausīgais, cietsirdīgais puika! — ar asarām acīs atteica mis Dželibija.

—  Es vairs nekad nepūlēšos tevi ģērbt.

—   Ja, jā, iešu, Kedij! — iesaucās Ciepstiņš, kurš patiesībā bija labs bērns; viņu tik ļoti aizkustināja māsas uztraukums, ka viņš tūlīt paklausīja.

—   Šķiet, sīkums vien ir, kas tur ko raudāt, — kā atvainodamās sacīja nabaga mis Dželibija, — bet es esmu pavisam pārguruši. Es gatavoju šos apkārtrakstus sūtīšanai līdz diviem naktī. Man tas viss tā riebj, ka tāpēc vien sāp galva — tā ka brīžiem vairs acu priekšā neko neredzu. Un paskatieties uz to nabaga nelaimīgo bērnu! Kur vēl redzēts tāds putnubiedēklis!

Ciepstiņš, kurš, par laimi, nespēja novērtēt sava Izskata trūkumus, sēdēja uz paklāja aiz vienas no klavieru kājām, rāmi lūkodamies no savas paslēptuves uz mums un tiesādams kūku.

—   Es aizsūtīju viņu uz otru istabas galu, — teica mis Dželibija, pievilkdama savu krēslu tuvāk mūsējiem,

—  tāpēc ka negribu, lai viņš dzird mūsu sarunu. Tie sīkie ir tik manīgil Es gribēju teikt, ka mums patiesībā iet sliktāk nekā jebkad. Papus drīz cietīs bankrotu, un tad. es ceru, mamma būs apmierināta. Par to varēs pateikties vienīgi viņai.

Mēs izteicām cerību, ka varbūt mistera Dželibija darījumi vēl nav tik bēdīgā stāvoklī.

—   Nav nozīmes cerēt, kaut gan tas ir laipni no jums, — atteica mis Dželibija, purinādama galvu. — Nupat vēl vakar no rīta papus man teica (un viņš ir briesmīgi nelaimīgs), ka šo vētru nevarēšot pārciest. Es ari brīnītos, ja varētu. Kad visi veikalnieki sūta mums uz māju, kādus draņķus vien grib, un kalpotāji ar tiem dara, ko grib, un man nav laika neko griezt par labu, pat ja es to mācētu, un mammai viss ir vienalga, es gribētu zināt, ka tad lai papus iztur to vētru. Es tikai varu teikt — ja es būtu papus, es ņemtu un aizbēgtu!

—   Mana mīļā! — es smaidot teicu. — Jūsu tēvs, bez šaubām, domā par savu ģimeni.

—   Ak, jā, par ģimeni, tas viss ir ļoti jauki, mis Samersone, — atbildēja mis Dželibija, — bet kads viņam mierinājums no šīs ģimenes? Šī ģimene ir tikai vekseļi, netīrumi, postaža, troksnis, kritieni pa kāpnēm, nekārtībā un nožēlojams juceklis. Piedrazātā māja no viena nedēļas gala līdz otram izskatās kā lielajā veļas dienā — tikai nekāda veļa netiek mazgāta!

Mis Dželibija piecirta kāju pie grīdas un noslaucīja acis.

—   Man, protams, papa ir ļoti žēl, — viņa teica, — un es esmu tik nikna uz mammu, ka nevaru ne izteikt! Bet es ar to netaisos samierināties, tas nu ir skaidrs. Es netaisos visu mūžu vergot un necietīšu, ka mani bildina tāds misters Kveils. Tā tikai vēl trūka — apprecēt filantropu! It kā man vēl nebūtu diezgan tā visa! — izgrūda mis Dželibija.

Jāatzīstas, ka arī es pati nevarēju apspiest dusmas uz misis Dželibiju, redzēdama un dzirdēdama šo nomākto meiteni un zinādama, cik daudz viņas vārdos rūgti dzēlīgas patiesības.

—  Ja mēs nebūtu tuvāk sadraudzējušās, kad jūs apmētāties pie mums, — turpināja mis Dželibija, — man būtu kauns šodien nākt šurp, jo es zinu, pēc kāda ērma es izskatos jūsu abu acīs. Bet tagad es nolēmu atnākt, jo sevišķi tāpēc, ka diez vai jūs satikšu, kad nākamreiz atbrauksiet uz Londonu.

Viņa pateica to ar tik zīmīgu uzsvaru, ka mēs ar Adu saskatījāmies, paredzēdamas turpinājumu.

—   Nē, — sacīja mis Dželibija, papurinādama galvu. — Droši vien nesatikšu! Es zinu, ka varu jums abām uzticēties. Esmu pārliecināta, ka jūs mani nenodosiet. Es esmu saderinājusies.

—   Nevienam mājās nezinot? — es jautāju.

—   Ak mīļais dievs, mis Samersone, — viņa atbildēja kā aizstāvēdamās, neapmierināti, taču bez dusmām, — nu kā tad citādi? Jūs taču zināt, kāda ir mamma, — un es negribu apbēdināt nabaga papu vēl vairāk, stāstīdama to viņam.

—   Bet vai tas viņu nepadarīs vēl nelaimīgāku, ja jūs apprecēsieties bez viņa ziņas un piekrišanas, mijā? — es vaicāju.

—   Nē, — mis Dželibija atmaigusi atbildēja. — Es ceru, ka ne. Es censtos, lai viņš jūtas pēc iespējas labāk un ērtāk, kad viņš atnāktu mani apciemot, un Ciepstiņš un citi bērni varētu pa kārtai nākt padzīvot pie manis, un tad būtu, kas par viņiem rūpējas.

Nabaga Kedijā mājoja ļoti daudz sirsnības. Visu to teikdama, viņa atmaiga arvien vairāk un tik bieži apraudājās, iztēlodamās šādu neparastu mājas ainu, ka Ciepstiņš savā alā zem klavierēm, žēluma pārņemts, apgūlās uz muguras un sāka skaļi vaimanāt. Tikai tad, kad es atnesu viņu, lai noskūpsta māsu, un atkal paņēmu klēpi, un parādīju, kā Kedija smejas (un viņa tiešām, bērnam par prieku, sāka jautri smieties), mums izdevās viņu nomierināt; un pat tad viņam ik pa brīdim vēl vajadzēja mūs pēc kārtas saņemt aiz zoda un ar rociņu pārbraukt katrai pār seju. Beidzot, redzēdamas, ka klavieres neatbilst viņa noskaņojumam, mēs nosēdinājām bērnu uz krēsla pie loga, kur viņš varēja skatīties ārā, un mis Dželibija, turēdama viņu aiz vienas kājas, turpināja izkratīt sirdi.

—   Tas sākās ar jūsu ierašanos mūsu mājā, — viņa teica.

Protams, mēs vaicājām — kā?

—   Es jutu, ka esmu tik lempīga, — viņa atbildēja, — ka par katru cenu apņēmos vērst kaut ko par labu un nolēmu iemācīties dejot. Es pateicu mammai, ka man kauns pašai no sevis un ka man jāmācās dejot. Mamma paskatījās uz mani ar savu neciešamo skatienu, tā, it kā manis vispār tur nebūtu, bet es biju cieši apņēmusies iemācīties dejot un aizgāju uz mistera Tērvidropa skolu Ņūmenstrītā.

—   Un vai tur, mana mīļā … — es iesāku.

—   Jā, tur, — teica Kedija, — un es esmu saderinājusies ar misteru Tērvidropu. Tur ir divi misteri Tērvidropi, tēvs un dēls. Mans misters Tērvidrops, protams, ir dēls. Man tikai gribētos, kaut es būtu labāk audzināta un varētu kļūt viņam labāka sieva, jo viņš man ir ļoti mīļš.

—   Jāatzīstas, ka man ļoti skumīgi to visu dzirdēt, — es teicu.

—   Nesaprotu gan, kāpēc tā, — viņa mazliet nervozi atmeta, — bet, tā vai citādi, es esmu saderinājusies ar misteru Tērvidropu un viņš man ir ļoti pieķēries. Pagaidām tas vēl noslēpums pat no viņa puses, jo vecais misters Tērvidrops saņem no skolas savu daļu ienākumu uri tāda pēkšņa ziņa var salauzt viņa sirdi vai arī citādi viņu pārlieku satricināt, ja to pateiktu bez sagatavošanas. Vecais misters Tērvidrops ir ļoti smalks kungs — ļoti skolots.

—  Vai viņa sieva zina? — jautāja Ada.

—   Vai vecā mistera Tērvidropa sieva, mis Klēra? — atjautāja mis Dželibija, ieplezdama acis. — Tādas nemaz nav. Viņš ir atraitnis.

Mūs pārtrauca Ciepstiņš, jo māsa katrā lielākā satraukuma brīdī neapzināti raustīja viņa kāju kā zvana auklu — un tas bērnu tā nomocīja, ka viņš izpauda savas ciešanas gauži žēlabainā balsī. Tā kā viņš meklēja līdzjūtību pie manis un es biju tikai klausītāja, es pārsēdos tā, lai varētu turēt viņu pati. Mis Dželibija turpināja, ar skūpstu izlūgusies Ciepstiņam piedošanu un paskaidrojusi, ka tas gadījies netīšām.

—   Tāds, redzat, ir stāvoklis, — Kedija teica. — Ja es kādreiz arī pārmetu sev, es tomēr uzskatu, ka tā ir mammas vaina. Mēs apprecēsimies, līdzko varēsim, un tad es aiziešu pie papa uz kantori un mammai aizrakstīšu vēstuli. Mammu tas daudz neuztrauks: viņai es esmu ne vairāk kā papīrs un tinte. Vislielākais mierinājums, — Kedija iešņukstēdamās piebilda, — ir tas, ka pēc apprecēšanās man nekad vairs nebūs jādzird par Āfriku. Jaunais misters Tērvidrops arī to ienīst — manis dēļ —, un, ja vecais misters Tērvidrops vispār zina, ka pasaulē ir tāda vieta, tad tas ir viss, ko var gaidīt no viņa puses.

—   Viņš laikam bija tas ļoti smalkais, skolotais kungs? — es sacīju.

—   Viņš patiešām ir ļoti smalks un skolots, — apstiprināja Kedija. — Viņš gandrīz visur ir pazīstams ar savu smalko toni.

—  Vai viņš pasniedz stundas? — jautāja Ada.

—   Nē, nekādas īpašas stundas viņš nepasniedz, — atbildēja Kedija. — Bet viņa iznesība ir vienreizēja.

Tālāk Kedija pēc zināmas stomīšanās un drusku negribīgi pastāstīja, ka gribot, lai mēs zinātu vēl kaut ko; viņai esot tāda sajūta, ka mums tas jāzina, un viņa cerot, ka tas mūs neaizvainošot. Viņa esot nodibinājusi tuvāku pazīšanos ar mis Flaitu, mazo, plānprātīgo sieviņu, un bieži ejot turp agri no rīta, lai pirms brokastīm īsu brīdi tiktos ar savu iemī|oto — tikai īsu brīdi. — Es eju turp arī citkārt, — teica Kedija, — bet Princis tad nenāk. Jauno misteru Tērvidropu sauc Princis; man šis vārds nepatīk — tāds kā sunim —, bet viņš jau to neizvēlējās. Vecais misters Tērvidrops nokristīja viņu par Princi par godu princim reģentam*. Vecais misters Tērvidrops dievināja princi reģentu viņa smalkā toņa dēļ. Es ceru, ka jūs nesāksiet slikti domāt par mani, tāpēc ka esam uzsākuši šīs satikšanās pie mis Flaitas, kur pirmo reizi es biju kopā ar jums; man šī nabadzīte patīk pati par sevi, un man šķiet, ka arī es viņai patīku. Ja jūs redzētu jauno misteru Tērvidropu, es nešaubos, ka jums rastos labs iespaids par viņu vai vismaz, es ceru, jūs nespētu nodomāt par viņu neko Jaunu. Es arī tagad eju uz deju stundu. Es jau nevaru lūgt, lai jūs nākat man līdzi, mis Samersone, bet, ja jūs to vēlētos, — Kedija visu laiku runāja ļoti nopietni un drebošā balsī, — es ļoti priecātos, ļoti priecātos.

Bija sagadījies tā, ka tieši todien mēs ar misteru Džāndisu bijām norunājuši aiziet pie mis Flaitas. Mēs bijām izstāstījuši viņam par mūsu pirmo apciemojumu, un mūsu stāsts bija viņu ieinteresējis, taču kaut kas arvien bija aizkavējis mūs aiziet pie viņas vēlreiz. Tā kā es cerēju, ka man varbūt izdotos pietiekami ietekmēt mis Dželibiju, lai atturētu viņu no pārsteidzīga soja, ja es pieņemtu nabaga meitenes uzticēšanos, ko viņa tik Joti gribēja man dāvāt, es ierosināju, ka mēs ar viņu un Ciepstiņu varētu kopā doties uz deju skolu un vēlāk tikties ar manu aizbildni un Adu pie mis Flaitas, kuras uzvārdu es tagad dzirdēju pirmo reizi. Tika norunāts, ka mis Dželibijai kopā ar Ciepstiņu pēc tam jānāk atpakaļ pie mums uz pusdienām. Kad pēdējam ierosinājumam abi bija priecīgi piekrituši, mēs ar dažu saspraužu, matu sukas, ziepju un ūdens palīdzību drusku uzposām Ciepstiņu un devāmies Ņūmenstrītas virzienā, kas bija pavisam netālu no šejienes.

Mistera Tērvidropa skola bija iekārtota diezgan patumšā ēkā velvētas ejas stūrī, un visos kāpņu logos lepojās krūšutēli. Cik varēju spriest no plāksnītēm pie durvīm, šajā pašā ēkā savas darbnīcas bija iekārtojuši arī zīmēšanas skolotājs, ogļu tirgonis (oglēm gan te, protams, nebija vietas) un litogrāfijas mākslinieks. Uz plāksnītes, kas gan lieluma, gan novietojuma ziņā pārspēja citas, es izlasīju uzrakstu: «Misters Tērvidrops». Durvis bija vajā, priekštelpu aizpildīja flīģelis, arfa un vairāki citi instrumenti futrāļos; visi izskatījās kā promnešanai salikti un dienas gaismā atstāja diezgan uzkrītošu iespaidu. Mis Dželibija man paskaidroja, ka skolas telpas iepriekšējā dienā bijušas izīrētas koncertam.

Mēs devāmies augšup pa kāpnēm — māja šķita savulaik bijusi ļoti skaista, kad kādam rūpēja to uzturēt tīru un uzpostu un nevienam nenāca prātā cauru dienu tajā smēķēt, — un iegājām mistera Tērvidropa skolas zālē, kura bija izveidota ēkas aizmugures ārējā piebūvē, virs staļļiem, un kuru apgaismoja jumta logs. Tā bija gandrīz tukša telpa, kam stūros atsaucās atbalsis un kas oda pēc staļļa; gar sienām stiepās niedru soliņi, un pašas sienas vienādos atstatumos bija izrotātas liru gleznojumiem un nelieliem kristāla žuburiem ar svecēm, kuru vecmodīgie piekariņi šķita pa daļai nobiruši kā rudenī koku lapas. Te bija sapulcējušās vairākas jaunas skolnieces vecumā no trīspadsmit četrpadsmit gadiem līdz divdesmit diviem vai trim; es lūkojos pēc deju skolotāja, un tad Kedija, sažņaugdama man roku, nobēra iepazīstināšanas ceremonijas vārdus: — Mis Samersone — misters Princis Tērvidrops!

Es paklanījos nelielam, zilacainam gaišmatim ar jauneklīgu ārieni un linu krāsas matiem, kas vidū bija pāršķirti ar celiņu un galos cirtojās visapkārt galvai. Zem kreisā elkoņa viņš turēja nelielu vijoli un tai pašā rokā tās mazo lociņu. Viņa deju kurpītes bija jo sevišķi maziņas, un viņam kopumā piemita tāds kā panaivs sievišķīgums, kas manī ne vien izraisīja simpātijas, bet atstāja arī gluži savdabīgu iespaidu: man radās pārliecība, ka viņš ir līdzīgs savai mātei un ka viņa māte nav baudījusi labu apiešanos un gādību.

—   Es ļoti priecājos iepazīties ar mis Dželibijas draudzeni, — viņš teica, zemu paklanīdamies pret mani. — Es jau sāku baiļoties, — viņš bikli un maigi piebilda, — ka tnis Dželibija nemaz neatnāks, jo ir jau pāri parastajam laikam.

—       Tā biju es, kas viņu aizkavēja, tāpēc ļoti lūdzu jūs par šo novēlošanos vainot mani un pieņemt manu atvainošanos, ser, — es teicu.

—   Ak dievs! — viņš noteica.

—   Un lūdzami, — es piebildu, — neļaujiet man vēl ilgāk būt par kavēšanās cēloni.

Ar šo atvainošanos es atgāju malā un apsēdos starp Ciepstiņu (kurš, pieradis pie šīs kārtības, jau bija ierāpies stūra sēdeklī) un kādu vecu dāmu ar bargu sejas izteiksmi, kurai te skolojās divas māsasmeitas un kura izskatījās ļoti sašutusi par Ciepstiņa zābakiem. Tad Princis Tērvidrops aizskāra savas mazās vijolītes stīgas — un jaunās dāmas sagatavojās dejai. Tieši tobrīd pa sānu durvīm ieslīdēja vecais misters Tērvidrops visā sava smalkā toņa spožumā.

Viņš bija pavecs, resns kungs ar mākslīgu sejas krāsu, mākslīgiem zobiem, mākslīgām ūsām un parūku. Viņam bija zvērādas apkakle; svārkus krūšu daļā izspīlēja polsteri, un, lai aina būtu pilnīga, vēl tikai vajadzētu priekšā piespraust zvaigzni vai uzlikt platu, zilu lenti. Viņš bija apžņaudzies un piepūties, sajozies un saposies, cik vien tas cilvēkam iespējams. Ap kaklu viņam bija tik cieši savilkts nēzdogs, ka acis šķita izspiedušās no redzokļiem, bet zods un pat ausis tik dziļi iegrimušas lakata krokās, ka likās — ja to piepeši atlaistu vaļā, viņš neglābjami saļimtu. Padusē viņš turēja ļoti lielu un smagu cilindru ar sašaurinājumu lejasdaļā un rokā bija saņēmis baltus pirkstaiņus, ar kuriem cēli plikšķināja pa to, balstīdams svaru uz vienas kājas; augstu izslietie pleci un noapaļotie elkoņi pauda tādu noslīpētu eleganci, kam līdzīgu vairs pasaulē neatrast. Viņam bija spieķis, viņam bija monoklis, viņam bija tabakdoze, viņam bija gredzeni, viņam bija manšetes, viņam bija viss, izņemot vienīgi dabiskumu; viņš nebija līdzīgs jauneklim, viņš nebija līdzīgs sirmgalvim, viņš nebija līdzīgs nekam citam pasaulē — viņš viscaur bija viens vienīgs smalkā toņa parauginodelis.

—   Tēv! Mums ir viesis. Mis Dželibijas draudzene, mis Samersone.

—   Jūtos pagodināts, mis Samersone, — teica misters Tērvidrops. Kad viņa stīvais stāvs palocījās pret mani, man gandrīz šķita, ka redzu viņa acu baltumus savelkamies krokās.

—       Mans tēvs ir izcila persona, — viņa dēls, pagriezies pret mani, sacīja ar aizkustinošu ticību balsī. — Manu tēvu visi apbrīno.

—   Turpini, Princi! Turpini! — teica misters Tērvidrops, nostājies ar muguru pret kamīnu un tēvišķi pamādams ar cimdiem. — Turpini, dēls!

Pēc šīs pavēles vai varbūt pēc šīs laipnās at|aujas stunda turpinājās. Princis Tērvidrops brīžiem spēlēja vijoli, pats dejodams, brīžiem spēlēja klavieres, stāvēdams kājās, brīžiem dungoja melodiju, cik nu elpas vēl bija spējis aiztaupīt, un tai pašā laikā laboja kādas audzēknes stāju vai soli, visu laiku cītīgi kustējās līdzi visneprasmīgākās dejotājas katram solim un auguma kustībai un nepicrima ne uz mirkli. Viņa izcilais tēvs nedarīja neko, tikai stāvēja pie kamīna kā smalkā toņa paraugs.

—   Viņš nekad neko citu nedara, — teica vecā dāma ar bargo sejas izteiksmi. — Vai varat iedomāties, ka uz durvju plāksnītes tomēr stāv viņa vārds?

—   Bet viņa dēlam jau vārds ir tāds pats, — es sacīju.

—   Savam dēlam viņš vispār atņemtu jebkādu vārdu, ja vien varētu, — atteica vecā dāma. — Paskatieties, kā šis dēls ir ģērbies! — Ģērbies viņš tiešām bija ļoti pieticīgi, drēbes izskatījās nonēsātas un gandrīz vai noplukušas. — Bet tēvam, redz, jābūt uzcirstam un uzpostam, — vecā dāma piebilda, — smalkā toņa dēļ. Es viņam labprāt parādītu toni! Ar prieku izmestu ārā bez kāda toņa un smalkuma!

Mani urdīja ziņkāre uzzināt kaut ko vairāk par šo cilvēku. Es pajautāju: — Varbūt viņš tagad pasniedz smalkā toņa stundas?

—   Tagad! — strupi izmeta vecā dāma. — Nekad viņš nav to darījis!

Pēc neliela pārdomu brīža es ieminējos — varbūt šī kunga stiprā puse bijusi paukošana?

—   Neticu, ka viņš vispār rapieri prot turēt, kundze, — atteica vecā dāma.

Es paskatījos viņā ar pārsteigumu un ziņkāri. Jo ilgāk vecā dāma runāja par smalkā toņa meistaru, jo vairāk iekarsa pret viņu un pastāstīja man dažas epizodes no viņa karjeras, un vēl piedevām skaidri lika noprast, ka tās ir ļoti maigi atainotas.

Viņš bija apprecējis sīciņu padevīga rakstura deju skolotāju ar puslīdz pieklājīgu klientūru (turklāt pats visu mūžu nebija darījis nekā cita kā tikai smalki uzvedies) un nostrādinājis viņu līdz nāvei vai, labākajā gadījumā, (āvis viņai pašai nostrādāties līdz nāvei, lai pats varētu segt visus tos izdevumus, kas katrā ziņā nepieciešami viņa stāvoklim. Gan tādēj, lai varētu demonstrēt savu smalko toni augstākajā līmenī, gan tādēļ, lai allaž acu priekšā būtu labākie paraugi, viņš uzskatījis par nepieciešamu uzturēties visās lepnākajās publiskajās kūrvietās, izrādīt sevi Braitonā un citur spožāko sezonu laikā un dzīvot dīku dzīvi ar vislepnākajām drēbēm mugurā. Lai sagādātu viņam šādu iespēju, sīciņā, mīlošā deju skolotāja bija strādājusi vaiga sviedros un strādātu vaiga sviedros vēl līdz šai baltai dienai, ja būtu pieticis spēka. Pats galvenais stāstā bija tas, ka, par spīti šī cilvēka nepārspējamam egoismam, sieva, viņa smalkā toņa apmāta, bija ticējusi viņam līdz pēdējam brīdim un, jau nāves gultā gulēdama, visaizkustinošākajos vārdos uzticējusi rūpes par viņu savam dēlam, iedvesdama tam pārliecību, ka viņš ir mūžīgs parādnieks tēva priekšā un var uzlūkot tēvu tikai ar visdzi|āko lepnumu un godbijību. Dēls, kas bija mantojis savas mātes lielo ticību un allaž redzējis smalkā toņa paraugu sev acu priekšā, bija dzīvojis un uzaudzis tādā pašā pārliecībā un tagad, trīsdesmit gadu vecumā, strādāja tēva labā divpadsmit stundas dienā un ar godbijīgu apbrīnu raudzījās augšup uz savā prātā iedomāto virsotni.

— Un to nepārspējamo uzpūtībul — noteica mana sarunu biedre, nikni papurinādama galvu, un mēmā sašutumā noraudzījās, kā vecais misters Tērvidrops velk rokās pirkstaiņus, protams, pat nenojauzdams, kādus cildinājumus viņa tam izsaka. — Viņš tak no tiesas tic, ka ir īsts aristokrāts! Un tik žēlīgi izturas pret savu dēlu, ko pamanījies maldināt kā nabaga aklo, ka viņu varētu noturēt par gādīga tēva labāko paraugu. Ak, — un vecā dāma dusmu uzbangojumā pagriezās pret viņu, — es tev varētu acis izskrāpēt!

Es pret pašas gribu jutos uzjautrināta, kaut gan uzklausīju veco dāmu ar patiesu ieinteresētību. Grūti bija apšaubīt viņas vārdu patiesīgumu, redzot tēvu un dēlu acu priekšā. Ko es būtu domājusi par vecās dāmas stāstījumu, neredzējusi viņus, to šobrīd vairs nevaru pateikt. Sai kopējā ainā viss bija tik savstarpēji saderīgs, ka pārliecība radās pati no sevis.

Manas acis joprojām klīda no jaunā Tērvidropa, kas tik aizrautīgi strādāja, pie vecā Tērvidropa, kas tik skaisti demonstrēja savu smalkumu, kad vecais kungs viegli dējīgā solī pienāca man klāt un uzsāka sarunu.

Vispirms viņš man apvaicājās, vai es vairojot Londonas krāšņumu un izcilību ar savu uzturēšanos tajā. Neuzskatīju par vajadzīgu atbildēt tieši, jo pārāk labi zināju, ka to nu es nekādi nedaru, un vienkārši pateicu viņam, kur es dzīvoju.

—   Tik piemīlīga un apdāvināta lēdija, — viņš teica, noskūpstīdams savu labās rokas pirkstaini un pēc tam izstiepdams to pret audzēknēm, — spēs iecietīgi raudzīties uz nepilnībām šajās sienās. Mēs darām visu, lai iegūtu slīpējumu, slīpējumu, slīpējumu!

Viņš apsēdās man blakām; izskatījās, ka viņš par katru cenu cenšas novietoties tādā pozā, kādā viņa žilbinošais paraugs portretā sēž uz dīvāna.* Un patiesi viņš izskatījās tam varen līdzīgs.

—   Slīpējumu, slīpējumu, slīpējumu! — viņš atkārtoja, paņemdams šķipsniņu tabakas un cēli plivinādams pirkstus. — Un tomēr mēs neesam — ja drīkstu tā izteikties būtnei, kam tādu grāciju piešķīrusi daba un māksla, — tam sekoja rumpja palocīšanās, kas, šķiet, neizbēgami izraisīja uzacu savilkšanos augšup un acu aizdarīšanos, — smalkā toņa ziņā mēs vairs neesam tie, kas bijām.

—   Vai tad ne, ser? — es jautāju.

—   Mēs esam pagrimuši, — viņš atbildēja, pašūpodams galvu; kravates dēļ tas bija iespējams tikai ļoti niecīgās robežās. — Vienlīdzības ideju laikmets nav labvēlīgs smalkajam tonim. Tas veicina vulgaritāti. Varbūt es spriežu tendenciozi. Varbūt man nepieklātos atgādināt, ka mani nu jau vairākus gadus dēvē par Džentlmeni Tērvidropu, vai ari stāstīt, kā mani pagodināja viņa karaliskā augstība princis reģents, izbraukdams no Braitonas Paviljona (šīs izcilās celtnes), kad es noņēmu cepuri viņa priekšā: «Kas viņš tāds ir? Pie velna, kas viņš ir? Kāpēc es viņu nepazīstu? Kāpēc viņš nesaņem trīsdesmit tūkstošus gadā?» Bet tās ir tikai necilas anekdotes — kopīgs īpašums, jaunkundz, ko augstākās aprindas joprojām mēdz palaikam atcerēties,

—   Patiesi? — es vaicāju.

Viņš atbildēja ar to pašu polsterētā rumpja palocīšanos. — Aprindas, kur mums vēl saglabājies tas, kas atlicis nosmalkā toņa. Anglija, — viņš piebilda, — ak vai, mana tēvzeme! — ir gauži pagrimusi un grimst ar katru dienu dziļāk. Maz tajā vairs atlicis džentlmeņu. Mūsu ir maz. Es neredzu mums vairs sekotāju — tikai audēju rasi.

—   Var cerēt, ka džentlmeņu rase turpināsies šeit, — ei teicu,

—   Jūs esat joti laipna, — viņš pasmaidīja, un polste retais rumpis atkal palocījās pret mani. — Jus man glaimojat. Bet nē, ak, nē! Man nav izdevies iemūžināt šo mākslu savā nabaga zēnā. Lai debess man piedod, j3 uzdrīkstos noniecināt savu mīļoto bērnu, taču viņam… nav smalkā toņa.

—   Viņš šķiet lielisks deju skolotājs, — es piezīmēju.

—   Saprotiet mani, cienījamā jaunkundz, — viņš patiešām ir lielisks deju skolotājs. Visu, ko iespējams apgūt, viņš ir apguvis. Visu, kas nododams tālāk, viņš prot nodot tālāk. Taču ir dažas tādas prasmes… — Un viņš paņēma jaunu šķipsniņu tabakas un vēlreiz paklanījas, it kā piebilzdams: «Piemēram, šī te.»

Es pametu skatienu uz telpas vidu, kur mis Dželibijas iemīļotais, tagad nodarbodamies ar atsevišķām audzēknēm, strādāja vēl aizrautīgāk nekā iepriekš.

—   Mans mīļais bērns… — nomurmināja misters Tērvidrops, sakārtodams kravati.

—   Jūsu dēls ir nenogurdināms, — es teicu.

—   Dzirdēt no jums šos vārdus man ir augstākā atmaksa, — teica misters Tērvidrops. — Dažā ziņā viņš iet savas mātes, šīs svētās būtnes, pēdās. Viņa visu darīja ar nepārspējamu pašaizliedzību. Ak, sie-ievietes, jaukās sie-ievietes, — viņš noskandēja ar ļoti netīkamu galantumu, — kas jūs esat par dievišķu dzimumu!

Es piecēlos un piebiedrojos mis Dželibijai, kas šobrīd jau lika galvā cepuri. Tā kā deju stundai atvēlētais laiks bija pagājis, meitenes visapkārt darīja to pašu. Pa kuru laiku mis Dželibija un nabaga Princis bija atraduši izdevību saderināties, es nudien nevaru iedomāties, taču šoreiz viņi pavisam noteikti neatrada ne mazāko iespēju pārmīt kaut duci vārdu.

—   Mans mīļais, — misters Tērvidrops žēlīgi uzrunāja dēlu, — vai tu zini, cik pulkstenis?

—   Nē, tēv. — Dēlam nebija pulksteņa. Tēvam bija skaists zelta pulkstenis, ko viņš izvilka ar žestu, kuram vajadzētu kalpot par paraugu visai cilvēcei.

—  Mans dēls, — viņš teica, — pulkstenis ir divi. Atceries, ka tev trijos ir deju stunda Kensingtonā.

—      Man pietiks laika, tēv, — atteica Princis. — Es

varu kaut ko iekost tāpat, kājās stāvēdams, un steigties prom.

—   Manu mīļo zēn, — sacīja tēvs, — tas tev jādara ļoti aši. Auksto jērgaļu tu atradīsi uz galda.

—   Paldies, tēv. Vai jūs arī tagad dodaties projām?

—  Jā, mīļais. Man šķiet, — misters Tērvidrops sacīja, pieticīgā pašapziņā pievērdams acis un iztaisnodams plecus, — ka man tagad, kā parasti, jāparādās pilsētā.

—   Jums vajadzētu kaut kur, kā pieklājas, paēst pusdienas, — teica dēls.

—  To es darīšu, mīļais bērns. Ieturēšu nelielu maltīti, domājams, franču restorānā pie Operas kolonādes.

—   Labi! Uz redzēšanos, tēv! — teica Princis, snieg dams roku.

—  Uz redzēšanos, dēls! Lai dievs tevi svētī!

Misters Tērvidrops to pasacīja ļoti dievbijīgā tonī, un

šķiet, ka dēlam tas jūtami nāca par labu — jaunais Tērvidrops atvadīdamies izskatījās tik apmierināts ar savu tēvu, tik padevīgs viņam un tik lepns uz viņu, ka man gandrīz sāka likties, ka šim jaunajam cilvēkam būtu nodarīts pāri, ja viņš nespētu tik nešaubīgi ticēt vecākajam vīram. Tie īsie mirkļi, kas Princim pagāja, atvadoties no mums (no vienas jo īpaši — to es, noslēpumu zinādama, viegli varēju pamanīt), stiprināja labvēlīgo iespaidu, ko uz mani bija darijis viņa gandrīz bērnišķais raksturs Es sajutu simpātijas un līdzcietību, noraudzīdamās, kā viņš ieliek azotē savu mazo vijolīti — un tai līdzi vēlēšanos vēl brīdi ilgāk uzkavēties kopā ar Kediju — un možā solī dodas projām, lai iekostu auksto jērgaļu uri drāztos uz savu nodarbību Kensingtonā, un tas viss manī iesvēla gandrīz tādu pašu niknumu pret viņa tēvu kā bargajā vecajā dāmā.

225

Tēvs atvēra mums durvis un paklanīdamies izvadīja mūs ārā ar tik manierīgu žestu, kas, jāatzīst, nedarītu kaunu viņa žilbinošajam paraugmodelim. Tādā pašā veidā viņš pēc tam pārveda mūs pāri ielai, dodamies uz pilsētas aristokrātisko rajonu, kur dzīrās parādīties starp nedaudzajiem atlikušajiem džentlmeņiem. Kādu brīdi es biju tā iegrimusi domās par Ņūmenstrītā dzirdēto un redzēto, ka gandrīz nespēju sarunāties ar Kediju vai pat pietiekami uzmanīgi uzklausīt viņas sacīto — jo īpaši tad, kad sāku prātot, vai deju skolotāja amatā sastopami — vai jebkad agrāk bijuši sastopami — vēl citi tādi kungi, kas dzīvo un uztur savu reputāciju tikai un vienīgi

R— 1R43

ar smalko toni. Tas darīja manas domas tik juceklīgas un lika pieļaut, ka iespējami tik daudzi šādi misteri tērvidropi, ka es teicu: «Ester, tev jāsaņemas, jāizmet visas šīs domas no galvas un jāpievērš uzmanība Kedijai!» Tā es arī darīju, un visu atlikušo ceļu līdz Linkolna korporācijai mēs nogājām, raiti tērzēdamas.

Kedija man pastāstīja, ka viņas iemīļotā cilvēka izglītošanās tā tikusi pamesta novārtā, ka viņai ne vienmēr viegli vedoties izlasīt viņa īsās vēstules. Labāk būtu, viņa teica, ja viņš tik daudz neraizētos par pareizrakstību un tik ļoti nepūlētos uzlabot katru vārdu, bet viņš visur saliekot tik daudz nevajadzīgu burtu, ka vārdi pavisam zaudējot anglisku izskatu. — To viņš dara ar vislabākajiem nodomiem, — piebilda Kedija, — bet neiznāk jau tā, kā viņš, nabadziņš, gribējis! — Tad Kedija sāka prātot, kā gan viņš varot būt skolots vīrs, ja visu mūžu pavadījis tikai deju stundās un neko citu nav darījis kā tikai mācījis uri mocījies, mocījies un mācījis — un tā no rīta līdz pusdienai un no pusdienas līdz vakaram! Un kāda tam galu galā nozīme? Viņa varot rakstīt vēstules abu vielā, tāds darāmais viņai sen ierasts, un daudz svarīgāk esot, lai viņš būtu mīļš, nevis izglītots. — Turklāt es taču neesmu no tām gudrajām un spējīgajām, kas varētu celt degunu gaisā, — Kedija noteica. — Es labi saprotu, ka zinu ļoti maz — par to paldies manai mammai!

— Es jums gribu pastāstīt vēl kaut ko, kamēr mēs esam divas vien, — Kedija turpināja, — man negribējās runāt par to, iekams jūs nebijāt redzējusi Princi, mis Samersone. Jūs zināt, kāda ir mūsu māja. Mūsu mājā man nav nekādas jēgas mēģināt iemācīties to, kas varētu noderēt Prinča sievai. Mēs dzīvojam tādā midzenī, ka tas ir pilnīgi neiespējami, un, kad vien esmu to mēģinājusi, man ikreiz vēl vairāk nolaidušās rokas. Tāpēc es mazliet vingrinos — kā jūs domājat, kur? Pie nabaga mis Flaitas! Agri no rīta es viņai palīdzu uzkopt istabu un iztīrīt putnu būrus, izvāru viņai tasi kafijas (to man, protams, iemācīja viņa) — un esmu to iemācījusies tik labi, ka Princis galvo, ka tā esot garšīgākā kafija, kādu viņš jebkad dzēris, un ka vecais misters Tērvidrops, kas tiešām ir ļoti prasīgs attiecībā uz kafiju, būtu par to sajūsmā. Es protu arī pagatavot dažus pudiņus un protu nopirkt jērgaļas gabalu, tēju, cukuru, sviestu un vēl labu tiesu saimniecībā vajadzīgu lietu. Es gan vēl slikti šuju, — Kedija atzinās, pamezdama skatienu uz Ciepstiņa aplāpīto apģērbu, — bet varbūt es to vēl iemācīšos, un, kopš esmu saderinājusies ar Princi un nodarbojos ar visu šo te, es, šķiet, esmu kļuvusi savaldīgāka un pat iecietīgāka pret mammu. Šorīt gan es pirmajā brīdī jutos satriekta, kad redzēju, cik jaukas un kārtīgas izskatāties jūs ar mis Klēru, un kaunējos par Ciepstiņu un pati par sevi, bet visā visumā man šķiet, ka es esmu savaldīgāka nekā agrāk un iecietīgāka pret mammu.

Nabaga meitene tik ļoti centās, un teiktais viņai nāca no visas sirds; es, to dzirdot, jutos ļoti aizkustināta. — Kedij, mīļā, — es teicu, — es sāku jūs arvien vairāk iemīļot un ceru, ka mēs kļūsim draudzenes.

—   Ak, vai patiesi? — iesaucās Kedija. — Cik tad es būtu laimīga!

—   Mana mīļā Kedij, — es teicu, — no šīs dienas mēs būsim draudzenes un centīsimies bieži aprunāties par visu, kas uz sirds, un visur atrast pareizo ceļu.

Kedija gavilēja aiz prieka. Es savā vecmodīgajā manierē pasacīju viņai visu, ko pratu, lai meiteni nomierinātu un iedrošinātu; todien es būtu spējusi atvainot veco misteru Tērvidropu vienīgi tādā gadījumā, ja viņš apveltītu savu nākamo vedeklu ar veselu bagātību.

Tikmēr mēs jau bijām sasnieguši mistera Kruķa namu; saimnieka dzīvokļa durvis stāvēja vaļā. Pie durvju stenderes bija pielīmēts paziņojums, kas vēstīja, ka trešajā stāvā ir izdodama istaba. To ieraudzījusi, Kedija atcerējās un, augšā kāpjot, pastāstīja man, ka te nesen pēkšņi kāds nomiris un notikusi izmeklēšanas sēde un ka mūsu lāga sieviņa bijusi gluži slima no pārbīļa. Tā kā tukšās istabas durvis un logs bija vaļā, mēs ieskatījāmies iekšpusē. Tā bija tā pati istaba ar tumšajām durvīm, uz ko mis Flaita tika mums noslēpumaini norādījusi, kad bijām šeit iepriekšējo reizi. Istaba ' izskatījās skumīga un pamesta, drūma un nelaimīga un izraisīja manī dīvainu grūtsirdību, pat bailes.

—   Jūs esat bāla, — teica Kedija, kad mēs iznācām ārā, — jums salst!

Es patiesi jutos tā, it kā šai istabā būtu gluži pārsalusi.

Sarunās aizrāvušās, mēs bijām nākušas lēni, un mans aizbildnis un Ada jau bija mums priekšā. Mēs sastapām viņus mis Flaitas jumtistabā. Viņi aplūkoja putnus, bet atnākušais ārsts, kas gādīgi un līdzcietīgi rūpējās par nabaga saimnieci, tikmēr sēdēja pie kamīna un moži sarunājās ar viņu.

—   Es esmu beidzis savu profesionālo vizīti, — viņš teica, panākdamies uz priekšu. — Mis Flaita jūtas daudz labāk un rīt var doties uz tiesas namu (jo viņas domas pie tā vien kavējas). Cik saprotu, viņas trūkums tur bijis ļoti jūtams.

Mis Flaita apmierināta uzklausīja šo komplimentu un veltīja mums visiem reveransu.

—   Patiesi jūtos pagodināta, — viņa teica, — ka mani vēlreiz apciemo Džāndisu prāvas aizbilstamie! Jūtos ļoti laimīga, ka varu uzņemt zem sava pieticīgā jumta Saltā Nama Džāndisu! — Un mis Flaita veltīja viņam īpašu reveransu. — Ficdžāndisa, mīļā, — šādi viņa, šķiet, bija iedēvējusi Kediju un vienmēr sauca viņu šai vārdā, — jums divkāršs sveiciens!

—   Vai viņa bija ļoti slima? — misters Džāndiss vaicāja kungam, ko bija sastapis aprūpējam veco dāmu. Mis Flaita atbildēja pati, kaut ari jautājums bija izsacīts čukstus,

—   Ak, ļoti nevesela! Nudien, pavisam savārgusi, — viņa noslēpumainā balsī paziņoja. — Zināt, tās nebija sāpes, bet uztraukums. Miesa necieta tik daudz kā nervi, ak, nervi! Patiesība ir tāda, — balss kļuva pavisam klusa un dreboša, — ka mūsu namā bija ienākusi nāve. Mūsu namā bija inde. Es esmu ļoti jūtīga pret šādām briesmām. Tas mani pārbiedēja. Tikai misters Vudkorts vien zina, kā pārbiedēja. Mans ārsts, misters Vudkorts! — tas izskanēja ļoti diženi. — Džāndisu prāvas aizbilstamās, Džāndiss no Saltā Nama, Ficdžāndisa!

—   Mis Flaita, — teica misters Vudkorts ļoti nopietnā balsī, it kā, uzrunādams mūs, patiesībā vērstos pie viņas, un saudzīgi uzlika plaukstu uz viņas delma, — mis Flaita apraksta savu slimību ar sev piemītošo precizitāti. Viņu satrauca atgadījums šai namā — atgadījums, kas būtu varējis satraukt arī stiprāku cilvēku, un bēdas un pārdzīvojums darīja viņu slimu. Viņa pirmajā atklājuma steigā atveda mani šurp, kaut gan bija par vēlu, lai es varētu palīdzēt tam nabaga vīram. Esmu centies atdarīt par šo sarūgtinājumu, kopš tās dienas nākdams šurp un mēģinādams mazdrusciņ palīdzēt viņai.

—   Sis ir pats laipnākais ārsts visā Mediķu apvienībā, — mis Flaita man pačukstēja. — Es gaidu spriedumu. Pastarās tiesas dienā. Tad es visus atalgošu ar muižām.

—   Pēc pāris dienām viņai būs pavisam labi, — teica misters Vudkorts, ar vērīgu smaidu lūkodamies uz veco dāmu, — tikpat labi, kā bijis arvien. Citiem vārdiem — itin pieņemami. Vai esat dzirdējuši par viņas lielo bagātību?

—   Kaut kas apbrīnojams! — gaiši smaidīdama, sacīja mis Flaita. — Kaut ko tādu jūs, mī|ie, vēl nebūsiet dzirdējuši! Katru sestdienu Daiļrunīgais Kendžs vai Gapijs (Daiļrunīgā Kendža ierēdnis) ieliek man rokā paciņu ar šiliņiem. Šiliņiem. Tik tiešām! Un tai paciņā vienmēr ir vienāds daudzums šiliņu. Vienmēr viens šiliņš katrai nedēļas dienai. Iedomājieties tikai! Vai nav smalki nomērīts? Jā-ā! No kurienes šīs paciņas nāk, jūs prasāt? Tas, lūk, ir lielais jautājums. Gluži dabiski. Vai gribat, lai pasaku, ko domāju es? Es domāju, — mis Flaita noteica, kāpdamās atpakaļ, raudzīdamās uz mums ar ļoti vērīgu skatienu un zīmīgi kratīdama gaisā labās rokas rādītājpirkstu, — ka tos sūta lords kanclers, apzinādamies laika sprīdi, kopš atvērts Lielais zīmogs (jo tas ir atvērts jau krietnu laiku!). Līdz sprieduma dienai, tā man šķiet. Nu, tas ir ļoti slavējami, es teiktu. Sādā veidā atzīt, ka viņš patiešām ir drusku par lēnu savā darbā, ņemot vērā cilvēka mūža garumu. Cik smalki viņš to izdomājisl Iad es nesen biju tiesā (es eju turp regulāri — ar saviem dokumentiem), es viņam skaidri liku saprast, ka visu zinu, un viņš tikpat kā atzinās. Tas ir, es uzsmaidīju viņam no sava sola — un viņš uzsmaidīja man no savējā. Bet tā ir vesela bagātība, vai ne? Un Ficdžāndisa izlieto šo naudu manām vajadzībām vislietpratīgākā veidā. O, tik tiešām ļoti lietpratīgi!

Es apsveicu viņu (jo viņa to stāstīja man) ar šo veiksmīgo papildinājumu viņas ienākumiem un novēlēju, lai tas ilgi turpinātos. Es neprātoju, no kurienes tas nāk un kurš varētu būt tik cilvēcīgs un iejūtīgs. Mans aizbildnis stāvēja turpat man priekšā, vērodams putnus, un man nevajadzēja lūkoties tālāk.

—   Un kā jūs saucat šīs sīkās radībiņas, kundze? — viņš apvaicājās savā tīkamajā balsī. — Vai tām ir savi vārdi?

—   Es varu mis Flaitas vietā atbildēt, ka ir, — es sacīju, — jo viņa mums apsolīja tos pateikt. Vai Ada atceras?

Ada to atcerējās ļoti labi.

—   Vai es apsolīju? — jautāja mis Flaita. — Kas tur 23c ir aiz durvīm? Kāpēc jus klausāties aiz manām durvīm, ICruk?

Atgrūdis durvis vaļā, tajās parādījās vecais mājas saimnieks ar savu zvērādas cepuri galvā un kaķi pie kājām.

—   Es neklausījos, mis Flaita, — viņš teica. — Es nupat grasījos piedauzīt, bet jums jau tik aša maņa!

—   Dzeniet savu kaķeni lejā! Trieciet to prom! — vecā dāma dusmīgi iesaucās.

—   Phe-he! Nav ko bīties, kungi, — teica misters Kruks, lēnu, dzedri vērīgu skatienu nomērīdams mūs citu pēc cita, — man klātesot, viņa nekad neuzbruks putniem, vienīgi tad, ja es pavēlēšu.

—   Jūs atvainosiet manu saimnieku, — ar pašapzinīgu cieņu noteica vecā dāma. — Viņš jau pavisam, pavisam, hm… — Ko jūs te meklējat, Kruk, kad man ir viesi?

—   Ehē! — atsaucās vecais vīrs. — Jūs tak zināt, ka es esmu lords kanclers.

—   Nu, un tad? — atcirta mis Flaita. — Kas par to?

—   Ir taču dīvaini, — ar guldzošu smiekliņu sacīja večuks, — ja lords kanclers nepazīst Džāndisu, vai ne, mis Flaita? Vai tad es nevarētu atļauties šo soli? Jūsu padevīgais kalps, ser! Es pārzinu Džāndisu prāvu gandrīz tikpat labi kā jūs pats, ser. Es pazinu veco skvairu Tomu, ser. Tomēr nevaru atcerēties, ka būtu jebkad redzējis jūs, pat tiesā ne. Bet es tur esmu tik bieži, ka kopā pa visu gadu sanāk krietns dienu skaits.

—   Es tur neeju nekad, — sacīja misters Džāndiss (un viņš to patiesi nedarīja nekad un ne aiz kādiem apsvērumiem). — Drīzāk es aizietu… uz citu nešķīstu vietu.

—   Vai tiešām? — ar smīnu atjautāja Kruks. — Jūs esat bargs pret manu dižo un skoloto brāli, ja tā sakāt, ser, bet no Džāndisa tas ir gluži dabiski. Kas vienreiz pirkstu ugunī iebāzis… Ko jūs tā pētāt manas īrnieces putnus, mister Džāndis? — Vecais vīrs soli pa solim bija ievirzījies istabā un tagad ar elkoni pieskārās manam aizbildnim un caur savām acenēm paraudzījās cieši viņam sejā. — Viens no viņas jokainajiem untumiem ir tas, ka viņa nekad nemin šo putneļu vārdus, ja vien var no tā izvairīties, bet vārdus viņa ir sadevusi tiem visiem. — Tas tika pateikts čukstus. — Vai gribat, lai es tos nosaucu vārdos, Flaita? — viņš noprasīja skaļi, pamirkšķinādams mums ar aci un pamādams uz sieviņas pusi, kad tā aizgriezās, izlikdamās slaukām kamīna restes.

—   Kā gribat, — viņa steidzīgi atbildēja.

Večuks, uzmetis mums vēl vienu skatienu, pievērsās būriem un sāka saukt visus pēc kārtas:

—  Cerība, Prieks, Jaunība, Miers, Atpūta, Dzīve, Pīšļi, Pelni, Postaža, Trūkums, Iznīcība, Izmisums, Ārprāts, Nāve, Viltība, Muļķība, Vārdi, Parūka, Skranda, Pergaments, Laupījums, Precedents, Savārstījums, Krāpšana un Liekulība. Tas ir viss bars, — viņš piebilda, — ko vienkopus iesprostojis mans dižais skolotais amatbrālis.

—   Kāds nejauks vējš! — norūca mans aizbildnis,

—   Kad mans dižais un skolotais amatbrālis nolasīs spriedumu, šie tiks palaisti brīvībā, — teica Kruks, atkal pamirkšķinādams mums ar aci. — Un tad, — viņš smīnēdams čukstus piemetināja, — ja tas jebkad notiks — bet tak nenotiks! — citi putni, kas nekad nav bijuši iesprostoti, šitos saplosīs.

—   Šodien gan ir visnejaukākais vējš, — teica mans aizbildnis, izlikdamies, ka skatās ārā pa logu uz vējrādi, — lai nu kad, bet šodien tas pūš taisni no austrumiem!

Mums bija ļoti grūti tikt projām no šī nama. Ne jau rnis Flailas dēļ; šī sīkā būtne prata rēķināties ar citu ērtībām tāpat kā jebkurš saprātīgs cilvēks. Mistera Kruķa dēļ. Šķita, ka viņš nekādi nespēj šķirties no mistera Džāndisa sabiedrības. Ja viņš ar manu aizbildni būtu saķēdēts kopā, diez vai tad viņš būtu turējies ciešāk tam blakus. Viņš piedāvājās parādīt mums savu «Lorda kanclera tiesu» un visu dīvaino mistrojumu, ko tā saturēja; visā šīs apskates laikā (ko viņš paildzināja, cik vien varēja) viņš turējās cieši līdzās misteram Džāndisam un brīžiem aizkavēja viņu uz vielas ar tādu vai citādu ieganstu, kamēr mēs bijām pagājuši tālāk, it kā viņam nedotu miera vēlēšanās uzsākt kādu slepenu sarunu un viņš nespētu izšķirties, kā to izdarīt. Grūti iedomāties sejas izteiksmi un izturēšanos, kas vēl spilgtāk un neparastāk paustu piesardzību un nespēju izlemt, un nemitīgu dziņu darīt kaut ko tādu, kam nepietiek dūšas. Viņš, acis nenolaizdams, vēroja manu aizbildni. Viņa skatiens gandrīz ne mirkli nenovērsās no mistera Džāndisa sejas. Ja viņš gāja tam blakām, viņš vēroja to ar vecas polārlapsas .rūdīto viltību. Ja viņš gāja misteram Džāndisam pa priekšu, tad skatījās atpakaļ. Kad mēs stāvējām uz vietas, viņš nostājās manam aizbildnim pretī un stāvēja, daudz reižu pēc kārtas vilkdams delnu pāri vaļējai mutei ar dīvainu varas apziņas izteiksmi sejā, un, raudzīdamies caur nolaistajām sirmajām uzacīm tā, ka acis izskatījās gandrīz aizvērtas, šķila izpētām katru vaibstu viņa sejā.

Beidzot, izstaigājuši visu māju (pastāvīgā kaķa pavadība) un apskatījuši visu raibo krājumu jūkli, kas patiesi bija ļoti savdabīgs, mēs nonācām veikala aizmugures daļā. Seit uz tukšas mucas stāvēja tintnīca, daži vecu rakstāmspalvu gali un dažas netīras teātru programmas; pie sienas bija pielīmēti vairāki lieli alfabēti drukātiem, labi salasāmiem burtiem, ko bija rakstījusi dažāda roka.

—   Ko jūs šeit darāt? — vaicāja mans aizbilnis.

—  Mēģinu iemācīties lasīt un rakstīt, — teica Kruks.

—   Un kā jums veicas?

—   Lēni. Slikti, — nepacietīgi atbildēja vecais vīrs. — Manos gados tā ir grūta būšana.

—   Vieglāk būtu, ja kāds pamācītu, — teica mans aizbildnis.

—   Jā, bet var iemācīt nepareizi! — atsaucās vecais vīrs, un viņa acīs ar pārsteidzošu sparu uzzibsnīja aizdomas. — Es nezinu, ko esrnu zaudējis, nemācīdamies agrāk. Es negribu zaudēt vēl vairāk, samācīdamies nepareizi.

—   Nepareizi? — atjautāja mans aizbildnis ar savu labsirdīgo smaidu. — Kas tad, pēc jūsu domām, gribētu mācīt jūs nepareizi?

—   Es nezinu, mister Džāndis no Saltā Nama! — atteica vecais vīrs, atstumdams acenes uz pieres un saberzēdams rokas. — Es nedomāju, ka to kāds taisni gribētu, bet es labāk uzticos pats sev nekā citam!

Sīs atbildes, tāpat kā visa viņa izturēšanās, bija tik dīvainas, ka ceļā uz Linkolna korporāciju mans aizbildnis apvaicājās misteram Vudkortam, kam bija ar mums pa ceļam, vai misters Kruks patiešām neesot, kā izteicās viņa īrniece, jucis. Nē, atteica jaunais ārsts, tā domāt neesot pamata. Viņš esot ārkārtīgi neuzticīgs kā daudzi neizglītoti cilvēki, un viņš pastāvīgi dzīvojot stipra degvīna iespaidā, ko dzerot lielos daudzumos un pēc kā (to mēs visi sajūtām)' ožot gan pats, gan visas veikala aizmugures telpas, bet par jukušu viņš šo vīru pagaidām neuzskatot.

Mājupceļā es nopirku Čiepstiņam spēļu vējdzirnavas ar diviem miltu maisiņiem un šādi tiktāl iemantoju viņa pieķeršanos, ka viņš nevienam citam nejāva novilkt sev cimdus un noņemt cepuri un pusdienās bija ar mieru sēdēt tikai man blakus. Kedija sēdēja man otrā pusē, līdzās Adai, kurai mēs izstāstījām visus Kedijas saderināšanās noslēpumus, tiklīdz bijām atgriezušies mājās. Mēs veltījām Kedijai daudz uzmanības un Ciepstiņam tāpat; Kedija manāmi atplauka, un mans aizbildnis bija tikpat jautrs kā mēs visi, un mēs patiesi jutāmies laimīgi, līdz beidzot vakarā Kedija īrētā ekipāžā devās uz māju ar cieši aizmigušo Ciepstiņu klēpī, kurš arī miegā neizlaida no rokām dzirnaviņas.

Es aizmirsu piebilst — vismaz es neesmu to darījusi—, ka misters Vudkorts bija tas pats melnīgsnējais jaunais ārsts, ar ko mēs bijām tikušies pie mistera Bedžera. Arī to, ka misters Džāndiss viņu todien ielūdza pusdienās. Arī to, ka viņš atnāca. Arī to, ka pēc viesu aiziešanas es vakarā sacīju Adai: — Nu, mīļā, tagad drusciņ parunāsimies par Ričardu! — Bet Ada pasmējās un teica…

Bet tas galu galā nav svarīgi, ko teica mana mīļā draudzene. Viņai aizvien patika jokot.

XV NODAĻA

Beljārda.

Kamēr mēs uzturējāmies Londonā, misteru Džāndisu nemitīgi apsēda vesels satrauktu dāmu un kungu pūlis — tie paši, kas jau agrāk bija mūs ne mazums pārsteiguši ar savu izturēšanos. Misters Kveils, kurš pieteica vizīti drīz pēc mūsu ierašanās, bija viscaur satraukuma pārņemts. Viņa spožie deniņu laukumi šķita zibam pa vidu visur, kur vien notika kaut kas ievērības cienīgs, un viņš tik cītīgi un nemitīgi braucīja galvvidu, ka likās — teju, teju pat matu saknes izsprāgs no galvas nerimtīgā filantropijas tieksmē. Viņam bija vienalga, kur ieguldīt savu enerģiju, bet ar īpašu aizrautību viņš metās pildīt slavinoša ieteikuma lomu jebkam un jebkuram. Viņa galvenais spēks šķita neierobežotas apjūsmošanas spēks. Viņš bezgalīgas stundas spēja sēdēt, ar vispatiesāko sajūsmu sauļodams savus iespaidīgos deniņus jebkāda spīdekļa gaismā. Kad es pirmoreiz redzēju viņu kūstam neatslābstošā apbrīnā pret misis Dželibiju, es iedomājos, ka tieši viņa ir šī cilvēka visaptverošās jūsmas objekts. Drīz es atklāju savu maldīšanos un sapratu, ka viņš ir velces nesējs un taures pūtējs visai cilvēku dzimuma procesijai.

Kādu dienu ieradās misis Pārdigla, lai izprasītu kaut kam ziedojumu, un kopā ar viņu klāt bija arī misters Kveils. Ko vien misis Pārdigla teica, misters Kveils mums tūdaļ atkārtoja; tieši tāpat, kā bija iztaujādams piedabūjis misis Dželibiju stāstīt par saviem nopelniem, viņš to darīja ar misis Pārdiglu. Misis Pārdigla atrakstīja manam aizbildnim iepazīstināšanas vēstuli, stādīdama priekšā savu daiļrunīgo draugu misteru Gašeru. Kopā ar misteru Gašeru klāt bija atkal misters Kveils. Misters Gašcrs bija mīkstmiesīga izskata kungs ar miklu ādu, un viņa actiņas mēnessapaļajā sejā izskatījās tik maziņas, ka šķita sākotnēji veidotas pavisam citam cilvēkam; no pirmā skatiena viņš neatstāja nekādu pievilcīgo iespaidu, tomēr viņš vēl nebija ne lāgā paguvis apsēsties, kad misters Kveils jau klusītēm pajautāja Adai un man, vai viņš neesot varena figūra — un bija jau arī, ņemot vērā izplūdušos apmērus, taču misters Kveils domāja dvēseles diženumu — un vai mūs nepārsteidzot viņa pieres masivais veidojums. īsi sakot, mēs dzirdējām bezgaldaudz cildinājumu šāda tipa cilvēku visdažādākajām misijām, taču, jūtot pret tām visu cieņu, mums tomēr īsti skaidrs palika tikai tas, ka paša mistera Kveila misija ir jūsmīgi apdziedāt jebkura cita misiju un ka šī misija ir pati iecienītākā visu citu misiju starpā.

Misters Džāndiss šajā sabiedrībā bija iekļuvis aiz savas dāsnās sirds un patiesās vēlēšanās darīt visu labo, kas viņa spēkos, taču viņš juta, ka tā pārāk bieži ir netīkama sabiedrība, kurā labdarība izpaužas grūdienveidīgi, kur žēlsirdību kā košu uniformu uzvelk sev skaļrunīgi sludinātāji un lētas slavas kārotāji, dedzīgi liekulībā, nerimtīgi ārišķībā, līdz verdziskumam iztapīgi pret varenajiem, lišķīgi cits pret citu un neiecietīgi pret tiem, kam rūp bez lieka skaļuma palīdzēt vājajiem noturēties kājās, nevis ar skaļu brarnanību un pašcildināšanos tos par nieka tiesu pacelt, kad tie jau pakrituši; to viņš mums pateica skaidri un gaiši. Kad misters Kveils saņēma cildinājuma rakstu, ko bija ierosinājis misters Gašers (viņš pats tādu bija saņēmis jau iepriekš pēc mistera Kveila ierosinājuma), un kad misters Gašers pusotru stundu runāja par labdarības svētību sanāksmē, kurā piedalījās arī mazi zēni un meitenes no divām bāriņu skolām, kuriem īpaši atgādināja par atraitnes artavu un aicināja tos ar priecīgu vaigu ziedot pa puspensam, man šķiet, ka vējš turējās austrumos nedēļas trīs no vietas.

?3o

Es visu to stāstu tāpēc, ka man atkal jāatgriežas pie mistera Skimpola. Man likās, ka viņa bērnišķības un bezrūpības nepiespiestās izpausmes sniedz lielu atvieglojumu manam aizbildnim, jo tās krasi kontrastēja ar iepriekš minēto, turklāt bija daudz patiesākas un ticamākas, un redzēt vienu pilnīgi neviltotu un vaļsirdīgu cilvēku starp tik daudziem pretstatiem bija gribot negribot patīkami. Man negribētos izdarīt secinājumu, ka misters Skimpols to apjauta un visgudri izmantoja; es patiesībā nekad netiku viņu pietiekami izpratusi, lai varētu to pateikt. Taču pret manu aizbildni viņš neapšaubāmi izturējās tāpat kā pret visu pārējo pasauli.

Viņš kādu laiku nebija juties vesels, tāpēc mēs viņu visu šo laikaposmu netikām redzējuši, kaut gan arī viņš dzīvoja Londonā. Kādu rītu viņš ieradās pie mums tikpat draudzīgs un patīkams kā arvien un tikpat pacilātā garastāvoklī.

Nu re, viņš pavēstīja, te nu viņš esot! Kādu laiciņu esot sirdzis ar žultskaiti, bet bagātiem ļaudīm bieži metoties žultskaites, tāpēc viņš ņēmies sev iestāstīt, ka ir bagātnieks. Dažā ziņā viņš patiesi tāds bija — savā neierobežotajā iztēlē. Viņš teicās brīnum izšķērdīgi apdāvinājis savu ārstu. Viņš esot divkāršojis un reizēm pat četrkāršojis tā atalgojumu. Viņš teicis ārstam: «Mīļo dakter, tā ir gauža alošanās no jūsu puses — iedomāties, ka jūs nākat pie manis par velti. Es jūs burtiski apberu ar naudu — savā dāsnajā iztēlē —, ja vien jūs to zinātu!» Un patiesi, viņš sacīja, to viņš domājis nopietni — tādā nozīmē, ka labu gribu uzskatot par līdzvērtīgu pašam darījumam. Ja viņam būtu bijuši tie metāla vai plānā papīra gabaliņi, kam cilvēku dzimums piešķir tik izcilu nozīmi, un viņš būtu varējis ielikt tos ārsta rokā, viņš tieši to būtu darījis. Tā kā viņam to nebija, viņš vietā lika labu gribu. Re, cik pareizi sanāk! Ja viņš to domājot no tiesas — ja viņa griba esot īsta un neviltota, kāda tā tiešām esot, — tad, pēc viņa domām, tā esot līdzvērtīga pašai naudai un dzēšot visus parādus.

— Daļēji varbūt tas ir tāpēc, ka es nekā nesaprotu no naudas vērtības, — teica misters Skimpols, — bet manas izjūtas bieži ir tādas. Tas taču šķiet tik saprātīgi! Mans gaļas pārdevējs saka — viņš gribot, lai es nokārtoju savu mazo parādu. Cilvēka neapzinātā, jaukā dvēseles poēzija liek viņam allaž saukt to par «mazo parādu», lai šis maksājums abiem liktos iespējami viegls. Es šim pārdevējam atbildu: «Mans mīļais draugs, ja vien jūs to zinātu — jums ir jau samaksāts. Jums nemaz nevajadzēja pūlēties un nākt man prasīt šo naudu. Jums ir samaksāts. Es domās to esmu izdarījis.»

—   Bet ja nu viņš arī gaļu jums pasniegtu domās, nevis īstenībā? — smiedamies pavaicāja mans aizbildnis.

—   Mans mīļais Džāndis, — viesis atteica, — jūs mani pārsteidzat! Jūs ieņemat gaļas pārdevēja nostāju. Pārdevējs, ar kuru man reiz bija darīšana, pauda taisni tādu pašu viedokli. Viņš saka: «Ser, kāpēc jūs apēdāt jēra gabalu par astoņiem pensiem mārciņā?» — «Kāpēc es apēdu jēra gabalu par astoņiem pensiem mārciņā, mans krietnais draugs?» es pārjautāju, gluži dabiski, pārsteigts par šādu jautājumu. «Tāpēc, ka man garšo jēra gaļa!» Tiktāl viss likās skaidrs. «Vai zināt, ser,» viņš saka, «es jums to jēru labprāt būtu novēlējis domās, tāpat kā jūs man domās novēlat naudu!» — «Manu labo cilvēk,» es teicu, «lūdzami, spriedīsim kā saprātīgas būtnes. Kā tas iespējams? It nekādi. Jums jērs bija, bet man naudas nav. Jūs taču nevarējāt domās man novēlēt jēru un to nenosūtīt, bet es varu jums domās novēlēt naudu, to nesamaksādams, — un tā arī daru!» Viņam vairs nebija, ko teikt. Tā šī saruna beidzās.

—   Vai viņš mēģināja jūs iesūdzēt? — vaicāja mans aizbildnis.

—   Jā, mēģināja, gan, — teica misters Skimpols. — Taču šo viņa rīcību diktēja jūtu uzliesmojums, nevis veselais saprāts. Jūtu uzliesmojumi man atsauc atmiņā Boitornu. Viņš rnan raksta, ka jūs un lēdijas esot solījuši apciemot viņu tajā Linkolnšīras vecpuiša mājoklī.

—   Viņš bauda manu meiteņu sevišķu labvēlību, — teica misters Džāndiss, — un es devu solījumu viņu vietā.

—   Daba piemirsusi viņu drusku noslīpēt, ko? — misters Skimpols sacīja Adai un man. — Drusku par trakulīgu — kā jūra, ko? Drusku par karstgalvīgu — kā bullis, kas noskaņojies jebkuru krāsu redzēt sarkanu, ko? Bet nevar noliegt, ka tai vīrā ir kaut kas tik stabils kā kalēja veseris!

Es būtu nenoliedzami pārsteigta, ja izrādītos, ka šie divi cilvēki ir labās domās viens par otru: misters Boitorns, kas tik daudz kam piešķīra sevišķu nozīmi, un misters Skimpols, kam nerūpēja tikpat kā nekas. Turklāt es ne vienu reizi vien biju dzirdējusi, ka misters Boitorns izgrūž kādu spēcīgu apzīmējumu, kad sarunā tiek pieminēts mistera Skimpola vārds. Protams, es tikai pievienojos Adai, kas sacīja, ka mums bijis ļoti patīkami viņa sabiedrībā.

—   Viņš arī mani ir uzaicinājis pie sevis, — teica misters Skimpols, — un, ja bērns var uzticēties šādam namatēvam (ko šis bērns grasās iedrošināties, cerot uz divu maigu eņģeļu sargājošo klātbūtni), tad es šo uzaicinājumu pieņemšu. Viņš piedāvājas parūpēties par karieti turp un atpakaļ ceļam. Tas laikam maksās naudu? Varbūt šiliņus? Vai mārciņas? Vai vēl ko tamlīdzīgu? Jā, starp citu, es atcerējos Kouvinsieti. Vai jūs arī atceraties mūsu draugu Kouvinsieti, mis Samersone?

Viņš man uzdeva šo jautājumu, līdzko pieminētais atausa viņam atmiņā, ar savu parasto gaišo bezrūpību un bez jebkādas neērtības sajūtas.

—   Ak, jā! — es teicu.

—   Kouvinsieti arestējis Lielais Tiesas izpildītājs, — sacīja misters Skimpols. — Viņš vairs nekad nestāsies ceļā šīszemes saules gaismai.

Sī ziņa mani jūtami satrieca, jo es ar visnopietnākajām izjūtām jau biju atmiņā atdzīvinājusi tā vīrieša tēlu, kas tovakar sēdēja uz dīvāna, slaucīdams pieri.

—   To man vakar paziņoja viņa pēctecis, — misters Skimpols sacīja. — Viņa pēctecis pašlaik ir manā mājā — ar aprakstīšanas tiesībām, tā viņš laikam teica. Viņš ieradās vakar, manas zilacainās meitas dzimšanas dienā. Es viņam saku: «Tas ir nesaprātīgi un apgrūtinoši. Ja jums būtu zilacaina meita, jūs taču negribētu, ka es neaicināts ierodos viņas dzimšanas dienā?» Un tomēr viņš negāja prom.

Misters Skimpols pasmējās par šo jauko joku un viegli pieskārās klavierēm, pie kurām sēdēja.

—   Un viņš man pastāstīja, — viņš teica, piesizdams nelielus akordus tais vietās, kur es likšu daudzpunktes, — ka Kouvinsietis esot atstājis… trīs bērnus… bez mātes… Un, tā kā šis Kouvinsieša amats… ir tik neiecienīts… jaunie Kouvinsieši… dabūjot diezgan daudz ciest…

Misters Džāndiss piecēlās, braucīdams galvu, un sāka staigāt pa istabu. Misters Skimpols spēlēja vienu no Adas iemīļoto dziesmu melodijām. Mēs ar Adu abas raudzījāmies uz misteru Džāndisu un šķitāmies noprotam, kas risinās viņa prātā.

Vairākkārt pagājies un apstājies, un pārtraucis un atkal atsācis braucīt galvu, mans aizbildnis uzlika roku uz taustiņiem un pārtrauca mistera Skimpola spēli. — Man tas nepatīk, Skimpol, — viņš domīgi teica.

Misters Skimpols, kurš šo tematu jau bija paspējis aizmirst, pārsteigts paskatījās augšup.

—   Sis cilvēks bija vajadzīgs, — turpināja mans aizbildnis, staigādams turp un atpakaļ gauži mazajā telpā starp klavierēm un istabas galu un braucīdams matus no pakauša augšup, it kā spēcīgs austrenis būtu tos izbužinājis. — Ja mēs radām vajadzību pēc šādiem cilvēkiem paši ar savām kļūdām un vājibām vai ar dzīves gudrības trūkumu vai savām neveiksmēm, mēs nedrīkstam tiem atriebties. Šai amatā neslēpās ļaunums. Viņš strādāja, lai apgādātu savus bērnus. Gribētos uzzināt par viņu kaut ko vairāk.

—   A! Par Kouvinsieti? — iesaucās misters Skimpols, beidzot sapratis, par ko ir runa. — Nav nekā vieglākai Neliels gājiens līdz Kouvinsa iecirkņa ēkai — un jūs uzzināsiet visu, ko vēlaties.

Misters Džāndiss pamāja mums, kas jau gatavībā gaidījām tikai zīmi: — Ejam! Aizstaigāsim līdz turienei, mīļās! Pastaigas labad mēs tiklab varam iet turp, kā arī jebkur citur.

Mēs aši bijām gatavas un devāmies ceļā. Misters Skimpols nāca mums līdzi un darīja to ar redzamu labpatiku. Viņš teica, ka tas esot kaut kas īpaši jauns un neparasts, ka viņš meklējot Kouvinsieti, nevis Kouvinsietis viņu!

Vispirms viņš mūs aizveda uz Kērsitorstrītu pie Cānserileinas, kur atradās ēka ar restotiem logiem; to viņš dēvēja par Kouvinsa pili. Kad mēs piegājām pie vārtiem un pazvanījām, no kādas kantorim līdzīgas telpas iznāca ļoti nepatīkama izskata zēns un paskatījās uz mums pāri vārtiņu smailajiem stieņiem.

—   Ko jūs gribējāt? — zēns noprasīja, atbalstīdams zodu uz divām stieņu smailēm.

—   Te bija kāds padotais vai ierēdnis, vai kas tamlīdzīgs, — teica misters Džāndiss, — kurš ir nesen miris.

—  Jā? — puika atsaucās. — Nu, un tad?

—   Ja iespējams, es gribētu uzzināt viņa vārdu.

—  Vārds bija Nekets, — teica zēns.

—   Un adrese?

—   Beljārda, — zēns sacīja. — Kreisā pusē, sveču tirgotavā, saimnieci sauc Blaindera.

—   Vai viņš bija… es nezinu, kā lai to pasaka, — stomīgi teica mans aizbildnis, — vai viņš bija centīgs?

—   Nekets, vai? — puika pārprasīja. — Jā, un kā vēli Viņš varēja nenogurdams stāvēt sardzē. Nostāvēja postenī uz stūra pa astoņām, pa desmit stundām no vietas, ja bija uzņēmies.

—   Varēja būt sliktāk, — es dzirdēju misteru Džāndisu pie sevis nosakām. — Varēja gadīties, ka uzņemas, bet neizdara. PaldiesI Tas ir viss, ko es gribēju.

Mēs atstājām zēnu pie vārtiem, kur viņš palika stāvam, galvu piešķiebis, rokas atbalstījis uz stieņiem, berzēdams un sūkādams to smailos galus, un tālāk mūsu ceļš veda atpakaļ uz Linkolna korporācijas ēku, kur mūs gaidīja misters Skimpols, kas nebija gribējis ilgi uzkavēties «Kouvinsa pils» tuvumā. Tad mēs visi devāmies uz Beljārdu; tā bija šaura aleja un atradās pavisam netālu. Drīz mēs atradām arī sveču tirgotavu. Tajā rosījās paveca labsirdīga izskata sieviete, kas sirga ar tūsku vai astmu vai varbūt ar abiem reizē.

—   Neketa bērni? — viņa atsaucās uz manu jautājumu. — Jā, protams, jaunkundzi Trīs kāpnes uz augšu, lūgtum. Durvis taisni pretī. — Un viņa pāri letei pasniedza man atslēgu.

Es paskatījos uz atslēgu, tad paskatījos uz sievieti, taču viņai likās pats par sevi saprotams, ka es zinu, ko ar to darīt. Tā kā šī varēja būt vienīgi bērnu istabas durvju atslēga, es devos tālāk, neko vairs nejautājusi, un citi man sekoja augšup pa tumšajām kāpnēm. Mēs gājām, cik klusi varējām, tomēr vecie grīdas dēļi zem četru gājēju soļiem čīkstēja un skrapstēja, un, kad mēs nonācām trešajā stāvā, redzējām, ka esam iztraucējuši kādu vīrieti, kas stāvēja savas istabas durvīs un raudzījās uz mums.

—   Vai jūs meklējat Gridliju? — viņš noprasīja, pievērsdams man ciešu, dusmīgu skatienu.

—   Nē, ser, — es atbildēju, — man jākāpj augstāk.

Viņš paskatījās uz Adu, tad uz misteru Džāndisu un

uz misteru Skimpolu, pievērsdams katram pēc kārtas savu ciešo, dusmīgo skatienu, kamēr tie cits aiz cita pagāja viņam garām un sekoja man. Misters Džāndiss padeva labdienu. — Labdien! — vīrietis strupi un pikti atmeta. Viņš bija gara auguma cilvēks ar dzeltenīgu, rūpju izvagotu seju, plānu atlikuša matu kārtiņu, dziļām grumbām un iespaidīgām acīm. Viņa skatiens pauda cīņassparu,

Izturēšanās šķita izaicinoša, pat kaitinoša, un kopskatā ar viņa joprojām stalto un spēcīgo stāvu, kas tomēr nepārprotami liecināja par norietu, tā manī izraisīja neparastu satraukumu. Rokā viņš turēja spalvu, un īsajā mirklī, kamēr mēs pagājām garām viņa istabai, es ievēroju, ka tā ir piemētāta papīriem.

Atstājuši viņu turpat stāvam, mēs uzgājām līdz augšstāva istabai. Es pieklauvēju, un spalga balss iekšpusē atsaucās: — Mēs esam ieslēgti. Atslēga ir pie misis Blainderasl

To dzirdējusi, es atslēdzu durvis un atvēru tās. Trūcīga izskata istabā ar slīpiem griestiem un pavisam nedaudziem mēbeļu gabaliem mēs ieraudzījām sīku puišeli, gadus piecus vai sešus vecu, kurš mierinādams auklēja pasmagu pusotru gadu vecu mazuli. Kamīnā nekūrās uguns, kaut gan laiks bija auksts; abi bērni bija ievīstīti apdilušos lakatos un apmetņos. Šīs drēbes, šķiet, tomēr nebija pietiekami siltas, jo bērnu deguntiņi izskatījās sarkani un nosaluši un mazie augumiņi sarāvušies; zēns pacietīgi staigāja turp un atpakaļ pa istabu, auklēdams un klusinādams mazuli, kas balstīja galvu uz viņa pleca.

—   Kāpēc jūs te esat ieslēgti vieni paši? — mēs, protams, jautājām.

—   Mēs gaidām Cārliju, — atbildēja zēns un apstājās, raudzīdamies uz mums.

—  Vai Cārlijs ir tavs brālis?

—   Nē. Tā ir mana māsa Šarlote. Tēvs viņu sauca par Cārliju.

—  Vai jums vēl ir kāds bez šīs Cārlijas?

—   Es, — teica zēns, — un Emma. — Viņš pieskārās sava auklējamā atrisušajai cepurītei. — Un Cārlija.

—  Un kur tad Cārlija ir?

—   Aizgāja mazgāt veļu, — teica zēns un atkal sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ, cieši vērodams mūs un pat nemanīdams, ka galviņa ar mazo audekla cepurīti kuru katru brīdi var atsisties pret gultas galu.

Kamēr mēs stāvējām, raudzīdamies viens uz otru un uz šiem abiem bērniem, istabā ienāca ļoti sīka meitene, augumā pavisam bērnišķa, bet vērīgu pieauguša cilvēka izteiksmi glītajā sejiņā; galvā viņai bija pārāk liela, sievišķīga cepure, un viņa slaucīja kailās rokas lielā sieviešu priekšautā. Viņas pirksti no mazgāšanas bija balli un sagrumbojušies, un ziepju putas, ko viņa slaucīja no rokām, arvien vēl garoja. Ja to neievērotu, viņu viegli va-

rētu noturēt par bērnu, kas spēlē veļas mazgāšanu un ar asredzīgas novērotājas prasmi atdarina nabadzīgu, strādājošu sievieti.

Viņa bija skriešus atskrējusi no kāda tuvēja nama un acīmredzot ļoti steigusies. Tāpēc, par spīti savam vieglajam augumiņam, viņa labu brīdi bija bez elpas un uzreiz nevarēja neko pasacīt, tikai stāvēja elsodama, slaucīja rokas un klusējot skatījās uz mums.

—  A, re, kur Cārlijal — iesaucās zēns.

Bērns, ko viņš auklēja, izstiepa rokas un iebrēcās, vēlēdamies, lai māsa paņem to rokās. Meitene paņēma mazo ar tādu pašu pieaugušas sievietes kustību, kas saderējās ar viņas lielo priekšautu un cepuri, un raudzījās uz mums pāri savai nastai, kas lielā sirsnībā bija pieplakusi viņai cieši klāt.

—   Vai tas ir iespējams, — nočukstēja mans aizbildnis, kamēr mēs nolikām meitenei krēslu un apsēdinājām viņu ar visu mazuli, bet zēns turējās viņai cieši līdzās, turēdamies pie priekšauta stūra, — ka šis bērns strādā, lai uzturētu citus? Paskatieties! Dieva dēļ, paskatieties uz viņiem!

Tur tiešām bija, uz ko paskatīties. Visi trīs bērni bija saspiedušies cits pie cita, un divi pilnīgā paļāvībā tvērās pie trešā, un šis trešais bija tik jauns — un tomēr viņā jautās tāds briedums un nosvērtība, kas dīvaini kontrastēja ar bērnišķo stāvu.

—   Cārlij, Cārlij! — teica mans aizbildnis. — Cik tev ir gadu?

—   Pāri par trīspadsmit, ser, — atbildēja meitene.

—   AI Tie ir lieliski gadi! — mans aizbildnis sacīja. — Lieliski gadi, Cārlij!

Es nevaru aprakstīt, ar kādu maigumu viņš to izteica; šie vārdi izskanēja pa pusei rotaļīgi, taču vēl jo vairāk ar līdzjūtību un skumjām.

—   Un vai tu šeit dzīvo viena ar abiem mazajiem bērniem, Cārlij? — jautāja mans aizbildnis.

—   Jā, ser, — meitene atbildēja, palūkodamās viņam sejā ar pilnīgu uzticēšanos, — kopš nomira tēvs.

—   Un kā tu iztiec, Cārlij? — vaicāja mans aizbildnis, uz brīdi novērsis seju. — Ak, Cārlij, saki — kā tu iztiec?

—   Kopš nomira tēvs, ser, es eju strādāt. Šodien es mazgāju veļu.

—       Lai dievs tev palīdz, Cārlij! — mans aizbildnis nopūtās. — Tu taču vēl esi par mazu, lai aizsniegtu tovera malu!

—   Koka tupelēs neesmu vis par mazu, ser, — meitene aši atteica. — Man ir augstas tupeles, tās, kas piederēja mātei.

—   Un kad nomira tava māte? Nabaga māte!

—   Māte nomira tūliņ pēc tam, kad piedzima Emma, — atbildēja meitene, paskatīdamās uz sev piekļauto sejiņu. — Tad tēvs teica, ka man esot jābūt viņai mātes vietā. Un es centos. Es mājās daudz strādāju — uzkopu, auklēju, mazgāju jau ilgi pirms tam, kad sāku iet strādāt ārpus mājas. Tāpēc jau es to māku, ser, saprotat?

—   Un vai tu bieži ej strādāt ārpus mājas?

—   Cik bieži varu, — teica meitene, paceldama acis un pasmaidīdama, — jo vajag jau nopelnīt tos sešpensus un šiliņus!

—   Un vai tu vienmēr mazos ieslēdz, kad ej ārā?

—   Viņiem taču jābūt drošībā, saprotat? — meitene atteica. — Reizēm te uzkāpj misis Blaindera un reizēm misters Gridlijs, un dažreiz es pati varu atskriet, un viņi taču var te spēlēties, un Toms nemaz nebaidās, ka viņu ieslēdz, vai ne, Tom?

—   Nē-ē! — Toms braši atteica.

—   Kad metas tumšs, ārā iedegas laternas, un tad te arī ir diezgan gaišs — gandrīz pavisam gaišs. Vai ne, Tom?

—  Jā, Cārlij, — atbildēja Toms, — gandrīz pavisam gaišs.

—   Un viņš ir tāds zelta bērns, — teica sīkā radībiņa — ak, šī pieaugušā mātes, sievietes balss! — Kad Emmai nāk miegs, viņš to apgulda. Un, kad viņam nāk miegs, viņš pats aiziet gulēt. Un, kad es pārnāku mājās un aizdedzu sveci, un sēžos pie vakariņām, viņš atkal ce]as augšā un ēd kopā ar mani. Vai ne, Tom?

—   Jā, jā, Cārlij! — atsaucās Toms. — Tā es daru!

Un, vai nu iedomājies šo īso prieka brīdi savu dienu

gaitā, vai ari aiz pateicības un mīlestības pret Cārliju, kas viņam aizstāja visu, viņš paslēpa seju māsas apnēsātajos svārkos un no smiekliem pārgāja uz raudām.

Tā bija pirmā reize kopš mūsu ierašanās, kad kādam no bērniem apbira asaras. Mazā sērdiene tika runājusi par tēvu un māti tā, it kā visas bēdas būtu nomākusi nepieciešamība saņemt dūšu, bērnišķā vērtības apziņa, ko deva darbs līdz ar spēju to paveikt un pastāvīgā aPzņemtība. Bet. tagad, kad Toms sāka raudāt, ari pār viņas vaigiem klusi noritēja divas asaras, kaut gan meitene sēdēja pilnīgi mierīga, rāmi lūkojās uz mums un ne ar vienu kustību nesatrauca ne matiņu uz abu savu lolojumu galvām.

Es stāvēju līdzās Adai pie loga, izlikdamās vērojam namu jumtus un nomelnējušo skursteņu gūzmu, trūcīgos zaļumus un krātiņos ieslēgtos putnus pie kaimiņu logiem, kad pamanīju, ka no veikala apakšstāva uznākusi misis Blaindera (varbūt viss šis laiks pagāja, kamēr viņa tika lidz augšstāvam) un sarunājas ar manu aizbildni.

—   īres maksa — tas nav nekas, ser, — viņa teica, — kurš gan iedomātos prasīt no viņiem naudu!

—   Jā, — noteica mans aizbildnis, vērsdamies pie mums abām. — Pietiek ar to, ka pienāks laiks, kad šī labā sieviete sapratīs, ka tas ir gan kaut kas, un tieši tāpēc, ka viņa to darījusi vismazāko labā… Sis bērns, — viņš pēc īsa brīža piebilda, — vai viņa var turpināt šādu dzīvi?

—   Nudien, ser, es domāju, ka var, — teica misis Blaindera starp samocītiem elpas vilcieniem. — Viņa ir tik naska, cik vien meitēns var būt. Lai dievs viņu svētī, ser, kā viņa te vāca tos abus mazos, kad nomira māte, — visa apkārtne brīnījās! Un kā viņa kopa tēvu, kad tas saslima, — tur arī bija ko nenoskatīties! «Misis Blaindera,» — tā viņš teica, kad pēdējo reizi vēl varēja parunāt, tepat viņš gulēja, «misis Blaindera, lai kāds bijis mans amats, es pagājušo nakti redzēju eņģeli sēžam līdzās manam bērnam, un es uzticu viņu mūsu Tēvam!»

—   Vai cita amata viņam nebija? — vaicāja mans aizbildnis.

—   Nē, ser, — atbildēja misis Blaindera, — viņš bija tikai «okšķeris». Kad viņš te atnāca dzīvot, es sākumā nezināju, kas viņš ir, un, jāatzīstas, kad dabūju zināt, uzteicu viņam dzīvokli. Apkārtējiem nepatika tāds iemītnieks. Arī citiem maniem īrniekiem tas nepatika. Tas nav cildens amats, — teica misis Blaindera, — un vairumam cilvēku tas stipri nepatīk. Misters Gridlijs arī protestēja, ļoti nikni protestēja, un viņš ir labs īrnieks, kaut arī viņa pacietība ir tikusi smagi pārbaudīta.

—   Un tā jūs viņam uzteicāt dzīvokli? — pārjautāja mans aizbildnis.

—   Un tā es viņam uzteicu dzīvokli, — sacīja misis Blaindera. — Bet, kad pienāca noteiktais laiks un es vairāk nekā slikta par viņu nevarēju teikt, es sāku šaubīties.

Viņš bija precīzs un strādīgs; viņš darīja to, kas viņam jādara, ser, — un misis Blaindera nevilšus uzmeta skatienu misteram Skimpolam, — un šajā pasaulē pat tas jau nozīmē itin daudz.

—   Tātad jūs viņu tomēr paturējāt?

—   Nu, es viņam pateicu — ja viņš var vienoties ar misteru Gridliju, es pratīšu vienoties ar pārējiem īrniekiem un daudz nebēdāšu, vai pārējiem apkaimē tas patīk vai nepatīk. Misters Gridlijs deva piekrišanu diezgan pikti, bet tomēr to deva. Viņš vienmēr bija pikts pret to otru, bet pret viņa bērniem gan viņš visu laiku bijis labs. Nekad jau cilvēku tā īsti nevar pazīt, kamēr apstākļi nav viņu pārbaudījuši.

—   Un citi cilvēki — vai arī ir labi pret šiem bērniem? — jautāja misters Džāndiss.

—   Visumā slikti nav, ser, — teica misis Blaindera, — bet, protams, tik labi nav, kā būtu, ja tēvs būtu strādājis citā amatā. Misters Kouvinss iedeva gineju, un pārējie pēddziņi arī sameta savu summiņu. Daži pagalma kaimiņi, kas arvien bija zobojušies un smīkņājuši, kad viņš gāja garām, atnesa kādus ziedojumus, un vispār — slikti jau nav. Tāpat ir ar Šarloti. Daži viņai nedod darbu, tāpēc ka viņa ir «okšķera» meita; citi, kas darbu dod, met viņai to acīs; daži uzskata par lielu labdarību, ka ļauj viņai strādāt, par spīti visam, un varbūt maksā viņai mazāk un strādina vairāk. Bet viņa ir pacietīgāka nekā jebkurš cits, un gudra arī viņa ir un vienmēr gatava pūlēties, cik spēciņi atļauj, pat vēl vairāk. Tā ka, es saku, ser, visumā nav slikti, bet varēja būt labāk.

Misis Blaindera apsēdās, lai vieglāk tiktu pie elpas, kas tik garā stāstījumā bija apsīkusi. Misters Džāndiss dzīrās mums kaut ko sacīt, bet tad viņa uzmanību piesaistīja istabā ienākušais misters Gridlijs, kurš bija pieminēts sarunā un kuru mēs bijām redzējuši, kāpdami augšup.

—   Es nezinu, kas jums te darāms, dāmas un kungi, — viņš teica it kā netīksmē par mūsu klātbūtni, — bet jūs atvainosiet manu ierašanos. Es nenāku te, lai stāvētu un blenztu. Sveika, Cārlij! Sveiks, Tom! Sveika, mazāt Kā mums visiem šodien iet?

Viņš noliecās pār bērnu pulciņu, kā apmīļodams tos, un tūlīt bija redzams, ka bērni uzskata viņu par draugu, kaut gan viņa seja palika tikpat skarba un izturēšanās pret mums bija neslēpti rupja. Mans aizbildnis to ievēroja un prata novērtēt.

—   Gluži saprotams, ka te neviens neiedomāsies nākt, lai stāvētu un blenztu, — viņš laipni sacīja.

—   Var jau būt, ser, var jau būt, — atmeta otrs, paņemdams Tomu klēpī un nepacietīgi atmezdams ar roku.

—   Es negribu strīdēties ar dāmām un kungiem. Es savā mūžā esmu tik daudz strīdējies, ka viena cilvēka dzīvei pietiek.

—   Uzdrošinos domāt, ka jums ir pietiekami daudz iemeslu būt piktam un aizkaitinātam… — iesāka misters Džāndiss.

—   Atkal jau! — otrs viņu pārtrauca, aizsvildamles niknumā. — Es esmu ķildīgs no dabas. Es esmu viegli sakaitināms. Es neesmu laipns cilvēks!

—   šķiet, ka jums taisnība.

—   Ser, — teica Gridlijs, nolicis bērnu un pieiedams misteram Džāndisam tuvu klāt, it kā grasītos viņam sist.

—   Vai jūs kaut ko zināt par Taisnīguma tiesu?

—   Varbūt zinu — sev par nelaimi.

—   Sev par nelaimi? — pārjautāja vīrs, aprāvles savā niknumā. — Ja tā, es lūdzu piedošanu. Es neesmu laipns, to es zinu. Lūdzu piedošanu! Ser, — viņš atsāka jaunā dusmu uzplūdā, — divdesmit piecus gadus es esmu vilkts pa kvēlošu dzelzi un esmu atradinājies staigāt pa samta paklājiem. Aizejiet, rau, tur, uz Lorda kanclera tiesu, un pajautājiet, kāds ir viens no viņu iecienītajiem jokiem, kas palaikam atdzīvina viņu ikdienu, un viņi jums pateiks, ka pats labākais joks viņiem ir vīrs no Sropšīras. Tad ziniet, — viņš pavēstīja un iededzies uzsita ar vienu roku pa otru, — es esmu tas vīrs no Sropšīras!

—   Es jums ticu, un ari manai dzimtai bijis tas gods viest zināmu izklaidēšanos tai pašā nopietnajā vietā, — nosvērti sacīja mans aizbildnis. — Varbūt jūs esat dzirdējis manu vārdu — Džāndiss.

—   Mister Džāndis, — atsaucās Gridlijs tādā kā parupjā sveicinājumā, — jūs savas pārestības ciešat mierīgāk, nekā es spēju ciest savējās! Vēl vairāk: es varu jums pateikt to — un ari šim kungam un šim jaunajām dāmām, ja tie visi ir jūsu draugi, — ka, ciezdams savas pārestības klusējot, es nonāktu līdz ārprātam! Tikai jaunodamies par tām, domās atriebdamies par tām un nikni pieprasīdams taisnību, ko es nekad nepanāku, es spēju uzturēt sevī skaidru saprātu. Tikai tā! — viņš izsaucās; viņa runas veids bija neizmeklēts, parupjš un joti kaismīgs. — Jūs varat teikt, ka es pārlieku uzbudinos. Es atbildēšu, ka mana daba liek man šādi stāties pretī pārestībai un man tas ir jādara. Citas izvēles nav — tikai tas vai arī smaidošās, nožēlojamās vecenītes liktenis, kura apsēdusi tiesas namu. Ja man kaut brīdi vajadzētu rāmi sēdēt zem šīs nastas, es kļūtu ārprātīgs.

Bija gardām skumji vērot viņa neganto kvēli un satraukumu, sejas raustīšanos un satracinātos žestus, kas pavadīja visu teikto.

— Mister Džāndis, — viņš teica, — noklausieties manu stāstu! Tas ir tikpat patiess kā debesis mums virs galvas. Es esmu viens no diviem brāļiem. Mans tēvs (fermeris) sastādīja testamentu un novēlēja savu fermu un inventāru manai mātei viņas dzīves laikā. Pēc mātes nāves visam vajadzēja nonākt manā īpašumā, ja neņem vērā trīssimt mārciņas naudā, ko man vajadzēja samaksāt brālim. Mana māte nomira. Brālis pēc kāda laika pieprasīja savu mantojumu. Es un daži radinieki teicām, ka viņš daļu no tā ir jau notērējis, jo nav maksājis par uzturu un dzīvokli un ir izdevis naudu arī dažām citām vajadzībām. Un tagad paklausieties! Jautājums bija šāds un tikai šāds. Neviens neapstrīdēja testamentu, neviens neapstrīdēja neko citu, vienīgi to, kāda daļa no trīssimt mārciņām ir vai nav tikusi izmaksāta. Tā kā mans brālis iesniedza prasību tiesā, lai šo jautājumu nokārtotu, es biju spiests ielaisties darīšanās ar šo nolādēto Lorda kanclera tiesu; es tiku spiests uz to, jo likums mani piespieda un neļāva griezties nekur citur. Septiņpadsmit cilvēki tika padarīti par apsūdzētajiem šai vienkāršajā prāvā! To uzsāka pēc diviem gadiem. Pēc tam to atlika vēl uz diviem gadiem, kamēr referents (kaut viņam galva sapūtu uz pleciem!) ņēmās skaidrot, vai es vispār esmu sava tēva dēls, kaut gan par to šaubas nebija izteikusi neviena dzīva būtne. Tad viņš secināja, ka apsūdzēto nav pietiekami daudz — atcerieties, to bija vēl tikai septiņpadsmit! — un vajadzīgs vēl viens, kas ticis piemirsts, un jāsāk vēlreiz viss no gala. Izmaksas tobrīd — vēl pirms lietas uzsākšanas! — jau bija trīskārt pārsniegušas mantojuma lielumu. Mans brālis labprāt būtu atteicies no mantojuma un priecājies, ka var izvairīties no jaunām izmaksām. Viss īpašums, ko tēvs man šai testamentā novēlēja, ir iztērēts tiesu izmaksās. Prāva, joprojām nepabeigta, ir bezcerīgi izniekota un izputējusi tāpat kā viss pārējais — un tā es te stāvu vēl šo baltu dienu! Redziet, mister Džāndis, jūsu prāvā iesaistīti tūkstoši un vēlreiz tūkstoši, turpretī manējā — simti. Bet kas zina, vai man savējo tāpēc vieglāk paciest vai varbūt grūtāk, jo uz spēles likti visi mani iztikas līdzekļi, ko prāva nekrietni izsūc?

Misters Džāndiss apgalvoja, ka no visas sirds jūtot viņam līdzi un nebūt nedomājot, ka tikai Džāndisus skārusi šīs atbaidošās sistēmas netaisnā roka.

—   Atkal jaul — atsaucās misters Gridlijs, nemaz nepierimdams savā dusmu uzliesmojumā. — Atkal jau sistēma! No visām pusēm man saka: sistēma. Nav jēgas iet uz tiesu un teikt: «Milord, es gribu dzirdēt no jums — vai tas ir pareizi vai nepareizi? Vai jūs varat man skatīties acīs un teikt, ka esmu dabūjis savu taisnību un varu iet, kurp vēlos?» Milords par to nekā nezina. Viņš sēž savā krēslā un vada prāvas pēc sistēmas. Es nevaru iet pie mistera Talkinghorna, advokāta no Linkolnsinfildas, un teikt viņam, kad viņš mani ir saniknojis, būdams mūžam tik nesatricināms un mierīgs tāpat kā viņi visi, jo es taču zinu, ka viņi šai procesā iegūst, kamēr es zaudēju, — es nevaru iet un teikt viņam, paklau, es kādam likšu samaksāt par sev nodarīto postu, vienalga, taisnā vai netaisnā ceļā! Viņš nav atbildīgs. Tā ir sistēma. Bet, ja es nepacelšu roku pret viņiem šaisaulē — arī tas var notikt, jo es negalvoju par sevi, ja mani novedīs līdz liktenīgai robežai! — es apsūdzēšu šīs sistēmas atsevišķos izpildītājus vaigu vaigā lielās un mūžīgās tiesas priekšā!

Viņa kvēle bija baisminoša. Es nebūtu ticējusi, ka iespējams tik negants jūtu uzliesmojums, ja nebūtu to redzējusi savām acīm.

—   Es beidzu! — viņš noteica, apsēzdamies un noslaucīdams seju. — Mister Džāndis, es beidzu! Zinu, ka esmu negantas dabas. To man pieklātos zināt. Esmu sēdējis cietumā par tiesas aizskaršanu. Esmu sēdējis cietumā par draudēšanu advokātam. Esmu piedzīvojis visdažādākās nepatikšanas un gan jau piedzīvošu tās atkal. Es esmu vīrs no Sropšīras un palaikam sagādāju viņiem ne tikai jautrību vien, kaut gan arī tā viņiem ir sava jautrība, ja mani iemet cietumā un ved šurp uz tiesu no cietuma — un tamlīdzīgi. Man pašam būtu labāk, ja es savaldītos, viņi man saka. Bet es viņiem atbildu — ja es valdītos, ģs sajuktu prātā. Kādreiz es, šķiet, biju itin rāmas un lādzīgas dabas cilvēks. Manas apkaimes ļaudis stāsta, ka viņi mani tādu atceroties, taču tagad man jāļauj aizvainojumam lauzties uz āru, citādi es nesaglabāšu skaidru saprātu. «Jums pašam būtu daudz labāk, mister Gridlij,» lords kanclers man pagājušajā nedēļā teica, «ja jūs netērētu še laiku un dzīvotu Sropšīrā, darīdams derīgu darbu.» — «Milord, milord, es zinu, ka tā būtu,» es viņam atbildēju, «un vēl labāk būtu, ja es nemūžam nebūtu d/.irdējis jūsu augstās iestādes vārdu, taču, sev par nelaimi, es nevaru grozīt pagātni, un pagātne ir atdzinusi mani šeit!» Turklāt, — viņš ar jaunu kvēli piebilda, — es darīšu viņiem kaunu! Līdz pēdējam brīdim viņi redzēs mani tiesā — sev par apkaunojumu. Ja es zinātu, kad man lemts mirt, un varētu turp aizkļūt, un spētu vēl parunāt, es mirtu tur, teikdams: «Neskaitāmas reizes jūs esat mani dzinuši šurp un sūtījuši prom. Sūtiet nu mani lagad — ar kājām pa priekšu!»

Piktā sejas izteiksme laikam daudzu gadu gaitā bija tik cieši iegulusi viņa sejā, ka tā neatinaiga pat tad, kad viņš runāja mierīgi.

—   Es atnācu, lai aizvestu šo mazos uz savu istabu, — viņš teica, atkal pieiedams tiem klāt, — lai viņi tur kādu stundu paspēlējas. Es nebiju domājis tik gari runāt, bet kāda tam nozīme! Tu taču nebīsties no manis, Tom, vai ne?

—   Nē! — atsaucās Toms. — Jūs jau nedusmojaties uz mani.

—   Tev taisnība, bērns. Vai tu iesi atpakaļ, Cārlij? Jā? Nu tad nāc, mazā! — viņš paņēma mazāko meitenīti uz rokas, ko viņa labprāt tam ļāva. — Kas zina, varbūt mēs lejā atrodam kādu piparkūku vīriņu. Iesim pameklēsim!

Viņš atkal pamāja savu skarbo sveicienu, kurā tomēr jautās zināma cieņa pret misteru Džāndisu, un, viegli paklanījies pret mums, devās lejā uz savu istabu.

Tad pirmo reizi kopš mūsu ierašanās ierunājās misters Skimpols — kā allaž, savā viegli bezbēdīgajā tonī. Cik patīkami noskatīties, viņš teica, kā apstākļi nesteidzīgi piemērojas vajadzībai. Te, lūk, ir šis misters Gridlijs, cilvēks ar spēcīgu gribu un apbrīnojamu enerģiju — izglītotā valodā runājot, sava veida «Neharmoniskais kalējs»* —, un viņš viegli varot iedomāties, kā šis Gridlijs pirms daudziem gadiem mētājies pa dzīvi, meklēdams, kur likt savu pāriplūstošo kareivīgumu, gluži , kā jauna mīla, kas meklē ērkšķu biezokņos, kad viņa ceļu šķērsojusi Lorda kanclera tiesa un sniegusi šim vīram tieši to, kas viņam vajadzīgs. Te nu viņam esot atbilstošs pretinieks līdz mūža galam! Citādi, kas zina, viņš būtu kļuvis par izcilu ģenerāli, kas spridzinātu vienu pilsētu pēc otras, vai par izcilu politiķi, kas ieguldītu spēkus visāda veida parlamenta runas mākslās, bet nu ir noticis tā, ka dzīve savedusi kopā viņu un Lorda kanclera tiesu, turklāt visnekaitīgākajā veidā, no kā nevienam citam nav jācieš, un Gridlijs no šī brīža ir, tā sakot, pilnīgi nodrošināts. Un paskatieties, kā bija ar Kouvinsieti! Cik izteiksmīgi nabaga Kouvinsietis (šo burvīgo bērniņu tēvs) ilustrē šo pašu principu! Viņš, misters Skinvpols, pats reizēm esot kurnējis par šī Kouvinsieša eksistenci. Viņš esot skatījies uz Kouvinsieti ar savām acīm. Viņam gribējies iztikt bez Kouvinsieša. Esot bijuši brīži, kad viņam licies: ja viņš būtu sultāns un kādu rītu viņa lielvezīrs teiktu: «Ko ticīgo pavēlnieks pieprasa saņemt no sava verga rokām?» — viņš pat varētu noiet tiktāl, ka atbildētu: «Kouvinsieša galvu!» Taču kas te galu galā noskaidrojies? Ka visu šo laiku viņš ir apgādājis ar darbu cilvēku, kas paliesi tā cienīgs, ka viņš bijis Kouvinsieša labdaris, ka viņš būtībā devis iespēju Kouvinsietim uzturēt un audzināt šos burvīgos bērnus, kuri tik jaukā veidā kuplina cilvēces tikumus! Viņa sirds nupat mutuļojusi aizkustinājumā un asaras kāpušas acīs, kad viņš skatījies un domājis: «Es biju Kouvinsieša lielais labvēlis, un viņa sīkie prieciņi bija mans nopelns!»

Sai bezbēdīgajā fantāzijas lidojumā jautās kaut kas tik valdzinošs un pats misters Skimpols izskatījās pēc tik līksma bērna līdzās nule skatītajai daudz nopietnākai bērnībai, ka mans aizbildnis pat pasmaidīja, atgriezdamies pie mums pēc neilgas sarunas ar misis Blainderu. Mēs noskūpstījām Cārliju un kopā nogājām lejā, tur brīdi vēl pastāvējām, noraudzīdamies, kā viņa atkal aizskrien uz savu darba vietu. Es nezinu, kurp viņa gāja; mēs tikai redzējām, kā šī mazā, sīkā būtne ar pieaugušas sievietes cepuri un priekšautu izskrien cauri velvētai vārtu ejai laukuma viņā malā un pazūd pilsētas kņadā un burzmā kā lietus lāsīte okeānā.

XVI NODAĻA

«Vientuļais Toms».

Milēdija Dedloka ne mirkli nespēj nostāvēt mierā. Pārsteigtā labāko aprindu hronika nepavisam nezina, kur viņu kurā brīdī meklēt. Šodien viņa ir Ceznivoldā, vakar bija savā pilsētas namā, rīt, kas zina, būs aizbraukusi uz ārzemēm — iabāko aprindu hronika vairs neņemas par to droši spriest. Pat sera Lestera galantā uzmanība vairs lāgā nespēj tikt viņai līdzi. Turpmāk tai klātos vēl grūtāk, ja Ceznivoldas vecajā ozolkoka guļamistabā nebūtu iedrāzusies otra viņa uzticamā līdzgaitniece — ģikts — un sagrābusi viņu aiz abām kājām.

Sers Lesters uzlūko ģikti par mocītāju dēmonu, tomēr par dēmonu no aristokrātu kārtas. Visi Dedloku tiešā ciltskoka vīriešu kārtas pārstāvji, ciktāl vien pagātnē nesašķobīta spēj ielūkoties cilvēka atmiņa, ir cietuši no ģikts. To iespējams nemaldīgi pierādīt. Citu senči varbūt ir miruši no reimatisma vai, iespējams, saķēruši kādu |aunu sērgu no zemās kārtas pieduļķotajām asinīm, bet Dedloku dzimta pat izlīdzinošajās miršanas norisēs ir ieguldījusi kaut ko īpašu, jo mēdz aiziet no pasaules tikai ģikts dēļ. Spožajā ciltskokā šai kaitei ir apmēram tāda pati loma kā sudraba traukiem vai gleznām, vai Linkolnšīras namam. Tā pieder pie dzimtas godājamā mantojuma. Ļoti iespējams, ka seram Lesteram nav sveša pārliecība — kaut arī viņš nekad to nav ietērpis vārdos —, ka nāves eņģelis, veikdams savu neizbēgamo pienākumu, varbūt pavēstīs mirušo aristokrātu gariem: «Milordi un džentlmeņi, man ir tas gods iepazīstināt jūs ar vēl vienu Dedloku, ko, pēc nešaubīga atzinuma, še atvedusi dzimtas ģikts.»

Tādējādi sers Lesters iecietīgi atvēl dzimtas īpašumu — savas kājas — dzimtas dižciltīgajai kaitei, it kā viņa dzimta to būtu lēņos saņēmusi līdz ar visu pārējo īpašumu. Tas, ka Dedloks spiests gulēt uz muguras, kamēr viņa kājas raustās asu dūrienu lēkmēs, pēc viņa domām, ir nepiedienīga va|ība no kādu nezināmu spēku puses, taču viņš sev saka: «Mēs visi esam to piecietuši, tā ir mūsu daļa; jau vairākus gadu simtus ir zināms, ka mēs savas dzimtas kapu velves rotājam tikai šādā cejā un nevis aiz necienīgākiem iemesliem, un es pakļaujos šim kompromisam.»

Un tā ir iespaidīga aina, kā viņš tur guļ plašās viesistabas vidū, bagātīgu sarkanu un zeltainu kroku ieskauts, sava iemīļotā milēdijas portreta priekšā un pa garo logu rindu iekšā spīd platas saules gaismas joslas, kas stiepjas pāri visai telpai, mijoties ar izplūdušām ēnām. Ārpusē kā liecinieki viņa diženumam slejas staltie ozoli, kas jau gadu simtiem sakņojas zaļajā zemē, kura nekad nav pazinusi lemeša pieskārienu, bet bijusi medību vieta tais senajos laikos, kad karaļi devās kaujā ar zobeniem un vairogiem un jāja medībās ar lokiem un bultām. Iekšpusē uz viņu no sienām noraugās viņa tēvutēvi, kā sacīdami: «Ikviens no mums te bijis īslaicīga īstenības daļiņa un atstājis no sevis šo izkrāsoto ēnu, un iekusis atmiņās, tikpat neskaidrās kā kovārņu tālīnās balsis, kas šobrīd ieaijā tevi dusā,» — un arī tie ir liecinieki viņa diženumam. Un šodien viņš ir ļoti diž.ens. Un vai! — šim Boitornam un jebkuram citam pārdrošniekam, kurš savā iedomībā sagribētu ar viņu spēkoties!

Milēdiju šobrīd seram Lesteram aizstāj viņas portrets. Viņa ir aizspurgusi uz pilsētu, nebūt negrasīdamās tur palikt, un drīz vien atspurgs atpakaļ, mulsinādama labāko aprindu hroniku. Pilsētas māja nav sagatavojusies viņas uzņemšanai. Tā ir vienmuļības un klusuma ieskauta. Tikai viens Merkūrijs pūderētā parūkā neapmierināti blenž priekšistabas logā; iepriekšējā vakarā viņš pavēstījis citam savu paziņu Merkūrijam, kurš arī ir radis pie labas sabiedrības: ja tas ilgi tā turpināšoties — bet ilgi turpināties tā nevarot, jo cilvēks ar viņa dabu to nespējot paciest un no cilvēka ar viņa miesasbūvi to arī nevarot gaidīt, — viņam, goda vārds, vairs nebūšot citas izejas kā vienīgi darīt pašam sev galu!

Kāda gan saite var vienot Linkolnšīras muižu, pilsētas namu, pūderēto Merkūriju un to vietu, kur no sabiedrības izstumtais Džo slaucīja kapsētas durvju kāpsli, itin kā tālīna gaismas stara apspīdēts? Kāda gan saite vienojusi daudzus šīs pasaules neskaitāmos dzīvesstāstus, kuru varoņi, milzu bezdibeņu pretējās pusēs stāvēdami, tomēr dīvainā kārtā savesti kopā?

Džo visu dienu bez mitas slauka savu ielas krustojumu, pat neapjauzdams šo saiti, ja tāda vispār ir. Savu prāta līmeni viņš raksturo īsi, uz jebkuru jautājumu atbildēdams: «Es neko nezin.» Viņš zina, ka slapjā laikā ir grūti panākt, lai krustojums nebūtu dubļains, un vēl grūtāk šādi nopelnīt sev iztiku. Pat šo mazumiņu viņam neviens nav mācījis; to viņš ir atklājis pats.

Džo dzīvo — tādā nozīmē, ka viņš vēl nav miris, — graustu un gruvešu nostūrī, ko viņam līdzīgie pazīst ar nosaukumu «Vientuļais Toms». Tā ir tumša, nolaista iela, kam vļsi pieklājīgi ļaudis met līkumu; kad pussagruvušās mājas šeit vairs tik tikko turējās kopā, tās sagrāba daži pārdroši klaidoņi un, nostiprinājuši tur savas tie-

Ribas, sāka izīrēt tajās pajumti. Tagad šie ļodzīgie mājokļi nakts stundās ir stāvgrūdām pilni posta radības. Kā daždien krituša cilvēka ķermeni mēdz apsēst tārpi un parazīti, tā arī šī graustu pajumte ir devusi vietu veselam pūlim atbaidošu radījumu, kas bariem ložņā iekšā un arā pa dēju spraugām un sienu caurumiem, saritinās pārlaist nakti telpās, kur lietus tek uz galvas, nāk un iet, nesdami līdzi slimības un atstādami tās aiz sevis, un ik soli sēdami vairāk ļaunuma, nekā lords Kūdīs, sers Tomass Dūdls un hercogs Fūdls, un visi izredzētie kungi no valsts iestādēm spēs izlabot piecsimt gadu laikā — kaut arī viņi tieši tālab ir nākuši pasaulē.

Pēdējā laikā «Vientuļajā Tomā» divas reizes ir atskanējusi dārdoņa un pacēlies putekļu mākonis gluži kā pēc minas sprādziena, un katrā reizē ir sabrukusi kāda māja. Sie atgadījumi ir aizpildījuši pa rindkopai avīzēs un pa gultai vai divām vietējā slimnīcā. Tukšās vietas ir palikušas turpat, un drupās izveidojies ne viens vien iecienīts miteklis. Tā kā vēl vairākas mājas ir tuvu galam, var gaidīt, ka nākamā dārdoņa «Vientuļajā Tomā» būs tikpat iespaidīga.

Lieki piebilst, ka šis apskaužamais nekustamais īpašums pakļauts Lorda kanclera tiesai. Paskaidrot to kādam, kaut vai pusaklam, nozīmētu pārāk bargi apvainot viņa redzesspējas. Vai «Toms» ir tautas piešķirtais apzīmējums sākotnējam sūdzētājam vai aizstāvim prāvā «Džāndiss pret Džāndisu», vai arī šis Toms dzīvojis šeit, kad prāvas gaitā iela kļuvusi neapdzīvota, un dzīvojis viens pats, iekams viņam piebiedrojušies pārējie iemītnieki, vai arī šis ierastais nosaukums apzīmē no pieklājīgās sabiedrības atdalītu un norobežotu patvērumu ārpus jebkāda cerību stara — to laikam nezina neviens. Vismaz Džo to noteikti nezina.

— Jo es nezin, — Džo saka, — es neko nezin.

Savādi gan laikam būt tādam kā Džo! Šļūkāt pa ielām, nekā nezinot no tām noslēpumainajām zīmēm, kas tik bagātīgi izvietotas pie veikaliem, ielu stūros, skatlogos, virs durvīm, paliekot pilnīgā neizpratnē par to svešatnajiem apveidiem un vēl jo vairāk par to nozīmi! Redzēt, kā cilvēki lasa, redzēt, kā cilvēki raksta, redzēt, kā pastnieks iznēsā vēstules, un dzīvot bez niecīgākās apjautas par šo sazināšanās veidu — palikt aklam un mēmam attiecībā uz katru tā sīkāko izpausmi! Laikam gan ir mulsinoši redzēt, kā pieklājīgā sabiedrība svētdienā dodas uz baznīcu ar grāmatām rokās, un domāt (jo Džo pa reizei tiešām arī domā) — ko tas viss īsti nozīmē un, ja tas kādam kaut ko nozīmē, kāpēc tā sanācis, ka tas neko nenozīmē man? Mani stumda, bīda un grūsta, un no visas tiesas liek sajust, ka man nav nekādas darīšanas ne te, ne tur, ne kaut kur citur, un tomēr mani māc mulsinoša doma, ka es kaut kādi tomēr esmu te un visi man ir skatījušies pāri līdz tam brīdim, kad es kļuvu, kas esmu! Laikam diezgan dīvains ir šāds stāvoklis, kad tev ne vien paziņo, ka tu neesi pilnvērtīga cilvēciska būtne (kā toreiz, kad pieteicos par liecinieku izmeklēšanā), bet kad tu visu mūžu pats to redzi un sajūti! Kad redzi garām ejam zirgus, suņus, lopus un aptver, ka savā nezināšanā esi piederīgs tiem, nevis tām pārākajām būtnēm ar tev līdzīgiem apveidiem, tām, kuru smalkās jūtas tu daždien aizvaino. Jādomā, ka Džo priekšstati par krimināltiesu vai

E

ar tiesnesi, vai par bīskapu, vai par valdību, vai par to, as viņam būtu nenovērtējams dārgums (ja viņš to zinātu) — par Konstitūciju —, ir visai dīvaini. Visa viņa tveramā un netveramā dzīve ir neparasti dīvaina — un nāve, šķiet, būs vēl jo dīvaināka.

Džo iznāk no «Vientuļā Toma» gruvešiem, sastapdamies ar novēlojušos rītu, kas uz šo pusi allaž nāk ļoti gausi, un iedams košļā savu melno maizes gabalu. Tā kā viņa ceļš ved pa daudzām ielām un namu durvis vēl nav atvērušās, viņš apsēžas pabrokastot uz kāpnēm pie ēkas, kurā mājo «Biedrība Dieva vārda sludināšanai tālās zemēs», un pabeidzis pārlaiž tām ar slotu, kā pateikdamies par izmitināšanu. Ar jūsmīgu apbrīnu viņš aplūko dižo celtni, prātodams, kas tā tāda ir. Viņam, nabaga nelaimīgajam, nav ne jausmas par gara tumsību uz koraļļu rifa Klusajā okeānā un par to, cik dārgi izmaksā dvēseļu ganīšana kokosriekstu un maizeskoku biezokņos.

Viņš ierodas savā krustojumā un sāk to sagatavot topošajai dienai. Pilsēta mostas, varenais spēļu vilciņš tiek atkal iedarbināts savam ikdienas virpulim un ņirboņai, atkal sākas tā pati neizprotamā lasīšana un rakstīšana, kas dažas stundas bijusi pieklusināta. Džo līdz ar citiem zemāk attīstītiem dzīvniekiem kuļas pa šo neaprēķināmo jūkli, kā prot. Ir tirgus diena. Apstulbinātie vērši, kas tiek pārmēru bikstīti, pārmēru dzīti un nekad netiek vadīti, metas, kur nevajag, ar sitieniem tiek dzīvi atpakaļ un sarkanām acīm un putām ap muti drāžas mūra sienās, un bieži sāpīgi nodara pāri nevainīgiem gājējiem, un bieži sāpīgi nodara pāri paši sev. Gluži ka Džo un viņa aprindas — gluži tāpat kā viņi!

Ierodas pulciņš mūziķu un sāk spēlēt. Džo klausās. Klausās arī suns, lopu tirgoņa suns, kas gaida saimnieku arā pie gaļas tirgotavas un droši vien domā par tām aitām, kuras vairākas stundas bijušas viņa pārziņā un tagad laimīgi dabūtas nost no kakla. Šķiet, ka viņš ir nesaprašanā, kur atstājis trīs vai četras no šīm aitām; viņš pārlūko ielu no viena gala līdz otram, itin kā gaidīdams, ka ieraudzīs tās klīstam, nomaldījušās no bara, tad piepeši izslej ausis un visu atceras. Tas ir īsts klaidonis, šis suns, radis pie krogiem un zemas publikas, īsts briesmonis aitām, ik brīdi gatavs paklausīt svilpienam un mesties tām mugurā un izkampt veselus vilnas kušķus, tomēr izskolots, apmācīts, zinošs suns, kas apguvis savus pienākumus un zina, kā tie veicami. Viņi abi ar Džo klausās mūziku droši vien ar stipri līdzīgu dzīvas radības labpatiku; tāpat arī izjūtas — pacilātība vai nožēla, skumjas vai prieks, kas sakņojas kaut kur ārpus sajūtām, — droši vien abiem ir stipri tuvas un līdzīgas. Bet citādā ziņā — cik ievērojami augstāk zvērs paceļas par cilvēku!

Atstājiet šī suņa pēctečus savvaļā kā Džo — un pavisam nedaudzu gadu laikā tie būs tā deģenerējušies, ka zaudēs pat rējienu, bet aso kodienu vis ne.

Diena, gurdeni vilkdamās uz priekšu, mainās un top tumša un lietaina. Džo cīnās ar to savā krustojumā nemitīgā dubļu, riteņu, zirgu, pātagu un lietussargu aplenkumā un saņem par to vien nieka grašus, ar ko samaksāt par nepievilcīgo pajumti «Vientuļajā Tomā». Pienāk krēslas stunda, veikalos iedegas gāzes gaisma, un lampu aizdedzējs ar savām kāpnītēm teciņus steidzas gar ietves malu. Ir iestājies drūms un nemīlīgs vakars.

Misters Talkinghorns sēž savā dzīvoklī, domādams par to, ka rīt no rīta jāgriežas pie tuvākās policijas priekšnieka pēc apcietināšanas atļaujas. Šodien te atkal ir bijis Gridlijs, viens no neapmierinātajiem prasītājiem, un viņš uzvedies neciešami. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka mūs iebiedē, un šim kašķīgajam vīram vajadzēs atkal pasēdēt cietumā. Viens no griestu pamazinātajiem alegorijas tēliem neiedomājama, augšpēdu apgāzta senā romieša izskatā ar varenu Samsona roku (turklāt pamežģītu un diezgan savādu) uzbāzīgi rāda uz loga pusi. Kāpēc gan lai misters Talkinghorns tik nenozīmīga iemesla dēļ skatītos ārā pa logu? Vai tad šī roka vienmēr nerāda uz to pusi? Un tāpēc viņš pa logu neskatās.

Un, ja ari viņš to darītu, — ko viņam nozīmētu tā garām ejošā sieviete? Sieviešu pasaulē ir pietiekami daudz, misters Talkinghorns domā, pārlieku daudz; viņas ir visa ļaunuma avots, kaut gan jāatzīst, ka tādējādi viņas nodrošina tiesuvīriem darbu. Ko viņam nozīmētu garam ejoša sieviete pat tad, ja tās gājiens būtu slepens? Viņām visām ir slepeni gājieni — to misters Talkinghorns ļoti labi zina.

Un tomēr viņas visas nav tādas kā šī sieviete, kura šobrīd pagriezusi muguru viņam un viņa namam un kuras vienkāršais apģērbs un izsmalcinātā stāja ir acīs krītošā pretrunā. Pēc tērpa spriežot, viņa varētu būt augstākas kārtas kalpone, tomēr izturēšanās un gaita, kaut ari abas steidzīgas un samākslotas — cik nu iespējams būt samākslotam šais dubļainajās ielās, ko min viņas nepieradušās kājas, — liecina, ka viņa ir lēdija. Viņas seju slēpj plīvurs, un tomēr āriene ir pietiekami nodevīga, lai ne viens vien garāmgājējs spēji atskatītos atpakaļ.

Viņa ne reizi nepagriež galvu. Lai viņa būtu lēdija vai kalpone, viņai ir savs noteikts mērķis, un viņa iet tam pretī. Viņa ne reizi nepagriež galvu, līdz nonāk pie krustojuma, kur ar slotu darbojas Džo. Viņš saduras ar nācēju un lūdz dāvanu. Tomēr viņa joprojām nepagriež galvu, iekams nav pārgājusi otrā pusē. Tad ar vieglu galvas mājienu viņa uzsauc zēnam: — Nāc šurp!

Džo iet viņai līdzi, un pēc dažiem soļiem abi iegriežas klusā pagalmā.

—  Vai tu esi tas zēns, par ko rakstīja avīzēs? — viņa jautā, nepacēlusi plīvuru.

—   Es nezin, — saka Džo, drūvīgi vērdamies plīvurā, — es neko nezin no avīzēm. Es vispārīgi neko nezin.

—   Vai tevi iztaujāja izmeklēšanas sēdē?

—   Es neko nezin no… vai jūs domā to, kur mani aizveda bīdīs? — Džo saka. — Vai to zēnu tai meklēšanā sauca par Džo?

—   Jā.

—   Tad tas ir es! — Džo saka.

—   Panāc te tālāk!

—  Vai jūs grib zināt par to vīru? — Džo, sekodams viņai, jautā. — Par to beigto?

—  Cst! Runā čukstus! Jā, gribu. Vai viņš, dzīvs būdams, tiešām izskatījās tik slims un trūcīgs?

—  O, jā! — saka Džo.

—       Vai viņš izskatījās.,, vai tiešām tāds kā tu? — sieviete ar pretīgumu vaicā.

—       Ak, nē, tik traki ne, — saka Džo. — Es jau ir no pašas apakšas! Jūs tak viņu nepazina, ko?

—   Kā tu uzdrīksties man jautāt, vai es viņu pazinu?

—       Piedošanu, lēdij, — saka Džo — un saka to ļoti pazemīgi, jo pat viņam ir radušās aizdomas, ka šī sieviete ir lēdija.

—   Es neesmu lēdija. Es esmu kalpone.

—       Nu velis, šitāda kalpone! — iesaucas Džo, ncpavi sam negribēdams teikt kaut ko aizskarošu, gluži otrādi — tā viņš pauž savu apbrīnu.

—        Klausies un ciet klusu! Nerunā un turies tālāk no manis! Vai tu vari man parādīt visas tās briesmīgās vietas, kas bija minētas avīzes aprakstā? To māju, kurai viņš pārrakstīja dokumentus, to māju, kur nomira, to, uz kurieni aizveda tevi, un kapsētu, kur viņu apglabāja?

Džo pamāj ar galvu; tāpat viņš darījis pēc visām citām nosauktajām vietām.

—       Ej man pa priekšu un parādi visas šīs briesmīgās vietas! Apstājies katrai pretī, bet nerunā ar mani, kamēr es pati nesākšu ar tevi runāt. Neskaties atpakaļ! Dari, ko es saku, — un es tev labi samaksāšu.

Džo uzmanīgi klausās, kamēr izskan šie vārdi, atkārto tos savam slotaskātam, secinādams, ka tos diezgan grūti saprast, brīdi klusē, apsvērdams to nozīmi, tad nolemj, ka tā viņam ir pa prātam, un pamāj ar savu nekopto galvu.

—       Iet krastā! — viņš saka. — Bet tā ka bez žulīšanās! Ka pēc tam nenoplauktu!

—       Ko šis briesmīgais radījums tur runā? — iesaucas kalpone, ar riebumu atkāpdamās tālāk no zēna.

—       Ka pēc tam neaiztītos prom, es saku! — paskaidro Džo.

—       Es tevi nesaprotu. Ej man pa priekšu! Es tev samaksāšu vairāk naudas, nekā tu jebkad esi turējis rokā.

Džo savelk lūpas kā uz svilpošanu, pārbrauc ar roku pinkainajai galvai, paņem slotu padusē un dodas pa priekšu, ar basajām kājām veikli tecēdams pār cietajiem akmeņiem, cauri dubļiem un lāmām.

Kuka laukums. Džo apstājas. Klusuma brīdis.

25)

—   Kas te dzīvo?

e~iM3

—       Tas, kas deva šam rakstīt un man deva puskronu, — Ožo čukstus atbild, neskatīdamies pāri plecam.

—  Ej uz nākamo vietu!

Kruķa nams. Džo atkal apstājas. Ilgāks klusuma brīdis.

—   Kas te dzīvo?

—  Te dzīvoja viņš, — Džo atbild tāpat kā iepriekš.

Pēc brīža seko vēl viens jautājums: — Kurā istabā?

—       Augšā aizmugurē. Logu var redzēt no šitā stūra. Tur, augšā! Tur es redzēju, kā šis guļ beigts Un šitā ir tā māja, kur mani atveda.

—  Ej uz nākamo vietu!

Līdz nākamajai vietai jānoiet lielāks gaoals, bet Džo, nokratījis pirmās aizdomas, cītīgi spēlē sev uzdoto lomu un neskatās apkārt. Pa daudziem līčloču ceļiem, kuros valda visneciešamākās smakas, viņi nonāk līdz šaurajai pagalma ejai un gāzes lampiņai (kura pašreiz deg), un dzelzs vārtiņiem.

—       Viņu apraka te, — saka Džo, ieķēries vārtiņu stieņos un skatidamies iekšā.

—  Kur? Ak dievs, kāds šausmīgs skals!

—       Tur! — Džo saka, rādīdams ar pirkstu. — Reku tur, pretī. Pie tām kaulu čupām, apakš tā ķēķa loga! Dikti sekli ieraka. Vaj'dzēja piemīt ar kāju, lai dabū ritīgi iekšā. Es varētu priekš jums atkašāt vaļā ar slotu, ja vārti būtu atvērti. Laikam jau tāpēc ar slēdz ciet. — Un viņš pagrabina aizslēgtos vārtiņus. — Mūžīgi slēdz ciet. Vai, reku žurka! — Džo satraukts iespiedzas. — E! Paskat! Reku skrien! Ha! Zemē iekšā!

Kalpone ieraujas stūrī, šīs atbaidošās velvētās ejas stūrī, kur derdzīgi traipi izraibina viņas kleitu; izstiepusi rokas un aizgūtnēm atkārtodama, lai zēns nenāk viņai klāt, jo tas viņai pretīgs, viņa šādi paliek kādu brīdi stāvam. Džo stāv un blenž uz viņu, un joprojām blenž arī tad, kad viņa jau atguvusies.

—  Vai šī drausmīgā vieta ir kristīga kapsēta?

—       Es nekā nezin no kristībām, — saka Džo, joprojām blenzdams uz viņu.

—   Vai tā ir svētīta zeme?

—   Kāda? — Džo pārjautā, augstākajā mērā pārsteigts.

—  Vai tā ir svētīta?

—       To nu gan es nezin, — Džo saka, blenzdams uz viņu vēl platākām acīm nekā iepriekš. — Ja ar ir, no tā tai liels labums nav ticis. Svētīta? Man domāt, ka drīzāk otrādi. Bet es no tā neko nezin!

Kalpone, šķiet, tikpat таг domā par viņa vārdiem, cik pati par savējiem. Viņa novelk pirkstaini, lai izņemtu no maciņa naudu. Džo klusuciezdams ievēro, cik maza un balta ir viņas roka un kas viņa par varenu kalponi, ja nēsā tādus mirdzošus gredzenus.

Viņa iemet zēnam saujā naudas gabalu, nepieskardamās tā rokai un nodrebēdama, kad abu plaukstas tuvojas viena otrai. — Parādi man vēlreiz to vietu! — viņa piebilst.

Džo iebāž starp vārtiņu stieņiem savu slotaskātu un, pūlēdamies būt pēc iespējas precīzs, izstiepj to pret kapa vietu. Beidzot, paskatīdamies sānis, lai redzētu, vai ir skaidri saprasts, viņš redz, ka palicis viens.

Pirmais darbs viņam tagad ir — pacelt naudas gabalu tuvāk gāzes lampai; to izdarījis, viņš sastingst aiz bijības: monēta ir dzeltena — zelts. Nākamais darbs viņam ir pārbaudīt uz zoba, vai tā ir īsta. Vēl nākamais — drošības dē| ielikt to mutē un rūpīgi noslaucīt pakāpienus un eju. Kad tas padarīts, viņš dodas «Vientuļā Toma» virzienā, neskaitāmas reizes apstādamies gāzes lampu gaismā un aplūkodams zelta naudas gabalu, un atkārtoti iekozdams tajā, lai lieku reizi pārliecinātos, ka tas nav viltots.

Merkūrijam ar pūderēto parūku šovakar nav jāskumst pēc sabiedrības, jo milēdija dodas uz krāšņām pusdienām un trim vai četrām ballēm. Sers Lesters čeznivoldā jūtas gauži nervozs, jo viņa vienīgā sabiedrotā ir ģikts; viņš žēlojas misis Raunsvelai — lietus tik vienmuļi grabinot uz terases, ka viņš nespējot lasīt avīzi pat savā omulīgajā ģērbistabā pie kamīna.

— Sers Lesters darītu gudrāk, ja iekārtotos otrā mājas pusē, mīļā, — misis Raunsvela nosaka Rozai. — Viņa ģērbistaba ir milēdijas pusē. Un visos šajos gados es nekad vēl nesmu dzirdējusi soļus uz Spoku takas tik skaidri kā šovakar!

XVII NODAĻA

Esteres stāstījums.

Ričards ļoti bieži ieradās mūs apciemot, kamēr mēs uzturējāmies Londonā (kaut arī vēstuļu rakstīšanā viņš ātri pagura), un vienmēr bija pievilcīgs ar savu žirgtumu.

možo garastāvokli, labsirdīgo dabu, savu jautrību un mundrumu. Tiesa, jo labāk es viņu pazinu, jo vairāk viņš man patika, taču jo vairāk es arī sajutu žēlumu par to, ka viņš uzaudzis, nevingrinādams ne centību, ne koncentrēšanās spējas. Mācību sistēma, kas uz viņu bija iedarbojusies tieši tādā pašā veidā kā uz simtiem citu gan raksturā, gan dotībās atšķirīgu jaunekļu, bija ļāvusi viņam pārjoņot uzdotajam pāri, allaž iegūstot labu un pat teicamu novērtējumu, taču zinību apguve notika grūdieniem, izrāvieniem, un tādējādi viņš vēl drošāk bija sācis paļauties tieši uz tām savām rakstura īpašībām, ko ļoti būtu vajadzējis izkopt un virzīt. Tās bija labas īpašības, bez kurām uz augšu nemaz nevarētu tikt, taču, tāpat kā uguns un ūdens, tās bija lieliski kalpi, bet slikti saimnieki. Ja tās atrastos Ričarda drošā vadībā, tās būtu viņa draugi, bet, tā kā Ričards pats atradās to vadībā, tās kļuva par viņa ienaidniekiem.

Es rakstu šīs pārdomas ne jau tāpēc, ka uzskatītu par pareizu visu, ko domāju, bet vienīgi tāpēc, ka es tiešām tā domāju un gribu būt pilnīgi atklāta attiecībā uz visu, ko domāju un darīju. Tādas bija manas domas par Ričardu. Man turklāt šķita, ka es bieži redzu apstiprinājumu tam, cik pareizi savulaik izteicies mans aizbildnis: Lorda kanclera tiesas prāva viņa raksturā tiešām bija ievilkusi kaut ko no bezrūpīga azartspēlmaņa īpašībām — sajūtu, ka ikviens ir tikai sīka daļiņa kādā lielā spēlē.

Kad mūs kādu pēcpusdienu apciemoja misters Beiems Bedžers ar savu kundzi — mana aizbildņa nebija mājās —, es sarunu gaitā, gluži dabiski, apvaicājos par Ričardu.

— A, misteram Kārstonam sokas ļoti labi, — teica misis Bedžera, — un varat man ticēt, ka viņš ir liels ieguvums mūsu sabiedribai. Kapteinis Svosers mēdza teikt, ka mana klātbūtne mičmaņu maltītē esot daudz vērtīgāka nekā zeme pie apvāršņa un labs ceļavējš, kad sālītās gaļas gabals pēc ilga brauciena kļuvis sīksts kā marsburas faile. Sādi viņš savā jūrnieku valodā izteica atzinumu, ka es esot ieguvums jebkurai sabiedrībai. Ar drošu pārliecību es tādu pašu uzslavu varu izteikt misteram Kārstonam. Tomēr es… vai jūs neuzskatīsiet mani par pārsteidzīgu, ja es piebildīšu vēl ko?

Es teicu, ka ne, jo misis Bedžeras tonis šķita netieši prasām tikai tādu atbildi.

—   Un mis Klēra ari ne? — laipni jautāja misis Bedžera.

Ari Ada atbildēja, ka ne, un, šķiet, jutās neveikli.

—   Nu, tad redziet, manas mīļās, — atsāka misis Bedžera, — tas ir, jūs neņemsiet ļaunā, ka es jums saku «manas mīļās»?

Mēs lūdzām misis Bedžeru par to neraizēties.

—   Tas tāpēc, ka jūs patiešām esat, ja vien drīkstu tik pārdroši izteikties, — turpināja misis Bedžera, — tik nenoliedzami burvīgas. Redziet, manas mīļās, kaut gan es pati vēl esmu jauna — vai varbūt misters Beiems Bedžers man glaimo, tā teikdams…

—   Nebūt ne! — misters Bedžers izsaucās, itin kā raidītu kādam pretsaucienu publiskā sanāksmē. — Nepavisam ne!

—   Nu labi, — misis Bedžera pasmaidīja, — tātad teiksim, ka esmu vēl jauna.

(— Neapšaubāmi, — piemetināja misters Bedžers.)

—   Manas mīļās, kaut gan es esmu vēl jauna, man bijis daudz iespēju vērot jaunus cilvēkus. Varu jums teikt, ka uz vecā labā «Kriplera» klāja to bija ne mazums. Vēlāk, kad es kopā ar kapteini Svoseru braukāju pa Vidusjūru, es izmantoju katru izdevību iepazīties un sadraudzēties ar mičmaņiem, kuri bija padoti kapteinim Svoseram. Tiesa, viņus nekad nemēdz dēvēt par jauniem džentlmeņiem, manas mīļās, un jūs droši vien nesaprastu, ja dzirdētu, ka viņi «balsina baltiem māliem» savus iknedēļas rēķinus, bet es saprotu (viņi tos saved kārtībā), jo zilais ūdens klajums man ir bijis gluži kā otrās mājas un es esmu rūdīta jūrasbraucēja. Tāpat bija vēlāk, ar profesoru Dingo.

(— Cilvēks ar Eiropas mēroga vārdu, — nomurmināja misters Bedžers.)

—    Kad es zaudēju savu dārgo pirmo vīru un apprecējos ar savu dārgo otro, — sacīja misis Bedžera, runādama par bijušajiem vīriem tā, it kā tie būtu šarādes sastāvdaļas, — es joprojām priecājos par katru izdevību vērot jaunus cilvēkus. Profesora Dingo lekcijās auditorija bija ļoti plaša, un, būdama izcila zinātnieka sieva, kas pati meklē zinātnē augstāko mierinājumu, kādu tā spēj sniegt, es plaši atvēru mūsu nama durvis studentiem, un šī zinātniskās pieredzes apmaiņa kļuva mans lepnums. Katru otrdienas vakaru mums galdā stāvēja limonāde un dažādi cepumi tiem, kuri vēlējās šādus spirdzinājumus. Un ap mums neierobežoti valdīja zinātne.

(— Tās bija izcilas pulcēšanās, mis Samersone, — godbijīgi piebilda misters Bedžers. — Tāda cilvēka aizgādībā neapšaubāmi sadūrās un krustojās visaugstākās prāta izpausmes!)

—   Un tagad, — turpināja misis Bedžera, — kad esmu k]uvusi sava dārgā trešā dzīvesdrauga mistera Bedžera sieva, es joprojām turpinu šīs vērošanas ieražas, kuras man izveidojās kapteiņa Svosera dzīves laikā un pielāgojās jauniem un negaidītiem mērķiem profesora Dingo dzīves laikā. Tāpēc spriedumus par misteru Kārstonu es neesmu veidojusi kā iesācēja. Un tomēr man ir ļoti stipras aizdomas, ka viņš nav apdomīgi izvēlējies profesiju.

Ada tagad izskatījās tik noraizējusies, ka es pajautāju misis Bedžerai, uz kādiem vērojumiem balstās viņas secinājums.

—   Mana mijā mis Samersone, — viņa atbildēja, — uz mistera Kārstona rakstura un izturēšanās vērojumiem Viņš ir tik bezbēdīgas dabas cilvēks, ka viņam laikam nekad pat neienāktu prātā runāt par to, ko viņš īstenībā jūt, tas viņam vienkārši neliekas svarīgi, taču attiecībā uz šo profesiju viņš jūt gurdenu vienaldzību. Viņam nav tās dzīvās intereses, kas dara profesiju par aicinājumu Ja viņam ir par to izveidojies kāds noteikts iespaids, tad, man šķiet, vienīgi pārliecība, ka tā ir garlaicīga nodar bošanās. Un tas vairs nav daudzsološi. Jauni cilvēki, tādi kā misters Alens Vudkorts, kuri pirmām kārtām jūt dziļu interesi par visu, ko šī profesija iespēj, gūs tajā gandarījumu arī tad, ja vajadzēs garus gadus smagi strādāt, ciest vilšanās sūrumu un ļoti maz nopelnīt. Bet es esmu pilnīgi pārliecināta, ka misteram Kārstonam tā nekad nebūs.

—   Vai misteram Bedžeram arī tā liekas? — bikli pavaicāja Ada.

—   Redziet, — sacīja misters Bedžers, — man, taisnību sakot, šāds skatījums neienāca prātā, iekams misis Bedžera par to nebija ieminējusies. Bet, kad misis Bedžera apgaismoja stāvokli no tādas puses, es, protams, to nopietni pārdomāju, zinādams, ka misis Bedžeras saprātam, piedevām tā dabiskajiem dotumiem, ir bijusi retā priekšrocība veidoties divu tik izcilu (es pat teiktu — ģeniālu) sabiedrības cilvēku — Karaliskās flotes kapteiņa Svosera un profesora Dingo — ietekmē. Spriedums, pie kā es tādējādi nonācu, ir… īsi sakot, tas saskan ar misis Bedžeras spriedumu.

—   Kapteinim Svoseram bija tāds princips, runājot viņa tēlainajā jūrnieku valodā: ja tu karsē darvu, tad karsē tik karstu, cik vien iespējams, un, ja tu berz klāju, tad berz to tā, it kā tev pats jūras velns mītu uz papēžiem. Man šķiet, ka šis princips attiecināms tiklab uz ārsta, kā uz jūrnieka profesiju, — teica misis Bedžera.

—   Tas attiecināms uz visām profesijām, — piezīmēja misters Bedžers. — Kapteinis Svosers to apbrīnojami trāpīgi pateicis! Lieliski pateicis!

—   Kad mēs ar profesoru Dingo pēc apprecēšanās kādu laiku dzīvojām Devonas ziemeļos, — turpināja misis Bedžera, — cilvēki protestēja, ka viņš izkropļojot mājas un citas ēkas, atskaldīdams no tām gabalus ar savu mazo ģeologa veserīti. Taču profesors atbildēja, ka viņš nezinot nevienu citu ēku kā tikai Zinātnes Templi. Princips, šķiet, ir tas pats, vai ne?

—   Tieši tas pats, — atsaucās misters Bedžers. — Lieliski pateikts! Sos pašus vārdus, mis Samersone, profesors atkārtoja savas pēdējās slimības laikā, kad viņa prāts jau bija murgu pārmākts, un viņš katrā ziņā vēlējās turēt savu mazo veserīti zem spilvena un atskaldīt gabalus no savu kopēju sejām. Kāda visaptveroša apmātība!

Kaut ari mēs labprāt būtu iztikušas bez šiem garajiem līkločiem, pa kuriem misters un misis Bedžeri vadīja mūsu sarunu, mēs tomēr jutām, ka pašu galveno domu viņi mums darījuši zināmu bez jebkādām savtīgām interesēm un ka tā, ļoti ticams, ir saprātīga un pamatota. Mēs nolēmām neko nesacīt misteram Džāndisam, iekams nebūsim aprunājušās ar Ričardu, un, tā kā nākamajā vakarā gaidījām viņu ciemos, nolēmām izrunāties ļoti nopietni.

Tāpēc, kad viņš kādu laiciņu bija uzkavējies divatā ar Adu, es iegāju pie viņiem; redzēju, ka mana mīļā draudzene (kā jau es gaidīju) ir gatava nešaubīgi ticēt ikvienam viņa teiktajam vārdam.

—   Nu, un kā tev veicas ar darbu, Ričard? — es jautāju. Es vienmēr sēdēju viņam otrā pusē. Viņš pret mani izturējās gluži kā pret māsu.

—   O, pavisam labi! — Ričards atsaucās.

—   Labāku atbildi taču vairs nevar vēlēties, Ester, vai ne? — triumfējoši iesaucās mana mīlule.

Es centos visgudri paskatīties uz savu mīluli, bet tas man, protams, neizdevās,

—   Pavisam labi? — es pārjautāju.

—   Jā, — teica Ričards, — pavisam labi. Vispār tā ir «liezgan garlaicīga un vienmuļa padarīšana. Bet sliktāk j;ni nebūs kā jebkurā citā darbā!

—   Ak, mīļo Ričard! — es protestēdama izsaucos.

—   Kas ir? — Ričards vaicāja.

—   Nebūs sliktāk kā jebkurā citā darbā?

—   Es nedomāju, ka tas būtu kas ļauns, Labo Gariņ, — sacīja Ada, paļāvīgi raudzīdamās viņam garām uz mani, — jo, ja nebūs sliktāk kā jebkurā citā darbā, tad es ceru, ka Ričardam veiksies ļoti labi.

—   Jā, jā, es ari tā ceru, — atsaucās Ričards, nevērīgi atmezdams matus no pieres. — Galu galā varbūt tas būs tikai tāds pārbaudes laiks, līdz mūsu prāva… ak, es aizmirsos. Prāvu nav atļauts pieminēt. Aizliegtais temats! Nu jā, tātad man iet pietiekami labi. Runāsim par kaut ko citu!

Ada ar lielāko prieku tam būtu piekritusi un palikusi pārliecībā, ka šis jautājums nokārtots, cik labvēlīgi vien var vēlēties. Bet man likās, ka pārtraukt sarunu šai vietā nebūtu nekādas jēgas, tāpēc es iesāku vēlreiz.

—   Nē, bet paklausies, Ričard! — es teicu. — Un paklausies arī tu, miļā Ada! Padomājiet, cik svarīgi tas ir jums abiem un kāds goda jautājums tas ir attiecībā pret jūsu brālēnu, un tu sapratīsi, Ričard, ka te viss jāapsver ļoti nopietni un atrunas ir nevietā. Es tomēr domāju, ka mums patiesi vajadzētu par to izrunāties, Ada. Itin drīz jau būs par vēlu.

—   Ak, jā! Mums par to jārunā! — piekrita Ada. — Bet man liekas, ka Ričardam taisniba.

Kāda nozīme man bija censties rādīt gudru seju, kad Ada bija tik jauka, tik apburoša un tik ļoti iemīlējusies Ričardā!

—  Vakar šeit bija misters un misis Bedžeri, Ričard, — es teicu, — un likās, ka, pēc viņu domām, tev nav sevišķas patikas pret šo profesiju.

—  Vai tā likās? — pārjautāja Ričards. — Ak tā! Nu, tas drusku maina stāvokli, jo man nebija ne jausmas, ka viņi tā domā, un man nemaz nebūtu gribējies sagādāt viņiem vilšanos vai neērtības. Tiesa vien ir, ka man šis darbs diez ko nerūp. Bet, ak mūžs, nav taču svarīgi! Sliktāks jau tas nebūs par jebkuru citu darbu!

—   Tu dzirdi, Ada? — es teicu.

—   Lieta tāda, — Ričards turpināja it kā domīgi, it kā jokodams, — ka šāds darbs nav man īsti piemērots. Es tam nespēju pieķerties. Un pārāk daudz dabūju aizklausīties par Beiema Bedžera kundzes pirmo un otro.

—   Nu tas gan ir vairāk nekā saprotams! — iesaucās Ada gluži vai ar sajūsmu. — Tieši to ari mēs abas vakar nospriedām, vai ne, Ester?

—   Un vēl, — turpināja Ričards, — šis darbs ir vienmuļš, šodiena tāda pati kā vakardiena, un rītdiena gluži tāda kā šodiena.

—   Bet man diemžēl šķiet, — es teicu, — ka šāds iebildums varētu rasties pret jebkuru nodarbošanos — tas attiecas uz pašu dzīvi, ja neņem vērā dažus ļoti neikdienišķus izņēmumus.

—   Vai tev tā šķiet? — Ričards atsaucās, joprojām pārdomās iegrimis. — Var jau būt! Ha! Nu, bet tad jau, pati redzi, — viņš piebilda, pēkšņi atguvis jautrību, — mēs griežamies pa apli un atkal nonākam pie tā, ko es teicu. Sliktāk jau nebūs kā jebkurā citā darbā. Ak, ir taču pavisam labil Runāsim par kaut ko citu!

Taču pat Ada ar savu mīlošo seju — seju, kas izskatījās tik nevainīga un paļāvīga, kad es to pirmo reizi ieraudzīju tai neaizmirstamajā novembra miglā, un vēl jo vairāk tāda izskatījās šodien, kad es pazinu viņas nevainīgo un paļāvīgo sirdi, — pat Ada, to dzirdot, papurināja galvu un kļuva nopietna. Tāpēc man šķita, ka šī ir laba izdevība likt Ričardam saprast: ja arī viņš reizēm ir drusku nevērīgs pret sevi, jādomā, ka viņš nekad nevēlētos būt nevērīgs pret Adu, un tieši savas mīlošās gādības dēļ viņš nedrīkst nesaprast, cik svarīgs ir šis solis, kas var ietekmēt viņu abu dzīvi. To noklausījies, Ričards gandrīz vai sadrūma.

—   Mīļā Saimniecīt, — viņš teica, — tas jau ir pats galvenais! Es par to esmu vairākkārt domājis un gandrīz vai niknojies pats uz sevi, tāpēc ka ļoti gribētu pieķerties darbam nopietni, bet… kaut kā sanāk, ka es to nespēju. Es pats sevi īsti neizprotu; man it kā vajag kaut ko stabilu, pie kā patverties. Pat tu nevari iedomāties, cik loti es esmu pieķēries Adai (mīļā māsīc, es tevi mīlu no visas sirds!), taču es nespēju būt pastāvīgs citās lietās. Sis darbs ir tik grūts un paņem tik daudz laika! — Ričards piebilda raižpilnā balsī,

—   Varbūt tas ir tāpēc, — es minēju, — ka tu neesi Izvēlējies darāmo, kas ietu pie sirds,

—   Nabadziņš! — nopūtās Ada. — Es nemaz par to nebrīnos.

Nē! Man nebija nekādas nozīmes pieņemt visgudru izskatu. Es gan mēģināju vēlreiz, bet kā tad lai es to būtu varējusi un kāda tam arī būtu nozīme, ja Ada uzlika kopā saņemtās rokas Ričardam uz pleca un Ričards raudzījas viņas maigi zilajās acīs, un viņa raudzījās pretī!

—   Redzi, manu dārgo meitēn, — sacīja Ričards, vīdams viņas zeltainās cirtas sev ap delnu, — varbūt es biju drusku pārsteidzīgs un varbūt īsti neizpratu savas intereses. Uz šo darbu tās netiecas. Es nevarēju to zināt, iekams nebiju mēģinājis. Tagad jautājums ir šāds: vai šobrīd vairs vērts grozīt iesākto? Tā, šķiet, būtu liela neērtība tīrā sīkuma dēj.

—   Manu mīļo Ričard, — es teicu, — kā tu vari teikt — tīrā sīkuma dēļ?

—   Nu, tieši tā jau es nedomāju, — viņš atbildēja. — Es gribēju teikt, ka beidzot tas var kļūt par tīro sīkumu, jo varbūt tas man nekad nebūs vajadzīgs.

MCs abas ar Adu dedzīgi apgalvojām, ka ne vien ir vērts grozīt iesākto, bet ka tas katrā ziņā jādara. Tad es pavaicāju Ričardam, vai viņš ir domājis par kādu sirdij tuvāku nodarbošanos.

—  Tu trāpīji īstajā vietā, mana mīļā Burve, — teica Ričards. — Jā, esmu gan. Man kopš kāda laika liekas, ka mans īstais aicinājums ir tieslietas.

—   Tieslietas! — atkārtoja Ada tādā balsī, it kā šis vārds būtu viņu izbiedējis.

—  Ja es nokļūtu Kendža kantorī, — teica Ričards, — un būtu Kendža māceklis, es varētu paturēt acīs… hm… aizliegto tematu… varētu to izpētīt, izzināt un pārliecināties, ka šī prāva nav pamesta novārtā un tiek pienācīgi virzīta. Es varētu parūpēties par Adas interesēm un par savējām tāpat (tās ir vienādas!), un es ar vislielāko aizrautību pētītu Blckstonu un visus tos citus vīrus.

Es nepavisam nejutos par to tik pārliecināta un manīju, ka arī Adas sejai pārslīd ēna, redzot, kā viņš ilgojas pēc šī nedrošā nākotnes devuma, kas jau sen šķita bezcerīgs. Tomēr man likās, ka gudrākais ir atbalstīt jebkādu viņa ieceri, kas prasītu neatlaidīgus pūliņus, un es tikai ieteicu viņam pilnīgi pārliecināties, vai tagad viņš ir skaidrībā par savu izvēli.

—   Mana mīļā Minerva, es esrnu tikpat drošs par sevi kā tu, — Ričards apgalvoja. — Pirmo reizi es kļūdījos — visi mēs varam kļūdīties —, bet vairs nekļūdīšos un kļūšu par tādu juristu, kādus katru dienu nesastop. Tas ir, protams, — viņš šaubīdamies piebilda, — ja jums tiešām šķiet, ka ir vērts uzņemties tādas neērtības tīrā sīkuma dēļ!

Te nu mums atkal vajadzēja ar visdziļāko nopietnību atkārtot visu to, ko bijām teikušas iepriekš, un pēc tam nonākt pie apmēram tāda paša secinājuma. Mēs tomēr tik ļoti ieteicām Ričardam bez mazākās vilcināšanās vaļsirdīgi izrunāties ar misteru Džāndisu — arī Ričarda paša dabā nepavisam nebija kaut ko slēpt —, ka viņš tūdaļ pat uzmeklēja manu aizbildni (paņēmis mūs līdzi) un izkratīja tam sirdi.

—   Rič, — misters Džāndiss teica, viņu uzmanīgi uzklausījis, — mēs varam ar godu atkāpties, un mēs to darisim. Bet mums jāuzmanās — mūsu māsīcas dēļ, Rič, mūsu māsīcas dēļ —, lai mēs šādas kļūdas vairs neatkārtotu. Tāpēc attiecībā uz tieslietām mēs vēl krietni visu pārbaudīsim, iekams izlemsim galīgi. Rīkosimies ar apdomu un nekādā ziņā nesteigsimies!

Ričarda enerģija mēdza izpausties tik nepacietīgi un impulsīvi, ka viņam vislabāk būtu paticis tūlīt uz vietas doties uz mistera Kendža kantori un iestāties pie viņa par mācekli. Tomēr viņš iecietīgi padevās mūsu mudinājumiem ievērot tik nepieciešamo piesardzību un apdomu un paklausīgi apsēdās mūsu vidū, saglabādams ļoti gaišu omu un runādams tā, it kā jau no bērna kājas vina vienīgais un nešaubīgais mērķis būtu bijis tas, kas šobrīd pārņēmis viņa prātu. Mans aizbildnis izturējās pret viņu ļoti laipni un sirsnīgi, taču ar paskumju nopietnību, ko ievēroja arī Ada; kad Ričards bija atvadījies un mēs kāpām augšā, lai dotos gulēt, viņa teica:

—   Brālēn Džon, es ceru, ka jūs neesat sācis sliktāk domāt par Ričardu?

—   Nē, mīļā, — viņš atkārtoja.

—  Jo ir taču dabiski, ka Ričards varēja kļūdīties tādā grūtā jautājumā. Tas jau nav nekas neparasts.

—   Protams, mīļā, — viņš piekrita. — Nerādiet tik nelaimīgu seju!

—   Ai, nepavisam, brālēn Džon! — Ada smaidot atsaucās, uzlikusi roku viņam uz pleca, kā mēdza darīt, novēlot labu nakti. — Bet drusciņ nelaimīga es būtu gan, |n jūs domātu slikti par Ričardu.

—   Mana mīļā, — teica misters Džāndiss, — es par viņu domātu slikti tikai tad, ja jūs kādreiz justos nelaimīga viņa dēļ. Un pat tad man vairāk vajadzētu pārmest sev pašam nekā nabaga Ričam, jo es biju tas, kas jūs saveda kopā. Bet tā jau ir tukša spriedelēšana! Viņa rīcībā ir diezgan laika un iespēju sevi parādīt. Es lai domātu slikti par viņu? Nekādā ziņā, manu mīļo māsīc! Un arī jūs ne, varu apzvērēt!

—   Patiešām ne, brālēn Džon, — atbildēja Ada, — es noteikti nevarētu — nevarētu un negribētu — domāt slikti par Ričardu; pat tad, ja to darītu visa pasaule. Tieši tad es varētu un gribētu domāt par viņu tikai labāko — vairāk nekā jebkad!

Cik mierīgi un vaļsirdīgi viņa to pateica, uzlikusi rokas brālēnam Džonam uz pleciem — tagad jau abas rokas — un raudzīdamās viņam sejā kā dzīvs Patiesības lēlsl

—   Man šķiet, — sacīja mans aizbildnis, domīgi nolūkodamies viņā, — man šķiet, kaut kur noteikti ir rakstīts, ka māmuļu tikumi reizēm piemeklē bērnus tāpat kā tēvu grēki. Ar labu nakti, manu pumpuriņ! Ar labu nakti, Mazo Večiņ! Saldu dusu! Jaukus sapņus!

Es pirmo reizi ievēroju, ka labvēlīgo skatienu, ar kādu viņš pavadīja Adu, apēno tādas kā skumjas. Es labi atcerējos, ar kādu skatienu viņš tika raudzījies uz Adu un Ričardu toreiz, kad viņa dziedāja kamīna gaismā; tikai īsu mirkli viņš bija vērojis tos abus izejam cauri saules apspīdētajai istabai un ienirstam ēnā, taču tagad viņa skatiens bija citāds, un pat klusā paļāvība, ar kādu viņš pēc tam vēlreiz palūkojās uz mani, vairs nepauda tik daudz cerību un miera kā iepriekš.

Tovakar Ada man cildināja Ričardu vairāk nekā jebkad agrāk. Viņa devās gulēt, nenoņēmusi no rokas viņa dāvāto mazo rokassprādzi. Kad viņa jau stundu bija nogulējusi miegā un es piegāju noskūpstīt viņas vaigu, man likās, ka viņa sapņo par savu iemīļoto, jo viņa izskatījās bezgala mierīga un laimīga.

Man pašai tovakar nepavisam nenāca miegs — un es sēdēju nomodā pie šuvekļa. Varbūt nav vērts to īpaši pieminēt, bet mani mocīja ne vien bezmiegs, bet arī tāda kā grūtsirdiba. Es nezinu, kāpēc. Vismaz man šķiet, ka nezinu. Un galu gala, ja an zinu, tad nedomāju, ka tam ir kāda nozīme.

Tā vai citādi, es nolēmu tik cītīgi sevi nodarbināt, lai man nepaliktu neviens brīvs mirklis skumjām. Un es sev pateicu tā; «Esteri Kā tu vari skumti Tul» Bija tieši īstais brīdis sev to atgādināt, jo es… jā, es patiesi redzēju spogulī, ka esmu tuvu raudām. «It kā tev būtu kāds iemesls justies nelaimīgai — tev taču ir tik bezgaldaudz iemeslu justies laimīgai, tu, nepateicīgā dvēselei» es sev teicu.

Ja es būtu varējusi piespiest sevi aizmigt, es bez kavēšanās būtu gājusi gulēt, bet, tā kā es to nespēju, es izņēmu no groziņa kādu izšuvumu, ko tolaik darināju mūsu namam (Saltajam Namam), un ķēros pie tā ar lielu apņēmību. Sai šuvumā bija jāskaita katrs dūriens, un es nolēmu to darīt, līdz acis vairs neturēsies vajā, un tad likties gulēt.

Pēc brīža es jau aizrautīgi strādāju. Taču daļa no vajadzīgajiem zīda diegiem man bija palikusi lejā skapītī mūsu pašreizējā Rūcamistabā, un, lai nebūtu jāpārtrauc darbs, es paņēmu sveci un klusi devos lejā tiem pakaļ. Sev par lielu pārsteigumu, ieiedama istabā, es ieraudzīju savu aizbildni joprojām sēžam tur un raugāmies apdzisušajos kamīna pelnos. Viņš bija dziļi iegrimis domās, grāmata neievērota gulēja viņam līdzās, sudrabpelēkie, iesirmie mati nekārtīgi krita uz pieres, it kā roka daudzkārt būtu klejojusi pa tiem, kamēr domas kavējušās citur, un viņa seja izskatījās sagurusi. Es mirkli nekustīgi stāvēju, gandrīz izbijusies par to, ka tik negaidot esmu viņu iztraucējusi, un būtu klusējot gājusi atpakaļ, ja viņš, atkal izklaidīgi laizdams roku caur matiem, nebūtu man? pamanījis un satrūcies.

—   Esteri

Es viņam paskaidroju, kādēļ esmu nākusi šurp.

—   Jūs tik vēlu vēl sēžat pie šuvekļa, mīļā?

—   Šovakar — jā, — es teicu, — tāpēc ka nevarēju aizmigt un gribēju nodarbināt sevi, līdz noguršu. Bet, mīļo aizbildni, jūs arī vēlu paliekat nomodā un izskatāties noguris. Ceru, ka jūs nemāc kādas raizes, kas neļauj aizmigt?

—   Vismaz ne tādas, ko jūs, Labo Večiņ, viegli varētu saprast, — viņš atbildēja.

—  Viņa balss skumjais tonis man bija tik nepierasts, ka es iekšēji atkārtoju, it kā tas man palīdzētu kaut ko nojaust: «Ko es viegli varētu saprast!»

—   Palieciet brītiņu, Esteri — viņš teica. — Es domāju

iiri par jums.

—  Es ceru, ka neesmu iemesls jūsu raizēm, aizbildni?

Viņš viegli atmeta ar roku un kļuva tāds pats kā pa-

insti. Pārmaiņa bija tik apbrīnojama un šķita, ka viņš P) panāk ar tik lielu savaldības spēku, ka es attapos atkal iekšēji atkārtojam: «Ne tādas, ko es viegli varētu saprast!»

—  Mazo Večiņ, — teica mans aizbildnis, — es domāju — las ir, es par to domāju visu laiku, kamēr te sēžu, — ka jums vajadzētu zināt par sevi visu to, ko zinu es. Tas ir ļoti maz. Tikpat kā nemaz.

—  Mīļo aizbildni, — es atbildēju, — kad jus agrāk runājāt ar mani par šo tematu …

—   Bet kopš tā laika, — viņš nopietni pārtrauca mani, kā noprazdams, ko es gribu sacīt, — es esmu apjautis, ka jūsu nepieciešamība man jautāt un mana nepieciešamība jums pastāstīt ir divas dažādas lietas, Ester. Varbūt las ir mans pienākums — pastāstīt jums to mazumiņu, ko zinu.

—   Ja jums tā šķiet, aizbildni, tad tā ir.

—   Man tā šķiet, — viņš atbildēja ļoti sirsnīgi un laipni, ļoti skaidri izrunājot katru vārdu. — Tagad man tā šķiet, mīļā. Ja jūsu pašreizējo stāvokli atsevišķi cilvēki, ar kuriem vērts rēķināties, varētu uzskatīt par noniecināmu, tad ir svarīgi, lai vismaz jūs pati skaidrāk par visiem apzinātos patiesos apstākļus un neļautos pārspīlējumiem tīrās nezināšanas dēļ.

Es apsēdos un, saņēmusies būt tik mierīga, cik vien spēju, teicu: — Vienas no manām pirmajām atmiņām saistītas ar vārdiem: «Tava māte, Ester, ir tavs negods, un tu biji viņas negods. Itin drīz pienāks laiks, kad tu to sapratīsi labāk un arī izjutīsi to tā, kā spēj vienīgi sieviete.» — Atkārtodama šos vārdus, es biju aizklājusi seju rokām, bet tagad atņēmu tās nost, sasliedamās, kā man šķita, lepnāk savā kaunā, un pateicu aizbildnim, ka tikai viņam varu pateikties par to, ka es kopš savas bērnības līdz pat šai dienai nekad, nekad neesmu bijusi spiesta to izjust. Viņš pacēla roku, it kā gribēdams mani pārtraukt. Es labi zināju, ka viņam nekad nedrīkst pateikties, un vairāk nesacīju ne vārda.

—   Pagājuši deviņi gadi, mana mīļā, — viņš, brītiņu kavējies domās, teica, — kopš es saņēmu vēstuli no kādas dāmas, kas dzīvoja ļoti noslēgti, un šī vēstule bija rakslita ar tādu bargu kaismi un spēku, ka atšķīrās no visām vēstulēm, ko es jebkad esmu lasījis, Tā bija rakstīta man, kā garais izklāsts vēstīja, varbūt tāpēc, ka rakstītājas dīvainība lika uzticēt šo stāstu tieši man, bet varbūt tāpēc, ka mana daba savukārt liek man šādu uzticēšanos attaisnot. Tā man stāstīja par kādu meiteni, tolaik divpadsmit gadus vecu, un apmēram tādos pašos cietsirdīgos vārdos, kādi glabājas jūsu atmiņā. Tā man stāstīja, ka rakstītāja audzinājusi šo meiteni kopš viņas dzimšanas pilnīgā slepenībā, izdzēsusi visas pēdas, kas saistītas ar viņas nākšanu pasaulē, un, ja rakstītājai būtu lemts nomirt, iekams šī meitene kļuvusi par pieaugušu sievieti, nelaimīgā paliktu pilnīgi bez draugiem, bez vārda, nevienam nezināma un nepiederīga. Vēstules rakstītāja lūdza mani padomāt, vai tādā gadījumā viņas iesākto nevarētu pabeigt es.

Klusēdama es klausījos un raudzījos viņā.

—   Jūsu agrīnās atmiņas, mīļā, ļaus jums nojaust, cik drūmā gaismā to visu skatīja un aprakstīja vēstules sūtītāja un kāda izkropļota ticība bija aptumšojusi viņas prātu, iedvešot pārliecību, ka šim bērnam jāizpērk grēki, kuros tas nemaz nav vainīgs. Es jutos nobažījies par šo mazo cilvēkbērnu un tā aptumšoto dzīvi un aizrakstīju atbildi uz šo vēstuli.

Es saņēmu viņa roku un noskūpstīju to.

—   Rakstītāja man izvirzīja noteikumu, ka es nekad nedrīkstot mēģināt viņu sastapt, jo viņa jau sen esot pārtraukusi sakarus ar sabiedrību, bet, ja es vēlētos nozīmēt uzticamu starpnieku, viņai nebūšot iebildumu ar to tikties. Es izraudzījos misteru Kendžu. Sī dāma viņam paskaidroja — no brīva prāta, nevis viņa skubināta —, ka dzīvojot ar pieņemtu vārdu. Ka viņa esot minētā bērna mātesmāsa — ja šādā gadījumā vispār varot runāt par kādām asinssaitēm. Ka vairāk neko viņa nekad nevienai dzīvai būtnei neatklāšot (un viņas lēmuma noteiktība neradīja ne mazākās šaubas). Mana mīļā, esmu izstāstījis jums visu.

Kādu brīdi es turēju viņa roku savējā.

—   Savu aizbilstamo es redzēju biežāk nekā viņa mani, — viņš piemetināja, pāriedams uz mundru, bezbēdīgu toni, — un jau sen uzzināju, ka viņa ir visu iemīļota, visiem vajadzīga un ar savu dzīvi apmierināta. Viņa man ir atmaksājusi divdesmitiūkstoškārt un vēl divdesmit reižu un joprojām to dara ik dienu un ik stundu!

—   Un vēl biežāk viņa svēti savu aizbildni, kurš viņai ir tēva vietā! — es teicu.

Kad pieminēju tēva vārdu, es ieraudzīju viņa sejā atgriežamies agrāko raižpilno izteiksmi. Viņš to apspieda tāpat kā iepriekš, un pēc brīža tā bija zudusi, taču tā nenoliedzami bija tur uzplaiksnījusi, turklāt tūdaļ pēc maniem vārdiem, it kā tie būtu devuši viņam pēkšņu triecienu. Es atkal neizpratnē iekšēji atkārtoju: «Ne tādas, ko es viegli varētu saprast!» Tā bija patiesība. Vēl ilgi tā palika patiesība.

—   Ļaujiet man gluži kā tēvam novēlēt jums labunakti, mīļā, — viņš teica, noskūpstīdams mani uz pieres, — un dodieties atpūsties! Darbam un domām šīs ir pārlieku vēlas stundas. Pietiek ar to, ka jūs jau cauru dienu darbojaties un domājat mūsu visu vietā, mazā Saimniecīt!

Tovakar es vairs necentos ne strādāt, ne domāt. Es no visas sirds pateicos debesīm par sev novēlēto likteni un iemantoto gādību un tad ļāvos miegam.

Nākamajā dienā pie mums ieradās viesis. Mūs apciemoja misters Alens Vudkorts. Viņš bija atnācis atvadīties un jau iepriekš pieteicis savu apciemojumu. Salīdzis par kuģa ārstu, viņš posās ceļojumā uz Ķīnu un Indiju. Bija paredzams, ka viņš būs projām ļoti ilgu laiku.

Es nojautu — nē, zināju —, ka viņš nav bagāts cilvēks. Viss, ko varēja atlicināt viņa māte, atraitne, bija izdots, lai viņš apgūtu savu profesiju. Sī profesija nedeva nekādus jūtamus ienākumus jaunam praktizējošam ārstam, kam Londonā nebija nekādu ietekmīgu sakaru, un, kaut gan viņš cauru dienu un nakti aprūpēja neskaitāmus trūcīgos ļaudis un apliecināja apbrīnojamas spējas un iejūtību, naudas izteiksmē viņš saņēma ļoti maz. Viņš bija septiņus gadus vecāks par mani. To patiesībā gan nemaz nebūtu vērts pieminēt, jo tam te, šķiet, nav nekādas nozīmes.

Man liekas, nē, tas ir, viņš mums pastāstīja, ka savā amatā esot nostrādājis trīs vai četrus gadus un, ja varētu cerēt, ka izdzīvos šādi vēl trīs vai četrus gadus, viņš alteiktos no gaidāmā ceļojuma. Taču viņam nebija nekāda īpašuma vai personisku līdzekļu, tāpēc viņš brauca projām. Misters Vudkorts mūs bija apciemojis jau vairākas reizes. Mums bija žēl, ka viņam jāaizbrauc. Tie, kas pārzināja medicīnas jomu, ļoti augstu vērtēja viņu un viņa prasmi, un to vidū bija arī daži ļoti izcili speciālisti.

Sajā atvadu apciemojumā viņš pirmoreiz atveda līdzi savu māti. Tā bija tīkama izskata veca dāma možām, melnām acīm, taču, šķiet, joti lepna uz sevi. Viņa bija dzimusi Velsā, un viens no viņas senčiem (dzimtas senajiem priekštečiem) savulaik bijis ievērojams cilvēks, vārdā Alorgans Apkerrigs (vietu, kur viņš dzimis, šķiet, sauca Gimleta vai kaut kā līdzīgi), spoža vēsturiska personība, turklāt visa viņa dzimta bija vienota radniecības saitēm ar kara|a ģimeni. Cik noprotams, viņš bija pavadījis savu mūžu, allaž kāpdams kalnos un ar kādu cīnīdamies, un kāds ķeltu dziesminieks, kura vārds izklausījās apmēram kā Kramlinvollinvers, bija slavinājis un cildinājis viņu dziesmā ar nosaukumu (ja es to pareizi saklausīju) «Mjūlinnvillinvoda».

Kad misis Vudkorta bija mums gari un plaši aprakstījusi savu slaveno priekšteci, viņa izteica pārliecību, ka viņas dēls Alens, vienalga, kurp dodamies, vienmēr atcerēšoties savas dzimtas dižo vēsturi un nekādā gadījumā neslēgšot tādu laulības savienību, kas nevarētu stāvēt līdzās šiem slavenajiem ciltsrakstiem. Viņa atgādināja dēlam, ka Indijā dzīvojot daudz skaistu angliešu, kas tur cerot sameklēt savu laimi, un ka starp tām varot atrast arī dažas bagātas, taču ne pievilcība, ne bagātība nevarot apmierināt diženas cilts pēcteci, ja tā nenesot līdzi godājamu izcelsmi, un šis apsvērums vienmēr jāpaturot pirmajā vietā. Viņa tik daudz runāja par izcelsmi, ka man, sirdij iesmeldzoties, īsu mirkli gandrīz vai iešāvās prātā… bet tā nu gan bija tukša iedoma, ka viņa varētu domāt vai bēdāt par to, kāda ir manējāl

Šķita, ka misteru Vudkortu drusku nomāc mātes daudzvārdība, taču viņš bija pārāk smalkjūtīgs, lai ļautu viņai to manīt, un neuzkrītoši centās pavērst sarunu uz citu pusi, pateikdamies manam aizbildnim par viesmīlību un ļoti laimīgajām stundām — viņš tās nosauca par Joti laimīgām stundām —, ko pavadījis kopā ar mums. Viņš teica, ka atmiņas par tām viņu pavadīšot vienmēr un visur, kurp vien viņš ietu, un allaž palikšot viņam dārgas. Un tā mēs cits pēc cita paspiedām viņam roku — to darīja pārējie, un to darīju es —, un tā viņš noskūpstīja Adas roku, tāpat noskūpstīja ari manējo, un tā viņš aizgāja, lai dotos savā garajā, tālajā ceļā.

Es visu dienu biju ļoti aizņemta — rakstīju uz mājām norādījumus kalpotājiem, rakstīju nelielas vēstulītes sava aizbildņa vārdā, slaucīju putekļus no viņa grāmatām un papīru kaudzēm un daudzkārt žvadzināju savas saimniecības atslēgas dažādu vajadzību dēļ. Ari krēslas stundā es joprojām biju aizņemta un sēdēju pie loga ar šuvekli rokā, klusi dziedādama, un tad istabā ienāca — neviens cits kā Kedija, kuru es nemaz nebiju gaidījusi!

—        Ai, Kedij, mīļā! — es iesaucos. — Kādas skaistas puķes!

Viņa turēja rokā mazu, ļoti glītu ziedu pušķīti.

—        Patiešām, Ester, man arī tā šķiet, — atbildēja Kedija. — Skaistākās, ko es esmu redzējusi.

—   Vai Princis, mīļā? — es čukstus pajautāju.

—       Nē, — atbildēja Kedija, papurinādama galvu un paceldama pušķīti man pie sejas pasmaržot. — Princis ne.

—       Vai tas var būt, Kedij! — es teicu. — Tad jau gandrīz jādomā, ka tev ir divi pielūdzēji!

—        Ko? Vai tad šīs izskatās pēc pielūdzēju puķēm? — Kedija vaicāja.

—       Jā, vai tad šīs izskatās pēc pielūdzēju puķēm, ko? — es atkārtoju, pa jokam iekniebdama viņai vaidziņā.

Kedija par atbildi tikai pasmējās, tad pastāstīja, ka esot iegriezusies pie manis uz pusstundu, jo pēc tam viņu uz stūra gaidīšot Princis, un, apsēdusies pie loga, sāka tērzēt ar mani un Adu, ik pa laiciņam atkal pastiepdama man puķu pušķi vai arī izmēģinādama, kā tas izskatās manos matos. Beidzot, pirms pašas promiešanas, viņa ievilka mani manā istabā un piesprauda pušķīti man pie kleitas.

—   Vai tad tās ir man? — es pārsteigta jautāju.

—        Tev, — Kedija teica un noskūpstīja mani. — Tās kāds atstāja.

—   Atstāja?

—   Pie nabaga mis Flaitas, — paskaidroja Kedija.

—   Kāds, kurš pret viņu ir bijis ļoti labs, pirms stundas steidzās projām, lai kāptu uz kuģa, un atstāja tur šīs puķes. Nē, nē! Neņem tās nost! Lai šis jaukums paliek tā, kā iri — sacīja Kedija, saudzīgi sakārtodama ziediņus.

—   Tāpēc ka es pati biju tur klāt un nemaz nebrīnītos, ja šis «kāds» būtu tās atstājis ar nolūku!

—        Vai tad šīs izskatās pēc pielūdzēju puķēm? — noprasīja Ada, smejot pienākdama man no muguras un jautri apķerdamās man ap vidu. — Jā gan, Labo Gariņ, patiešām! Ļoti, ļoti izskatās! Nudien, tās izskatās tieši pēc tādām!

XVIII NODAĻA

Lēdija Dedloka.

Izrādījās, ka dot Ričardam iespēju izmēģināt roku mistera Kendža kantorī nav tik viegli, kā pirmajā brīdī varēja likties. Galvenais šķērslis bija pats Ričards. Līdzko viņš varēja jebkurā brīdī aiziet no mistera Bedžera, viņš sāka šaubīties, vai vispār gribot no turienes aiziet. Viņš apgalvoja, ka īsti nezinot. Sī profesija neesot slikta, un viņš nevarot ar pārliecību sacīt, ka viņam tā nepatīk; iespējams, ka viņam tā patīkot tikpat labi kā jebkura cita: kas zina, vai nevajadzētu mēģināt vēlreiz? Tā izlēmis, viņš vairākas nedēļas nosēdēja vienatnē pie grāmatām un dažādiem kauliem un, šķiet, apbrīnojami ātri apguva prāvu zinību devu. Sī aizrautība ilga apmēram mēnesi un tad sāka pamazām plakt, un, kad bija pavisam noplakusi, atkal sāka pieaugt. Si svārstīšanās starp tieslietām un medicīnu tā ieilga, ka tikai pēc vasaras saulgriežiem viņš beidzot šķīrās no mistera Bedžera un uzsāka izmēģinājuma apmācību kursu «Kendža un Kārboja» kantorī. Savu untumaino mētāšanos viņš uzskatīja par cildināmu iezīmi, tāpēc ka «šoreiz» esot apņēmies lemt nopietni. Un visu šo laiku viņš palika tikpat labsirdīgs, tik dzīvespriecīgs un tik sirsnīgs pret Adu — tiešām bija grūti just pret viņu ko citu kā vienīgi simpātijas.

— Ja runājam par misteru Džāndisu, — (kurš, varu piebilst, visu šo laiku ļoti bieži cieta no austrumu vēja)' — ja runājam par misteru Džāndisu, — Ričards man mēdza sacīt, — viņš ir pats brīnišķīgākais cilvēks pasaulē, Esteri Man jābūt sevišķi uzmanīgam kaut vai tādēļ vien, lai sagādātu viņam gandarījumu, tāpēc jāķeras pie darba nopietni un jāizlemj skaidri un līdz galam.

Jau pati doma, ka viņš varētu nopietni ķerties pie darba ar tādu smejošu seju un bezbēdīgu izturēšanos, turklāt vēl ar iedomu, ka visu var tvert un neko nepaturēt, šķita uzjautrinoša un nedabiska. Tomēr viņš mums laiku pa laikam stāstīja, ka esot sācis strādāt tik nopietni, ka brīnoties, kāpēc vēl neesot nosirmojis. «Izlemt skaidri un līdz galam» viņam nozīmēja (kā es jau teicu) — ap vasaras saulgriežiem pāriet pie mistera Kendža, lai izmēģinātu, kā tur patiks.

Naudas jautājumos Ričards visu šo laiku bija tāds pats, kādu viņu esmu aprakstījusi iepriekš: dāsns, izšķērdīgs, galēji neapdomīgs, taču pilnīgi pārliecināts, ka ir diezgan prasmīgs un tālredzīgs rēķinātājs. Ap to laiku, kad viņš dzīrās pāriet pie mistera Kendža, es reiz viņa klātbūtnē puspajokam, pusnopietni sacīju Adai, ka, tik vieglu roku rīkojoties ar naudu, viņam būtu vajadzīgs Fortunāta maks*, un Ričards uz to atbildēja šādi:

— Mana burvīgā, dārgā māsīc, paklausies šo Mazo Večiņu! Kāpēc gan viņa tā runā? Tāpēc, ka es pirms dažām dienām izdevu drusku vairāk par astoņām mārciņām (vai cik nu tur bija) par kārtīgu vesti un pogām. Bet, ja es būtu palicis pie Bedžera, man būtu vajadzējis izdot divpadsmit mārciņas vienā rāvienā, jo tāda ir maksa par kaut kādām neciešamām lekcijām. Tātad es ar šo pāreju esmu ietaupījis pavisam četras mārciņas!

Ričards kopā ar manu aizbildni daudz prātoja par to, kur viņam Londonā apmesties, kamēr viņš izmēģinās spēkus tieslietu zinībās, jo mēs jau sen bijām atgriezušies Saltajā Namā, kas atradās pārāk tālu, lai viņš tur ierastos biežāk par reizi nedēļā. Aizbildnis paskaidroja man, ka tad, ja Ričards iekārtotos pie mistera Kendža, viņš varētu noīrēt kādu dzīvokli vai istabas, kur arī mēs pārējie palaikam varētu uz dažām dienām apmesties. — Bet, Labā Večiņ, — viņš piebilda, ļoti zīmīgi braucīdams galvu, — viņš jau nav tur vēl iekārtojies! — Sie prātojumi beidzās ar to, ka mēs viņam ar mēneša iemaksu noīrējām nelielu, glītu mēbelētu dzīvokli kādā vecā, klusā mājā netālu no Kvīnskvēra. Ričards tūlīt pat sāka tērēt visu naudu, kas bija viņa rīcībā, pērkot visneiedomājamākos greznumnieciņus un rotājumus šim mājoklim; ikreiz, kad mums ar Adu izdevās atrunāt viņu no kāda uzdomāta pirkuma, kas likās sevišķi dārgs un nevajadzīgs, viņš paturēja prātā, cik tas būtu maksājis, un uzskatīja, ka cita manta, kas maksā mazāk, ienes viņam tīru peļņu.

Kamēr visi šie jautājumi nebija līdz galam nokārtoti, mēs atlikām braucienu pie mistera Boitorna uz vēlāku laiku. Beidzot, kad Ričards bija iekārtojies savā mājoklī, nekas mūs vairs nekavēja doties ceļā. Arī viņš šajā gada laikā būtu it labi varējis izbrīvēt laiku un braukt mums līdzi, taču jaunā nodarbošanās šobrīd aizņēma visas viņa domas — un viņš enerģiski pūlējās atmudžināt liktenīgās prāvas neizdibināmos samezglojumus. Tāpēc mēs devāmies ceļā bez Ričarda, un mana mīļā draudzene sajūsmināta cildināja viņu par šādu aizņemtību darbā.

Mūsu brauciens uz Linkolnšīru bija ļoti patīkams, turklāt kopā ar mums brauca neapsīkstoši interesants ceļabiedrs — misters Skimpols. Izrādījās, ka viņš ir zaudējis visas savas mēbeles — tās savācis tas pats vīrs, kas ieradies tās aprakstīt viņa zilacainās meitas dzimšanas dienā; taču misters Skimpols par šo pārmaiņu, šķiet, jutās gluži atvieglots. Galdi un krēsli, viņš teica, esot nomācoši priekšmeti, tie esot vienveidīgi jēdzieni bez izteiksmes dažādības, tie radot cilvēkam morālas neērtības — un cilvēks radot morālas neērtības tiem. Cik patīkami tāpēc esot nebūt saistītam pie noteiktiem galdiem un krēsliem, bet lidināties kā taurenītim no vienām īrētām mēbelēm pie otrām, no rožkoka pie sarkankoka, no sarkankoka pie riekstkoka, no vieniem apveidiem pie citiem, sekojot savām acumirkļa iegribām!

—   Pats dīvainākais ir tas, — teica misters Skimpols, kurš nekad nezaudēja humora izjūtu, — ka par krēsliem un galdiem nav samaksāts — un tomēr namsaimnieks pilnīgā mierā aiznes tos projām. Tas nu vienreiz ir labs joksl Tur kaut kas ir galīgi ačgārni. Mēbeļu tirgotājs taču nekad nav apņēmies maksāt namsaimniekam īri manā vietā. Kāpēc tad namsaimniekam jāķildojas ar viņu? Ja man uz deguna ir pūtīte, kas apvaino mana namsaimnieka īpatnējo skaistuma izjūtu, tad viņam nav nekādu tiesību kasīt mana mēbeļu tirgotāja degunu, uz kura nevienas pūtītes nav. Kāds kroplīgs domāšanas veidsl

—   Nu jā, — labsirdīgi noteica mans aizbildnis, — bet tik daudz tomēr ir skaidrs, ka tam, kurš uzņēmies garantiju par šiem krēsliem un galdiem, būs par tiem jāsamaksā.

—   Pilnīgi pareizi! — atsaucās misters Skimpols. — Taisni tas jau ir kronis visai šai nejēdzībail Es teicu savam namsaimniekam; «Labo cilvēk, jūs nemaz nezināt, ka par visām šīm mantām, ko jūs te tik nesmalkjūtīgā veidā stiepjat projām, vajadzēs samaksāt manam lieliskajam draugam Džāndisam! Vai pret viņa mantu jums nav nekādas cieņas?» Nē, viņam tādas nebija.

—   Un viņš noraidīja visus priekšlikumus, — sacīja mans aizbildnis.

—   Noraidīja visus priekšlikumus, — atsaucās misters Skimpols. — Es viņam izteicu lietišķus priekšlikumus. Es ievedu viņu savā istabā. Es teicu: «Jūs esat lietišķs cilvēks, vai ne?» — «Jā,» viņš man atbild. «Labi,» es saku, «tad būsim lietišķi. Te ir tintnīca, te ir rakstāmspalvas un papīrs, te ir oblātas. Ko jūs gribat? Es esmu mājojis jūsu namā itin pieklājīgu laika posmu, un mums abiem tas bijis pa prātam, iekams izcēlās šis nepatīkamais pārpratums, tāpēc būsim gan draudzīgi, gan lietišķi. Ko jūs gribat?» Atbildēdams uz to, viņš lietoja tēlainu izteicienu — tam piemita kaut kas austrumniecisks —, proti, viņš nekad neesot redzējis, kādā krāsā ir mana nauda. «Mans jaukais draugs,» es teicu, «man nekad nav naudas. Man nav nekādas saprašanas par naudu.» — «Nu tad, ser,» viņš saka, «ko jūs varat piedāvāt, lai es dotu jums vēl laiku?» — «Manu labo cilvēk,» es saku, «man nav nekādas saprašanas par laiku, taču jūs sākāties esam lietišķs cilvēks, un visu, ko jūs ieteiktu lietišķi kārtot ar spalvu, tinti un papīru, un oblātām, es esmu gatavs pieņemt un darīt. Neņemiet savu maksu uz cita cilvēka rēķina (tas ir muļķīgi), bet rīkojieties lietišķil» Bet viņš atteicās, un ar to viss beidzās.

Lai gan šīs bija mistera Skimpola bērnišķās dzīves ēnas puses, tai neapšaubāmi pietika arī savu priekšrocību. Mūsu brauciena laikā viņš ar lielu ēstgribu tiesāja visus spirdzinājumus, ko gadījās dabūt (starp tiem bija arī groziņš sevišķi labu siltumnīcas firziķu), taču pat nedomāja par tiem maksāt. Kad pie viņa pienāca kučieris, lai iekasētu maksu par braucienu, viņš apjautājās, ko šis vīrs uzskatītu par kārtīgu maksu — par pieklājīgu, devīgu samaksu —, un, saņēmis atbildi, ka tā būtu puskrona no katra braucēja, atteica, ka, visu apsverot, tas esot pietiekoši lēti, un ļāva misteram Džāndisain to samaksāt.

Laiks bija brīnišķīgs. Zaļā labība krāšņi viļņoja, cīruļi priecīgi trallināja, gar dzīvžogiem koši ziedēja pļavu puķes, koku lapotnes sulīgi zaļoja, pākšaugu tīrumi, ko viegli glāstīja vējš, vēdīja tīkamu aromātu. Vēlu pēcpusdienā mēs iebraucām nelielā pilsētiņā, kur mums vajadzēja izkāpt no karietes, — mazā un vienmuļā pilsētiņā ar baznīcas torni, ar tirgus laukumu un krustu, ar vienu ļoti saulainu ielu un ar dīķi, kurā vecs zirgs vēsināja kājas un pie kura nelielos, ēnainos laukumiņos bija nostājušies vai guļus atlaidušies vairāki vīri. Pēc šalcošajām lapotnēm un līganajām druvām, ko tikām vērojuši visu ceļu, šī pilsētiņa šķita rāmākā, tveicīgākā un nekustīgākā no visām Anglijas pilsētiņām.

Pie viesnīcas mēs sastapām misteru Boitornu — viņš sēdēja jāšus zirgā un gaidīja mūs pie vaļējas karietes, kurai vajadzēja aizvest mūs uz viņa mājām dažas jūdzes no šejienes. Viņš bezgala priecājās, mūs ieraugot, un tūdaļ moži nolēca no zirga.

—   Zvēru pie debess, — viņš nodārdināja, iepriekš ļoti galanti ar mums sasveicinājies, — tā ir viena nešķīsta karietei Pats skandalozākais eksemplārs no visiem nožēlojamiem publiskā transporta līdzekļiem, kādi jebkad apgrūtinājuši zemes virsu! Divdesmit piecas minūtes par vēlu! To kučieri vajadzētu pakārt!

—   Vai tad viņš ir nokavējies? — atjautāja misters Skimpols, jo sagadīšanās pēc misters Boitorns tika vērsies tieši pie viņa. — Jūs jau zināt manu vājību.

—   Divdesmit piecas minūtes! Divdesmit sešas minūtes! — atsaucās misters Boitorns, ieskatīdamies pulkstenī. — Karietē brauc divas dāmas, un šis nelietis tīši novilcina ierašanos par divdesmit sešām minūtēm! Tīšām! Nav iespējams, ka tā ir nejaušība! Nu protams, viņa tēvs un tēvocis ir bijuši paši nekrietnākie paklideņi, kas jebkad sēdējuši uz bukas!

Kamēr mūsu sagaidītājs visu to klāstīja sašutuma pārpilnā balsī, viņš ļoti laipni un uzmanīgi pavadīja mūs uz nelielo ekipāžu un visu laiku priecīgi smaidīja.

—   Man ļoti žēl, dāmas, — viņš teica, atsegtu galvu stāvēdams pie karietes durvīm, kad viss bija braukšanas gatavībā, — ka man jūs jāved gandrīz ar divu jūdžu līkumu. Taču tiešais ceļš iet cauri sera Lestera Dedloka parkam — un tā vīra īpašumos es esmu nozvērējies nemūžam nespert soli ne kājām, ne jāšus, kamēr mūsu starpā ir tādas attiecības kā pašlaik un kamēr es vēl elpoju šīspasaules gaisu! — Un, sastapis mana aizbildņa skatienu, viņš nodārdināja savu vareno smieklu šalti, kas šķita sadrebinām pat mazo, nekustīgo pilsētiņu.

—   Vai Dedloki pašlaik ir šeit, Lorens? — jautāja mans aizbildnis, kad rati bija sākuši ripot un misters Boitorns jāja līdzās pa zaļo ceļmalu.

—   Sers Iedomīgais Tukšpauris ir šeit, — atbildēja misters Boitorns. — Ha, ha, hā! Sers Iedomu Pūslis ir šeit, un ar prieku varu piezīmēt, ka dabūjis likties garšļaukus. Milēdija, — tās vārdu viņš vienmēr pavadīja ar galantu žestu, it kā gribēdams nošķirt viņu no jebkāda strīda vīriešu starpā, — šķiet, kuru katru dienu tiek gaidīta atgriežamies. Nemaz nebrīnos, ka viņa novilcina savu ierašanos, cik ilgi vien iespējams. Kas spiedis šo neparasto sievieti apprecēt tādu vaska lelli no baroneta — tā ir viena no noslēpumainākajām miklām, kas jebkad mulsinājusi cilvēces prātus! Ha, ha, ha, hāl

—  Man šķiet, — pasmiedamies sacīja mans aizbildnis, — ka vismaz mēs drīkstam spert kāju parkā, kamēr esam šeit? Aizliegums taču neattiecas uz mums, vai ne?

—   Saviem viesiem es neko nevaru aizliegt, — misters Boitorns teica, palocīdams galvu pret Adu un mani savā smaidošajā laipnībā, kas viņam tik jauki piederējās, — vienīgi prombraukšanu. Tikai žēl, ka man jāatsakās no prieka būt par jūsu pavadoni pastaigā pa Ceznivoldu, kas ir ļoti skaista vieta! Bet zvēru tev pie šīs spožās vasaras saules, Džāndis: ja tu apciemosi tās saimnieku, kamēr būsi apmeties pie manis, tu tapsi uzņemts ļoti vēsi. Viņš jau tāpat vienmēr turas stīvs kā sienas pulkstenis — kā viens no tiem stāvpulksteņiem milzu kastēs, kuri nekad nav gājuši un neies, ha, ha, hā! — bet varu tev droši solīt, ka sava drauga un kaimiņa Boitorna draugiem viņš pietaupīs vēl stīvāku stāju!

—   Es nepūlēšos pakļaut viņu šādai pārbaudei, — atteica mans aizbildnis. — Uzdrīkstos sacīt, ka viņam gods pazīt mani ir tikpat vienaldzīgs kā man gods pazīt viņu. Es pilnīgi apmierinātos ar iespēju redzēt apkārtni un varbūt pašu māju tik daudz, cik tas iespējams jebkuram citam ekskursantam.

—   Nu, ja tā, — teica misters Boitorns, — tad es varu tikai priecāties. Tas te iederas labāk. Uz mani šeit skatās kā uz otru Ajaksu, kurš sadomājis izaicināt zibeni. Ha, ha, ha, hā! Kad es svētdienā aizeju uz mūsu nelielo baznīciņu, ievērojama daļa no neievērojamās draudzes gaida, ka es nokritīšu uz akmens plāksnēm pārogļojies un sačervelējies, Dedloka dusmu ķerts. Ha, ha, ha, hāl Nemaz nešaubos, ka viņš brīnās, kāpēc tā nenotiek. Jo, zvēru pie debess, viņš ir pašapzinīgākais, tukšākais, ākstīgākais un stulbākais ēzelis, kāds jebkad redzēts!

Tā kā tobrīd bijām sasnieguši kalna virsotni, mūsu draugs varēja mums parādīt pašu Ceznivoldu, tādējādi uz brīdi piemirstot tās saimnieku.

Tā bija veca krāšņa izskata savrupmāja skaista, kokiem bagāta parka vidū. Netālu no tās starp kokiem slējās nule pieminētās baznīciņas torņa smaile. Ak, šie svinīgi drūmie meži, pār kuriem mijoties aši slīdēja gaisma un ēnas, it kā dievišķi spārni trauktos cauri vasarīgajam debess klaidam savās labestīgajās gaitās, līdzenās, zaļās nogāzes, spīgojošais ūdens, dārzs, kurā tik simetriski bija izvietoti viskošāko krāsu puķu puduri, — cik skaisti tas viss izskatījās! Māja ar frontonu un skursteni, torni un mazo tornīti, tumšo durvju aili un plato_ terases joslu, kuras balustrādes caurvija un vāzes klēpjiem pildīja viens vienīgs rožu krāšņums, šķita gandrīz vai nereāla savā majestātiskajā vieglumā un dzidri rāmajā klusumā, kas apņēma to no visām pusēm. Uz mums ar Adu tieši šis klusums atstāja dziļāko un paliekošāko iespaidu. Sāds netraucēts miers šķita ieskaujam visu — māju, dārzu, terasi, zaļās nogāzes, ūdeni, vecos ozolus, papardes, sūnas, mežus — un plešamies vēl daudz tālāk, kur ainava, vietām pašķirdamās mūsu priekšā, atklāja sarkani kvēlošu debesmalu.

Kad mēs nonācām mazajā ciematā un pabraucām garām nelielam traktierim, virs kura karājās «Dedloku ģerboņa» izkārtne, misters Boitorns pārmija sveicienus ar kādu jaunu kungu, kurš sēdēja ārpusē pie traktiera durvīm, līdzās nolicis kaut kādus makšķerēšanas piederumus.

—   Tas ir Dedloku saimniecības pārzines mazdēls, misters Raunsvels vārdā, — misters Boitorns paskaidroja,

—  un viņš ir iemīlējies vienā jaukā meitenē no tās mājas. Lēdijai Dedlokai šī jaukā meitene ir iepatikusies — un viņa grib to paturēt savas daiļās personas tiešā tuvumā; šo godu mans jaunais draugs nemaz neprot novērtēt. Tomēr šobrīd viņš tikpat nevar precēties, ja arī viņa Putnpuriņš būtu ar mieru, tāpēc viņš ir gatavs samierināties ar šo stāvokli. Tikmēr viņš visai bieži ierodas pavadīt te dienu vai divas — it kā lai makšķerētu. Ha, ha, ha, hā!

—   Vai viņš ar to jauko meiteni ir saderinājies? — jautāja Ada.

—   Kā lai to saka, mīļā mis Klēra, — viņš atbildēja,

—  es domāju, ka viņi paši varētu būt sapratušies, bet jūs droši vien tuvākajā laikā viņus satiksiet un uz šādiem jautājumiem varēsiet atbildēt vieglāk nekā es.

Ada nosarka; misters Boitorns, palaidis savu lielisko peleko zirgu rikšos, drīz apstājās un nolēca savu durvju priekšā, kur palika stāvam izstieptu roku un noņemtu cepuri, lai apsveiktu mūsu ierašanos.

Viņš dzīvoja patīkama izskata namā — agrākajā mācītāja mājā, kuras priekšā pletās zāliens, sānos kuploja krāšņs puķu dārzs un aizmugurē vīdēja augļu un sakņu dārzs, ko apjoza iespaidīgs mūris, sarkanīgs kā nobriedis auglis. Seit patiesi viss atstāja brieduma un pārpilnības iespaidu. Vecā liepu aleja atgādināja zaļas krustejas, pat ēnas, ko meta ķirši un ābeles, šķita līkstam no augļu smaguma, ērkšķogu krūmi bija tik pārpilni ogu, ka to /.ari skārās pie zemes, zemenes un avenes lepojās ar bagātīgu ražu, un pie sienas saulē gozējās simtiem firziķu. Viscaur starp izstieptajiem tikliem un lecekšu stikliem, kas laistījās un zibēja saulē, redzēja tik daudz nolīkušu p;ikšu, kabaču un gurķu, ka ikviena zemes pēda šķita kā dārzeņu krātuve, bet smarža, ko vēdīja dažnedažadās zālītes un derīgie augi (nemaz nerunājot par tuvējam pļavām, kur vāca sienu), lika sajust visu apkārtni kā vienu lielu ziedu pušķi. Šī vecā, sarkanā mūra iekšpusē valdīja tāds klusums un miers, ka pat putnu aizbaidīšanai izkārtās spalvu vītnes tikpat kā nepakustējās, un pašam mūrim piemita tik briedīgs izskats, ka, ieraugot tajā šur tur augstu virs zemes kādu neizmantotu naglu ar audekla strēmeli, varēja viegli iztēloties, ka arī tās, gadalaikiem mainoties, savā laikā ienākušās un vēlāk sarūsējušas un sairušas dabas noliktajā gājumā.

Kaut gan pati māja nebija gluži tāds kārtības paraugs kā dārzs, tā bija īsta veco laiku māja: virtuvē slējās siltummūris ar iebūvētām sēdvietām, zem kājām pletās ķieģeļu grīda, un pie griestiem stiepās varenas sijas. Mājas vienā pusē atradās briesmīgais strīda zemes gabals, kurā misters Boitorns cauru dienu un nakti turēja darba uzvalkā ģērbušos sargu — tā pienākums bija ielaušanās gadījumā nekavējoties ieskandct lielu, tieši šim nolūkam pakārtu zvanu, atlaist no ķēdes varenu buldogu, savu sabiedroto, kas bija iemitināts turpat būdā, un visādi citādi atsist ienaidnieka uzbrukumu. Vēl nebūdams mierā ar šiem piesardzības soļiem, misters Boitorns pats bija sagādājis un izlicis dažādās vietās krāsotus dēļu gabalus, uz kuriem lieliem burtiem lepojās viņa vārds ar šādiem izteiksmīgiem brīdinājumiem: «Sargieties no buldogal Tas ir ārkārtīgi nikns! Lorenss Boitorns», «Šaujamais ir pielādēts! Lorenss Boitorns», «Lamatas un patšāvēji stāv gatavībā cauru diennakti! Lorenss Boitorns», «Uzmanību! Jebkura persona vai personas, kas uzdrīkstēsies nelikumīgi ielauzties šajā īpašumā, tiks sodītas ar visstingrāko personisko iespaidošanu un vajātas ar vislielāko likuma bardzību! Lorenss Boitorns». Visus šos uzrakstus viņš mums parādīja caur viesistabas logu, kamēr viņa putns lēkāja saimniekam pa galvvidu, un, tos izrādīdams, viņš tik neganti smēja savu «Ha, ha, ha, hāl Ha, ha, ha, hā!», ka es patiesi sāku bažīties, vai viņš nenodarīs sev pāri,

—   Bet vai ir vērts uzņemties tik daudz pūļu, — pavaicāja misters Skimpols sev piemītošajā bezrūpībā, — ja tas viss galu galā nav nopietni domāts?

—   Nav nopietni domāts?! — atsaucās misters Boitorns ar neaprakstāmu kaismi. — Nav nopietni domāts?! Es tā suņa vietā būtu iegādājies lauvu, ja vien varētu cerēt, ka pratīšu to izdresēt, un būtu to uzlaidis virsū pirmajam nelieša laupītājam, kas uzdrīkstētos iebrukt manā īpašumā! Lai tikai sers Lesters Dedloks piekrīt nākt šurp un izšķirt šo strīdu divcīņā — un es viņu sagaidīšu ar jebkuru ieroci, ko cilvēce spējusi radīt jebkurā zemē un laikā. Tieši tik nopietni tas ir domāts! Ne mazāk un ne vairāk.

Mēs ieradāmies viņa namā sestdienā. Svētdienas rītā visi nolēmām aiziet uz mazo baznīciņu parkā. Ienākuši parkā — tas atradās gandrīz blakus strīda zemes gabalam —, mēs gājām pa jauku taciņu, kas vijās caur zaļo zāli un krāšņajiem kokiem, līdz nonācām pie baznīcas lieveņa.

Sanākusi draudze bija ļoti maza un zemnieciska, ja neņem vērā pulciņu kalpotāju no Dedloku nama; daži no tiem jau sēdēja solos, kamēr citi vēl tikai nāca iekšā. Starp tiem bija vairāki stalti sulaiņi, un turpat bija arī kāds vecs kučieris, nevainojams savas kārtas paraugs, kurš itin kā oficiāli pārstāvēja visas tās greznības un lepnības, kas jebkad sēdējušas viņa karietē. Tur bija pulciņš ļoti glītu jaunu sieviešu, un pāri tām visā savā svarīgumā pacēlās Dedloku saimniecības pārzines iespaidīgais, masīvais stāvs un vecīgi skaistā seja. Jaukā meitene, par kuru mums tika stāstījis misters Boitorns, stāvēja cieši viņai līdzās. Viņa bija tik ļoti glīta, ka es laikam būtu viņu pazinusi tikai šī glītuma dēļ vien, pat ja nemanītu, kā viņa tvīkst un mulst no jaunā makšķernieka skalieniem, kurš stāvēja turpat netālu. Kāda cita — ne visai pievilcīga, kaut arī glīta — seja šķita naidīgi vērojam šo_ jauko meiteni un patiesībā ikvienu un visus ap sevi. Tā bija francūzietes seja.

Tā kā zvans vēl skanēja un ievērojamie ļaudis vēl nebija ieradušies, man atlika laiks pārlaist skatienu baznīca], kas dvašoja zemes smaržu gluži kā kaps, un nodomāt, cik šī ēka ēnaina, senatnīga un svinīga. Koku aizēnotie logi laida cauri krēslainu gaismu, kurā visas sejas izskatījās bālas, bet vecās misiņa plāksnes grīdā,

tāpat kā Iaikazoba un mitruma sagrauztie kapu pieminekli, melnēja tumšas, un uz mazā lievenīša, kur vienmuļi darbojās zvaniķis, saules gaisma šķita neparasti spoža. Bet tad sakustēšanās izejas tuvumā, goddevīgas bijības uzplaiksnījums zemnieciskajās sejās un laipni draudīgā izteiksme mistera Boitorna sejā līdz ar apņēmīgu nevēlēšanos zināt par kāda eksistenci lika man nojaust, ka ieradušies ievērojamie ļaudis un dievkalpojums tūlīt varēs sākties.

— Netiesā bargi savu kalpu, ak, Kungs, jo Tavās acīs…

Vai es jebkad mūžā aizmirsīšu to neprātīgo sirds dauzīšanos, ko izjutu, kad, kājās pieceldamās, sastapu kādu skatienul Vai jebkad mūžā aizmirsīšu, kā šīs skaistās, lepnās acis šķita pamostamies no gurdenās apātijas un tveram manu skatienul Tas vilkās tikai mirkli, pēc kura es atkal nolaidu acis — atsvabināju tās, ja tā var sacīt, — un pievērsos grāmatai, taču šai īsajā mirklī es pietiekami iepazinu šo skaisto seju.

Un, lai cik dīvaini tas liktos, manī kaut kas atdzīvojās, kaut kas saistīts ar vientulīgajām dienām manas krustmātes mājā, nudien, pat ar tām senajām dienām, kad es ģērbdamās stiepos uz pirkstgaliem sava mazā spogulīša priekšā, iepriekš saģērbusi savu lelli. Bet es taču nekad mūžā nebiju redzējusi šīs dāmas seju… man par to nebija nekādu šaubu… tas bija pilnīgi skaidrs.

Viegli varēja nojaust, ka šis svinīgi stīvais, ģikts mocītais sirmais kungs tajā pašā solā, kur bez viņiem abiem neviena cita nebija, ir sers Lesters Dedloks un skaistā dāma ir lēdija Dedloka. Bet, kāpēc man viņas seja tik juceklīgā veidā atgādina ieplīsušu spoguli, kurā es skatu vecu atmiņu drumslas, un kāpēc man jājūtas tik satrauktai un nemiera mocītai (jo tāda es joprojām jutos), ja esmu nejauši sastapusi viņas skatienu, — to es nespēju saprast.

Man šķita, ka vainojams neizprotamais vājuma brīdis, un, lai to pārvarētu, es centos uzmanīgi ieklausīties runātāja vārdos. Bet dīvainā kārtā es tos dzirdēju skanam nevis no viņa, bet gan no savas krustmātes mutes, kuras balsi es labi atcerējos. Tas lika man domāt — vai lēdijas Dedlokas sejā neesmu pamanījusi nejaušu līdzību ar krustmāti? Var jau būt, ka neliela līdzība bija, taču šajā sejā paudās pavisam citāda izteiksme un tajā nebija ne miņas no bargās apņēmības, kas manas krustmātes vaibstos bija iegrauzusies kā laikazobs klintī, tāpēc līdzība, šķiet, nevarēja būt mana saviļņojuma iemesls. Arī lepnā augstprātība, kas paudās lēdijas Dedlokas sejā, man bija pilnīgi sveša un nesaistījās ne ar vienu pazīstamu eju. Un tomēr es — es, mazā Estere Samersone, noslēgtībā augušais bērns, kam dzimšanas dienā nebija svētku, — šķitu iznirstam no pagātnes pati savu acu priekšā, dīvaina spēka vadīta, un šis spēks nāca no augstdzimušas dāmas, kuru es ne tikai šķitos agrāk neredzējusi, bet gan ļoti labi zināju, ka nekad līdz šai stundai neesmu viņu redzējusi.

Sis neizprotamais satraukums, kas bija mani pārņēmis, uzdzina man tādas trīsas, ka es nespēju apspiest nemieru, pat jūtot francūzietes — istabmeitas — pētošo skatienu, kaut arī zināju, ka viņa visu laiku vērīgi raugās te uz vienu, te otru, te visiem jau kopš ienākšanas baznīcā. Pamazām, tiesa, ļoti lēnām, es tomēr pārvarēju savas dīvainās izjūtas. Pēc krietna laika sprīža es vēlreiz paskatījos uz lēdiju Dedloku. Tas notika pirms sprediķa, kad visi gatavojās dziedāt. Viņa man nepievērsa nekādu uzmanību, un sirds man mitējās dauzīties. Tā pilnīgi norima un satraukti iepukstējās tikai pāris reižu, kad lēdija Dedloka pameta īsu skatienu uz Adu vai mani.

Kad dievkalpojums bija galā, sers Lesters ļoti cēli un galanti pasniedza lēdijai Dedlokai elkoni — kaut gan pašam vajadzēja ejot balstīties uz resna spieķa — un pavadīja viņu ārā no baznīcas līdz pat ratiem ar iejūgtu poniju, kuros viņi bija atbraukuši. Kalpotāji izklīda, un prom devās ari pārējā draudze, uz ko sers Lesters visu laiku bija noraudzījies (tā, par sevišķu prieku misteram Boitornam, izteicās misters Skimpols) gluži kā ievērojamu debess īpašumu saimnieks.

—   Par tādu jau viņš sevi uzskata, — teica misters Boitorns. — Par to viņš ir cieši pārliecināts. Tāds pats bija viņa tēvs, viņa vectēvs un vecvectēvsl

—   Vai zināt, — pavisam negaidīti turpināja misters Skimpols, vērsdamies pie mistera Boitorna, — man ļoti patīk noskatīties uz tādu cilvēku!

—   Ko vēl ne! — atsaucās misters Boitorns.

—   Teiksim, viņš grib aizbildnieciski izturēties pret mani, — turpināja misters Skimpols. — Labil Man nekas nav pretī.

—   Man gan iri — ļoti enerģiski piebilda misters Boitorns.

—   Vai tiešām? — misters Skimpols atsaucās savā bez» bēdīgajā manierē. — Bet tas taču nozīmē sevi apgrūtināt. Un kāpēc jums sevi jāapgrūtina? Te, lūk, esmu es, kas gatavs visu saņemt kā bērns — saņemt tā, kā tas nāk; un es nekad sevi neapgrūtinu! Es, piemēram, ierodos šeit un sastopu varenu augstmani, kas gaida goddevību. Labi! Es saku: «Varenais augstmani, saņem manu goddevību! To ir vieglāk dot nekā paturēt. Te tā ir. Ja tev ir kas tīkams, ko man parādīt, es priecāšos to redzēt; ja tev ir kas tīkams, ko man iedot, es priecāšos to saņemt.» Varenais augstmanis uz to atbild: «Sis ir saprātīgs vīrs. Viņš atbilst manai gremošanas un žults darbībai. Viņš man neuzspiež vajadzību kā ezim saritināties kamolā un izsliet adatas. Es varu izplesties, atvērties, kā Miltona mākonis* atsegt savu sudraba maliņu, un tas mums abiem ir daudz patīkamāk.» Re, tā es uz to skatos — kā bērns!

—   Bet ja nu jūs rīt aizbrauktu kaut kur citur, — teica misters Boitorns, — kur sastaptu šim radījumam — vai kādam citam — gluži pretēju cilvēku? Ko tad?

—   Ko tad? — atjautāja misters Skimpols, nepārspējams savā vienkāršībā un vaļsirdībā. — Tad tieši tāpat! Es teiktu: «Mans godājamais Boitorn!» — pieņemsim, ka jūs iemiesojat šo iedomāto draugu: «Mans godājamais Boitorn, vai jums ir iebildumi pret šo vareno augstmani? Labi! Man arī. Es uzskatu, ka mans pienākums sabiedriskajā sistēmā ir būt patīkamam citiem; es uzskatu, ka ikviena pienākums sabiedriskajā sistēmā ir būt patīkamam citiem. īsi sakot, tā ir saskaņas sistēma. Tāpēc, ja jums ir iebildumi, man arī tie ir. Un tagad, mans lieliskais Boitorn, iesim pusdienās!»

—   Bet lieliskais Boitorns var atbildēt, — atcirta mūsu namatēvs, piepūties un pietvīcis gluži sarkans, — lai jūs ejat pie …

—   Saprotu, — sacīja misters Skimpols, — droši vien viņš tā darīs.

—   …nevis pusdienās! — negantā niknumā ieaurojās misters Boitorns un apstājās, lai triektu kāju pret zemi. — Un vēl viņš varētu sacīt: «Vai jūs esat dzirdējis tādu vārdu kā princips, mister Skimpol?»

_— Un Harolds Skimpols uz to atbildētu, vai zināt, kā? — uzrunātais atsaucās ar gaišu bezrūpību un sirsnīgu smaidu. — Viņš teiktu: «Goda vārds, man par to nav ne jausmas! Es nezinu, kas tas ir, ko jūs saucat tādā vārdā, un kur tas atrodas vai kam tas pieder. Ja tas pie

der jums un ir jums pa prātam, cs par to priecājos un no sirds jūs apsveicu. Taču galvoju jums, ka man par to nav ne mazākās saprašanas, jo es esmu tīrais bērns; es neizvirzu pēc tā prasības, un es nemaz to negribu!» Un tā nu, redzat, lieliskais Boitorns kopā ar mani tomēr dosies pusdienās!

Šis bija viens no daudziem īsajiem dialogiem viņu starpā, kam es allaž paredzēju beigās negantu dusmu izvirdumu no mūsu namatēva puses un kas citos apstākļos tieši tā arī būtu beidzies. Taču misters Boitorns tik augstu turēja viesmīlības tikumu un namatēva pienākumu un mans aizbildnis tik sirsnīgi smējās gan par misteru Skimpolu, gan kopā ar viņu kā par bērnu, kas cauru dienu pūš ziepju burbuļus un ļauj tiem plīst, — ka tik ļauni nekad nenotika. Bet misters Skimpols, kurš, šķiet, nekad pat nepamanīja, ka skāris vārīgu vietu, mierīgi uzsāka parkā zīmēt kādu skici, ko nekad nepabeidza, vai arī apsēdās pie klavierēm paspēlēt dažādu melodiju fragmentus, vai šo to īsi uzdziedāja, vai arī atlaidās augšpēdu zālē zem koka un raudzījās debesīs — nav šaubu, viņš teica, tieši tam viņš esot radīts, tas viņam tik lieliski piederoties.

— Centība un pūles, — viņš mums mēdza sacīt, gulēdams uz muguras, — manī izraisa sajūsmu. Es, šķiet, esmu cilvēks pilnīgi bez aizspriedumiem. Man pret šīm īpašībām ir visdziļākās simpātijas. Es guļu paēnā, tādā kā šī, un ar apbrīnu domāju par piedzīvojumu gara apsēstajiem, kas dodas uz Ziemeļpolu vai arī cenšas nokļūt pašā tropiskās joslas sirdī. Mantaskāri sīkpilsoņi var jautāt: «Kāda jēga ir cilvēkam doties uz Ziemeļpolu? Kāds no tā labums?» Es to nevaru pateikt, bet es varu minēt, ka viņš tur dodas, iespējams, ar mērķi — kaut gan pats to neapzinās — nodarbināt manas domas, kamēr es še guļu. Iedomājieties galēju piemēru. Iedomājieties vergus Amerikas plantācijās. Es pieļauju, ka viņi tiek smagi strādināti un ka viņiem tas ne visai patīk, es pieļauju, ka visā visumā viņu liktenis nav nekāds jaukais, taču viņi dod pilnīgu ainavu manai iztēlei, piepilda to ar cilvēkiem, rada man tajā poēziju, un varbūt tas ir viens no skaistākajiem viņu eksistences mērķiem. Es dziļi izjūtu sevī šādu iespēju un nemaz nebrīnītos, ja tā būtu patiesība!

289

Es šādās reizēs allaž prātoju, vai viņš kādreiz iedomājas arī par misis Skimpolu un bērniem un kādā skatījumā

10 — 1343

tie mēdz parādīties viņa visupārzinošajā prātā. Cik varēju nojaust, tie tur vispār parādījās ļoti reti.

Kopš manas toreizējās sirds dauzīšanās baznīcā bija apritējusi gandrīz nedēja un pienākusi sestdiena, un katra diena tika mūs priecējusi ar tādu gaišumu un dzidrumu, ka patiess baudījums bija klīst pa mežiem un vērot, ka saules stari spraucas lejup starp caurspīdīgajām lapām un gaisma dzirkstī skaistajos ēnu vijumos zem kokiem, kamēr putni bez mitas dzied savas dziesmas un viss gaiss šķiet pilns miegainas kukaiņu zuzoņas. Mums bija kāda iecienīta vieta, kur zem kājām pletās bieza sūna un pērnās lapas un zemē gulēja vairāki nogāzti koki ar nolobītu mizu. Apsēdušies starp tiern, mēs cauri zaļajam aizkaram, ko balstīja tūkstošiem dabas veidotu kolonnu — saules apspīdētu koku stumbru —, mēdzām raudzīties uz tālo ainavu sev priekšā, kas izskatījās tik gaismas pārpilna pret ēnu, kurā mēs sēdējām paši, un tik izsmalcināti, gandrīz mākslīgi veidota izliektās panorāmas dēj, kāda pavērās no šejienes, ka brīžiem šķita, ka mēs redzam ainu no citas, labākas pasaules. Arī tajā sestdienā mēs sēdējām šeit — misters Džāndiss, Ada un es —, līdz izdzirdējām tālumā dunam pērkonu un sajūtām cauri lapotnei krītam rupjas lietus lāses.

Visu nedēļu laiks bija turējies ļoti tveicīgs, taču negaiss sākās tik pēkšņi — vismaz mums šajā nomaļajā stūrītī tas nāca pavisam negaidot —, ka mēs vēl nebijām sasnieguši meža malu, kad pērkons un zibens jau mijās gandrīz no vietas un lietus šļācās caur lapām tik spēcīgi, it kā katra lāse būtu no svina. Tā kā zem kokiem šādā laikā stāvēt nebija vēlams, mēs izskrējām no meža, skriešus metāmies augšā un pēc tam atkal lejā pa apsūnojušiem pakāpieniem, kas veda pāri tīruma žogam kā divas platas, mugurām kopā saslietas spraišļu kāpnes, un drāzāmies uz netālo sarga namiņu. Mēs jau daudzkārt bijām ievērojuši, cik pievilcīgs izskatās šis tumšais, efejām apaugušais namiņš, kas atradās dzijā koku paēnā, un bijām pamanījuši arī stāvo ieplaku tam līdzās un reiz redzējuši tajā ielecam suni un ienirstam papardēs gluži kā ūdenī.

Šobrīd, kad debesis bija apmākušās, sarga namiņš iekšienē izskatījās tik tumšs, ka mēs varējām saskatīt vienīgi cilvēku, kas pienāca pie durvīm, līdzko mēs bijām tur patvērušies, un nolika divus krēslus Adai un man. Spraišļotie logi visi bija atrauti līdz galam vaļā, un mēs sēdējām tieši durvis, vērodami negaisu. Lieliski bija tā raudzīties, kā saceļas vējš, kā tas loka kokus un dzen lietu sev pa priekšu kā dūmu mākoni, klausīties vareno pērkonu un vērot zibeni, ar bijību domāt par milzu spēkiem, kas ieskauj mūsu sīkās dzīvītes, un reizē apjaust, cik tie labdarīgi, cik svētīgu spirgtumu šis šķietami negantais brāziens jau izlējis pār katru sīkāko puķīti un lapiņu, gluži kā dodams visai radībai jaunu dzīvību.

—   Vai nav bīstami sēdēt tik atklātā vietā?

—   Ai, nē, Ester, mīļā! — klusi atteica Ada.

Ada to sacīja man, taču es netiku runājusi.

Mana sirds atkal sāka neganti dauzīties. Es nekad nebiju dzirdējusi šo balsi, tāpat kā nekad nebiju redzējusi šo seju, taču tā atstāja uz mani tādu pašu neizprotamu iespaidu. Acumirklī es atkal redzēju acu priekšā pati sevi daždažādās neskaitāmās ainās.

Lēdija Dedloka bija patvērusies namiņā jau pirms mūsu ierašanās un tagad iznākusi no iekštelpu mijkrēšļa. Viņa stāvēja aiz mana krēsla, uzlikusi roku uz tā atzveltnes. Pagriezusi galvu, es ieraudzīju viņu pašu un viņas roku cieši līdzās savam plecam.

—   Vai es jūs izbiedēju? — viņa jautāja.

Nē. Tās nebija bailes. Un kāpēc gan lai es baidītos?

—   Ja nemaldos, — lēdija Dedloka uzrunāja manu aizbildni, — man ir tā laime runāt ar misteru Džāndisu.

—  Jūsu atmiņa parāda man vairāk goda, nekā es būtu gaidījis, lēdij Dedloka, — viņš atbildēja.

—   Es pazinu jūs svētdien baznīcā. Man žēl, ka sera Lestera vietējās nesaskaņas — tiesa, tās gan laikam nav uzsācis viņš — tik muļķīgā kārtā liedz man šeit parādit jums pienācīgu uzmanību.

—   Man šie apstākļi zinātni, — smaidot atteica mans aizbildnis, — un es jūtos pateicīgs par to pašu.

Ar nevērīgu žestu, kas šķita viņai raksturīgs, lēdija Dedloka bija padevusi viņam roku, un viņas vārdi skanēja tikpat nevērīgi, kaut gan balss bija patīkama. Viņa bija tikpat pievilcīga, cik skaista; viņa pilnībā valdīja pār sevi, un viņai piemita kaut kas tāds, kas spētu piesaistīt un ieinteresēt jebkuru, ja vien viņa uzskatītu par vajadzīgu veltīt tam uzmanību. Namiņa sargs bija atnesis viņai krēslu, un viņa apsēdās lieveņa vidū starp mums.

—   Vai tas jaunais cilvēks, par kuru jūs rakstījāt seram Lesteram un kura vēlmēm sers Lesters diemžēl ne

to*

bija spējīgs sniegt nekādu atbalstu, tagad ir iekārtojies? — viņa pāri plecam jautāja manam aizbildnim.

—  Tā es ceru, — viņš atbildēja.

Šķita, ka viņa jūt cieņu pret misteru Džāndisu un pat vēlas iemantot viņa labvēlibu. Viņas augstprātīgajā izturēšanās veidā bija kaut kas ļoti pievilcīgs, un, kamēr viņa šādi pāri plecam runāja ar manu aizbildni, šī izturēšanās k|uva tāda kā draudzīgāka, es gribēju teikt: brīvāka, taču tas laikam nebūs īstais vārds.

—   Cik saprotu, šī ir otra jūsu aizbilstamā, mis Klēra?

Misters Džāndiss iepazīstināja viņu ar Adu.

—   Jūs zaudēsiet savu nesavtīgā dona Kihota slavu, — lēdija Dedloka atkal pāri plecam sacīja misteram Džāndisam, — ja sāksiet ņemt savā aizgādībā šādas skaistules. Bet iepazīstiniet mani, — un viņa pagriezās tieši pret mani, — arī ar šo jauno dāmu!

—    Mis Samersone ir mana īstenā aizbilstamā, — teica misters Džāndiss. — Par viņu es neesmu atbildīgs lorda kanclera priekšā.

—   Vai mis Samersone ir zaudējusi abus vecākus? — jautāja rnilēdija.

—  Jā.

—  Viņai joti laimējies ar aizbildni.

Lēdija Dedloka paskatījās uz mani, un es paskatījos uz viņu un teicu, ka tā ir nenoliedzama patiesība. Tai pašā mirklī viņa steigšus aizgriezās no manis ar tādu kā neapmierinātību vai pat nepatiku un atkal pāri plecam uzrunāja misteru Džāndisu:

—    Daudz gadu pagājis, kopš mēs mēdzām satikties, mister Džāndis.

—    Ilgs laiks. Vismaz man tas šķita ilgs, pirms es pagājušajā svētdienā ieraudzīju jūs baznīcā, — viņš atbildēja.

—    Ko es dzirdu! Pat jūs esat glaimotājs vai vismaz uzskatāt, ka pret mani jābūt tādam! — viņa teica ar nicīgu pieskaņu balsī. — Laikam jau esmu iemantojusi tādu slavu.

—    Jūs esat iemantojusi tik daudz, lēdij Dedloka, — sacīja mans aizbildnis, — ka jums, uzdrīkstos teikt, par to mazliet jāmaksā. Taču ne jau man.

—    Tik daudz! — viņa, īsi iesmiedamās, atkārtoja. — Jā!

Ar savu pārākuma apziņu, sev piemītošo varu un valdzinājumu un dievs zin ar ko vēl viņa šķita uzlūkojam mūs ar Adu tikpat kā bērnus. Tā pasmējusies un pēc tam sēdēdama un raudzīdamās lietū, viņa izturējās tikpat nepiespiesti un tikpat brīvi kā tad, ja būtu te atradusies viena pati.

—   Kad mēs vienā laikā ce|ojām pa ārzemēm, jūs, šķiet, manu māsu pazināt labāk nekā mani? — viņa teica, atkal paskatīdamās uz viņu.

—  Jā, mēs tikāmies biežāk, — viņš atbildēja.

—   Mēs gājām dažādus ceļus, — teica lēdija Dedloka,

—  un mums bija maz kopīga pat pirms tam, kad nolēmām dzīvot katra pēc sava prāta. Tiesa, žēl, ka tā iznācis, taču tur nekā nevarēja līdzēt.

Lēdija Dedloka atkal sēdēja, raudzīdamās lietū. Negaiss drīz sāka pieklust. Lietusgāze pierima, zibšņi mitējās, pērkons aizdūcināja aiz attālajiem kalniem, un slapjās lapas un krītošās lāses sāka mirgot saulē. Mēs joprojām klusēdami sēdējām turpat, kad ieraudzījām raiti ripojam uz mūsu pusi ratus ar iejūgtu poniju.

—  Ziņnesis brauc atpakaļ, milēdij, — teica sargs,

—  un rati arī ir klāt.

Kad tie piebrauca un apstājās, mēs redzējām, ka tajos sēž divi cilvēki. Vispirms no ratiem, apmetņiem un šallēm apkrāvusies, izkāpa francūziete, ko es biju ievērojusi baznīcā, un aiz viņas jaukā meitene; francūziete izturējās ar izaicinošu pašapziņu, jaukā meitene šķita samulsusi un stomīga.

—   Kas tad «nu? — teica lēdija Dedloka. — Veselas divas!

—   Es esmu jūsu istabmeita, milēdij, — vismaz šobrīd, — teica francūziete. — Ziņa tika sūtīta jūsu personiskajai istabmeitai.

—   Es baidījos, ka varbūt jūs domājat mani, milēdij, — teica jaukā meitene.

—   Es tiešām domāju tevi, bērns, — mierīgi atbildēja lēdija Dedloka. — Apliec man šo lakatu!

To gaidīdama, viņa viegli nolieca plecus, un jaukā meitene saudzīgi uzlika uz tiem lakatu. Francūziete stāvēja neievērota, cieši sakniebtām lūpām.

—   Man žēl, — lēdija Dedloka teica misteram Džāndisam, — ka nevaram atjaunot agrāko pazīšanos. Ceru, ka atļausiet man atsūtīt atpakaļ ratus pēc jūsu abām aizbilstamām. Tie ļoti drīz būs klāt.

Bet, tā kā viņš neparko nepieņēma šo piedāvājumu, lēdija Dedloka ar cēlu laipnību atvadījās no Adas — no manis ne — un, pieturēdamās pie mistera Džāndisa piedāvātā elkoņa, iekāpa ratos; tic bija nelieli, zemi izbraukumu rati ar nolaižamu jumtu.

—   Kāp iekšā, bērns, — viņa teica jaukajai meitenei. — Man tevi vajadzēs. Braucam!

Rati aizripoja, un francūziete palika stāvam turpat, kur izkāpusi, turēdama pār roku pārmestos līdzpaņemtos apmetņus.

Laikam nav nekā tāda, ar ko lepnībai būtu grūtāk samierināties, kā lepnība pati, un man šķiet, ka šī sieviete saņēma sodu par savu valdonīgo izturēšanos. Viņas atriebība bija tik neparasta, kādu es nekad nebūtu varējusi iedomāties. Viņa palika pilnīgi nekustīgi stāvam, līdz rati bija pagriezušies un izbraukuši uz ceļa, un tad, ne vaibstam nepakustoties sejā, nometa kurpes, atstāja tās zemē un, brizdama caur pašu slapjāko zāli, ar nesteidzīgu apņēmību aizgāja tajā pašā virzienā.

—   Vai tā jaunā sieviete zaudējusi prātu? — jautāja mans aizbildnis.

—   Ak, nē, ser! — atsaucās sargs, kurš kopā ar savu sievu raudzījās viņai nopakaļ. — Horienze nav no tām, kas zaudē prātu. Saprašana viņai ir labāka par labu. Bet viņa ir trakoti lepna un ellīga — un, ja viņu taisās atlaist un kādu citu ņemt vietā, to viņa vis rāmi necietīs.

—   Bet kāpēc viņai jāiet bez kurpēm pa tādu slapjumu? — nesaprata mans aizbildnis.

—   Nudien nezinu, ser, ja nu vienīgi tāpēc, lai atvēsinātos! — atteica sargs.

—   Vai varbūt tāpēc, ka viņa iedomājas brienam pa asinīm, — teica viņa sieva. — To, man šķiet, viņa darītu ar lielu patikšanu, kad pašai asinis vārās!

Dažas minūtes vēlāk mēs gājām netālu garām Dedloku namam. Lai gan jau pirmajā reizē tas mums izskatījās dziļa miera apņemts, tagad šis iespaids vēl jo vairāk pastiprinājās; visapkārt mājai kā dimanti dzirkstīja rasas lāses, šalkoja viegls vējiņš, putni vairs neklusēja, bet dziedāja pilnās balsīs, un viss šķita nesenā lietus atspirdzināts; netālu no durvīm spīguļoja mazie rati kā sudraba pasaku kariete. Pretī tam visam pa slapjo zāli bez kurpēm ļoti apņēmīgi un klusi joprojām gāja mademoiselle Hortenze — gandrīz nekustīgs stāvs rāmajā ainavā.

XIX NODAĻA

Tālāk uz priekšu.

Cānserileinas apkaime šobrīd bauda savu garo brīvlaiku. Drošie kuģi Likums un Taisnība, no stipra koka būvētie, vara plāksnēm apsistie, dzelzs šuvēm šūtie, pašapzinīgie un nebūt ne ātrie kliperi, pašlaik stāv atpūtā. Klīstošais Holandietis ar visu savu spokaino klientu komandu, kura ikvienu, ko izdodas sastapt, lūdz izpētīt tās papīrus, pagaidām aizpeldējis nezināmā virzienā. Tiesu nami visi ir slēgti, sabiedriskās iestādes snauž sutīgā dusā, pat Vestminsteras zāle kļuvusi par ēnainu, klusu kaktiņu, kur varētu dziedāt lakstīgalas un parasto prasītāju un lūdzēju vietā pastaigāties pielūdzēji.

Templis un Cānserileina. Sārdženta un Linkolna korporācijas un pat Linkonsinfīlda atgādina ostas, kur kuģi seklumā nogaida uzplūdus, kur sēklī uzskrējuši procesi, noenkurojušies kantori, dīki ierēdņi, kas šūpojas uz sašķiebtiem ķebļiem, kuri nenostāsies taisni, iekams nesāksies kārtējais sesijas paisums, — guļ izmesti piekrastes garā brīvlaika dūņās. Daudzās tiesnešu kabinetu ārdurvis ir slēgtas, daudzie ziņojumi un sūtījumi jāatstāj vārtsarga namiņā. Ārpusē pie Linkolna korporācijas starp ietves akmens plāksnēm palaikam izspraucas kāds zāles kušķītis, taču izsūtāmie, kam nav cita darba kā sēdēt ēnā un vairīties no mušām, slēpjot galvas zem baltajiem priekšautiem, allaž to izplūkā un domīgi nograuž.

Pilsētā ir tikai viens tiesnesis. Pat viņš atnāk šurp tikai divas reizes nedēļā, lai pasēdētu savā kabinetā. Ja tagad viņu redzētu provinciāļi no viņa apriņķa tiesas sēžu pilsētiņām! Ne kuplas parūkas, ne sarkana apmetņa, ne zvērādu, ne šerifa miesassardzes, ne baltā zižļa. Tikai gludi noskuvies kungs baltās biksēs un baltā platmalē, ar bronzas iedegumu tiesasvīra sejā un saules staru iespaidā nolobījušās ādas strēmeli uz tiesasvīra deguna; parasts vīrs, kas šurpceļā iegriežas zivju veikaliņā un izdzer kausu ledusauksta ingveralus.

Anglijas tiesa ir izklīdusi pa visu zemeslodi. Kā Anglija var četrus garus mēnešus iztikt bez savas tiesas — bez sava vispāratzītā patvēruma posta brīdī un bez sava vienīgā likumīgā triumfa labklājībā —, tas ir pilnīgi neizprotami, bet tik daudz ir skaidrs, ka šis Britānijas sargs un vairogs šobrīd nav ierindā. Tas skolotais kungs, kurš ir allaž tik dziļi sašutis par nepieredzēto mežonību, ar kādu pretējā puse aizskārusi viņa klientu jūtas, ka diez vai spēs no tā atgūties, pašlaik ir Šveicē— daudz labākā noskaņojumā, nekā to varētu gaidīt. Tas skolotais kungs, kura ziņā ir iznīcināt un nolīdzināt ar zemi jebkādu pretsparu un kurš ar savu drūmo sarkasmu satriec ikvienu oponentu, sprēgāt sprēgā aiz jautrības kādā Francijas kūrvietā. Tas skolotais kungs, kas pēc mazākā izaicinājuma mēdz liet asaras straumēm, jau pusotru mēnesi nav nobirdinājis nevienu asariņu. Tas ļoti skolotais kungs, kas savai sarkanīgajai sejai atbilstošo temperamentu ir atdzesējis likumu dīķos un ezeros, līdz kļuvis nepārspējams sarežģītu argumentu paudējs tiesas sesiju laikā, kad viņš mulsina miegainos likuma vīrus ar juridiskiem savārstījumiem, kuri ir tikpat nesaprotami nespeciālistiem kā vairumam speciālistu, klīst pa Konstantinopoli, kā daždien jūsmodams par sausumu un putekļiem. Citas šī varenā vairoga izkaisītās daļiņas var atrast pie Venēcijas kanāliem, pie Nīlas otrā ūdenskrituma, Vācijas peldvietās un jūrmalas smiltīs gar visu Anglijas piekrasti. Gauži reti kādu izdosies sastapt pamestajā Cānserileinas apkaimē. Ja šāds vientuļš likumības pārstāvis kādreiz tomēr iemaldās šajā tuksnesī un saskrienas ar kādu klaiņojošu prasītāju, kurš nespēj nociesties, palaikam neapstaigājis savu rūpestu krātuvi, tie abi viens otru iztrūcina un atkāpjas ēnā dažādos virzienos.

Sis ir viskarstākais garais atvaļinājums, kāds pieredzēts daudzu gadu laikā. Visi jaunie ierēdņi ir neprātīgi iemīlējušies un atbilstoši savām dažādajām pakāpēm tvīkst pēc lieglaimes ar savu mīlas objektu Mārgetā, Ramzgetā* vai Greivzendā. Visiem pusmūža ierēdņiem šķiet, ka viņu ģimenes ir pārāk lielas. Visi bezpajumtes suņi, kas iemaldījušies tiesu korporāciju apkaimē un elsodami trinas gar pakāpieniem un citām sausām vietām, meklējot ūdeni, ik pa brīdim īsi, sarūgtināti iegaudojas. Visi aklo saimnieku suņi uz ielām velk savus īpašniekus uz sūkņu pusi vai rauj tos virsū spaiņiem. Veikals ar sauljumu, aplaistīta ietve un akvārijs ar zelta un sudraba zivtiņām skatlogā jau izskatās gluži kā svētnīca. Tempļa 'vārti ir tā sakarsuši, ka līdzāsesošajām ielām Strendaī un Flītstrītai tie ir tikpat kā sildāmierīce tējkannā, kas visu cauru nakti liek tām lēni vārīties.

Tiesu korporācijās ir arī kantori, kur cilvēks var atvēsināties, ja vien vēsumu vērts pirkt par tādas vienmuļibas cenu, taču tūlīt ārpus šiem patvērumiem ielas šķiet kvēlojam aiz karstuma. Laukumā pie mistera Kruķa ir tik karsts, ka cilvēki apgriezuši savus mājokļus ar iekšpusi uz āru un sēž krēslos uz ietves — arī misters Kruks, kas šeit turpina savu skološanos, un līdzās viņam kaķene (kurai nekad nav par karstu). Dziedāšanas draugu sanāksmes «Saules ģerbonī» šai sezonā beigušās, un Mazais Svilzs ir nodarbināts Pastorāles dārzos lejāk pa upi, kur viņš parāda sevi ļoti nevainojamā manierē, dziedādams jauneklīga rakstura komiskas dziesmiņas, kuras (kā vēstī afiša) izraudzītas tik uzmanīgi, lai nevarētu aizskart pat visizsmalcinātāko klausītāju jūtas.

Pāri visam tiesas un taisnības rajonam kā liels rūsas plīvurs vai milzu zirnekļa tīkls pārvilcies garā brīvlaika bezdarbīgais gurdums. Tā iespaidu jūt arī misters Snegsbijs, tiesas kancelejas preču tirgotājs Kuka laukumā, Kērsitorstrītā, — jūt ne tikai savā apziņā, būdams saprotošs un domājošs cilvēks, bet arī savā veikalā, savā jau pieminētajā amatā. Viņam garajā brīvlaikā vairāk nekā jebkurā citā laikā ir iespējams pasēdēt Steiplinnā un Rolzjārdā un pakavēties domās, un viņš stāsta abiem saviem mācekļiem, cik brīnišķīgi šādā karstumā esot iztēloties, ka tu dzīvo uz salas un tev tepat blakām un visapkārt šalc un bango jūras viļņi.

Gasta šai garā brīvlaika pēcpusdienā ir nodarbināta mazajā viesistabā, jo misters un misis Snegsbiji ir nolēmuši uzņemt viesus. Gaidītā sabiedrība ir ievērojama vairāk sava stāvokļa nekā skaita ziņā, jo tā sastāv tikai no mistera un misis Cedbendiem. Tā kā misters Cedbends gan vārdos, gan rakstos pastāvīgi mēdz dēvēt sevi par «kuģa stūri tai pasaules ļaužu okeānā», nezinātāji dažkārt nodomā, ka šis kungs saistīts ar jūrniecību; taču patiesībā viņš ir, kā pats izsakās, «stūre tā Kunga rokās». Misters Cedbends nepieder ne pie viena noteikta reliģiska grupējuma, un viņa pretinieki mēļo, ka viņš šajā izcilākajā no visām darbības jomām nevarot neko tik sevišķu pasacīt, lai tas attaisnotu viņa pašcildinošos Izteikumus sirdsapziņas priekšā; tomēr viņam ir savi sekotāji, un pie tiem pieder arī misis Snegsbija, Misis Snegsbija pavisam nesen ir uzkāpusi uz kuģa, kura stūre ir Cedbends, un šis pirmklasīgais, lieliski vadītais okeāna karalis piesaistījis viņas uzmanību, kad viņai galvā bija manāmi sakapis karstā laika tvīkums.

— Mana drostaliņa, redzat, — misters Snegsbija saka zvirbuļiem Steiplinnā, — grib ņemt savu ticību, cik nopietni vien var!

Un tā nu Gasta, kura šobrīd ir dziļi saviļņota un jūtas gluži kā Cedbenda istabmeita, un zina, ka šim vīram piemīt spējas spriest un runāt četras stundas bez atelpas brīža, poš mazo viesistabu kopīgai tējas dzeršanai. Visām mēbelēm tiek noslaucīti putekļi, mistera un misis Snegsbiju portretiem pārbraukts ar slapju lupatu; tiek uzklāts vislabākais tējas galds, un tajā parādās izsmalcināti ēdieni; svaigas smalkmaizītes, kraukšķīgi pīrādziņi, atdzesēts, nesālīts sviests, plānas šķiņķa šķēlītes, mēle un desiņas, un rūpīgās rindiņās salikti, pētersīļiem greznoti anšovi, nemaz jau nerunājot par svaigām, novārītām olām, kas galdā liekamas siltas, salvetē ievīstītas, ar grauzdētām maizītēm. Jo Cedbenda kuģis ir diezgan prasīgs — pretinieki saka, rijīgs — un lieliski prot apieties ar tādiem pasaulīgiem ieročiem kā nazis un dakšiņa.

Kad viss sagatavots, misters Snegsbijs, tērpies savā labākajā uzvalkā, pārlaiž skatienu viesistabai, sev piemītošajā manierē godbijīgi noklepojas, aizsedzis muti ar delnu, un pajautā misis Snegsbijai: — Cikos tev bija sarunāts ar misteru un misis Cedbendiem, mīļā?

—   Sešos, — atsaka misis Snegsbija.

Misters Snegsbijs rāmi un neuzbāzīgi piebilst, ka «sešiem ir jau pāri».

—  Varbūt tu gribētu sākt bez viņiem? — pārmetoši noprasa misis Snegsbija.

Spriežot pēc mistera Snegsbija izskata, viņš to gribētu gan — un pat ļoti, tomēr, samierinoši noklepojies, viņš saka: — Nē, mīļā, nē. Es vienkārši pateicu, cik pulkstenis.

—   Kas gan ir pulksteņa stunda mūžības priekšā? — saka misis Snegsbija.

—   Pilnīgi pareizi, mīļā, — piekrīt misters Snegsbijs,

—   Tikai, kad cilvēks klāj galdu tējai, viņš to dara, domādams… varbūt… vairāk par pulksteņa stundu. Un, ja tējas dzeršanai ir nolikta noteikta stunda, tad labāk ir, ja tajā iekļaujas.

—   Ja tajā iekļaujas! — misis Snegsbija bargi atkārto.

—   Iekļaujas! It kā misters Cedbends būtu kāds cīkstonis!

—   Nepavisam ne, mīļā, — atbild misters Snegsbijs.

Tai brīdī Gasta, kas skatījusies pa guļamistabas logu,

noskrien lejā, saceldama šaurajās kāpnēs šalkoņu un švīkoņu kā tie spoki, ko labi pazīst ļaužu iztēle, un, sasārtušu seju iemetusies viesistabā, paziņo, ka laukumā parādījušies misters un misis Cedbendi. Tā kā tūdaļ pēc tam nošķind gaiteņa iekšējo durvju zvans, misis Snegsbija brīdina Gastu, ka nekavējoties aizsūtīšot viņu atpakaļ pie viņas svētā labdara, lai tas viņai iemāca viesu pieteikšanas paražas. Sie draudi tik ļoti satricina kalpones nervus (kas pirms tam bijuši labākajā kārtībā), ka viņa savās izbailēs padara stāvokli vēl ļaunāku, pieteikdama:

—  Misters un misis Cīzrningi — vaikāviņustursauc! — un smagu sirdi pazūd no istabas.

Misters Čedbends ir liela auguma vīrs ar dzeltenu seju un tumīgu smaidu; viss viņa izskats rada iespaidu, it kā viņā būtu saliets krietns daudzums zivju eļļas. Misis Cedbenda ir barga, stingra izskata nerunīga sieviete. Misters Čedbends kustas rāmi, ar piepūli un drusku atgādina lāci, kas izdresēts staigāt uz pakaļkājām. Viņš tā knosās, it kā viņu ļoti apgrūtinātu paša rokas un viņam labprāt patiktu nolaisties atpakaļ uz visām četrām; pieri un galvvidu viņam viscaur klāj sviedru lāsītes, un viņš nekad nesāk runāt, iekams nav pacēlis uz augšu savu lielo plaukstu, kā dodams zīmi klausītājiem, ka ir gatavs sniegt tiem vērtīgas pamācības.

—   Mani draugi, — saka misters Čedbends, — miers lai valda šai namāl Miers pār tās saimnieku, miers pār tās saimnieci, miers pār jaunajām meitām un jaunajiem puišiem! Alani draugi, kāpēc es vēlu jums mieru? Kas ir miers? Vai tas ir karš? Nē. Vai tā ir cīņa? Nē. Vai tas ir kaut kas jauks un mīlīgs, skaists un tīkams, rāms un priecīgs? Ak, jā! Tāpēc, mani draugi, es vēlu, lai miers ir pār jums un jūsu ļaudīm!

Tā kā misis Snegsbija izskatās dziļi iespaidota, misters Čedbends uzskata par iespējamu sacīt «āmen», kas tiek ar labpatiku uzklausīts.

—   Un nu, mani draugi, — misters Čedbends turpina,

—  tā kā esmu sācis runāt par šo tematu…

Parādās Gasta. Misis Snegsbija spokainā basā, acis no mistera Cedbenda nenovērsdama, ar draudīgu noteiktību saka: — Ej prom!

—   Un nu, mani draugi, — saka Čedbends, — tā kā esmu sācis runāt par šo tematu un savā pieticīgajā veidā cenšos ieguldīt tajā savu devumu..,

Ir dzirdams, kā Gasta neizprotami nomurmina: — Viens tūkstots septiņsimt astuņdesmit divi. — Spokainā balss vēl svinigāk noskalda; — Ej prom!

2J&gt;)

—   Un nu, mani draugi, — saka misters Cedbends, — savā mīlestībā vienoti, mēs meklēsim atbildi…

Gasta joprojām atkārto: — Viens tūkstots septiņsimt astuņdesmit divi.

Misters Cedbends apklust ar iecietības izteiksmi sejā, Icā daždien cilvēks, kas allaž tapis vajāts, un, rāmi savilcis seju tumīgā smaidā, saka: — Uzklausīsim šo jaunavul Runā,jaunava!

—   Važonis numur viens tūkstots septiņsimt astuņdesmit divi, ar jūsu atļaušanu, ser. Jo viņš grib zināt, priekš kam esot tas šiliņš.

—Šiliņš? — atkārto misis Cedbenda. — Maksa par braucienu!

Gasta atbild, ka viņš «pieprasa šiliņu un astoņus pensus un, ja ne, ta' iešot sūdzēties». Misis Snegsbija un misis Cedbenda pauž savu sašutumu arvien spalgākos toņos, bet tad misters Cedbends noslāpē vētru, paceldams roku.

—   Mani draugi, — viņš saka, — es atceros, ka vakar nepaveicu vienu savu pienākumu. Ir gluži taisnīgi, ka man par to pienākas kāds sods. Man neklājas kurnēt. Reičel, samaksā tos astoņus pensus!

Kamēr misis Snegsbija, elpu ievilkdama, bargi raugās uz misteru Snegsbiju, kā gribēdama sacīt: «Vai dzirdi, kā runā dieva māceklis!» — un kamēr misters Cedbends spīd un laistās no pazemības un zivju eļļas, misis Cedbenda samaksā prasīto. Tāds ir mistera Cedbenda paradums — patiesībā viņa izrādes galvenais karogs — turēt gatavībā šādu sīku parādgrāmatu un publiski maksāt savus parādus vismaznozīmīgākajos gadījumos.

-— Mani draugi, — saka Cedbends, — astoņi pensi nav daudz; viņš varēja gluži taisnīgi prasīt šiliņu un četrus pensus, varēja gluži taisnīgi prasīt puskronu. Ak, ļausimies priekam, jā, priekam! Ak, ļausimies priekam!

Pēc šī aicinājuma, kas izskan gluži kā dzejas rindas, misters Cedbends svinīgi aizstaigā līdz galdam un, vēl neatvilcis krēslu, paceļ savu pamācošo roku.

—   Mani draugi, — viņš saka, — kas ir tas, ko mēs še redzam izvietotu savā priekšā? Spirdzinājumi. Vai tad mums vajadzīgi spirdzinājumi, mani draugi? Jā, vajadzīgi. Un kāpēc mums vajadzīgi spirdzinājumi, mani draugi? Tāpēc, ka esam vien mirstīgi, tāpēc, ka esam vien grēcīgi, tāpēc, ka esam vien zemes pīšļi, tāpēc, ka neesam vien gaiss. Vai mēs varam lidot, mani draugi? Nevaram. Kāpēc mēs nevaram lidot, mani draugi?

Misters Snegsbijs, iedomājies, ka uz šo pēdējo jautājumu viņš var sekmīgi atbildēt, uzdrošinās možā un itin zinošā tonī iestarpināt: — Spārnu nav! — Taču tūdaļ pat viņu apklusina misis Snegsbijas bargi sarauktās uzacis.

— Es sacīju, mani draugi, — turpina misters Cedbends, pilnīgi noraidīdaams un dzēsdams no esamības mistera Snegsbija izskaidrojumu, — kāpēc mēs nevaram lidot? Vai tāpēc, ka esam radīti, lai staigātu? Jā, tāpēc. Vai mēs spētu staigāt, mani draugi, bez spēka? Nē, nespētu. Ko mēs iesāktu bez spēka, mani draugi? Mūsu kājas atsacītos mūs nest, mūsu ceļgali sagumtu, mūsu potītes sašķiebtos — un mēs sabruktu zemē. Tāpēc, mani draugi, no kurienes, zemes cilvēka aciin raugoties, mēs gūstam to spēku, kas nepieciešams mūsu locekļiem? Vai mēs gūstam to, — Cedbends saka, pārlaizdams skatienu galdam, — no maizes tās dažādajos veidos, no sviesta, kas sakults no piena, ko mums dod govs, no olām, ko izdēj mājputni, no šķiņķa, no mēles, no desas un no līdzīgiem labumiem? Jā gan. Tad baudīsim šos labumus, kas še nolikti mūsu priekšā!

Mistera Cedbenda pretinieki noliedz, ka šī vīra daiļrunības kāpņu virknēs, ko viņš šādi slej citu citas galā, izpaustos kādas īpašas dāvanas. Taču to var saprast tikai kā pierādījumu viņu apņēmīgajai vajātkārei, jo katram taču iespējams pārliecināties, ka Cedbenda oratora prasme tiek plaši novērtēta un apbrīnota.

Pagaidām misters Cedbends ir beidzis savu runu un apsēžas pie mistera Snegsbija galda, enerģiski pievērsdamies mielastam. Jebkuras barības pārstrāde jau iepriekš minētajā eļļā, izrādās, ir tik būtiska šī paraugkuģa darbības daļa, ka ēšanas un dzeršanas sākumu šai gadījumā var salīdzināt ar milzu eļļas fabrikas vai citas lielas šī produkta vairumdarītavas stāšanos darbā. Sajā garā brīvlaika vakarā Kuka laukumā, Kērsitorstrītā, viņš tik vareni veic savu darāmo, ka tad, kad mašīnas beidzot rimst darboties, noliktava šķiet piepildīta līdz pēdējai iespējai.

Sajā viesību brīdī Gasta, kura joprojām nav atguvusies no savas pirmās neveiksmes un tomēr nav noniecinājusi vēl citus iespējamus un neiespējamus veidus, kā likt apsmieklā visu namu un pati sevi, piemēram, ar šķīvjiem negaidīti nodimdinot kareivīgu mūziku virs mistera

Cedbenda galvas un pēc tam kronējot šo kungu ar smalkmaizītēm, — tātad šajā viesību brīdī Gasta pačukst misteram Snegsbijam, ka viņu kāds meklējot.

—   Un meklējot mani — sauksim lietas īstajā vārdāl — veikalā, — pieceldamies saka misters Snegsbijs. — Ceru, ka jaukā sabiedrība mani uz brītiņu atvainos.

Misters Snegsbijs nokāpj lejā un sastop abus mācekļus cītīgi pētām policijas konsteblu, kas tur aiz rokas skrandainu zēnu.

—   Ak tu tētīt! — iesaucas misters Snegsbijs. — Kas tad nu noticis?

—   Sis puika, — konstebls saka, — nekust ne no vietas, kaut gan viņam jau atkārtoti likts iet kaut kur tālāk.

—   Es tak mūžam kaut kur eju un eju, ser! — iesaucas zēns, notrausdams netīrās asaras piedurknē. — Es tikai eju prom un eju tālāk, kamēr vien esmu pasaulē. Kur ta' lai es vēl eju, ser, kur tad?

—   Viņš neiet tālāk, — nesatricināmi saka konstebls, ar profesionāli ierastu, vieglu kakla kustību iegrozīdamies ērtāk stīvajā mundiera apkaklē, — kaut gan tika vairākkārt brīdināts, un tāpēc man viņš jāapcietina. Ietiepīgākais no visiem mazgadīgiem klaidoņiem, ko esmu redzējis. Viņš neparko neiet tālāk — un cauri.

_— Ek, nolādēts! Kur ta' es varu aiziet! — iebrēcas zēns, izmisīgi ieķerdarnies sev matos un dauzīdams kailās kājas pret mistera Snegsbija gaiteņa grīdu.

—   Sitos numurus tu izbeidz, citādi es ar tevi īsi un ātri tiksu galā! — uzsauc konstebls, aukstasinīgi sapurinādams zЈnu. — Tev ir norādīts, ka jāiet kaut kur tālāk. Es tev t.o esmu teicis piecsimt reižu.

—   Bet uz kurieni? — zēns brēc.

—   Nu jā! Tiešām, konstebl, — skumīgi saka misters Snegsbijs un, aizsedzis muti ar plaukstu, dziļā apmulsumā un šaubās noklepojas, — tas, nudien, šķiet pamatots jautājums.

—   Tādu norādījumu manā rīcībā nav, — atbild konstebls. — Ir tikai norādījums, ka puikam jāiet tālāk.

Vai tu dzirdi, Džo? Ne tev, ne kādam citam nav svarīgi ;tas, ka parlamenta debesu spožās gaismas jau ilgākus gadus nav spējušas apgaismot tev savu cildeno paraugu, kā veiksmīgi iet tālāk — kā iet uz priekšu — kā iet pareizo ceju. Šis dižais likums, šis dziļi filozofiskais ieteikums domāts vienīgi tev, tas ir pamatcēlonis un būtība tavai dīvainajai eksistencei uz zemes. Ej tālāk, ej uz priekšu! Tu nekādā ziņā nedrīksti aiziet pavisam, Džo, jo spožās gaismas ar to nebūs mierā. Bet ej tālāk, ej uz priekšu!

Misters Snegsbijs par to nekā nesaka; viņš vispār nekā nesaka, tikai skumīgi klepo savu ierasto klepu, kas nenorāda izeju nevienā virzienā. Tagad jau kāpnēs parādījušies arī misters un misis Cedbendi un misis Snegsbija, kas saklausījuši strīdīgo vārdumaiņu. Tā kā Gasta no gaiteņa vispār nav izgājusi, sapulcējusies ir visa mājas saime.

—   Man jums pavisam vienkāršs jautājums, ser, — saka konstebls, — proti, vai jūs pazīstat šo zēnu? Viņš saka — jūs viņu pazīstot.

Misis Snegsbija no saviem augstumiem tūdaļ pat iesaucas: — Nē, nepazīst vis!

—   Manu dros-ta-liņ! — saka misters Snegsbijs, palūkodamies augšup pa kāpnēm. — Atļauj man pateikt, miļā! Lūdzama, mirkli pacieties, dārgumiņ! Es patiesi drusciņ pazīstu šo puisi, un tas mazumiņš, ko par viņu zinu, neliecina sliktu, drīzāk otrādi, konstebl. — Un tiesas kancelejas preču tirgotājs pastāsta viņam visu, ko zina par Džo, noklusēdams tikai epizodi ar puskronu.

—   Tā, tā! — nosaka konstebls. — Šķiet, ka pagaidām viņš nav melsis tukšu. Kad es viņu Holbornā saņēmu ciet, viņš teica, ka jūs viņu pazīstot. Un vēl tur pūli gadījās kāds jauns cilvēks, kas teicās jūs zinām; jūs esot godājams veikalnieks, un, ja es nākšot šurp ievākt ziņas, viņš ari atnākšot līdzi. Šķiet, ka jaunais cilvēks gan nebūs turējis vārdu, bet… āre! Tepat šis jaunais cilvēks ir!

Ienāk misters Gapijs, paklanās misteram Snegsbijam un, pagriezies pret dāmām uz kāpnēm, ierēdņa bruņnieciskumā piesit pirkstus pie platmales.

—   Es nupat devos projām no kantora, kad izdzirdu šo traci, — misters Gapijs saka tiesas kancelejas preču tirgotājam, — un, tā kā dzirdēju pieminam jūsu vārdu, nolēmu, ka jāieskatās šai notikumā dziļāk.

—   Tas bija ļoti laipni no jums, ser, — saka misters Snegsbijs, — un es jums pateicos. — Un misters Snegsbijs atkal pārstāsta visu, ko zina par Džo, atkal noklusēdams epizodi ar puskronu.

—   Es zinu, kur tu dzīvo, — konstebls pēc tam griežas pie Džo. — Tu dzīvo «Vientuļajā Tomā». Jauka, nevainīga mājvieta, ko?

—   Es tak nevar iet un dzīvot citā, jaukākā, vietā, ser, — atbild Džo. — Mani tak neņemtu pretī tādā jaukā, nevainīgā vietā. Kas ta' laistu jaukā, nevainīgā vietā iekšā tādu klaidoni?

—  Tad tu esi ļoti trūcīgs, jā? — noprasa konstebls,

—  Jā, ser, pa rilīgain trūcīgs, — atbild Džo.

—   Nu, tad spriediet tagad paši! Es jau ar pirmo piegājienu izkratīju no viņa šīs divas puskronas, — saka konstebls, parādīdams tās klātesošajiem.

—   Tas man vēl atlicies, mister Snegsbij, — saka Džo, — no tā sovriņa, ko man iedeva dāma ar plīvurainu cepuri, kas teica, ka esot kalpone, kas atnāca viņvakar uz manu krustojumu un prasīja, lai es parādu šito māju un to māju, kur nomira tas, kam jūs deva rakstīt, un vēl tos kapus, kur šo noraka. Viņa man saka, vai tu ir tas zēns tur tai meklēšanā, viņa saka. Es saku, jā, es saku. Viņa saka, vai tu var man parādīt visas tās vietas, viņa saka. Es saku, jā, es var, es saku. Un viņa man saka, tad dari tā, un es izdaru, un viņa man iedo' sovriņu un aiztinas. Un nekas liels man tur nebij no tā sovriņa, — Džo saka, netīrām asarām ritot pār seju, — jo man bij jāatdod' pieci šiliņi «Vientuļā Tomā», citādi šie tur nebij ar mieru man samainīt, un ta' vēl viens man piecus šiliņus nozaga, kamēr es gulēju, un viens puika nočiepa deviņus pensus, un saimnieks priekš dzeramā izspieda vēl vairāk.

—   Tu tak nedomā, ka tev kāds ticēs par to dāmu un soverēnu un visas šīs blēņas? — saka konstebls, raudzīdamies zēnā ar neizmērojamu nicinājumu.

—   To es nezin, ser, — atsaka Džo. — Ne es ko zin, ne domā, ser, bet taisnība ir, kā es teicu.

—   Jūs redzat, kāds viņš ir! — konstebls pievēršas apkārtējiem. — Nu, mister Snegsbij, ja es viņu šoreiz neiesēdināšu, vai jūs parūpēsieties, lai viņš iet kaut kur tālāk?

—   Nē! — no kāpnēm iesaucas misis Snegsbija.

—  Manu drostaliņ! — lūdzoši iebilst viņas vīrs. — Konstcbl, es nešaubos, ka viņš ies, kur vajag. Redzi, tev patiešām tas jādara, — misters Snegsbijs saka zēnam.

—   Es jau nekad nctiepjos, ser, — saka nelaimīgais Džo.

—   Nu, tad dari, kā teikts! — piebilst konstebls. — Tu zini, kas tev jādara. Dari tā! Un atceries, ka nākamo reizi tik viegli netiksi cauri! Savāc savu naudu! Un nu, jo drīzāk tu taisīsies, ka tiec, jo labāk mums visiem!

Sādi likdams saprast, ka lieta izbeigta, un ar žestu norādījis rietošās saules virzienā, it kā tur būtu īstā vieta, kurp jāiet, konstebls pasaka visiem arlabvakaru un, Kuka laukuma atbalšu — gluži kā klusas mūzikas — pavadīts, aizsoļo un ienirst namu ēnā, atvēsināšanās labad dzelžaino cepuri turēdams rokā.

Nu, bet Džo neticamais stāsts par damu un soverēnu tomēr ir drusku uzkurinājis klātesošo ziņkāri. Misters Gapijs, kuram ir nosliece izzināt visu, kas saistīts ar liecību un pierādījumu vākšanu, un kurš jau labu brīdi smagi cieš no garā brīvlaika gurdenības, tik ļoti ieinteresējas par šo gadījumu, ka uzsāk cītīgu liecinieka iztaujāšanu, kas dāmām šķiet tik interesanta, ka misis Snegsbija laipni uzaicina viņu augšā uz tasīti tējas, ja vien misters Gapijs atvainošot nekārtību uz galda, kur iepriekš jau ēduši citi. Tā kā misters Gapijs žēlīgi pieņem šo piedāvājumu, Džo tiek aicināts sekot viņiem līdz viesistabas durvīm, kur misters Gapijs ņem viņu savā ziņā kā tiesasvīrs liecinieku un mīca dažnedažādās formās gluži kā sviesta kūlējs sviesta piku un tramda izjautājamo pēc labākajiem tiesas paraugiem. Arī citādā ziņā šī nopratināšana neatšķiras no daudziem labākajiem paraugiem — gan ar to, ka neatklāj nekā jauna, gan ar to, ka pamatīgi ievelkas garumā, jo misters Gapijs apzinās savas spējas, un misis Snegsbija jūt, ka šī norise ne vien apmierina viņas ziņkāro dabu, bet arī paceļ viņas vīra uzņēmumu augstāk tiesas acīs. Sīs aizrautīgās sarunas laikā kuģa stūre Cedbends, kam šobrīd atlicis tikai gādāt par eļļas krājumiem, uzveduši savu kuģi sēklī un gaida, kad atkal radīsies iespēja tikt ūdeņos.

—   Nu, tā!— nosaka misters Gapijs. — Vai nu šis puika nez kāpēc turas pie savas pasaciņas ar zobiem un nagiem, vai arī te slēpjas kaut kas tik neikdienišķs, ka pārspēj visu, ar ko man «Kendža un Kārboja» kantorī jebkad gadījies sastapties.

Misis Cedbenda kaut ko pačukst misis Snegsbijai, kura izsaucas: — Ko jūs sakāt!

—   Jau daudzus gadus! — atbild misis Cedbenda.

—  Viņa jau daudzus gadus pazīst «Kendža un Kārboja» kantori, — misis Snegsbija triumfējoši paziņo misteram Gapijam. — Misis Cedbenda, šī kunga sieva, viņa gaišība misters Cedbends.

—   Ko jūs sakāt! — atsaucas misters Gapijs.

—   Es to iepazinu jau pirms laulibām ar savu tagadējo viru, — saka misis Cedbenda.

—   Vai jūs bijāt iesaistīta kādā prāvā, kundze, vai tam līdzīgi? — jautā misters Gapijs, mainīdams izjautāšanas objektu.

—   Nē.

—   Nebijāt nekur iesaistīta, kundze? — pārvaicā misters Gapijs.

Misis Cedbenda papurina galvu.

—   Varbūt jūs bijāt pazīstama ar kādu, kas bija iesaistīts prāvas vienā vai otrā pusē, kundze? — jautā misters Gapijs, kuram par visu labāk patīk veidot sarunas pēc tiesas modeļu paraugiem.

—   Arī ne gluži, — atbild misis Cedbenda, novērtēdama šo asprātīgo atbildi ar paskarbu smaidu.

—   Arī ne gluži! — atkārto misters Gapijs. — Nu, labi! Tad sakiet, lūdzama, kundze, — vai darījumos (pagaidām neminēsim, kādos) ar «Kendža un Kārboja» kantori bija iesaistīta kāda jums pazīstama dāma vai kāds jums pazīstams kungs? Nesteidzieties, kundze. Mēs drīz visu noskaidrosim. Vīrietis vai sieviete, kundze?

—   Ne viens, ne otrs, — atbild misis Cedbenda tāpat kā iepriekš.

—   Ā! Tātad bērns! — saka misters Gapijs, uzmezdams jūsmīgas apbrīnas pārņemtajai misis Snegsbijai savu ierasto vērīgo profesionāļa skatienu, ar kādu parasti tiek apveltīti zvērinātie Anglijas tiesā. — Tad varbūt, kundze, jūs būtu tik laipna un pastāstītu, kāds bērns?

—   Beidzot uzminējāt, ser, — saka misis Cedbenda ar to pašu skarbo smaidu. — Spriežot pēc jūsu izskata, ser, tas visdrīzāk notika pirms jūsu stāšanās darbā. Manā aizgādībā tika atstāts bērns, vārdā Estere Samersone, kuru dzīvē iekārtoja «Kendža un Kārboja» kantoris.

—   Mis Samersone, kundze! — satraukts iesaucas misters Gapijs.

—   Es viņu saucu par Esteri Samersoni, — bargi nosaka misis Cedbenda. — Manā laikā viņas vārdam nekādu «mis» priekšā nelika. Bija tikai Estere. Ester, izdari to! Ester, izdari šito! Un viņai vajadzēja darīt.

—   Mana cienītā kundze, — atbild misters Gapijs, staigādams pa nelielo telpu, — šis necilais vīrs, kas tagad ar jums runā, sagaidīja šo jauno dāmu Londonā, kad viņa pirmoreiz ieradās te no jūsu pieminētās vietas. Ļaujiet man paspiest jūsu roku!

Misters Cedbends, beidzot jauzdams izdevību, dod savu ierasto zīmi un pieceļas; galva viņam mitri garo, un viņš nosusina to ar mutautiņu. Misis Snegsbija čukstus iesaucas: — Cst!

—   Mani draugi, — saka Cedbends, — mēs esam mēreni spirdzinājušies — (attiecībā uz viņu gan mērenības vārds nav gluži vietā) — ar cienastu, kas mums še tika sniegts. Lai šis nams allaž saņem visu šīs zemes sātu; lai tajā pilni apcirkņi maizes un pilnas vātis vīna; lai tas aug, lai tas zeļ, lai tas plaukst, lai tas top krāšņs un bagāts, uiļ pārpilns! Bet, mani draugi, vai mēs esam spirdzinājušies vēl ar ko citu? Jā, esam. Mani draugi, ar ko mēs vēl esam spirdzinājušies? Ar gara guvumu? Jā gan. No kurienes mēs esam saņēmuši šo gara guvumu? Mans jaunais draugs, panāc uz priekšu!

Džo, šādi uzrunāts, pakluīnburo soli atpakaļ, tad soli uz priekšu, tad vēl pa solim uz katru pusi un nostājas daiļrunīgā Cedbenda priekšā, izrādīdams manāmu neuzticību pret viņa nolūkiem.

—   Mans jaunais draugs, — saka Cedbends, — tu esi mums pērle, tu esi mums dimants, tu esi mums dārgakmens, tu esi mums tīrradnis! Un kāpēc gan, mans jaunais draugs?

—   Es nezin, — atbild Džo. — Es neko nezin.

—Mans jaunais draugs, — saka Cedbends, — tas ir tāpēc, ka tu nepavisam nezini, ka esi mums pērle un dimants. Jo kas tu esi, mans jaunais draugs? Vai tu esi zvērs laukā? Nē. Putns gaisā? Nē. Zivs jūrā vai upē? Nē. Tu esi cilvēkbērns, mans jaunais draugs. Cilvēkbērns. Ak, brīnišķi ir būt cilvēkbērnam! Un kāpēc brīnišķi, mans jaunais draugs? Tāpēc, ka tu spēj uzņemt gudra gara mācības, tāpēc, ka tu spēj iemantot guvumu no šīs runas, ko es tagad saku tavā labā, tāpēc, ka tu neesi nūja vai miets, vai celms, vai akmens, vai stabs, vai pīlārs.

«Lai plūst mans prieks kā dzirkstošs strauts, Ka cilvēkbērnam būt man ļauts!»

Un vai tu pašreiz veldzējies šajā strautā, mans jaunais draugs? Nē. Kāpēc tu pašreiz neveldzējies šajā strautā? Tāpēc, ka tu dzīvo tumsības valgos, tāpēc, ka tu dzīvo neziņas valgos, tāpēc, ka tu dzīvo grēcīguma valgos, tāpēc, ka tu dzīvo gūstības valgos. Mans jaunais draugs, kas ir gūstība? Savā milestībā vienoti, meklēsim atbildi!

Sai draudīgajā runas brīdī Džo, kurš pamazām šķiet zaudējam saprašanu, pārvelk ar labās rokas piedurkni pāri sejai un šaušalīgi nožāvājas. Misis Snegsbija sašutusi pauž pārliecību, ka tas puika esot sātana kalps.

—   Mani draugi, — saka misters Cedbends, un allaž vajātā mocekļa zods atkal savelkas savā tumīgajā smaidā, kad viņš aplaiž skatienu klātesošajiem, — ir taisnīgi, ka es topu noniecināts, ir taisnīgi, ka es topu pārbaudīts, ir taisnīgi, ka es topu piemeklēts, ir taisnīgi, ka es topu rāts. Savā pēdējā sestdienas runā es piedzīvoju misēkli — taisni tad, kad ar lepnumu domāju, kā pēdējo trīs stundu laikā esmu cēlies. Tagad kausi ir līdzsvaroti: mans kreditors ir pieņēmis kompensāciju. Ak, ļausimies priekam, jā, priekam! Ak, ļausimies priekam!

Misis Snegsbija ir bezgala saviļņota.

—   Mani draugi, — saka misters Cedbends, nobeigumā palūkodamies apkārt, — es tālāk vairs nerunāšu par savu jauno draugu. Vai tu atnāksi rīt, mans jaunais draugs, un pavaicāsi šai labajai dāmai, kur mani var sastapt, lai varētu noklausīties tev domāto runu, un kā izslāpusi bezdelīga traukties pie manis nākamajā dienā un aiznākamajā, un vēl daudzas priekpilnas dienas pēc tam, lai uzklausītu manu mācību? — (Tas viss izskan ar govs skrējiena vieglumu.)

Džo, kura visupirmā vēlēšanās šķiet aizkļūt prom par jebkādu cenu, neveikli pamāj ar galvu. Tad misters Gapijs pasviež viņam pensu un misis Snegsbija pasauc Gastu un liek tai izvadīt zēnu pa durvīm. Bet, pirms Džo dodas lejup pa kāpnēm, misters Snegsbijs apkrauj viņu ar dažādiem aplauzītiem gaļas gabaliņiem no galda, un zēns aiznes tos līdzi, cieši turēdams abām rokām.

Tā nu misters Cedbends — kura vajātāji melš: neesot jābrīnās, ka viņš šādas atbaidošas blēņas spēj gvelzt neierobežoti ilgi, bet drīzāk esot jābrīnās, ji viņš, reiz uzsācis, spēj arī rimties, — atkāpjas savā privātajā dzīvē, līdz iegulda zināmu vakariņu kapitālu savā eļļas pārstrādes biznesā. Džo iet uz priekšu cauri garā brīvlaika gurdumam līdz Blekfraiersas tiltam, kur sameklē akmeņainu, tveicē piekarsušu kaktu un apsēžas ieturēt maltīti.

Un tur viņš sēž, košļādams un zelēdams un lūkodamies augšup uz lielo krustu Svētā Pāvila katedrāles smailē, kas mirgo uz sarkanīgi violeta mākoņa fona. Spriežot pēc zēna sejas, var domāt, ka šis svētuma simbols viņa acīs ir neizprotamības kronis, kas vainago šo lielo, neizprotamo pilsētu; tas Ir tik zeltspožs, tik augsts, tik tāls un viņam neaizsniedzams. Tur nu viņš sēž, un tikmēr saule spīd lejup, upe strauji tek tālāk un garām divos virzienos slīd ļaužu pūlis: viss plūst un iet tālāk uz priekšu ar dažādiem mērķiem un vienu galamērķi, — tur nu viņš sēž, — līdz kāds viņu izrauj no domām un pavēl viņam celties un iet kaut kur tālāk uz priekšu.

XX NODAĻA

Jauns iemītnieks.

Garais brīvlaiks lēni slīd uz sesijas pusi, tāpat kā rāma upe ļoti nesteidzīgi plūst cauri līdzenai zemienei uz jūras pusi. Misters Gapijs tam biedriski pieskaņojas. Viņš ir notrulinājis sava spalvu nazīša asmeni un nolauzis tā smaili, durstīdams ar to rakstāmgaldu dažādos virzienos. Ne tāpēc, ka justu pret rakstāmgaldu kādu naidu, bet tāpēc, ka viņam vajadzīga nodarbošanās, turklāt tāda, kas nesatrauc, tāda, kas neuzliek pārliecīgu slodzi ne miesai, ne garam. Un viņš ir atklājis, ka pašas piemērotākās nodarbes viņam ir — viegli riņķot uz vienas krēsla kājas, durstīt rakstāmgaldu un blenzt tālumā.

Ne Kendža, ne Kārboja pilsētā nav, ierēdņa māceklis ir dabūjis medību atļauju un aizbraucis pie tēva, un mistera Gapija abi kolēģi atrodas atvaļinājumā. Visa kantora cienība šobrīd pieder misteram Gapijam un misteram Ričardam Kārstonam. Taču misters Kārstons pagaidām ir iemitināts Kendža istabā, par ko misters Gapijs nerimstas erroties. Turklāt tik centīgi, ka divatā ar māti — vakariņās pie omāra un salātiem Oldstrītroudā — viņš ar asu dzēlību pavēsta, ka diezin vai viņu kantoris būšot pietiekami smalks visādiem švītiem un, ja viņš būtu zinājis, ka tur ieradīsies viens tāds švīts, tad noteikti būtu licis to pārkrāsot.

Misters Gapijs ir pārliecināts, ka ikviens, kurš stājas darbā «Kendža un Kārboja» kantorī, gluži dabiski, kaļ pret viņu nelietīgus plānus. Viņš nešaubās, ka ikviens šāds cilvēks vēlas atstāt viņu bez darba. Ja viņam kāds pajautātu, kā, kāpēc, kad un ar kādu mērķi, viņš tikai pievērtu vienu aci un pakratītu galvu. Sīs dziļās pārliecības dēj viņš netaupa pūliņus, lai meistarīgi sarīkotu pretuzbrukumu tur, kur nav nekāda uzbrukuma, un spēlē sarežģītu šaha partiju bez pretinieka.

Tāpēc misters Gapijs jūtas manāmi iepriecināts, redzēdams, ka jaunatnācējs nemitīgi urbjas prāvas «Džāndiss pret Džāndisu» dokumentos, jo viņš labi zina, ka tie sola vienīgi apjukumu un neveiksmi. Viņa apmierinātība pāriet uz trešo personu, kas garā brīvlaika periodā mēdz klīst pa «Kendža un Kārboja» kantori, proti, uz jauno Smolvīdu,

Vai jaunais Smolvīds (kuru mēdz saukāt par Mazo Smolīti vai Smulīti, tā pa jokam atgādinot viņa zēnību) jebkad ir bijis zēns, to Linkolna korporācija stipri apšauba. Šobrīd viņam ir nepilni piecpadsmit gadi — un viņš ir vecs tiesas iestāžu darbonis. Zobgaļi melš, ka viņš esot samīlējies kādā Cānserileinas apkaimes cigarešu pārdevējā un viņas dēļ lauzis doto vārdu citai jaunkundzei, ar ko bijis saderināts jau vairākus gadus. Viņš ir tipisks pilsētas lolojums sīku augumu un savītušu seju, taču viņu var pamanīt jau no liela attāluma iespaidīgi augstā cilindra dēļ. Viņa godkāro centienu mērķis ir kļūt par otru Gapiju. Viņš ģērbjas pēc šī kunga parauga, atdarina tā runas veidu, gaitu un viscaur cenšas būt tāds kā misters Gapijs, viņa tēvišķais aizgādnis. Viņš tiek pagodināts ar mistera Gapija sevišķu uzticību un palaikam kolēģa personiskās dzīves grūtākajos brīžos dod viņam padomus no saviem dziļajiem pieredzes apcirkņiem.

Misters Gapijs visu rītu dīki blenž logā; viņš ir izmēģinājis visus sēdekļus pēc kārtas un pārliecinājies, ka neviens nav īsti ērts, un vairākas reizes iebāzis galvu dzelzs seifā, lai atvēsinātos. Misters Smolvīds jau divas reizes ir ticis sūtīts pēc dzirkstoša dzeramā, divas reizes ir salējis to divās kantorim piederošajās glāzēs un samaisījis ar lineālu. Misters Gapijs nodod mistera Smolvīda apcerēšanai paradoksu «jo vairāk dzer, jo vairāk slāpst» un bezcerīgā apātijā atbalsta galvu uz palodzes.

Sādi raudzīdamies Oldskvēra paēnā un pētīdams Linkolna korporācijas neciešamās ķieģeļu un javas kārtas, misters Gapijs pamana, ka no pagalma lejas galerijas iznirst vīrišķa vaigubārda un pagriežas taisni viņarn pretī. Tūlīt pa korporāciju aizskan pakluss svilpiens un sauciens pusbalsī: — Hei! Ga-pij!

— Ko, vai tas var būt? — atdzīvojies iesaucas misters Gapijs. — Mazais! Skat, kur Džoblingsl — Arī Mazā

Smolīša galva paslejas pret logu un pamāj Džoblingam sveicienu.

—   No kurienes tu uzradies? — vaicā misters Gapijs.

—       Tepat no Detfordas sakņu dārziem. Nevaru vairs izturēt. Būs vai jāpiesakās armijā. Paklaul Vai tu nevari aizdot man puskronu? Es tik tiešām esmu izsalcis.

Džoblings nudien izskatās izsalcis, turklāt atgādina Detfordas sakņu dārzu vispanikušāko augu.

—       Paklau! Ja vari, izsvied man to puskronu tepat pa logu. Es gribu paēst pusdienas.

—       Vai negribi nākt pusdienās kopā ar mani? — jautā misters Gapijs, pasviezdams monētu, ko misters Džoblings veikli noer.

—   Cik ilgi man būs jāgaida? — jautā Džoblings.

Nepilnu pusstundu. Es tikai gaidu, līdz atkāpsies

ienaidnieks, — atbild misters Gapijs, pamezdams ar galvu uz telpas iekšieni.

—   Kāds ienaidnieks?

—   Jaunais. Taisās par mācekli. Vai pagaidīsi?

—       Iedod vismaz cilvēkam, tikmēr ko palasīt, — saka misters Džoblings.

Smolvids piedāvā viņam «Tiesu Katalogu». Taču mis ters Džoblings dziļā nopietnībā apgalvo, ka to viņš «nepanesot».

—       Tu dabūsi avīzi, — saka misters Gapijs. — Viņš tev to nonesīs. Bet pa šejieni labāk daudz negrozies. Sēdi mūsu kāpnēs un lasi. Tā ir klusa vieta.

Džoblings saprotoši un piekrītoši pamāj ar galvu. Attapīgais Smolvīds nogādā viņam avīzi un palaikam pamet uz viņu skatienu no kāpņu laukumiņa, lai pārliecinātos, vai viņš, gaidīšanas nogurdināts, nav sadomājis aiziet pirms laika. Beidzot ienaidnieks atkāpjas — un Smolvīds steidzas savākt misteru Džoblingu.

—       Nu, kā tad iet? — apvaicājas misters Gapijs, sarokodamies ar viņu.

—   Var iztikt. Un tev?

Misters Gapijs atbild, ka neesot pamata īpaši lepoties, un misters Džoblings uzdrīkstas pajautāt: — Nu, un kā viņai? — To misters Gapijs uzskata par nepiedienīgu atļaušanos un strupi atsaka: — Džobling, cilvēka dvēselē tomēr ir zināmas stīgas… — Džoblings atvainojas.

—       Izvēlies jebkuru citu tematul — saka misters Gapijs, drūmi tīksminādamies par savu aizskārumu. — Jc ir tādas stīgas, Džobling…

Misters Džoblings vēlreiz atvainojas.

Sis īsās sarunas laikā Smolvīds, kurš arī pošas līdzi pusdienot, ir uzrakstījis uz papīra lapiņas tiesu rakstveža rokrakstā «Tūlīt atgriezīsimies». So paziņojumu visiem, kurus tas var interesēt, viņš iesprauž vēstuļu kastītē, tad uzliek galvā savu augsto cilindru tādā slīpumā, kādā to nēsā misters Gapijs, un paziņo savam patronam, ka viņi tagad varot pazust no skatuves.

Un tā viņi dodas uz tuvējo traktieri, kuru tā pastāvīgie apmeklētāji pazīst ar nosaukumu «Piaukšķene» un kura oficiante, ziedoša jauna dāma ap četrdesmit, kā mēļo, ir atstājusi dziļu iespaidu uz jūtīgo Smolvīdu, par kuru savukārt var teikt, ka viņš ir dīvainis, kam gadu skaits neko neizsaka. Viņā šķiet pāragri iemājojusi gadsimtiem veca pūces gudrība. Ja viņš jebkad ir gulējis šūpulī, tad jādomā, ka viņš tajā gulējis frakā. Viņam ir vecīga, vecīga acs, šim Smolvīdam; viņš vaikstīdamies dzer un smēķē; kakls viņam ir stīvi iežņaugts apkaklītē; viņu nekad neviens neapvedīs ap stūri, un viņš zina visu līdz pēdējam, vienalga, par ko. īsi sakot, viņu tik cītīgi ir auklējušas un lolojušas Tiesa un Taisnība, ka viņš ir kļuvis par tādu kā apsūnojušu lutekli, par kura pasaulīgās izcelsmes cēloņiem kantoros mēļo, ka tēvs viņam bijis Džo Prasītājs un māte Atbildētāju ģimenes vienīgā sieviešu kārtas pārstāve un ka viņa pirmās garās bikses pāršūtas no tiesas dokumentu zilā maisa.

Iekšā pa traktiera durvīm pirmais iet misters Smolvīds, nelikdamies ne zinis par vilinošo izstādi skatlogā — par mākslīgi nobalsinātajiem puķkāpostiem un putnu gaļu, par zaļo pupiņu groziem, vēsajiem, nobriedušajiem gurķiem un gurna gabaliem, kas gatavi likšanai uz iesma. Te viņu pazīst un godā. Viņam te ir sava iecienītā niša, viņš te pasūta visas avīzes, viņš met acu zibeņus uz plikgalvainajiem kungiem, kuri tās patur ilgāk par desmit minūtēm. Nav vērts mēģināt pasniegt viņam nepilnu porciju pudiņa vai arī piedāvāt tādu filejas gabalu, kurš nav pats labākais. Attiecībā uz mērcēm viņš ir neapvārdojams.

Apzinādamies šī jaunekļa burvju varu un pakļaudamies viņa satriecošajai pieredzei, misters Gapijs apspriežas ar viņu, izvēloties ēdienus šodienas mielastam; kad oficiante vēlreiz nosauc visu dabūjamo, viņš uzmet Smolvīdam draudzīgu skatienu un noprasa: — Ko ņemsi tu, Mazais? — Tā kā Mazais, savas nepārspējamās pieredzes vadīts, dod priekšroku teļa gaļai un šķiņķim ar kāršu pupām — un skaties, ka neaizmirsti pildījumu, Pollij (godājamais skatiens ir neatkārtojami valdonīgs)! — tad misters Gapijs un misters Džoblings pasūta to pašu. Piedevām tiek pasūtītas trīs pintes alus uz pusēm ar porteri. Oficiante žigli atgriežas, nesdama kaut ko līdzīgu Bābeles torņa modelim, kas patiesībā ir kaudze šķīvju, un plānu skārda vāku virs ēdienu traukiem. Misters Smolvīds, apmierināts ar priekšā nolikto, piešķir savam mūžvecajam skatienam visgudru labsirdības izteiksmi un pamirkšķina viņai ar aci. Tad pa vidu nemitīgajai nākšanai, iešanai, skraidīšanai, šķīvju šķindoņai, mašīnas rūkoņai, kas piegādā arvien jaunas kārdinošas gaļas šķēles no virtuves, saucieniem, kas ruporā pieprasa arvien jaunas kārdinošas gaļas šķēles, un saucieniem, kas aprēķina maksu par jau patērētām kārdinošām gaļas šķēlēm, gan sagrieztu, gan nesagrieztu karstu cepeša gabalu pārpilnīgai garošanai un krietni sakarsētajai videi, kurā notraipītie naži un galdauti šķiet patvaļīgi izraibināmies tauku traipiem un alus plankumiem, tiesiskais triumvirāts apmierina savu ēstgribu.

Misters Džoblings ir aizpogājis apģērbu ciešāk, nekā varētu prasīt valkāšanas ieražas. Viņa cilindra mala ir neparasti spīdīga, it kā tā būtu iecienīta gliemežu pastaigas vieta. Tieši tas pats sakāms par dažām viņa uzvalka daļām, jo sevišķi vīļu vietās. Viņš atgādina panīkušu augstmani, kam ziedu laiki palikuši aiz muguras; pat viņa gaišās ūsas izskatās tādas kā skumīgi noļukušas.

Sī cilvēka lieliskā ēstgriba liek domāt, ka pēdējā laikā viņš dzīvojis diezgan pieticīgi. Viņš tik naski notiesā savu teļa gaļas un šķiņķa porciju — pārējie ir vēl tikai pusē —, ka misters Gapijs liek priekšā pasūtīt vēl vienu devu.

—   Paldies, Gapij, — saka misters Džoblings. — Nevaru īsti saprast, varbūt es tiešām gribētu vēl vienu. — Kad tiek atnesta nākamā porcija, viņa labā griba vairs nav apšaubāma.

Misters Gapijs palaikam uzmet misteram Džoblingam skatienu, nebilzdams ne vārda, līdz tas ticis pusē ar otro šķīvi un pārtrauc ēšanu, lai ar baudu iedzertu malku no sava alus un portera kausa, kurš arī ir piepildīts no jauna, tad izstiepj kājas un saberzē rokas. Vērodams viņa tīksmo labpatiku, misters Gapijs saka:

—   Nu tu atkal esi vīrs, Tonij!

—   Nu, vēl gluži ne, — atbild misters Džoblings. — Varētu teikt, nupat piedzimis.

—   Vai gribi vēl kaut ko no dārzeņiem? Sparģeļus? Pupas? Agros kāpostus?

—   Paldies, Gapij, — saka misters Džoblings. — Nevaru īsti saprast, varbūt es tiešām gribētu mazliet agro kāpostu.

Gribētais tiek pasūtīts līdz ar zobgalīgu piebildi (no mistera Smolvīda puses): — Tikai bez gliemežiem, Pollij! — Kāposti ierodas galdā.

—   Es augu arvien lielāks, Gapij, — saka misters Džoblings, tīksmīgi un apņēmīgi rīkodamies ar nazi un dakšiņu.

—   Priecājos, to dzirdot.

—   Varētu teikt, ka esmu jau padsmitnieks, — saka misters Džoblings.

Vairāk viņš nesaka nekā, līdz pabeidz savu darāmo, kas notiek apmēram ap to pašu laiku, kad to beidz arī misters Gapijs un Smolvīds; tādējādi viņš ir lieliski veicis savu distanci un bez pūlēm apsteidzis šos abus kungus par veselu teļa gaļas un šķiņķa porciju ar kāpostiem.

—   Un tagad, Mazais, — saka misters Gapijs, — ko tu mums ieteiktu saldajā?

—   Kabaču pudiņu, — bez vilcināšanās saka misters Smolvīds.

—   Ahā! — iesaucas misters Džoblings, acīm šķelmīgi iedzirkstoties. — Skat, ko sadomājuši! Paldies, mister Gapij; nevaru īsti saprast, varbūt es tiešām gribētu kabaču pudiņu.

Kad ierodas trīs porcijas kabaču pudiņa, misters Džoblings ar labsirdīgu humoru piebilst, ka viņš strauji tuvojoties pilngadībai. Pudiņiem pēc mistera Smolvīda rīkojuma seko trīs porcijas Cešīras siera un «trīs mazas ruma glāzītes». Kad šie baudas kalngali laimīgi sasniegti, misters Džoblings uzslien kājas uz mikstā sēdekļa (savu nišas pusi aizņem viņš viens pats), atbalstās pret sienu un saka: — Tagad es esmu pieaudzis, Gapij. Es esmu sasniedzis briedumu.

—   Un ko tu tagad domā, — saka misters Gapijs, — par… Smolvīds tevi netraucē?

—   Ne mazākā mērā. Man ir tas prieks dzert uz viņa veselību!

—   Uz jūsējo, ser! — saka misters Smolvīds.

—   Es gribēju teikt, — turpina misters Gapijs, — ko tu tagad domā par pieteikšanos armijā?

—   Nu, ko es domāju pēc pusdienām, — atbild misters Džoblings, — tas ir viens, un, ko es domāju pirms pusdienām, manu mīļo Gapij, tas ir pavisam kas cits. Tomēr ari pēc pusdienām es sev jautāju to pašu: ko lai es daru? Kā lai dzīvoju? II fo manšē,* pats zini, — saka misters Džoblings, izrunādams pēdējo vārdu tā, ka tas drīzāk izklausās pēc «manšetes». — II fo manšē. Tas ir franču teiciens, un man šo «manšē» vajag ne mazāk kā francūzim. Varbūt pat vairāk.

Misters Smolvīds ir droši pārliecināts, ka «vēl krietni vairāk».

—   Ja man kāds būtu teicis, — turpina Džoblings, — kaut vai pavisam nesen, toreiz, kad mēs ar tevi skrējām cauri Linkolnšīrai un piebraucām apskatīt to namu Kāslvoldā…

Misters Smolvīds izlabo — Ceznivoldā.

—   Ceznivoldā. (Pateicos savam godājamam draugam par labojumu.) Ja kāds man toreiz būtu teicis, ka es šobrīd būšu tādās sprukās, kādās esmu nonācis tagad, es būtu… es būtu viņam gāzis, — saka misters Džoblings, iedzerdams malku no glāzes ar bezcerīga izmisuma izteiksmi sejā, — es būtu devis viņam pa zobiem.

—   Bet, Tonij, tev jau toreiz vieta vairs nebija droša, — iebilst misters Gapijs. — Tu taču kabrioletā par to vien visu ceju runāji.

—   Gapij, — saka misters Džoblings, — es to nenoliedzu. Vieta man vairs nebija droša. Bet es vēl cerēju, ka viss pagriezīsies uz labo pusi.

Ak, šī izplatītā ticība, ka tas, kas iet uz slikto pusi, pēkšņi pagriezīsies uz labo! Nevis tiks pavērsts uz labo pusi ar pūlēm un darbu, bet gan «pagriezīsies» uz labo pusi! Tikpat labi plānprātis varētu ticēt, ka zeme pagriezīsies savā gaitā uz otru pusi!

—   Es pa|āvīgi cerēju, ka viss pagriezīsies uz labo pusi un nostāsies savā vietā, — saka misters Džoblings, izteikdamies diezgan neskaidri un varbūt tikpat neskaidri jauzdarns teiktā jēgu. — Taču es pievīlos. Nepagriežas un nenostājās. Un, kad kreditori sāka kantorī celt tračus un cilvēki, kam bija darīšana ar kantori, metās sūdzēties par kaut kādiem tur nieka naudas aizņēmumiem, tad mana vieta bija vējā. Un jebkāda cita vieta līdzīgā amatā ari, jo jebkurā atsauksmē, ko man vajadzētu iesniegt, tas tiktu pieminēts, un tā man ir sasietas rokas. Un ko lai cilvēks tādā reizē iesāk? Es turos projām no acīm un dzīvoju skopi, iztieku ar to, ko atrodu dārziņos, bet kāda jēga ir dzīvot skopi, ja nav naudas? Tad jau tikpat labi var dzīvot izšķērdīgi.

—   Pat vēl labāk, — uzskata misters Smolvīds.

—   Protams. To prasa mode, bet mode un vaigubāraa — tās ir manas vājības, un man vienalga, ko kurš par to domā, — saka misters Džoblings. — Tās ir dižas vājības — dižas, pie visiem velniem! Re, tā! — Un misters Džoblings turpina pēc izaicinoša malka no ruma glāzītes: — Tāpēc es jums prasu — kas cilvēkam cits atliek kā vienīgi pieteikties armijā?

Misters Gapijs tagad iesaistās sarunā enerģiskāk, lai paskaidrotu, kas, pēc viņa domām, cilvēkam vēl atliek. Viņš to dara nopietni un iespaidīgi, ar tādu izteiksmi kā vīram, kurš nekad nav sevi dzīvē sakompromitējis, ja nu vienīgi — kļūdams par upuri mīkstas sirds žēlumam.

—   Džobling, — saka misters Gapijs, — es un mūsu kopējais draugs Smolvīds …

(Misters Smolvīds pieticīgi piemetina: — Abi džentlmeņi! — un iedzer malku no glāzes.)

—   …esam šo jautājumu vairākkārt pārrunājuši, kopš tu.,,

—   Saki vien — izlidoji no darba! — ar rūgtumu izsaucas misters Džoblings. — Saki droši, Gapij! Tu taču tā domā.

—Nē-ē-ē! Aizgāji no Korporācijas, — misters Smolvīds taktiski pārlabo.

—   Kopš tu aizgāji no Korporācijas, Džobling, — saka misters Gapijs, — un es esmu ieminējies mūsu kopējam draugam Smolvīdam par kādu plānu, ko pēdējā laikā esmu apdomājis un gribējis likt tev priekšā. Vai tu pazisti Snegsbiju, tiesas kancelejas preču tirgotāju?

—   Es zinu, ka ir tāds tirgotājs, — atsaka misters Džoblings. — Bet viņš nebija no mūsējiem — un es neesmu ar viņu pazīstams.

—   Viņš ir no mūsējiem, Džobling, un es esmu ar viņu pazīstams, — atbild misters Gapijs. — Nu, tad klausies! Es pēdējā laikā esmu iepazinies ar viņu tuvāk — nejaušas apstākļu sagadīšanās dēļ, kuri ieveda mani viņa personiskajā dzīvē. Sos apstākļus īpaši apspriest nav nepieciešams. Iespējams, ka tie ir — bet iespējams arī, ka nav, — saistīti ar kaut ko citu, kas, iespējams, ir metis ēnu — bet iespējams arī, ka ne, — pār manu dzīvi.

Tā kā misteram Gapijam ir raksturīgi šādi mulsināt.

miivus draugus, ar lepna cietēja izteikumiem pievilinot viņus šim tematam, un, līdzko viņi to skāruši, bargi vērsties pret viņiem un norādīt uz zināmām stīgām cilvēka dvēselē, gan misters Džoblings, gan misters Smolvīds izvairās no lamatām, ciezdami klusu.

—   Tas tā var būt, — atkārto misters Gapijs, — un var iirī nebūt. Tas neattiecas uz šo jautājumu. Pietiks, ja teikšu, ka gan misters Snegsbijs, gan viņa kundze ir labprāt gatavi man pakalpot un ka Snegsbijam brīžiem sakrājas visai daudz darba un krietna daļa tiesas dokumentu jādod pārrakstīt citur. Viņa ziņā ir visi Talkinghorna papīri — starp citu, lielisks veikals. Man šķiet, ja mūsu kopējais draugs Smolvīds sēdētu liecinieku solā, viņš to varētu pierādit?

Misters Smolvīds pamāj ar galvu un šķiet gatavs tūdaļ pat zvērēt.

—   Tiesa gan, zvērināto kungi, — saka misters Gapijs, — tas ir, es gribēju teikt — tiesa gan, Džobling, tu vari sacīt, ka tas ir trūcīgs iztikas avots. Piekrītu. Tomēr tas ir labāk nekā nekas un labāk nekā pieteikties armijā. Tev vajadzīgs laiks. Vajadzīgs ilgāks laiks, lai šie pēdējie notikumi piemirstos. Sis laiks tev var paiet arī krietni sliktākos apstākļos, nekā pārrakstot Snegsbijam dokumentus.

Misters Džoblings nupat grasās viņu pārtraukt, bet visgudrais Smolvīds to izdara pirmais, sausi noklepodamies un izsaukdamies: — Hm! Ir nu gan Šekspīrs!

—   Sai lietai ir divas puses, Džobling, — saka misters Gapijs. — Sī ir pirmā. Tagad es pāriešu pie otrās. Tu pazīsti Kruķu, Lordu Kancleru, kas dzīvo turpat otrā ielas pusē. Vai ne, Džobling, — misters Gapijs turpina savā pamudinošajā nopratinātāja tonī, — man šķiet, ka tu pazīsti Kruķu, Lordu Kancleru, kas dzīvo otrā ielas pusē?

—   Pēc izskata, — saka misters Džoblings.

—   Pēc izskata. Ļoti labi. Un vai tu pazīsti mazo Flaitu?

. — Viņu pazīst katrs, — saka misters Džoblings.

—   Viņu pazīst katrs. Ļoti labi. Redzi, viens no maniem pēdējā laika pienākumiem ir maksāt šai Flaitai iknedēļas pabalstu, atvelkot no tā viņas iknedēļas īres maksu, ko katrreiz esmu maksājis (saskaņā ar saņemtajiem norādījumiem) Krukam pašam viņas klātbūtnē. Tas mani ir novedis saskarē ar Kruķu un ļāvis iepazīt viņa māju un paražas. Es zinu, ka viņam ir izdodama istaba. Tur tu vari apmesties par ļoti niecīgu maksu, pierakstīties ar jebkādu vārdu un dzivot tur tik klusi, it kā atrastos simt jūdžu tālumā. Viņš neuzdos nekādus jautājumus un pieņems tevi par īrnieku pēc mana pirmā ieteikuma — ja gribēsi, kaut tūdaļ uz vietas. Un vēl es tev ko sacīšu, Džobling, — saka misters Gapijs, pēkšņi pieklusinādams balsi un kļūdams noslēpumains, — viņš ir dīvains večuks — mūžam rokas pa vecu papīru kaudzēm un pūlas pats iemācīties lasīt un rakstīt — bez jekādām sekmēm, kā man šķiet. Neredzēts vecs dīvainis, nudien. Man tā vien liekas, ka nekaitētu viņam drusku ciešāk uzmest aci.

—   Tu gribi teikt… — misters Džoblings iesāk.

—   Es gribu teikt, — atbild misters Gapijs, kautrā pieticībā paraustīdams plecus, — ka es viņu nespēju izprast. Es vaicāju mūsu kopējam draugam Smolvīdam: vai es esmu vai neesmu teicis, ka nespēju viņu izprast?

Misters Smolvīds sniedz īsu liecību: — Vairākkārt!

—   Es zinu šo to no sava amata un šo to no dzīves, Tonij, — saka misters Gapijs, — un reti gadās tā, ka es nespētu cilvēku vismaz kaut kādā mērā izprast. Bet man nekad nav gadījies sastapt tādu vecu īpatni kā šis — tik noslēgušos sevī, tik viltīgu un noslēpumainu (lai gan man šķiet, ka viņš nekad nav skaidrā prātā). Un viņš, redzi, noteikti ir ļoti vecs, viņam nav neviena tuvinieka, un runā, ka viņš esot milzīgi bagāts; un, vienalga, vai viņš būtu kontrabandists vai zagtu mantu slēpējs, vai nelikumīgs ķīlu ņēmējs, vai augļotājs — man visas šīs iespējas palaikam likušās gluži reālas —, tev varētu atmaksāties uzrakt kaut kādas ziņas par viņu. Kāpēc gan tu nevarētu papūlēties, ja viss pārējais ir tik ērti nokārtojams?

Misters Džoblings, misters Gapijs un misters Smolvīds — visi trīs atbalsta elkoņus uz galda un zodus uz rokām un raugās griestos. Pēc brītiņa viņi visi iedzer pa malkam, lēnām atlaižas atpakaļ krēslos, sabāž rokas kabatās un paskatās cits uz citu.

—   Ja man būtu tā enerģija, kas agrāk, Tonij! — nopūzdamies saka misters Gapijs. — Taču cilvēkā ir tādas stīgas…

Bezcerīgo jūtu vēstījuma turpinājumu izpaudis ruma glāzītes tvērienā, misters Gapijs beidz savu runu, nododams turpmāko dēkas daļu Tonija Džoblinga ziņā un paskaidrodams, ka garā brīvlaika periodā, kā arī iesākumā, kamēr darbs nav īsti sācies, viņa naudas maks, «ja runa

Ir par trim vai četrām, nu, kaut vai piecām mārciņām», būšot Džoblinga rīcībā. — Jo nekad nevienam nebūs teikt, — misters Gapijs uzsvērti piebilst, — ka Viljams Ciapijs pagriezis savam draugam muguru!

Pēdējais piedāvājums ir tik ļoti vietā, ka misters Džoblings aizkustināts nosaka: — Gapij, mans sargeņģeli, dod savu ķepu! — Misters Gapijs sniedz to viņam, teikdams:

—   Džobling, manu zēn, te tā ir! — Misters Džoblings atsaucas: — Gapij, mēs daudz gadu jau esam draugi! — Misters Gapijs atsaka: — Jā, Džobling, taisnība.

Tad viņi paspiež viens otram roku un misters Džoblings aizkustinājumā piebilst: — Paldies tev, Gapij; nevaru īsti saprast, varbūt es tiešām gribētu izdzert vēl vienu glāzi uz vecu draugu veselību.

—   Kruķa iepriekšējais īrnieks tajā istabā nomira, — kā starp citu piezīmē misters Gapijs.

—   Ko, patiešām? — izsaucas misters Džoblings.

—   Tika izdarīts slēdziens. Nelaimes gadījums. Vai tas tevi neatbaida?

—   Nē, — saka misters Džoblings. — Atbaidīt jau neatbaida, bet viņš tomēr varēja papūlēties nomirt citur. Cik sasodīti dīvaini, ka viņam ievajadzējās iet un nomirt taisni manā istabā! — Misteru Džoblingu šāda patvaļība jūtami sadusmo, un viņš vairākkārt atgriežas pie šīs domas, izteikdams vēl dažas līdzīgas piezīmes: — It kā nebūtu diezgan citu vietu, kur mirt, tik tiešām! — vai arī:

—   Diez kā šim būtu paticis, ja es sadomātu iet un nomirt viņa istabā!

Tomēr vienošanās ir meistarīgi panākta, un misters Gapijs ierosina aizsūtīt uzticamo Smolvīdu pārliecināties, vai misters Kruks ir mājās, jo tādā gadījumā varētu nokārtot iecerēto tūdaļ uz vietas. Tā kā misters Džoblings piekrīt, Smolvīds palien zem cilindra un iznes to no ēdamzāles Gapijam raksturīgajā manierē. Drīz vien viņš ir atpakaļ ar ziņu, ka misters Kruks esot mājās, jo viņš to pa veikala durvīm redzējis dziļākajā telpā krēslā atlaidušos guļam «kā noslaktētu».

—   Nu, tad es samaksāšu, — saka misters Gapijs, — un mēs dosimies pie viņa. Mazais, cik tur sanāk?

Misters Smolvīds, kas izpelnās oficiantes tūlītēju uzmanību ar vienu plakstiņu piemiegšanu, bez vilcināšanās atbild: — Četrreiz teļa gaļa ar šķiņķi ir trīs šiliņi, četrreiz kartupeļi ir trīs šiliņi četri pensi, vienreiz kāposti ir trīs un seši, trīs pudiņi ir četri un seši, sešreiz maize ir pieci, trīsreiz Cešīras siers ir pieci un trīs, un četras pintes alus ar porteri ir seši un trīs, un četri mazie rumi ir astoņi, un trīsreiz dzeramnauda Pollijai ir astoņi un seši. Tev astoņi un seši no pussoverēna, Pollij, un astoņpadsmit pensus atpakaļl

Ne mazākā mērā nesatraucies šo milzum garo rēķinu dēļ, Smolvīds ar vēsu galvas mājienu atsveicinās no draugiem un paliek vēl turpat, lai brītiņu pavērotu un apjūsmotu Polliju, cik apstākļi to atļauj, un izlasītu dienas avīzes, kuras salīdzinājumā ar viņu (bez platmales) ir tik lielas, ka tad, kad viņš paceļ sev priekšā «The Times», lai pārlaistu acis slejām, izskatās, ka viņš ir nolicies uz naktsguļu un pazudis zem segām.

Misters Gapijs un misters Džoblings dodas uz lupatu un pudeļu tirgotavu, kur atrod Kruķu joprojām guļam «kā noslaktētu»; zodu viņš atspiedis pret krūtīm un gārdzoši elpo, turklāt šķiet pilnīgi kurls pret jebkādām skaņām no ārpuses un nejūt pat vieglu sapurināšanu. Blakām uz galdiņa starp parastajiem krāmiem stāv tukša džina pudele un glāze. Visa piesmakusī telpa tik spēcīgi ož pēc šī šķidruma, ka pat uz plaukta tupošās kaķenes zaļās acis, kas samiedzas un atveras, un zibsnī ienācējiem pretī, šķiet reibuma pilnas.

—   Celsimies nu! — saka misters Gapijs, sapurinādams vēlreiz večuka ļengano stāvu. — Mister Kruk! Hallo, ser!

Bet izskatās, ka ar tādiem pašiem panākumiem varētu kratīt vecu drēbju vīstokli, no kura garo spirta tvaiks. — Tad ta' miegs — un vēl dzēruma dullums klāt; vai tu esi ko tādu redzējis? — nosaka misters Gapijs.

—   Ja tāda gulēšana viņam parasta, — diezgan satraukts atbild Džoblings, — baidos, ka viņš vienreiz neaizmieg par ilgu!

—   Viņam tas allaž vairāk izskatās pēc lēkmes nekā pēc snaudas, — saka misters Gapijs, vēlreiz sapurinādams veco vīru. — Hallo, jūsu gaišība! Viņu te varētu aplaupīt piecdesmit reižu pēc kārtas! Atveriet acis!

Pēc krietna trača Kruks tās tiešām atver, taču izskatās, ka viņš nemana nedz savus apmeklētājus, nedz jebko citu. Kaut gan viņš pārmet vienu kāju pār otru, sakrusto rokas un vairākkārt paver un aizver apkaltušās lūpas, izskatās, ka viņš būtībā ir tikpat kurls un nejūtīgs kā iepriekš.

—       Katrā ziņā viņš vismaz ir dzīvs, — saka misters

(hipijs. — Kā klājas, manu Lord Kancler? Es te atvedu savu draugu, ser, jo mums šis tas kārtojams.

Vecais virs joprojām sēž, čāpstinādams lūpas, bez jebkādām skaidras apziņas pazīmēm. Pēc dažām minūtēm viņš mēģina uzslieties kājās. Atnācēji viņam palīdz, un viņš, aizstreipuļojis līdz sienai, apstājas un stīvi blenž viņos.

—   Sveicināti, mister Kruk! — saka misters Gapijs — Sveicināti, ser! Jūs izskatāties lieliski, mister Kruk! Ceru, ka jums klājas labi?

Večuks raida misteram Gapijam — vai varbūt nenoteiktam tukšumam — bezmērķīgu sitienu, grīļodamies apmetas otrādi un atduras ar seju pret sienu. Tā viņš minūti vai divas paliek stāvam, sagumis pret to, tad izsteberē cauri veikaliņam uz ārdurvīm. Svaigais gaiss, kustība laukumā, laika sprīdis kopš pamošanās vai varbūt tas viss kopā veco vīru pamazām atžilbina. Atpakaļ viņš dodas itin stingrā gaitā, sagrozīdams uz galvas savu kažokādas cepuri un vērīgi raudzīdamies atnācējos.

—   Gatavs pakalpot, kungi! Biju drusku iesnaudies. Ehēl Mani pa reizei grūti uzmodināt.

—   Kas tiesa, tas tiesa, ser, — atbild misters Gapijs.

—   Ko? Ak tad jūs jau to mēģinājāt? — noprasa Kruks, aizdomu pārņemts.

—  Tikai mazlietiņ, — paskaidro misters Gapijs.

Večuka skatiens apstājas pie tukšās pudeles, viņš to

paņem, nopēta un lēnām pagriež ar kakliņu uz leju.

—   Paskat tikai! — viņš ieaurojas gluži kā pazīstamais pasaku cilvēkēdājs. — Kādam te labpaticies pamielotiesl

—   Varu jums apgalvot, ka mēs to tādu jau atradām, — saka misters Gapijs. — Vai atļausiet, ka es jums to piepildu?

—   Jā, zināms, ka atļaušu! — iesaucas Kruks ar lielu pacilātību. — Zināms, ka atļaušu! Laipni lūdzu! Tepat blakusdurvīs… «Saules ģerbonī»… prasiet Lorda Kanclera četrpadsmit pensu porciju! Pie joda, viņi tak mani zina!

Viņš tik enerģiski spiež tukšo pudeli mistera Gapija rokā, ka jaunais cilvēks, pametis draugam ar galvu, pieņem dāvāto uzticību, izsteidzas ārā un atkal iesteidzas iekšā ar pilnu pudeli. Vecais vīrs saņem to rokās maigi kā savu mazbērnu un saudzīgi apglāsta trauku.

321

—   Kas tad nu? — pielicis pudeli pie lūpām, viņš no

ti 1543

čukst un izvalba acis. — Tas tak nav Lorda Kanclera četrpadsmit pensu dzeramais. Sitas ir par astoņpadsmitl

—   Es domāju, ka tas jums varbūt garšos labāk, — saka misters Gapijs.

—   Jūs esat augstmanis, ser, — atbild Kruks, Iedzerdams vēl vienu malku, un viņa karstā elpa šķiet sauja« mies sarunu biedram pretī kā liesma. — Jūs esat zemesīpašnieks barons.

Izmantodams šo labvēlīgo brīdi, misters Gapijs iepazīstina veco vīru ar savu draugu, nosaukdams viņu nupat iedomātā vārdā par misteru Vīvlu, un paskaidro sava nāciena iemeslu. Kruks ar visu pudeli padusē (viņš pastāvīgi turas noteiktās robežās starp dzērumu un skaidru prātu) nesteidzīgi apskata ieteikto īrnieku un, šķiet, novērtē to atzinīgi. — Vai jūs gribat redzēt to istabu, jaunais cilvēk? — viņš noprasa. — 01 Tā ir laba istabai Nupat izbalsināta. Izberzta ar ziepēm un sodu. Ehē! Par to būtu vērts maksāt divtik, un kur nu vēl mana kompānija, kad gribat, un šitāds kaķis — visas peles aizbaida!

Sādi salielījis istabu, vecais vīrs uzved viņus pa kāpnēm, un viņi patiesi redz, ka tā ir daudz tīrāka nekā iepriekš un šeit ir ieradušies arī daži mēbeļu gabali, ko saimnieks sameklējis savos neizsmeļamos krājumos. Par noteikumiem viņi vienojās bez pūlēm — jo Lords Kanclers nevar būt bargs pret misteru Gapiju, kurš taču ir saistīts ar «Kendža un Kārboja» kantori, prāvu «Džāndiss pret Džāndisu» un citām slavenām prāvām savā amata jomā, — un tiek nolemts, ka misters Vīvls iekārtosies šeit nākamajā dienā. Tad misters Vīvls un misters Gapijs dodas uz Kuka laukumu pie Kērsitorstrītas, kur jaunais cilvēks tiek personiski iepazīstināts ar misteru Snegsbiju un (kas ir vēl svarīgāk) iemanto misis Snegsbijas uzticību un interesi. Tad viņi ziņo par panākumiem izcilajam Smolvīdam, kurš tieši tāpēc sēž kantorī un gaida ar visu cilindru galvā, un pēc tam draugi šķiras; misters Gapijs paskaidro, ka labprāt nobeigtu šo nelielo uzstāšanos no savas puses, izmaksājot draugam teātra izrādi, taču cilvēka dvēselē esot tādas stīgas, kas šādu rīcību vērstu vien rūgtā izsmieklā.

Nākamās dienas krēslas stundā misters Vīvls ar kautru pieticību ierodas Kruķa namā, nebūt neapkrāvies ar bagāžu, un iekārtojas savā jaunajā mītnē, kur divas slēģu acis gluži kā izbrīna pārņemtas nenovērsdamās vēro viņa naktsmiegu. Nākamajā dienā misters Vīvls, itin izdarīgs

jauns slaists, aizņemas no mis Flaitas diegu un adatu tin no namsaimnieka āmuru un ņemas meistarot kaut ko līdzīgu aizkariem un kaut ko līdzīgu plauktiem; savas divas tējas tases, piena krūzi un vēl dažus citus traukus viņš pakar uz nelieliem, vienkāršiem āķiem, kā avarējis jūrnieks iekārtodamies pēc labākās iespējas.

Tomēr visaugstāk no visiem saviem nedaudzajiem piederumiem misters Vīvls vērtē (nākamajā vietā aiz savas nelielās vaigubārdas, pret ko viņš lolo tādu pieķeršanos, kādu vienīgi vaigubārda spēj izraisīt vīrieša krūtīs) vara plāksnītēs iegravētu attēlu kolekciju no tādiem īsteniem tautas mākslas krājumiem kā «Albionas dievietes» vai «Angļu daiļuma plejāde»*, kas ataino titulētas un augstdzimušas dāmas ar visdažādākajām smaidu niansēm, kādas vien māksla kopā ar kapitālu spējusi radīt. Ar šiem lieliskajiem portretiem, kas sakņu dārzos pavadītās piespiedu vientulības laikā tik necienīgi gulējuši, ieslodzīti kārbā, viņš izdaiļo savu mājokli, un, tā kā Daiļuma plejāde ir tērpta daždažādos krāšņumtērpos, spēlē daždažādus mūzikas instrumentus, auklē daždažādu sugu sunīšus, jūsmīgi vēro daždažādas ainavas un rāda savu daiļumu uz daždažādu puķpodu un balustrāžu fona, rezultāts ir visnotaļ iespaidīgs.

Taču spožais dzīves stils ir un paliek mistera Vīvla vājība, tāpat kā tā bijusi Tonija Džoblinga vājība. Vakarā aizņemties no «Saules ģerboņa» iepriekšējās dienas avīzi un izlasīt visu par izcilajiem, žilbinošajiem meteoriem, kas zib pa spožo aprindu debesīm visos virzienos, — tā viņam ir neaprakstāma veldze. Ziņas par to, kurš pārstāvis no kura izcilā, žilbinošā loka vakar veicis izcilo, žilbinošo varoņdarbu, pievienodamies šim lokam, vai grasās veikt ne mazāk izcilu un žilbinošu varoņdarbu, rīt aiziedams no tā, pilda viņu ar pacilātības trīsām. Uzzināt, kas padomā vai kas būs padomā Angļu Daiļuma plejādei, kādas laulības sagaidāmas šai plejādē, kādas baumas riņķo pa un ap šo plejādi, nozīmē iepazīt spožākos cilvēces likteņus. Misters Vīvls no savu gudrību avotiem pievēršas attiecīgajiem plejādes portretiem, un viņam šķiet, ka viņš pazīst to oriģinālus, tāpat kā tie pazīst viņu.

Visādā citā ziņā viņš ir kluss iemītnieks, kas pieprot un sagudro daudz sīku uzlabojumu, kā minēts iepriekš, pats spēj pagatavot sev ēdienu un sakopt istabu, kā arī veikt šo to no galdnieka darbiem, un, kad laukumu klāj vakara ēnas, dodas sabiedrībā. Tajās reizēs, kad pie viņa neciemojas misters Gapijs vai kāds sīks, bāls, tumša cilindra apēnots stāvs, kas līdzīgs Gapijam, misters Vīvls iziet no savas vienmuļās istabas — kurā viņš mantojis milzīgu priežkoka rakstāmgaldu, kas viscaur izraibināts tintes traipiem, — un sarunājas ar Kruķu vai «pa draugam papļāpā», kā laukuma iedzīvotāji atzinīgi mēdz sacīt, ar ikvienu, kas izrāda vēlēšanos uzsākt valodas. Tālab misis Paipera, kas šajā laukumā spēlē galveno lomu, jūtas spiesta izsacīt misis Pērkinsai divas atziņas: pirmkārt, ja viņas Džonijs sadomātu audzēt vaigubārdu, viņa vēlētos, lai tā ir taisni tāda kā šim jaunajam cilvēkam, un, otrkārt, pieminiet manus vārdus, misis Pērkinsa, un neesiet pārsteigta, kundze, lai dievs jūs svētī, neesiet pārsteigta, ja izrādīsies, ka šis jaunais cilvēks beigu beigās dabūs visu vecā Kruķa naudu!

XXI NODAĻA

Smolvīdu ģimene.

Kādā diezgan paputējušā un apputējušā apkaimē, kaut gan viens no tās augstākajiem pauguriem nes Mauntplezenta* vārdu, punduris Smolvīds, kristītā vārdā Bartolomejs un ģimenes klēpī dēvēts par Bārtu, mēdz vadīt to ierobežoto laika atlikumu, pār kuru nav varas kantorim un ar to saistītām iespējamībām. Viņš dzīvo mazā, šaurā ieliņā, kas allaž ir vientulīga, ēnaina un sērīga, viscaur mūra sienu apjozta kā kapvieta, tikai šur tur vēl slejas kāds veca koka celms, kura dabiskais svaigums un aromāts ir apmēram līdzvērtīgs Smolvīdu jaunības garam.

Smolvīdu dzimtā vairāku paaudžu gaitā ir bijis tikai viens bērns. Ir bijuši mazi večuki un večiņas, bet bērna neviena, līdz mistera Smolvīda vecāmāte, būdama vēl dzīva, zaudēja saprašanu un nonāca (pirmoreiz mūžā) bērna prātā. Ar tādām mazbērna īpašībām kā pilnīgs novērošanas spēju, atmiņas, saprašanas un intereses trūkums, kā arī sliecība likties un aizmigt pie paša kamīna vai tajā iekšā mistera Smolvīda vecāmāte ir nenoliedzami piešķīrusi savai dzimtai jaunu, nebijušu dzīvīgumu.

Mistera Smolvīda vectēvs ir tāds pats, kādi bijuši visi citi šīs dzimtas pārstāvji. Tiesa, ja runa ir par viņa kājām un lielā mērā arī par rokām, viņš ir bezpalīdzīgs kā bērns, taču viņa saprāts ir pilnīgi skaidrs. Tas tikpat labi kā agrāk spēj saglabāt zināšanas par četrām aritmētiskajām darbībām un noteiktu daudzumu pašu drošāko faktu. Attiecībā uz ideāliem, cieņu, apbrīnu un citiem šādiem frenoloģiskiem dotumiem viņa stāvoklis nav sliktāks kā jebkad agrāk. Viss, ko mistera Smolvīda vectēvs jebkad ir paturējis sava prāta krātuvēs, ir bijis līdzīgs kāpuram — gan agrāk, gan tagad. Savā mūžā viņš nav izaudzinājis nevienu vienīgu tauriņu.

Sī jaukā vectēva tēvs no Mauntplezenta apkaimes bija divkājains naudassūcējs zirneklis ar raupju ādu, kurš auda tīklus nepiesardzīgām mušām un tupēja alā, kamēr tās tika sagūstītas. Viņa vecā pagānu dieva vārds bija Procentu Procenti. Sis vīrs tam dzīvoja, ar to laulājās un no tā nomira. Smags zaudējums nelielā godīgā pasākumā, kurā viss zaudējums bija paredzēts pretējai pusei, viņā kaut ko salauza — kaut ko tādu, kas nepieciešams viņa eksistencei, tāpēc sirds tā nevarēja būt — un darīja galu viņa augšupejai. Tā kā viņa raksturs nebija nekāds labais un viņš bija mācījies labdarības skolā, pēc jautājumu un atbilžu metodes pilnībā apgūdams visu par senajām amorītu un hitītu tautām*, viņu nereti minēja par piemēru skološanās neveiksmēm.

Viņa gars pārstrāvoja uz dēlu, kam viņš daudz tika pamācoši klāstījis par nepieciešamību agri «iziet dzīvē» un ko divpadsmit gadu vecumā tika iekārtojis par ierēdni augļotāju kantorī. Tur jauneklis izglītoja savu prātu, kas bija visai trūcīgi barots, toties centīgu tieksmju vadīts, un, izkopdams dzimtas talantu, pakāpeniski uzstrādājās līdz diskontētāja profesijai. Tā kā viņš bija agri izgājis dzīvē un vēlu apprecējies, tāpat kā iepriekš viņa tēvs, arī viņš radīja dēlu ar trūcīgi barotu un centīgu prātu, kas savukārt agri izgāja dzīvē un vēlu apprecējās, un kļuva par dvīņu Bartolomeja un Džūditas tēvu. Visā šī dzimtas koka lēnās augšanas laikā Smolvīdu nams, allaž gatavs iziet dzīvē agri un apprecēties vēlu, ir nostiprinājis savu praktisko dabu, atmetis visas izpriecas, noraidījis visas stāstu un pasaku grāmatas, visus fantāzijas augļus un atteicies no jebkādām vieglprātībām. Seit rodams cēlonis priecinošajam apstāklim, ka šai dzimtā nav dzimis neviens bērns un ka visi mazie večuki un večiņas, ko šī dzimta radījusi, šķiet drusku atgādinām vecus, nomāktus pērtiķus.

Šobrīd tumšajā, mazajā viesistabā vairākas pēdas zem

Ielas līmeņa, drūmā, skarbā, savādā viesistabā, kuru rotā vienīgi visrupjākā auduma galdu pārklāji un viscietākā skārda tējas paplātes — rotājumi, kas alegoriski un itin trāpīgi ataino vectēva Smolvīda gara dzīves būtibu, — divos melnos pārvietojamos astru krēslos katrā kamīna pusē savas dzīves rožainās stundas vada atvaļinātais misters Smolvīds un misis Smolvīda. Kamīna priekšā stāv daži trijkājī katliņiem un kastroļiem, kuru vērošana ir vectēva Smolvīda iecienītākā nodarbošanās, un tiem pa vidu rēgojas kaut kas līdzīgs misiņa karātavām — ierīce cepešu gatavošanai, ko viņš darbošanās reizē arī ļoti labprāt novēro. Zem godājamā mistera Smolvīda sēdekļa viņa tievo, garo kāju apsardzībā atrodas krēsla atvilktne, kurā, kā stāsta, glabājoties nenosakāmas vērtības. Viņam līdzās guļ rezerves spilvens, ko viņš vienmēr tur pie rokas, lai būtu, ar ko sviest savai godājamai tāda paša cienījama vecuma līdzgaitniecei, tikko viņa ieminas par naudu — pret šo tematu misters Smolvīds ir sevišķi jūtīgs.

—   Un kur tad Bārts? — vectēvs Smolvīds noprasa Džūdijai, Bārta dvīņumāsai.

—   Nav vēl pārnācis, — saka Džūdija.

—   Ir tak vina tējas laiks, ko?

—   Nē.

—   Cik tad, tu teiksi, vēl atlicis?

—   Desmit minūtes.

—   Ko?

—   Desmit minūtes! — (Džūdijas balss kļūst skaļāka.)

—   Oho! — nosaka vectēvs Smolvīds. — Desmit minūtes.

Vecāmāte Smolvīda, kura kaut ko murmina, skatīdamās uz trijkājiem, un purina galvu, izdzirdusi pieminam skaitļus, attiecina tos uz naudu un ieķērcās kā vecs, spalvas zaudējis, ērmīgs papagailis: — Desmit mārciņas!

Vectēvs Smolvīds tūdaļ sviež viņai ar spilvenu.

—   Kaut velns tevi rāvis, vai stāvēsi klusu!

Sīs ašās rīcības iespaids ir divējāds. Tā ne vien atgāž misis Smolvīdas galvu atpakaļ pret krēsla atzveltni un nepiedienīgi sašķiebj viņas aubi, ko mazmeitai nākas sasiet no jauna, — nepieciešamā piepūle ietekmē arī pašu misteru Smolvīdu: vecais vīrs atkrīt savā krēslā kā salauzta lelle. Lieliskais vecais kungs šādās reizēs izskatās pēc lupatu maisa ar melnu micīti augšgalā un neizrāda nekādu dzīvīgumu, kamēr savas mazmeitas rokās nav pārcietis divas procedūras: ticis sakratīts kā milzu pudele un febuksnīts un iedunkāts kā milzu pagalvis. Kad šādā kārtā viņam atkal izveidojas kaut kas līdzīgs kaklam, viņi abi ar savu mūža vakara līdzgaitnieci atkal sēž viens otram pretī savos krēslos kā sargkareivju pāris, par kuru ilgo kavēšanos postenī sen jau aizmirsis Melnais Seržants — Nāve.

Dvīņumāsa Džūdija ir uzticama sabiedrība šiem likteņa saistītajiem. Sī māsa ir tik līdzīga misteram Smolvīdam, jaunākajam, ka tie abi, sakausēti vienā, diezin vai veidotu visdumēra auguma jaunu cilvēku, turklāt viņa ir tik veiksmīgs paraugs iepriekš minētajai dzimtas līdzībai ar pērtiķu cilti, ka, ietērpta vizuļotās drānās un cepurītē, viņa varētu ceļot pa apkaimi, tupēdama uz leijerkastes, un neizraisītu nekādu īpašu ievērību kā neparasta parādība. Tomēr pašreizējos apstākļos viņa ir tērpusies necilā, vienkāršā brūna auduma kleitā.

Džūdijai nekad nav bijis nevienas lelles, nekad viņa nav dzirdējusi pasaku par Pelnrušķīti, nekad nav spēlējusi nevienu rotaļu. Apmēram desmit gadu vecumā viņa reizi vai divas nokļuva citu bērnu sabiedrībā, taču bērni nemācēja saprasties ar Džūdiju un Džūdija nemācēja saprasties ar viņiem. Viņa šķita kā radījums no citas sugas, un abām pusēm radās instinktīva savstarpēja nepatika. Ļoti jāšaubās, vai Džūdija prot smieties. Viņa tik reti kaut ko tādu ir redzējusi, ka daudz ticamāka ir pretējā iespēja. Par priecīgiem jaunības smiekliem viņai noteikti nevar būt ne mazākā priekšstata. Ja viņa mēģinātu tos atdarināt, tad droši vien atklātu, ka traucē zobi, jo šo sejas darbību viņa veidotu tāpat, kā vienmēr neapzināti veidojusi visas izteiksmes — pēc drūmā, bezzobainā vecuma diktētiem paraugiem. Tāda ir Džūdija.

Un viņas dvīņubrālis neparko un nekādi nespētu iedarbināt spēļu vilciņu. Par Džeku Milžu Kāvēju vai Sindbadu Jūrasbraucēju viņš nezina vairāk kā par zvaigžņu iedzīvotājiem. Spēlēt «sunīšus» vai kriketu viņš varētu tikpat veiksmīgi kā pārvērsties pats par suni vai kriketa nuju. Tomēr viņam ir veicies ievērojami labāk nekā māsai, jo viņa šaurajā sauso faktu pasaulē ir pavēries mazs lodziņš uz plašākiem apvāršņiem — to pārstāv misters Gapijs. Tāpēc arī šis žilbinošais dieveklis tiek tik jūsmīgi apbrīnots un atdarināts.

Džūdija ar gongam līdzīgu šķindoņu un žvadzoņu noliek vienu no skārda paplātēm uz tējas galda un izvieto tasītes un apakštasītes. Maizi viņa ieliek metāla pinuma groziņā un sviestu (pavisam nedaudz) mazā alvas Sl7vltl. Vectēvs Smolvīds cieši noskatās tējas galda klāiumā un apvaicājas Džūdijai, kur esot tā meitene.

—   Vai tu domā Cārliju? — atjautā Džūdija.

—   Ko?

—   Vai tu domā Cārliju?

Tas aizķer kādu stīgu vecāmātē Smolvīdā, kura, kā arvien, guldzoši ķiķinādama uz trijkāju pusi, izsaucas: Aiz jūrām! Cārlijs aiz jūrām, Cārlijs aiz jūrām, aiz jūrām, kur Cārlijs, Cārlijs aiz jūrām, aiz jūrām, kur Cārlijs!* — un viņas balss kļūst arvien sparīgāka. Vectēvs paskatās uz spilvenu, taču nejūtas vēl pietiekami atkopies pēc nesenās piepūles.

—    Hal — viņš nosaka, kad iestājies klusums. — To pašu, ja tā viņu sauc. Viņa daudz apēd. Labāk būtu viņai piemaksāt, lai par ēšanu gādā pati.

Džūdija, pamirkšķinājusi aci tieši tāpat kā brālis, papurina galvu un ar lūpām atsaka «nē», skaļi to neizru nādama.

—   Nē? — pārprasa vecais vīrs. — Kāpēc ne?

—    Tad viņa gribēs sešus pensus dienā, un mēs viņu varam pabarot lētāk.

—   Noteikti?

Džūdija atbild ar visnopietnāko galvas mājienu, uzziež sviestu uz maizes gabala ar vislielāko rūpību, lai neizšķiestu nevienu drusciņu, sagriež to šķēlēs un uzsauc: — Ei, Cārlij, kur tu esi? — Bikli atsaukdamās šim aicinājumam, ienāk maza meitene ar raupju priekšautu virs kleitas un lielu cepuri galvā, ziepju putām uz rokām un lielu suku vienā no tām un ienākusi pakniksē.

—    Ko tu tur pašreiz dari? — noprasa Džūdija ar simtgadīgu skarbumu balsī kā visnotaļ ķildīga veča.

—    Uzkopju augšstāva dziļāko istabu, jaunkundz, — atbild meitene.

—    Skaties, ka uzkop, kā nākas, un neslaisties! Slinkot pie manis nevar. Pasteidzies! Nu, ej taču! — uzsauc Džūdija, piecirzdama kāju. — No jums, meitenēm, divreiz vairāk klapatu nekā labuma!

Kad bargā saimniece atsāk ziēst sviestu un griezt maizi, viņai pārslīd brāļa ēna — tas skatās iekšā pa logu. Nazi un maizes klaipu rokā turēdama, viņa atver atnācējam durvis.

—    A, Bārtsl — iesaucas vectēvs Smolvīds. — Klāt esi gan, ko?

—   Klāt esmu, — atsaka Bārts.

—  Vai atkal biji kopā ar savu draugu, Bārt?

īss galvas mājiens.

—   Vai ēdi par viņa naudu, Bārt?

Vēl viens īss galvas mājiens.

—   Tas ir labi. Dzīvo par viņa naudu, cik vien vari, un mācies no viņa aplamā piemēra. Tas ir labākais, ko var iegūt no tāda drauga. Vienīgais labums, — nosaka godājamais viszinis.

Viņa mazdēls, neizturēdamies pret šo labo padomu ar tādu godbijību, kā varētu vēlēties, tomēr parāda tam zināmu godu ar galvas mājienu un acs piemiegšanu un apsēžas pie tējas galda. Tad visas četras vecīgās sejas noliecas pār tējas tasītēm kā spokains ķerubu pulciņš; misis Smolvīda ik pa brīdim atmet galvu un kaut ko čalo uz trijkāju pusi, un misters Sinolvids atkārtoti liek sevi sakratīt kā lielu, melnu mikstūras pudeli.

—   Jā, jā, — saka vecais kungs, atsākdams gudro pamācību stundu. — Taisni tādu padomu tev būtu devis tēvs, Bārt. Tu nekad netiki redzējis savu tēvu. Gaužām žēl. Viņš bija caur un cauri mans dēls. — Vai ar to domāts, ka nelaiķis bijis ļoti glīts no vaiga, tas netiek atklāts.

—   Caur un cauri mans dēls, — atkārto vecais kungs, uz ce]gala pārlauzdams un salikdams divās kārtās sviestmaizi, — labs rēķinvedis.., nomira priekš piecpadsmit gadiem.

Misis Smolvīda, sekodama savam parastajam instinktam, iebrēcas: — Piecpadsmittūkstoš mārciņu! Piecpadsmittūkstoš mārciņu melnā lādē, piecpadsmittūkstoš mārciņu aiz atslēgas, piecpadsmittūkstoš mārciņu nobāztas un paslēptas! — Viņas godājamais vīrs, pagrūdis pie malas savu sviestmaizi, tūliņ pat met viņai ar spilvenu, atsviež viņu pret krēsla malu un paguris atkrīt atpakaļ savējā. Viņa izskats pēc katra šāda misis Smolvīdai veltīta brīdinājuma ir visai iespaidīgs un ne visai pievilcīgs, pirmkārt, tāpēc ka pieliktais spēks parasti sašķiebj viņa melno micīti pāri vienai acij un piešķir viņam velnišķa trakuļa izskatu, otrkārt, tāpēc ka viņš neganti lamā misis Smolvīdu, treškārt, tāpēc ka kontrasts starp šiem spēcīgajiem teicieniem un viņa nevarīgo stāvu vieš prātā salīdzinājumu ar vecuma salauztu, bet baigu nelabo garu, kurš nodarītu ļoti daudz Jaunuma, ja vien to vēl spētu. Tomēr tas viss Smolvīdu ģimenes lokā ir tik pierasts, ka

neatstāj nekādu iespaidu. Vecais kungs tikai tiek atkal

purināts un uzbužināts kā spalvu maiss, spilvens nolikts vecajā vietā viņam blakām un vecā dāma ar sakārtotu vai varbūt ari nesakārtotu aubiti atkal novietota krēslā iepriekšējā stāvoklī, gatava jaunam kritienam gluži ka ķegļu vālite.

Sādā situācijā paiet kāds brīdis, iekams vecais kungs Ir pietiekami nomierinājies, lai atsāktu iepriekšējo sarunu, un pat tad to ik pa brīdim pārtrauc strostējoši uzbrēcieni viņa nesamanīgajai laulātai draudzenei, kas uz šīs zemes spēj sarunāties vienīgi ar trijkājiem. Un tā nu viņš turpina:

—   Ja tavs tēvs, Bārt, būtu dzīvojis ilgāk, viņš, iespējams, būtu ticis ļoti augstā vērtē — tu, nešpetnā tarkšķēt — bet taisni tad, kad viņš sāka būvēt to namu, kam daudzus gadus bija rūpīgi licis pamatus — vai stāsies vienreiz, tu, žagata nolādētā, tu, papagaiļu mātīte no sievišķa! — viņš saslima ar drudzi un nomira, bet viņš arvien bija taupīgs un atturīgs vīrs un allaž domāja par veikalu — es tev labprāt sviestu ar kaķi, nevis ar spilvenu, un es nudien tā darīšu, ja tu nerimsies izrādīties par beidzamo muļķagalvu! — un tava māte, kas bija ļoti apdomīga sieviete un sausa kā žagars, pēc tavas un Džūdijas piedzimšanas sadila kā svece — tu esi viena veca cūka! Tu esi nešķīsta cūka! Tu esi nešķīstākā no visām cūkām!

Džūdija, ko nepavisam neinteresē šis bieži dzirdētais stāsts, sāk liet traukā tējas paliekas no dažādām tasītēm, apakštasītēm un tējkannas, lai apgādātu ar vakariņām mazo apkopēju. Tieši tāpat viņa savāc metāla maizes groziņā visus atlikušos maizes gabalus un greizas doniņas, kam šī nama stingrā ekonomija atļāvusi palikt uz galda.

—   Bet mēs ar tavu tēvu bijām partneri, Bārt, — saka vecais kungs, —un, kad manis vairs nebūs, viss paliks tev ar Džūdiju. Ir lieliski, ka jūs abi agri izgājāt dzīvē — Pžūdija iekārtojās pie puķēm un tu pie tiesu papīriem. Jums nevajadzēs tērēt šo mantību. Jūs varēsiet nopelnīt sev iztiku bez tās un pielikt tai vēl savu tiesu. Kad manis nebūs, Džūdija turpinās darbu ar puķēm un tu paliksi pie tieslietām.

No Džūdijas Izskata varētu nodomāt, ka viņai ir vairāk darīšanu ar ērkšķiem nekā ar puķēm, taču viņa savulaik ir bijusi mācekle mākslīgo ziedu tapšanas amatā un noslēpumos. Uzmanīgs vērotājs, iespējams, pamanītu, ka tad, kad viņu godājamais ciltstēvs runā par brīdi, kad viņa vairs nebūs, gan Džūdijas, gan brāļa acīs jaušama tāda kā nepacietīga neziņa, kad šis bridis īsti pienāks, un tāda kā aizkaitināta pārliecība, ka tam jau sen būtu vajadzējis pienākt.

—   Nu, ja visi ir paēduši, — saka Džūdija, paveikusi savu darāmo, — es pasaukšu to meiteni uz tēju. Ja viņa ēdīs viena pati virtuvē, tad jau nevarēs galu sagaidīt.

Istabā tiek ievesta Cārlija, kas apsēžas pie sava tējas trauka un druīdu drupām līdzīgajām sviestmaižu paliekām. Enerģiski uzraudzīdama šo jauno būtni, Džūdija Smolvīda šķiet topam aizvēsturiski veca un atgādina vienu no senākā perioda izrakteņiem. Viņas sistemātiskie uzlidojumi un uzbrukumi — gan tieši, gan netieši, gan maskēti, gan atklāti — ir nepārspējami un liecina par tādu meistarību meiteņu dīdīšanas mākslā, kādu reti sasniedz pat visvecākās lietpratējas.

—   Nesēdi un neblenz te visu pēcpusdienu, — iesaucas Džūdija, papurinādama galvu un piecirzdama kāju, kad nejauši sastapusies ar skatienu, kas tikko pētījis tējas trauku, — bet ēd, kas ēdams, un ej darīt, kas darāms!

—  Jā, jaunkundz, — saka Cārlija.

—   Neskaiti man tos «jā», — atcērt mis Smolvīda, — jo es jūs, meitenes, pietiekami pazīstu! Dari bez teikšanas, tad varbūt es tev ticēšu.

Cārlija par padevības zīmi norij lielu malku tējas un tik centīgi ķeras pie druīdu drupām, ka mis Smolvīdai jāaizrāda, lai tak viņa nerij kā pie bada, jo tas, viņa piebilst, «jums, meitenēm», ne pēc kā neizskatās. Cārlija varbūt piedzīvotu vēl dažu grūtu mirkli, uzklausot viņas vispārējos spriedumus par meitenēm, taču šādu iespēju atņem klauvējiens pie durvīm.

—   Paskaties, kas tur ir, un nečāpstini muti, kad vērsi vaļā! — uzsauc Džūdija.

Kad viņas uzraudzītā būtne šai nolūkā aizgājusi no galda, mis Smolvīda izmanto izdevību, lai saraustu sviestmaižu paliekas vienkop un iemestu pāris netīras tējas tasītes pusizdzertā trauka dibenā; tas ir mājiens, ka viņa uzskata ēšanu un dzeršanu par izbeigtu.

—   Nu? Kas tur ir un ko grib? — viņa skarbi noprasa.

Izrādās, ka tas ir kāds «misters Džordžs». Negaidīdams

pieteikšanu vai citu ceremoniju, misters Džordžs ienāk istabā.

Fū! — viņš nosaka. — Jums te ir karsts. Vienmēr MirlnSt uguni, ko? Nu jāl Varbūt jums tiešām laiks rail māties pie karstuma. — So pēdējo piezīmi misters D/.ordžs nosaka pie sevis, pamādams ar galvu vectēvam Siuolvīdam.

—  Oho! Tas esat jūs! — iesaucas vecais kungs. — Kā t' nu iet? Kā t' nu iet?

—  Tā pa vidām, — atbild misters Džordžs apsēzdamies. — Jūsu mazmeitu man bijis gods redzēt jau agrāk; mans sveiciens jums, jaunkundzi

—   Un šis ir mans mazdēls, — saka vectēvs Sinolvīds. — Viņu jūs vēl neesat saticis. Viņš strādā tiesā un reti Ir mājās.

—   Mans sveiciens arī viņam! Viņš ir līdzīgs savai māsai. Viņš ir ļoti līdzīgs savai māsai. Viņš ir velnišķi līdzīgs savai māsai, — saka misters Džordžs, likdams spēcīgu un ne visai glaimojošu uzsvaru uz pēdējā pastiprināmā vārda.

—   Un kā tad pasaule ar jums apietas, mister Džordž? — vectēvs Smolvīds apjautājas, lēni berzēdams kājas vienu pret otru.

—   Apmēram tāpat kā vienmēr. Kā ar futbolbumbu.

Viņš ir melnīgsnējs, iededzis vīrietis ap gadiem piecdesmit, stalti noaudzis un izskatīgs, ar tumšiem, sprogainiem matiem, dzīvām acīm un platiem pleciem. Viņa muskuļotās, spēcīgās rokas, kas saulē tikpat brūni iedegušas kā seja, acīmredzot ir radušas pie diezgan pirmatnīgas dzīves. Neparasti ir tas, ka viņš sēž uz krēsla malas, it kā ilgstoša ieraduma pēc atstādams vietu īpašam apģērbam vai uzkabei, ko tagad vairs nenēsā. Viņa gaita ir nosvērta un smagnēja, un tai labi piederētos masīvu piešu šķindas un žvadzoņa. Šobrīd viņš ir gludi noskuvies, taču mutes vaibsti liek domāt, ka augšlūpa daudzus gadus ir pazinusi pamatīgas ūsas; par to pašu liecina viņa ieradums palaikam skart to ar lielās, brūnganās rokas delnu. Visā visumā paliek iespaids, ka misters Džordžs savā laikā ir bijis kavalērists.

Sevišķu kontrastu misters Džordžs veido ar Smolvīdu ģimeni. Diez vai kavalērists jebkad vēl ir uzturējies tādā mājoklī, kura iemītnieki tik uzkrītoši atšķirtos no viņa. Gluži kā plats zobens un austeru nazis. Viņa staltais augums un to nīkulīgie stāvi; viņa plašie žesti, kas šķiet aizpildām krietnu telpas daļu, un to šauri iežņaugtā sīkmanība; viņa dimdošā balss un to sīki spindzošie toņi — (as viss veido Iespaidīgu un dīvainu pretstatu. Sēdēdams mazās, drūmās viesistabas vidū, mazliet saliecies U2 priekšu, atbalstījis plaukstas pret augšstilbiem un saslējis elkoņus taisnā leņķī, viņš rada iespaidu, ka, uzkavēdamies šeit ilgāku laiku, uzsūktu sevi visu šo ģimeni līdz ar viņu četristabu mītni, mazo virtuvīti sētas pusē un visu pārējo.

—   Vai jūs berzējat kājas, lai ieberzētu tajās dzīvību? — viņš apjautājas vectēvam Smolvīdain, aplaidis skatienu istabai.

—   Nu, zināmā mērā tas ir ieradums, mister Džordž, un… nu jā… zināmā mērā uzlabo asinsriti.

—   A-sins-ri-til — atkārto misters Džordžs, sakrustodams rokas uz krūtīm un šķietami izsliedamies divreiz lielāks. — Bet laikam diezgan niecīgā mērā.

—   Tiesa, es esmu vecs, mister Džordž, — saka vectēvs Smolvīds. — Bet es savus gadus nesu godam. Es esmu vecāks par viņu, — un viņš ar galvas mājienu norāda uz savu sievu, — un pavei, kāda ir viņa! Tu, nešpetnā tarkšķe! — viņš uzbrēc ar spēju pirmītējā naidīguma uzplūdu.

—   Nabaga sieviņa! — saka misters Džordžs, pagriezis galvu uz misis Smolvīdas pusi. — Nebariet veco dāmu. Redziet, cik bēdīgi viņa izskatās — aubīte noslīdējusi, mati vienā ērkulī. Saņemieties, kundze! Re, tāl Nu jau ir labāk. Atcerieties savu māti, mister Smolvīd, — nosaka misters Džordžs, atgriezdamies vietā pēc tam, kad palīdzējis misis Sinolvīdai iekārtoties ērtāk, — ja savu sievu nespējat saprast.

—   Jūs gan laikam bijāt lielisks dēls, mister Džordž? — vecais vīrs ar zinošu smīnu apvaicājas.

Mistera Džordža seja manāmi pietvīkst, kad viņš atbild: — Ak, nē! Nebiju vis.

—   Par to nu gan man jābrīnās.

—   Man arī. Man vajadzēja būt labam dēlam, un es, šķiet, gribēju tāds būt. Bet nebiju. Es biju šausmīgi slikts dēls no sākuma līdz beigām un nekad nevienam nedarīju godu.

—   Apbrīnojami!

—   Nu, bet tagad, — misters Džordžs atsāk, — jo mazāk par to runāsim, jo labāk. Pie lietas! Vienošanās noteikumus jūs zināt. Ikreiz, kad maksāju divu mēnešu procentus, man nākas no jums pīpes tiesa. (Neniekojieties! Viss ir pareizi. Varat droši pasūtīt pīpi. Te ir jauns vekselis, mi te ir divu mēnešu procentu nauda, kaut arī ar manu nodarbošanos tādu summu ir ellīgi grūti savākt kopā!)

Misters Džordžs sēž, rokas sakrustojis, aizēnodams visu l';imeni un viesistabu, kamēr vectēvs Smolvīds ar DžūdiJns palīdzību no aizslēgta rakstāmgalda sadabū divas melnas ādas mapes; vienā no tām viņš paslēpj nule saņemto dokumentu, no otras izņem līdzīga izskata dokumentu un padod to misteram Džordžam, kas to saburza pīpes aizdegšanai. Tā kā vecais vīrs caur brillēm izpēta iibos dokumentos katru spalvas vilcienu augšup un lejup, Iekams atlaiž tos no ādas cietuma, un trīs reizes pārskaita naudu, un liek Džūdijai atkārtot katru viņas teikto vārdu vismaz divas reizes, un pats savā runā un rīcībā ir tik lēns, cik vien iespējams, šie darījumi krietni vien ieilgst. Kad tie beidzot ir galā — un ne brīdi ātrāk —, viņš atrauj no papīriem savas alkatīgās acis un pirkstus un atbild uz mistera Džordža pēdējo piezīmi, teikdams: — Jūs domājat, ka es baidos pasūtīt pīpi? Tik mantkārīgi jau nu neesam, ser. Džūdij, pagādā tūlīt misteram Džordžam pīpi un glāzi brendija ar aukstu ūdeni!

Naskie dvīņi, kas visu šo laiku raudzījušies taisni uz priekšu, ja neņem vērā to brīdi, kad viņu uzmanību saistījušas melnās ādas mapes, abi reizē iziet no istabas; visumā viņi pret atnācēju izturas ar nicināšanu, tomēr atstāj viņu vecā vīra ziņā, tāpat kā divi jauni lācēni atstātu nejaušu ceļinieku mātes lācenes gādībā.

—   Un tā jūs te cauru dienu sēžat, ko? — nosaka misters Džordžs, joprojām sakrustojis rokas uz krūtīm.

—   Nūja, nūja, — vecais vīrs pamāj ar galvu.

—   Un it neko nedarāt?

—   Es vēroju uguni — skatos, kā vārās, kā cepas…

—   Tad, kad tas notiek, — izteiksmīgi nosaka misters Džordžs.

—   Nūja. Kad notiek.

—   Vai jūs neko nelasāt vai neliekat lasīt sev priekšā?

Vecais vīrs papurina galvu ar skarbu un viltīgu triumfu

sejā: — Nē, nē. Mūsu ģimenē nekad nav bijis lasītāju. Tas neatmaksājas. Blēņas. Tukši nieki. Aplamības. Nē, nē.

—   Grūti pateikt, kuram no jums abiem jēdzīgāka dzīve, — saka apmeklētājs — mazliet klusāk, nekā vajadzīgs vecā vīra vājajai dzirdei, — un paraugās no viņa uz veco sievu un atkal atpakaļ. — Paklausieties! — viņš uzsauc skaļāk.

—   Es jūs dzirdu.

—   Jūs laikam mani beigu beigās izūtrupēsiet, kolīdz es vienu dienu palikšu parādā.

—   Mans dārgais draugsl — iesaucas vectēvs Sinolvīds, izstiepis abas rokas, lai apskautu viņu. — Nemūžaml Nemūžam, mans dārgais draugsl Bet mans pilsētas draugs, ko es pierunāju aizdot jums naudu, — viņš gan vari

—   Al Un jūs nevarat atbildēt par viņu? — vaicā misters Džordžs, nobeigdams jautājumu ar klusinātu piebildi:

—  Vecais, viltīgais meli!

—   Mans dārgais draugs, uz viņu neviens nevar pajauties. Es viņam neuzticētos. Viņš liks savu parādzīmi galdā, mans dārgais draugs.

—  Velns tādam draugs, — saka misters Džordžs.

Parādās Cārlija ar paplāti, uz kuras ir pīpe, maza

šķipsniņa tabakas un brendijs ar ūdeni, un viņš meitenei noprasa: — No kurienes tu esi šeit radusies? Tev nav šīs ģimenes sejas.

—   Es nāku te strādāt, scr, — atbild Cārlija.

—   Kavalērists (ja viņš tas ir vai kādreiz ir bijis) noņem meitenei cepuri ar tik vieglu kustību, kas nemaz nepiederas šai stiprajai rokai, un pabužina viņas galvu.

—   Tu šai mājai piešķir gandrīz vai veselīgu izskatu. Te manāmi prasās pēc jaunības, tāpat kā pēc svaiga gaisa. — Tad viņš atlaiž meiteni, aizdedzina pīpi un pacej glāzi uz mistera Smolvīda pilsētas drauga veselību, godinādams šī vecā kunga vienīgo fantāzijas lidojumu.

—   Ak tad jūs domājat, ka viņš var būt bargs pret mani, ko?

—   Domāju, ka var, un baidos, ka tā būs. To es esmu no viņa pieredzējis reizes divdesmit, — vectēvs Smolvīds neuzmanīgi piebilst.

Neuzmanīgi tāpēc, ka viņa piemeklētā laulātā draudzene, kas labu brīdi rāmi snaudusi kamīna priekšā, acumirklī uztrūkstas un sāk bērt: — Divdesmittūkstoš mārciņu, divdesmit divdesmit mārciņu zīmes naudas lādē, divdesmit ginejas, divdesmit miljoni, divdesmit procenti, divdesmit… — un tad šo vārdu straumi aprauj lidojošais spilvens, kuru apmeklētājs, kam šis neparastais paņēmiens, šķiet, ir jauns, norauj no vecās dāmas sejas, kad viņa zem tā sabrukusi tāpat kā citas reizes.

—   Tu, nešpetnā idiotei Skorpions tu esi — viens nešpetns skorpions! Tu esi mirstošs krupis. Tu esi klal&gt;oša, graboša ragana uz slotaskāta, un tevi derētu uzsēdināt sārtā! — izdveš vecais virs, sabrucis savā krēslā.

—   Mans dārgais draugs, vai jūs nevarētu mani drusku sapurināt?

Misters Džordžs, kurš gluži kā apmāts raudzījies papriekš uz vienu, tad uz otru veco būtni, pēc šī lūguma satver savu godājamo paziņu aiz rīkles un, viegli kā lelli uzvilkdams viņu augstāk krēslā, šķiet apsveram, vai nemēģināt izpurināt no šī vīra visu turpmāko spilvenu mešanas sparu un aizpurināt viņu uz kapu. Pārvarējis šo kārdinājumu, viņš sakrata veco kungu tik neganti, ka tā galva mētājas uz visām pusēm kā lupatu lellei, tad cēli nosēdina to atpakaļ krēslā un ar tādu grūdienu atstumj vietā noslīdējušo micīti, ka vecais vīrs vēl labu brīdi pēc tam mirkšķina abas acis.

—   Ak, kungs augstais! — noelšas misters Smolvīds.

—   Nu jau pietiks. Ak, tētīt, elpas trūkst! Ak, kungs augstais! — Misters Smolvīds to saka ar nepārprotamām bailēm no sava dārgā drauga, kurš joprojām stāv viņam cieši līdzās, izslējies lielāks nekā jebkad.

Līdzāsstāvošās briesmas tomēr palēnām atkāpjas un atgriežas savā krēslā, kur sāk pūst garenus dūmu māxoņus, mēģinādamas mierināt sevi ar filozofisko atziņu:

—    Tam tavam pilsētas draugam vārds sākas ar «V», brālīt, un tu pareizi dari, ka cieni savus radurakstus!

—   Vai jūs ko teicāt, mister Džordž? — jautā vecais vīrs.

Kavalērists papurina galvu un turpina smēķēt, paliecies uz priekšu, atbalstījis labo elkoni pret labo ceļgalu, turēdams pīpi labajā rokā, bet otru roku atspiedis pret kreiso kāju un kareivīgi izslējis elkoni taisnā leņķī. Tostarp viņš vēro misteru Smolvīdu ar drūmi nopietnu uzmanību un palaikam pavēdina nost dūmu mākoni, lai šo vīru skaidrāk saredzētu.

—   Man tā šķiet, — viņš saka, pakustēdamies ne vairāk un ne mazāk, kā nepieciešams, lai ar plašu, ērtu kustību paceltu pie lūpām glāzi, — ka es esmu vienīgais cilvēks starp dzīvajiem (un arī mirušajiem), kam jūs esat izmaksājis pīpi.

—   Mjā, — novelk vecais vīrs, — tiesa jau ir, ka es reti kādu uzņemu un cienāju, mister Džordž. Es nevaru to atļauties. Bet tā kā jūs savā jaukajā manierē uzstādījāt šo prasību pēc pīpes…

—   Ak, ne jau tās vērtības dēļ, tas ir tīrais nieks! Galvenais prieks bija to no jums izdabūt. Kaut ko saņemt atpakaļ par savu naudu.

—   Hā! Jūs esat apdomīgs, apdomīgs, seri — iesaucas vectēvs Smolvīds, berzēdams kājas.

—   Pat ļoti. Vienmēr esmu tāds bijis. — (Dūmu mutulis.) — Un sevišķs apliecinājums manai apdomibai ir tas, ka es atradu ceļu uz šejieni. — (Dūmu mutulis.)

—   Ari tas, ka esmu kļuvis tas, kas esmu. — (Dūmu mutulis.) — Visi zina, ka es esmu apdomīgs, — saka misters Džordžs, rāmi smēķēdams. — Tāpēc jau es esmu tā ticis dzīvē uz augšu.

—   Nezaudējiet dūšu, ser! Uz augšu jūs vēl varat tikt.

Misters Džordžs pasmejas un iedzer malku no glāzes.

—   Vai jums nav kādu radu, — acīm ieziboties, apjautājas vectēvs Smolvīds, — kas varētu samaksāt šo nelielo pamatsummiņu vai ieteikt pāris drošu galvotāju, tā ka es varētu pierunāt savu pilsētas draugu, lai viņš jums vēl piešķir kādu aizdevumu? Ar diviem godājamiem vārdiem manam pilsētas draugam pietiktu. Vai jums nav tādu radu, mister Džordž?

Misters Džordžs, joprojām rāmi smēķēdams, atbild:

—   Ja arī būtu, es viņus netraucētu. Saviem tuviniekiem es jaunās dienās tiku sagādājis pietiekami daudz rūpju. Var jau būt, ka tas ir ērts grēku izpirkšanas veids, ja klaidonis, kas izšķiedis savus labākos gadus, pēc tam dodas atpakaļ pie kārtīgiem cilvēkiem, kuriem nekad nav darījis godu, un dzīvo uz viņu rēķina, — bet man šis ceļš neder. Pēc manām domām, vislabākā grēku izpirkšana par to, ka esi aizgājis, ir — neatgriezties vairs atpakaļ.

—   Nu, bet dabiskā pieķeršanās, mister Džordž? — norāda vectēvs Smolvīds.

—   Divu godājamu vārdu dēļ, ko? — saka misters Džordžs, papurinādams galvu un joprojām rāmi smēķēdams. — Nē. Arī tāds ceļš man neder.

Vectēvs Smolvīds kopš pēdējās sapurināšanas ir pamazām atkal noslidējis krēslā uz leju un tagad kļūst par sagumušu drēbju vīstokli, no kura atskan saucieni pēc Džūdijas. Aicinātā hūrija parādās, sakrata veco kungu tāpat kā iepriekš un pēc viņa norādījuma paliek turpat tuvumā. Jo misters Smolvīds, šķiet, baidās apgrūtināt apmeklētāju, liekot tam vēlreiz atkārtot savas gādības apliecinājumus.

—  Hal — viņš nosaka, kad atkal ir savests kārtībā. — Ja jūs savulaik būtu sadzinis pēdas kapteinim, mister Džordž, tad gan būtu ticis uz zara. Ja tad, kad jūs te atnācāt pirmoreiz, atsaukdamies uz mūsu sludinājumiem avīzēs — kad es saku «mūsu», es domāju sludinājumus, ko ielikuši mans pilsētas draugs un vēl pāris citu viru, kuri savu kapitālu izmanto līdzīgā veidā un ir tik draudzīgi noskaņoti pret mani, ka reizēm izpalīdz man šai knapajā rocībā, — ja toreiz jūs mums būtu varējis palīdzēt, mister Džordž, tad gan jūs būtu ticis uz zara.

—   Es tiešām gribēju «tikt uz zara», kā jūs sakāt, — atbild misters Džordžs, joprojām smēķēdams, bet vairs ne tik mierīgi kā iepriekš, jo kopš Džūdijas ienākšanas viņu mazliet traucē kaut kāds pievilkšanas spēks (tiesa, tam nav nekā kopīga ar jūsmu), kas liek viņam skatīties uz šo būtni līdzās vectēva krēslam, — bet visumā es šobrīd priecājos, ka tā nenotika.

—   Kāpēc, mister Džordž? Pie… pie visiem nešķīstiem, kāpēc? — brīnās vectēvs Smolvīds, nespēdams noslēpt satraukumu. (Nešķīstā piesaukšanu acīmredzot izraisījis skatiens uz snaudošās misis Smolvīdas pusi.)

—   Divu iemeslu dēj, cienītais.

—   Un kādu divu iemeslu dēj, mister Džordž? Zvēru pie…

—   Pie mūsu pilsētas drauga? — pasaka priekšā misters Džordžs, rāmi tukšodams glāzi.

—  Jā, ja jums tā tīk. Kādu divu iemeslu dēj?

—   Pirmām kārtām, — atbild misters Džordžs, joprojām raudzīdamies uz Džūdiju, it kā viņas vecīgums un lielā līdzība ar vectēvu liktu domāt, ka ir pilnīgi vienalga, kurš no abiem tiek uzrunāts, — jūs, kungi, mani piekrāpāt. Jūs sludinājumā ziņojāt, ka misters Hodons (kapteinis Hodons, ja jūs turaties pie atziņas, ka kapteinis paliek kapteinis līdz mūža galam) saņemšot kādas sev izdevīgas ziņas.

—   Nu, un? — skarbi un spalgi atcērt vecais vīrs.

—   Nu, un? — atkārto misters Džordžs. — Diez vai viņam būtu sevišķi izdevīgi, ja visa spriedēju un lēmēju armija tūda) iebāztu viņu aiz restēm.

—   Kā jūs to varat zināt? Kāds no viņa bagātajiem radiem, iespējams, būtu samaksājis viņa parādus vai vismaz vienojies ar kreditoriem. Turklāt viņš jau piekrāpa mūs. Viņš mums bija parādā milzu summas. Es drīzāk būtu varējis viņu nožņaugt nekā atlaist viņam parādus.

Un, kad es šodien sāku domāt par viņu, — vecais virs ierūcas, paceldams visus desmit nevarīgos pirkstus, — man arī tagad gribas viņu nožņaugt. — Un piepešā niknuma uzplūdā sviež ar spilvenu nekaitīgajai misis Smolvīdai, taču tas aizlido gar krēsla malu, nevienam nenodarījis pāri.

—   Man bez liekiem skaidrojumiem zināms, — atbild kavalērists, uz brīdi izņemdams pīpi no mutes un pievērsdams skatienu, kas līdz tam sekojis spilvena lidojumam, vāji gruzdošās pīpes galviņai, — ka viņam ar darījumiem gāja smagi, līdz viņš izputēja pavisam. Es viņam stāvēju līdzās diendienā, kad viņš pilnos auļos traucās pretī sabrukumam. Es biju kopā ar viņu baltās un nebaltās dienās, pārticībā un nabadzībā. Ar šo pašu roku es viņu saturēju, kad viņš, pārcietis visus likteņa triecienus un zaudējis jebkādu pamatu zem kājām, pacēla sev pie galvas pistoli.

—   Kaut viņš būtu to arī izšāvis, — saka vecais labdaris, — un sašķaidījis galvu tik daudzās drumstalās, cik mārciņu bija parādāt

—   Tas patiesi būtu pamatīgs sprādziens, — kavalērists vēsi atsaka, — bet — šā vai tā — savās labākajās dienās viņš bija jauns, skaists un cerību pilns, un es priecājos, ka man neizdevās viņu atrast, kad viņam no tā visa vairs nebija nekā, un aplaimot viņu ar šo bezgala izdevīgo noslēgumu. Tas ir pirmais iemesls.

—   Otrais, jādomā, būs tikpat nopietns? — vecais vīrs iešņācās.

—   Ak, nē. Otrais iemesls ir savtīgāks. Lai viņu atrastu, man būtu bijis jādodas meklēt uz viņpasauli. Viņš bija tur.

—   Kā jūs zināt, ka viņš bija tur?

—   Tāpēc, ka viņš nebija šeit.

—   Kā jūs zināt, ka viņš nebija šeit?

—   Nezaudējiet mieru tāpat kā savu naudu, — saka misters Džordžs, vēsi un nosvērti izdauzīdams pelnus no pīpes. — Viņš jau sen bija noslīcis. Es esmu par to pilnīgi pārliecināts. Viņš pārlidoja pār kuģa bortu. Ar nodomu vai nejauši, to es nezinu. Varbūt jūsu pilsētas draugs zina. Vai jūs pazīstat šo melodiju, mister Smolvid? — viņš piebilst, uzsācis kaut ko svilpot un spēlēdams uz galda pavadījumu ar tukšo pīpi.

—   Melodiju! — atsaucas vecais vīrs. — Nē. Mēs te ar melodijām nenoņemamies.

—   Tas ir Bēru maršs no «Zaula»*. Ar to apglaba kareivjus, tāpēc uzskatīsim to par noslēgumu. Nu tad, ja jūsu jaukā mazmeita — atvainojiet, jaunkundzi — laipni piekristu paņemt šo pīpi uz diviem mēnešiem savā ziņā, mēs nākamajā reizē varētu ietaupīt un iztikt ar šo pašu. Arlabvakaru, mister Smolvīdl

—  Mans dārgais draugs! — vecais vīrs sniedz viņam abas rokas.

—   Tātad jūs domājat, ka jūsu pilsētas draugs mani nežēlos, ja es aizkavēšos ar maksājumiem? — kavalērists nosaka, kā milzis raudzīdamies uz viņu no augšas.

—   Mans dārgais draugs, es baidos, ka ne, — atbild vecais vīrs, lūkodamies viņā no lejas kā pigmejs.

Misters Džordžs iesmejas un, pametis vēl vienu skatienu uz misteru Smolvīdu un veltījis atvadu sveicienu nicinājuma pilnajai Džūdijai, izsoļo no viesistabas, iedomātiem zobeniem un citiem metāla piederumiem žvadzot pie katra soja.

—   Tu esi nolādēts nelietis, — nosaka vecais kungs, veltīdams atbaidošu grimasi nule aizvērtajām durvīm. — Bet gan es tevi mizošu, tu, suns, gan es tevi mizošu!

Pēc šīs draudzīgās piebildes viņa gars pārceļas tais vilinošajās pārdomu tālēs, kādas šim kungam pavērusi viņa izglītība un centieni; un atkal viņš kopā ar misis Smolvīdu vada savas rožainās stundas kā divi no dienesta neatbrīvoti sargkareivji, kurus, kā iepriekš minēts, postenī aizmirsis Melnais Seržants.

Kamēr šie divi nelokāmi sēž savā postenī, misters Džordžs platā, smagnēji pašapzinīgā solī, drūmi nopietnu vaigu soļo projām pa ielām. Pulkstenis tagad ir astoņi — un diena strauji raucas uz vakara pusi. Pie paša Vaterlo tilta viņš apstājas un izlasa teātra afišu, tad nolemj doties uz Estlija teātri*. Tur viņu tīkami izklaidē zirgi un spēka demonstrējumi, ar kritisku skatienu viņš nopēta ieročus, cīņas, viņaprāt, ir pavisam neizdevušās, jo neviens nemāk apieties ar zobenu, tomēr redzētais viņu saviļņo un aizkustina. Pēdējā ainā, kad Tatārijas imperators pieceļas ratos kājās un dod žēlīgu svētību mīlētājiem, vēcinādams pār tiem britu nacionālo karogu, viņa skropstas kļūst miklas no aizkustinājuma.

Kad izrāde beigusies, misters Džordžs atkal pāriet pāri upei un dodas uz to neparasto rajonu, kas plešas ap Heimārketu un Lesterskvēru, — centru, kurš piesaistījis ap sevi vidusmēra ārzemju viesnīcas un vidusmēra ārzemniekus, izpriecu laukumus, cīkstoņus, paukotājus, gvardes kājniekus, vecu porcelānu, spēļu namus, izstādes un kurā slēpjas vesels pūlis paputējušu ļautiņu, kas vairās no svešām acīm. Ienirdams šī rajona pašā vidienē, viņš šķērso laukumu un pa garu, nobalsinātu velvju eju nonāk pie lielas ķieģeļu ēkas, ko veido kailas sienas, grīda, jumta spāres un bēniņu logi un kam uz fasādes, ja to vispār var saukt par fasādi, uzkrāsots uzraksts: «Šautuve, Džordžs &amp; Co».

Sajā «Šautuvē, Džordžs &amp; Co» viņš dodas iekšā, un tur viņu sagaida gāzes gaisma (degļi šobrīd pa pusei nogriezti) un divi nobalsināti mērķi šaušanai, turpat ir arī loka šaušanas piederumi, paukošanas rīki un viss nepieciešamais angļu boksa mākslas piekopšanai. Šovakar Džordža šautuvē netiek piekopts neviens no šiem sporta vai nodarbību veidiem un tā ir tik vientulīga, ka visa pieder vienam vienīgam mazam, dīvainam vīrelim ar lielu galvu, kurš aizmidzis guļ uz grīdas.

Mazais vīrelis ir ģērbies gandrīz kā ieroču kalējs — rupja, zaļa auduma priekšautā un cepurē; viņa seja un rokas ir notrieptas ar šaujampulveri un notraipītas, šautenes pielādējot. Viņš guļ gaismā iepretī spidoši baltajam mērķim, un melnie plankumi spilgti izceļas uz viņa miesas. Mazliet tālāk atrodas stabilais, raupjais, primitīvais galds ar skrūvspīlēm, pie kura viņš nesen darbojies. Viņš ir sīks vīrelis ar sačokurojušos seju, viens vaigs viņam ir tik zils un rētām izraibināts, ka jādomā, vai viņš kādreiz, dienišķos pienākumus pildot, nav cietis no sprādziena.

—   Fili — klusi pasauc kavalērists.

—  Jā, jāl — atsaucas Fils, trausdamies kājās,

—   Vai ir kas jauns?

—  Tukšs kā izdzerta alus muca, — atbild Fils. — Pieci duči šauteņu šāvienu un ducis no pistolēm. Un vēl mērķīl — Fils atcerēdamies nogremžas.

—   Taisi ciet, Fili

Kad Fils dodas izpildīt pavēli, kļūst redzams, ka viņš ir klibs, kaut gan spēj kustēties ļoti veikli. Sejas izraibinātajā pusē nav uzacs, bet pretējā pusē tā ir kupla un melna, un šī nevienādība piešķir viņa sejai visai dīvainu, pat draudīgu izskatu. Ar viņa rokām, šķiet, noticis viss, kam iespējams notikt, tikai pirksti palikuši vietā, jo tās ir viscaur izrpbQtas, rētainas un sačervelējušās. Viņš izskatās ļoti spēcīgs un cilā smagus solus tā, it kā pat ne« nojaustu, ko nozīmē svars. Viņam piemīt dīvains paradums klibot apkārt pa šautuvi, atspiežot plecu pret sienu, un līkločiem pievirzīties tiem priekšmetiem, ko vēlas dabūt, nevis doties tiem klāt taisnā ceļā; tādējādi pāri visām četrām sienām stiepjas tumša josla, kas te iedēvēta par «Fila vagu».

Sis vīrs, kas strādā par Džordža šautuves uzraugu, kad paša Džordža nav darbā, tagad aizslēdz lielās durvis un izdzēš visas gaismas, atstājot tikai vienu, un visbeidzot izvelk no koka būceņa divus matračus un gultas piederumus. Tie tiek novietoti katrs savā šautuves galā, un kavalērists pats saklāj savu guļvietu, kamēr Fils sakārto savējo.

—   Fili — saka saimnieks, jau novilcis svārkus un vesti, un paietas uz viņa pusi; ar bikšturiem viņa stāvs izskatās vēl kareivīgāks un staltāks nekā citkārt. — Tevi atrada kaut kur pie durvju sliekšņa, vai ne?

—   Notekā, — atbild Fils. — Naktssargs paklupa pret mani.

—   Tad jau tu klaidoņa dzīvei esi bijis lemts no paša sākuma.

—   No mazām dienām, — atsaka Fils.

—   Ar labu nakti!

—   Ar labu nakti, saimniek!

Fils nevar aiziet taisni pat uz guļvietu: viņš, plecu pret sienu atspiedis, apceļo divas šautuves sienas un tā aizlīkumo lidz matracim. Kavalērists, pagājies dažus soļus pa šaujamtrasi un palūkojies uz mēnesi, kas pašlaik spīd iekšā pa jumta logu, aizsoļo vistaisnākajā ceļā pie sava matrača un arī liekas gulēt.

XXII NODAĻA

Misters Bakits.

Alegorija Linkolnsinfildā šodien izskatās itin pavēsa, kaut arī vakars ir karsts, jo abi mistera Talkinghorna logi ir plati atvērti un augstā istaba vēju caurstāvota un drūma. Tas, iespējams, nebūtu patīkami novembra miglā un šķīdonī, taču garā brīvlaika tveicē tam ir savas priekšrocības. Tas ļauj Alegorijai, kurai gan vaigi ir kā firziķi, ceļgali kā ziedu pušķi un roku un kāju dilbu vietā rožaini pauguri, šovakar izskatīties ciešami vēsai.

Daudz putekļu ieplūst pa mistera Talkinghorna logiem un vēl jo vairāk to sakrājies starp viņa mēbelēm un pa pīru kaudzēm. It visam pāri šeit klājas bieza putekļu kārta Kad no tālienes atskrējusi un nomaldījusies vēja pūsma izbīstas un aklā steigā metas atpakaļ ārā, tā sapūš A!e gorijas acīs tikpat varenu putekļu mākoni, kādu tiesa un likums — vai misters Talkinghorns, viens no to uzticamākajiem pārstāvjiem, — spēj vajadzības gadījumā sapūst nelietpratēju acīs.

Savā drūmajā putekļu krātuvē, šai visaptverošajā masā, par ko lemts pārtapt gan viņa dokumentiem, gan viņam pašam, visiem viņa klientiem un visam dzīvam vai nedzīvam, kas mājo uz zemes, misters Talkinghorns sēž pie viena no atvērtajiem logiem, baudīdams vecu portvīnu. Kaut arī viņš ir ciets vīrs, noslēgts, bezkaislīgs un mazrunīgs, vecu vīnu viņš lieliski prot novērtēt. Meistarīgi ierīkotā pagrabā Linkolnsinfīldas pazemē viņam glabājas nenovērtējama muciņa portvīna — viens no viņa daudzajiem noslēpumiem. Kad viņš pusdieno viens savā istabā, kā to darījis šodien, viņš vispirms apēd no tuvējā traktiera atnesto zivs gabalu un bifšteka vai cāļa porciju un tad ar sveci rokās dodas lejā uz dobji dunošajiem gaiteņiem zem pamestās savrupmājas, un, dimdošo durvju attālas atbalss pavadīts, svinīgi atgriežas, nesdams lidzi miklo pazemes dvašu un rokās turēdams pudeli, no kuras izlej piecdesmit gadus vecu mirdzošu nektāru, kas glāzē sarkst un tvīkst, apjauzdams savu izcilību, un piepilda visu istabu ar dienvidzemju vīnogu smaržu.

Misters Talkinghorns, sēdēdams puskrēslā pie atvērtā loga, bauda savu vīnu. Tas itin kā čukst viņam ausī par saviem piecdesmit klusuma un savrupības gadiem un dara šo vīru vēl noslēgtāku. Nepieejamāks nekā jebkad — viņš sēž, noslēpumainībā samilzis, un klusībā apcer visas savas slepeno ziņu krātuves, kurās iesaistīti gan tumši lauku meži, gan lieli, tukši, aizslēgti pilsētas nami, un varbūt kādubrīd iedomā arī pats par sevi, par savu dzirn tas vēsturi, savu naudu, savu testamentu — tas viss jebkuram citam ir pilnīgs noslēpums — un par to, ka viens viņa draugs, vecpuisis, veidots no tāda paša māla kā misters Talkinghorns, turklāt arī tiesuvīrs, dzīvojis tādu pašu dzīvi līdz septiņdesmit piecu gadu vecumam un tad piepeši apjautis (kā ļaudis domā), ka tā ir pārlieku vienmuļa, un kādā vasaras vakarā atdevis savu zelta pulksteni bārddzinim, nesteidzīgi aizstaigājis mājup uz Templi un pakaries.

Taču misters Talkinghorns šovakar nav viens un nevar nodoties ierasti ilgajām pārdomām. Pie tā paša galda bikli un neparocīgi atvilktā krēslā sēž plikgalvains, lēnīgs vīrs spīdošu seju un galvvidu un bijīgi noklepojas, aizsedzis muti ar plaukstu, kad tiesasvīrs aicina viņu piepildīt glāzi.

—   Nu, Snegsbij, — saka misters Talkinghorns, — pastāstiet man tagad vēlreiz visu šo dīvaino notikumu.

—  Ja jūs tā vēlaties, ser.

—   Vakarvakarā, kad jūs bijāt tik laipns un iegriežaties šeit, jūs teicāt…

—   Par to man jālūdz piedošana, ja tā bija patvaļība no manas puses, ser, bet es atcerējos, ka jūs tā kā drusku interesējāties par šo personu, tāpēc nodomāju, ka jūs varbūt … ka jūs, iespējams, vēlētos…

Misters Talkinghorns nav tas cilvēks, kas ietu otram palīgā pabeigt domu vai arī piekristu kaut kādiem pieļāvumiem attiecībā uz sevi pašu. Tā nu misters Snegsbijs aizstomās līdz neveiklām beigām, ko pavada klepus: — Man, protams, jālūdz jums piedošana par šo patvaļību, ser.

—   Nebūt ne, — saka misters Talkinghorns. — Jūs man teicāt, ka esot uzlicis cepuri un nācis šurp, neko neteikdams sievai par savu nodomu. Domāju, kas tas bija prātīgi darīts, jo šis gadījums nav tik nozīmīgs, lai to īpaši pieminētu.

—   Redziet, ser, — atbild misters Snegsbijs, — mana drostaliņa — sauksim lietas īstajā vārdā! — ir ziņkārīga. Viņa ir ziņkārīga. Viņa, nabadzīte, palaikam cieš no krampjiem, un viņai ir derīgi kaut kā nodarbināt domas. Tā nu viņa tās nodarbina — es teiktu, ar katru sīkumu, kas gadās pieejams, vienalga, vai tas skar viņu vai ne — un visbiežāk jau ne. Manai drostaliņai ir ļoti rosīga iztēle, ser.

Misters Snegsbijs iedzer malku un, delnā jūsmīgi klepodams, nomurmina: — Ak tu dieviņ, kas par lielisku vīnu!

—   Un tāpēc jūs vakar savu gājienu noklusējāt, — piebilst misters Talkinghorns. — Un šovakar arī?

—   Jā, ser, šovakar arī. Mana sieviņa pašlaik ir — sauksim lietas īstajā vārdā! — ļoti dievbijīgā noskaņojumā (vismaz viņai pašai tā liekas) un atrodas vakara saietā (tā viņi to dēvē) pie garīdznieka, vārdā Cedbenda. Viņam nepšaubāmi piemīt laba tiesa daiļrunības, bet man pašam viņa stils diez kā nepatīk. Nu, bet tas neko negroza. Tā kā mana sieviņa ir šādi nodarbināta, es varēju netraucēts atnākt šurp.

Misters Talkinghorns piekrītoši pamāj ar galvu. — Piepildiet savu glāzi, Snegsbij!

—   Paldies, ser, liels paldies, — atsaka kancelejas preču tirgotājs, bijīgi noklepodamies. — Sis nudien ir izcili brīnišķīgs vīns, ser!

—   Šodien tāds vīns ir retums, — saka misters Talkinghorns. — Tas ir piecdesmit gadus vecs.

—   Ko jūs sakāt, ser! Bet es nemaz par to nebrīnos, it nemaz. Tas varētu būt… nez cik gadu vecs. — Veltījis portvīnam šos atzinības vārdus, misters Snegsbijs bikli delnā noklepojas, kā atvainodamies par to, ka atļaujas dzert kaut ko tik vērtīgu.

—   Vai jūs neatkārtotu vēlreiz, ko teica tas zēns? — saka misters Talkinghorns, sabāzdams rokas savu apnēsāto bikšu kabatās un rāmi atlaizdamies krēslā.

—   Ar lielāko prieku, ser!

Tad tiesas kancelejas preču tirgotājs precīzi, kaut ar zināmu liekvārdības piedevu atkārto vārdus, ko sacījis Džo viņa mājā sanākušo viesu priekšā. Nonācis pie stāstījuma beigām, viņš piepeši pamatīgi satrūkstas un aprauj savu runu ar izsaucienu: — Ak dievs, ser, es tak nezināju, ka te klāt ir vēl viens kungs!

Misters Snegsbijs ir satriekts, ieraudzījis, ka starp viņu un tiesasvīru nelielu gabaliņu no galda stāv un uzmanīgi klausās kāds vīrietis ar cilindru galvā un nūju rokā; misteram Snegsbijam ienākot, viņa tur nebija, un viņš netika ienācis nedz pa durvīm, nedz arī pa kādu no abiem logiem. Istabā ir arī sienasskapis, taču tā eņģes nav iečīkstējušās un uz grīdas nav atskanējis neviens solis. Tomēr šis trešais cilvēks tur stāv ar savu uzmanīgo seju, ar savu nūju un cilindru, aizlicis rokas aiz muguras, — nosvērts un mierīgs klausītājs. Viņš ir spēcīgi noaudzis pusmūža vīrietis nesatricināmu stāju un vērīgām acīm, tērpies melnās drānās. Ja neņem vērā to, ka viņš raugās misterā Snegsbijā tik cieši, it kā grasītos uzzīmēt tā portretu, viņā no pirmā acu uzmetiena, šķiet, nav nekā ievērības cienīga — ja nu varbūt vienīgi šī mīklainā parādīšanās.

—   Neliecieties traucēties ši kunga dēļ, — misters TaiMughorns, kā arvien, mierīgi nosaka. — Tas ir tikai misters Bakits.

—  Ak tā, ser? — atsaucas tiesas kancelejas preču tirgotājs, un viņa noklepošanās skaidri pauž, ka viņam nav uc mazākās jausmas, kas ir šis misters Bakits.

—   Es gribēju, lai viņš noklausās šo stāstu, — saka liesasvlrs, — tāpēc ka zināma iemesla dēļ gandrīz vai domāju papētīt visu šo notikumu dziļāk, un šis kungs tādos jautājumos ir ļoti attapīgs. Ko jūs par to sakāt, Bakit?

—   Viss ir ļoti vienkārši, ser. Tā kā mūsu cilvēki likuši šim zēnam pārvākties kaut kur tālāk un viņš vairs agrākajā krustojumā nav atrodams, atliek viens: ja misteram Snegsbijam nebūtu iebildumu atnākt man līdzi uz «Vientuļo Tomu» un šo puiku uzrādīt, mēs varam atvest viņu šurp nepilnās divās stundās. Es to, protams, varu izdarīt arī bez mistera Snegsbija, bet kopā mums ietu ātrāk.

—   Misters Bakits ir slepenpolicists, Snegsbij, — paskaidrodams piebilst tiesasvīrs.

—   Ak tā, ser? — atjautā misters Snegsbijs, un šķiet, ka viņa atlikušais matu kumšķis par visu vari grib celties stāvus.

—   Un, ja jums nav nekas pretī pavadīt misteru Bakitu uz minēto vielu, — turpina tiesasvīrs, — es par to būtu jums visai pateicīgs.

Kamēr misters Snegsbijs mirkli vilcinās, misters Bakits ielūkojas viņa domu dziļumos/

—   Nebīstieties, ka jūs varētu nodarīt pāri zēnam, — viņš saka. — Tas nenotiks. Attiecībā uz zēnu viss ir kārtībā. Mēs tikai atvedīsim viņu šurp, lai es varētu uzdot viņam dažus jautājumus, tad mēs samaksāsim viņam par pūlēm un ļausim atkal iet. Viņam tas būs izdevīgs darbs. Es jums solu kā vīrs, ka jūs redzēsiet zēnu aizejam sveiku un veselu. Nebaidieties nodarīt viņam pāri, tas nenotiks.

—   Labi, mister Talkinghorn! — iepriecināts un nomierinājies atsaucas misters Snegsbijs. — Ja jau tādas tās lietas…

—   Jā! Un paklausieties vēl ko, mister Snegsbij, — atsāk Bakits, aiz elkoņa pavezdams viņu sāņus, familiāri uzsizdams viņam pa krūtīm un runādams noslēpumainā balsī. — Jūs esat sabiedrisks cilvēks, saprotiet, darījumu cilvēks un turklāt prāta cilvēks. Tāds jūs esat.

—   Es, protams, esmu jums ļoti pateicīgs par šīm labajām domām, — atbild kancelejas preču tirgotājs, kā allaž, pazemīgi noklepojies, — bet…

—   Tāds jūs esat, saprotiet, — saka Bakits. — Un mati šķiet, ka nav īpašas vajadzības atgādināt tādam cilvēkam kā jūs, ar jūsu amatu, ievērojamas uzticības amatu, kurā strādājot jāprot būt modram un saglabāt veselo saprātu un galvai stingri jāstāv uz pleciem (man bija tēvocis, kas strādāja jūsu amatā), — nav īpašas vajadzības atgādināt tādam cilvēkam kā jūs, ka pats gudrākais un prātīgākais ir par šādām lietiņām ciest klusu. Vai saprotat? Ciest klusu!

—   Protams, protams, — atsaka otrs.

—   Jums es varu pateikt, — Bakits turpina ar aizkustinošu atklātības izteiksmi sejā, — ka, ciktāl nojaušu, ir pamats domāt, vai šim mirušajam nav piederējis kāds neliels īpašums un vai šī sieviete nav uzdomājusi kādus trikus attiecībā uz šo īpašumu, vai saprotat?

—   A! — novelk misters Snegsbijs, kurš, šķiet, saprot visai maz.

—   Nu, un jūs taču gribat, — Bakits runā tālāk, vēlreiz draudzīgi un uzmundrinoši uzsizdams misteram Snegsbijam pa krūtīm, — lai katrs cilvēks saņemtu pēc tiesas un taisnības. To taču jus gribat.

—   Protams, — atsaka misters Snegsbijs, pamādams ar galvu.

—   Un šī iemesla dēļ, turklāt vēl izdarot pakalpojumu savam… kā jūsu amatā to dēvē — par klientu vai pasūtītāju? Esmu piemirsis, kā mēdza sacīt mans tēvocis.

—  Es parasti dēvēju to par klientu, — atbild misters Snegsbijs.

—   Pareizi! — atsaucas misters Bakits, it sirsnīgi paspiezdams viņam roku. — Tātad šī iemesla dēļ, turklāt vēl izdarot pakalpojumu patiesi krietnam klientam, jūs, neviena nemanīts, nāksiet man līdzi uz «Vientuļo Tomu» un vēlāk par to visu cietīsiet klusu un neteiksiet nevienam ne vārda. Tāds taču ir jūsu nodoms, ja es pareizi sapratu, vai ne?

—   Pilnīgi pareizi, ser. Pilnīgi pareizi, — saka misters Snegsbijs.

—   Nu, tad te ir jūsu cilindrs, — atbild viņa jaunais paziņa, tik labi pazīdams šo apģērba piederumu, it kā pats to būtu taisījis, — un, ja jūs esat gatavs iet, tad es arī.

Viņi atstāj misteru Talkinghornu, kura neizdibināmo dziļumu virsmu nenotrīsina neviens sīks vilnītis, dzeram savu veco vīnu un iziet uz ielas.

—  Vai jūs gadījumā nepazīstat kādu ļoti lādzīgu vīru, vārdā Gridliju? — draudzīgi apjautājas Bakits, kad abi kāpj lejup pa kāpnēm.

—  Nē, — padomājis atbild misters Snegsbijs. — Es nepazīstu nevienu ar šādu vārdu. Kāpēc jūs jautājat?

—  Tāpat vien, — atsaka Bakits. — Viņš tikai drusku paļāva vaļu savai ātrajai dabai un piedraudēja dažiem godājamiem ļaudīm, un tagad izvairās no mana apcietināšanas ordera — cik nožēlojami, ka saprātīgs cilvēks pasāk tā rīkoties!

Turpinot ceļu, misters Snegsbijs izdara neparastu atklājumu: lai cik ātrā solī viņi ietu, viņa ceļabiedrs tomēr arvien atstāj tādu iespaidu, it kā dīki pastaigātos, un sejā viņam jaušas nenosakāma slepenība, turklāt ik reizes, kad viņam jānogriežas pa labi vai pa kreisi, viņš izliekas, ka būtu cieši nolēmis doties taisni uz priekšu, un strauji pagriežas sānis pašā pēdējā brīdī. Laiku pa laikam, kad viņi paiet garām kādam patrulējošam policistam, misters Snegsbijs ievēro, ka gan policists, gan viņa ceļabiedrs, tuvodamies viens otram, iegrimst dziļā izklaidībā un šķiet pilnīgi nemanām viens otru un raugāmies tālu tukšumā. Pāris reižu misters Bakits, pieslīdējis no mugurpuses kādam neliela auguma jaunam cilvēkam ar spīdošu cilindru, zem kura katrā galvas pusē gulst plakanā vilnī gludi pieglausti mati, gandrīz pat nepaskatījies virsū, pieskaras viņam ar savu nūju, un jaunais cilvēks, paskatījies apkārt, tajā pašā acumirklī izgaist kā nebijis. Lai ko sastaptu mistera Bakita skatiens, pa lielākajai daļai viņa seja paliek tikpat nekustīga kā lielais sēru gredzens uz mazā pirkstiņa vai broša ar nelielo briljantu palielā ietvarā, ko viņš nēsā pie krekla.

Kad viņi beidzot nokļūst «Vientuļā Toma» apkaimē, misters Bakits brīdi apstājas uz stūra un paņem no dežurējošā policista aizdegtu lākturi; policists dodas viņam līdzi pats ar savu pie jostas piestiprinātu lākturi. Misters Snegsbijs starp abiem pavadoņiem soļo uz priekšu pa nejauku, piesmakušu beznoteku ielu, kas mirkst melnos dubļos un smirdošā ūdenī, kaut gan visur citur ceļi ir sausi, un pārsteidz ar tādu dvaku un izskatu, ka viņš, kas Londonā nodzīvojis visu mūžu, tikko spēj noticēt saviem jutekļiem. No šīs ielas un tās drupu kaudzēm nozarojas citas ieliņas un pagalmi, kas ir tik atbaidoši, ka misteram Snegsbijam kļūst slābani kā miesa, tā gars, itin kā viņš ar katru soli dotos arvien dziļāk pekles zaņķī.

—   Paraujieties drusciņ malā, mister Snegsbij, — saka Bakits, kad viņiem tuvojas noplukušas, pārsegtas nestuves trokšņaina pūļa ielenkumā. — Sērga nāk pretī pa ielu.

Kad nelaiķis neredzams slid garām, pūlis, atraudamies no šī izklaides objekta, brīdi kavējas ap trim atnācējiem kā spokainu, atbaidošu seju jūra, tad aizslīd projām un pazūd starp kokiem, gruvešiem un mūriem; ik pa brīdim no turienes atlido pa kliedzienam vai spalgam brīdinājuma svilpienam, līdz gājiens izgaisis tālumā.

—   Vai šie ir tie sērgas perēkļi, Dārbij? — misters Bakits vēsi apvaicājas, pavērsdams lukturi pret smirdošu graustu rindu.

Dārbijs atbild, ka «tādi tie ir visi», un piebilst, ka nu jau mēnešiem ilgi cilvēki «krīt veseliem dučiem» un tiek nesti ārā gan miruši, gan mirstoši — «kā sprāgušas aitas». Ejot tālāk, Bakits aizrāda misteram Snegsbijam, ka viņš izskatoties tāds kā nevesels, un misters Snegsbijs atbild, ka nespējot elpot šo drausmīgo gaisu.

Viņi izjautā vairāku māju iemītniekus par zēnu, vārdā Džo. Tā kā «Vientuļajā Tomā» tikai reto pazīst pēc kristītā vārda, daudzi prašņā misteram Snegsbijam, vai viņš domājot Rudo vai Pulkvedi, vai Karātavu, vai Jauno Gulbi, vai Terjeru, vai Garo, vai Ķieģeli. Misters Snegsbijs apraksta meklējamo vēl un vēl. Par apraksta oriģinālu domas manāmi dalās. Daži domā, ka tam jābūt Rudajam, citi apgalvo, ka tas esot Ķieģelis. Tiek atvests Pulkvedis, taču tas nepavisam nav īstais. Kad vien misters Snegsbijs ar saviem pavadoņiem apstājas, ap viņiem sadrūzmējas pūlis, un no tā skrandainajām dzīlēm misteram Bakitam bez mitas tiek raidīti pakalpīgi padomi. Kad vien viņi virzās uz priekšu, lākturu acīm nikni gailējot, tas atkāpjas un pazūd turpat starp kokiem, gruvešiem un mūriem tāpat kā iepriekš.

Beidzot top uziets miteklis, kur mēdz nakšņot Āmurs jeb Āmurgalva, un ir pamats domāt, ka šis Āmurs varētu būt Džo. Pie šāda secinājuma viņi nonāk, kad misters Snegsbijs salīdzinājis sava meklējamā pazīmes ar tām, kuras uzskaita mājas saimniece — uz grīdas guļoša lupatu kaudze ar melnos apsējos ievīstītu dzērājas seju, kas blenž pretī no suņubūdai līdzīga cauruma, sava privātā mitekļa. Āmurs esot aizgājis pie daktera dabūt zāļu pudeli vienai slimai sievai, bet tūdaliņ būšot atpakaļ.

—       Un kas mums te šovakar mitinās? — noprasa misters Bakits, atvērdams citas durvis un paspidinādams savu lākturi. — Ak divi piedzēruši vīrieši, ko? Un divas sievietes? Vīrieši, šķiet, guļ kā bluķi, — un viņš atvelk katram gulētājam sānis uz sejas uzmesto roku, lai paraudzītos uz tiem. — Vai tie ir jūsējie, skaistulītes?

—       Jā, ser, — atbild viena no sievietēm. — Tie ir mūsu vīri.

—   Ķieģeļu dedzinātāji?

—  Jā, ser.

—   Un ko jūs te darāt? Jūs neesat no Londonas.

—   Nē, ser. Mēs esam no Hārfordšīras.

—   No kura apvidus Hārfordšīrā?

—   No Sentolbensas.

—   Atklīdāt šurp kājām?

—       Jā, vakardien. Patlaban mums tur nav darba, bet no šī nāciena arī nebija nekāda labuma — un droši vien nebūs arī turpmāk. *

—       Tādā veidā nekāds labums nevar rasties, — saka misters Bakits, pagriezdams galvu pret nekustīgi guļošajiem vīriem.

—       Nav jau arī, — nopūzdamās atbild sieviete. — Mēs ar Dženiju to ļoti labi zinām.

Kaut gan istaba ir divas vai trīs pēdas augstāka par durvju aili, tā tomēr ir tik zema, ka paša garākā apmeklētāja galva noteikti skartu nomelnējušos griestus, ja viņš sadomātu izslieties taisni. Tā neciešami iedarbojas uz jebkuriem jutekļiem; pat rupjā svece derdzīgajā gaisā deg ar slimīgi bālu un drebelīgu liesmiņu. Istabā ir pāris solu un pie galda vēl viens, augstāks, solš. Vīrieši guļ aizmiguši turpat, kur nokrituši, bet sievietes sēž pie sveces. Sieviete, kas nupat runājusi, tur rokās pavisam mazu bērnu. '*

—       Cik tad vecs ir šis sīkais radījums? — noprasa Bakits. — Izskatās tīri kā vakar piedzimis. — Viņa izturēšanās tagad nepavisam nav barga, un, kad viņš uzmanīgi pavērš gaismu pret mazuli, misteram Snegsbijam dīvainā kārtā acu priekšā uznirst kāds cits bērns, gaismas staru loka apņemts, ko viņš redzējis gleznās.

—  Vēl nav ne trīs nedēļas, ser, — atbild sieviete.

—  Vai tas ir jūsu bērns?

—   Manējais.

Otra sieviete, kas viņu ienākšanas brīdī noliekusies pār bērnu, atkal pieliecas un noskūpsta aizmigušo.

—  Jūs tik sirsnīgi izturaties pret viņu, it kā pati būtu viņam māte, — piebilst misters Bakits.

—   Es biju māte tādam pašam bērnam, ser, un tas nomira.

—  Ai, Dženij, Dženij, — atsaucas otra sieviete, — tā arī labāk! Daudz labāk domāt par mirušu nekā par dzīvu, Dženij! Daudz labāk!

—  Nevar tak būt, ka jums, sievietei, ir tik pretdabiskas jūtas, ka jūs vēlētos redzēt savu bērnu mirušu? — bargi vaicā misters Bakits.

—  Jums taisnība, saimniek, dievs mans liecinieks, — viņa atbild, — es to nevēlos! Es atdotu pati savu dzīvību, lai atturētu nāvi no viņa, tāpat kā darītu ikviena augstas kārtas dāma.

—  Nu, tad nerunājiet tik aplam, — saka misters Bakits, no jauna atmaidzis. — Kāpēc jūs tā darāt?

—   Tādas domas man nāk galvā, — atbild sieviete, un acis viņai pieplūst asarām, — kad es skatos, cik mierīgi mans bērniņš guļ. Ja tas vairs nepamostos, es to tā pārdzīvotu, ka jūs mani noturētu par ārprātīgu. To es |oti labi zinu. Es stāvēju blakām Dženijai, kad viņa zaudēja savu bērnu, — vai ne, Dženij? — un es zinu, kā viņa cieta. Bet paskatieties te apkārt. Paskatieties uz viņiem, — un sieviete uzmet skatienu guļošajiem. — Paskatieties uz to zēnu, kuru jūs gaidāt un kurš aizgāja, lai izdarītu man pakalpojumu! Padomājiet par tiem bērniem, ar kuriem jūsu amatā jo bieži iznāk darīšana un kurus jūs redzat augam!

—   Nu, labi, labi, — saka misters Bakits, — bet jūs audziniet viņu, kā pieklājas, un viņš jums būs atspaids un prieks vecuma dienās.

—   Darīšu jau, ko spēšu, — sieviete atbild, noslaucīdama acis. — Bet man visu laiku jādomā — varbūt pagurums vainīgs, varbūt tas nelāga drudzis — par visu to, kas viņam stāv priekšā. Mans saimnieks viņu nemīlēs, sitīs, un viņš redzēs, kā sit mani, un baidīsies nākt mājās, un varbūt noies neceļos. Es pūlēšos visiem spēkiem un visu sirdi viņa labā, bet man nebūs neviena palīga; un, ja viņš noies no ceļa, par spīti visām manām pūlēm, un ja pienāks laiks, kad es sēdēšu viņam aizmigušam līdzās, vērojot, kāds viņš pārvērties un nocietinājies, — vai tad man labāk netiksies domāt par šo brīdi,

kad viņš šāds guļ manā klēpī, un vēlēties, kaut viņš būtu aizgājis tāpat, kā aizgāja Dženijas bērns?

—  Nu, nevajag tā! — saka DŽenija. — Liz, tu esi nogurusi un slima. Ļauj man viņu paņemt!

Ņemdama bērnu, viņa nejauši pavelk sānis mātes ģērbu, bet tūlīt to sakārto un aizklāj savainotās, zilumiem klātās krūtis, pie kurām gulējis bērns.

—  Tieši mans mirušais bērns liek man tik ļoti mīlēt šo dzīvībiņu, — saka Dženija, nēsādama mazo pa Istabu,

—  un tieši mans mirušais bērns liek arī viņai tik ļoti to mīlēt, ka viņa spēj domāt pat par šķiršanos no tā. Kamēr viņa domā par to, es domāju, ko vien es neatdotu, lai mans mīlulītis atgrieztos pie manis. Bet mēs abas domājam vienu un to pašu, ja vien spētu izteikt to vārdos, jo mēs abas esam mātes ar nelaimē vienotām sirdīm!

Kamēr misters Sncgsbijs izšņauc degunu un pa ieradumam līdzjūtīgi noklepojas, ārpusē atskan soļi. Misters Bakits pavērš gaismekli pret durvīm un vaicā misteram Snegsbijam: — Nu, ko jūs sakāt par šo Āmuru? Vai būs īstais?

—  Tas ir Džo, — saka misters Sncgsbijs.

Džo pārsteigts stāv gaismas aplī kā skrandains tēls burvju laternā un dreb bailēs, ka, varbūt noziedzies pret likumu, neaiziedams pietiekami tālu prom no vecās vietas. Taču misters Snegsbijs viņu nomierina ar vārdiem:

—   Te ir tikai darbiņš, par ko tev samaksās, Džo, — un zēns atgūstas; kad misters Bakits izved viņu ārā, lai brītiņu aprunātos savrup, Džo gluži sakarīgi, kaut arī aizvilkdamies, izstāsta savu stāstu.

—   Es izrunāju ar zēnu, kas man runājams, — atgriezies saka misters Bakits, — un tur viss šķiet kārtībā. Tagad, mister Snegsbij, rīkojieties tālāk!

353

Pirmkārt, Džo jāizdara līdz galam savs pakalpojums, un viņš nodod atnestās zāles sievietei ar īsu vārdisku norādījumu — «viss tūliņ jādzer iekšā». Otrkārt, misteram Snegsbijam jānoliek uz galda puskrona, viņa ierastās zāles dažnedažādām kaitēm. Treškārt, misteram Bakitam jāsaņem Džo pie rokas drusku virs elkoņa un jāiet ārā, fodot viņu sev pa priekšu, jo bez šādas uzraudzības ne Amurgalva, ne kāda cita līdzīga galva nevar tikt lietpratīgi aizvadīta līdz Linkolnsinfīldai. Kad tas viss padarīts, viņi novēl sievietēm labu nakti un atkal iziet melnajā, šķebīgajā ielā.

12154?

Cauri tam pašam zaņķūn, pa kuru ienākuši šai bedrē, viņi pamazām no tās atkal iznirst; svelpjoša, ziboša, klīstoša pūļa pavadīti, viņi izkļūst tās malā, kur Dārbijs atgūst sev abus lākturus. Seit pūlis gluži kā iesprostotu dēmonu bars klaigādams pagriežas atpakaļ un drīz vien pazūd skatienam. Pa ielām, kuras ir nesalīdzināmi tīrākas, kurās beidzot var elpot svaigu gaisu un kuras misters Snegsbijs nekad nav pratis tik augstu novērtēt kā šobrīd, viņi gan kājām, gan braukšus sasniedz mistera Talkinghorna mājokli.

Kāpjot pa krēslainajām kāpnēm (mistera Talkinghorna dzīvoklis atrodas otrajā stāvā), misters Bakits piezīmē, ka viņam kabatā esot atslēga, tāpēc zvanīt nebūšot vajadzības. Ņemot vērā Bakita lietpratību, var likties, ka viņš durvis slēdz samērā gausi un turklāt ne bez trokšņa. Iespējams, ka tā viņš brīdina par savu ierašanos.

Tomēr beidzot viņi ienāk priekštelpā, kur deg lampa, un no turienes istabā, kur parasti uzturas misters Talkinghorns, — tajā pašā, kur viņš šovakar baudījis savu veco vīnu. Viņa te nav, taču abi vecmodīgie svečturi aizdegti stāv savā vietā un istaba ir pietiekami gaiša.

Misters Bakits, kurš joprojām tur Džo savā lietpratīgajā tvērienā un kuram, pēc mistera Snegsbija domām, ir neskaitāmi daudz acu, paietas uz istabas vidu, un Džo piepeši iztrūcies apstājas.

—   Kas noticis? — čukstus vaicā Bakits.

—   Re, kur viņa ir! — iekliedzas Džo.

—   Kas?

—   Tā dāma!

Istabas vidū, kur krīt visvairāk gaismas, stāv biezos plīvuros ietinusies sieviete. Tās augums ir nekustīgs un kluss. Tā pagriezusies ar seju pret viņiem, taču nepievērš ienācējiem nekādu uzmanību un paliek stāvam kā statuja.

—   Nu, tad pasaki man, — skaļi saka Bakits, — kā tu zini, ka tā ir tā pati dāma?

—   Es atceros to plīvuri, — stīvi raudzīdamies, saka Džo, — un cepuri ar, un šito kleiti.

—   Apdomā labi, ko tu saki, Āmur! — brīdina Bakits, nenovērsdams no viņa acis. — Paskaties vēlreiz!

—   Es jau skatos, cik tik var, — saka Džo ar izbiedētu skatienu acīs, — un re, kur ir tas pats plīvuris, cepure un kleite.

—   Un tie gredzeni, par ko tu man stāstīji? — taujā Bakits.

—  Spīdēja te pa visu roku, — saka Džo, paberzēdams kreisās rokas pirkstus pret labās plaukstas kauliņiem, nenovērsdams acis no sievietes stāva.

Sieviete novelk labās rokas cimdu un atsedz plaukstu.

—   Nu, ko tu teiksi? — tincina Bakits.

Džo papurina galvu: — Šitādi ne. Un roka ar nebij šitāda.

—   Ko tu tur stāsti? — noprasa Bakits, tomēr acīm redzami iepriecināts — krietni iepriecināts.

—   Baltāka bij un daudz smalkāka, un mazāka ar, —

atsaka Džo.

—  Tā, tā, drīz jau tu sāksi man stāstīt, ka es esmu pats sava vecāmāte, — saka misters Bakits. — Vai tās dāmas balsi tu atceries?

—   Es domā, ka jā, — atbild Džo.

Plīvurotais stāvs ierunājas. — Vai tā bija šī balss? līs varu runāt, cik ilgi vajag, ja tu neesi drošs. Vai tā bija šī balss vai vismaz līdzīga šai balsij?

Džo satriekts raugās uz misteru Bakitu. — It nemaz!

—   Nu, tad ko tu stāsti, ka tā ir tā pati dāma? — skarbi noprasa cienījamā amatpersona, norādot uz sievietes stāvu.

—   Tamdēļ, — atsaka Džo, gan apmulsis, taču ar nesatricinātu pārliecību, — tamdēļ, ka tas ir tas pats plīvuris, cepure un kleite. Tā ir viņa — un atkal nav viņa. Nav viņas roka, nav tie gredzeni, un nav tā balss. Bet ir tas pats plīvuris, cepure un kleite — un tāpat uzvilkti kā toreiz tai, un tikpat gara ar šitā ir kā tā, kas man iedeva sovriņu un aizlaidās.

—   Nu labi! — nevērīgi nosaka misters Bakits. — No tevis mums liela labuma nebija. Tomēr te tev būs pieci šiliņi. Tērē tos prātīgi un neieskrien nepatikšanās! — Bakits uzmanīgi pārskaita naudas gabalus no vienas rokas otrā kā spēļu kauliņus — tā viņš allaž mēdz darīt, jo visvairāk tos iznāk lietot šādās veiklības spēlēs, — un tad, salicis tos kaudzītē, iespiež zēnam saujā un izved viņu ārā, atstādams misteru Snegsbiju visai neveiklā stāvoklī šajos mīklainajos apstākļos divatā ar aizplīvuroto stāvu. Kad istabā ienāk misters Talkinghorns, plīvurs tiek pacelts — un parādās itin izskatīga francūzietes seja, kaut arī tās izteiksme ir uzbudināta un saspringta.

—  Paldies, mademoiselle Ilortenze, — saka misters Talkinghorns savā nemainīgi rāmajā balsī. — Vairāk es jūs netraucēšu šo nelielo derību dēļ.

—  Vai jūs būsiet tik laipns un paturēsiet prātā, ka es Šobrīd esmu bez vietas? — mademoiselle saka.

—   Protams, protams!

—   Un neliegsiet man savu ļoti laipno ieteikumu?

—   Bez šaubām, mademoiselle Hortenze.

—   Mistera Talkinghorna vārdam ir tik liels svars!

—    Tas jums netiks liegts, mademoiselle. — Pieņemiet manu visdziļāko pateicību, godātais ser! — Ar labu nakti! — Mademoiselle iziet no istabas ar dzimušas aristokrātes grāciju, un misters Bakits, kuram vajadzības gadījumā viesu apkalpotāja loma padodas tikpat nepiespiesti kā jebkura cita loma, pietiekami galanti pavada viņu lejā pa kāpnēm.

—   Nu, Bakit? — kad viņš atgriezies, bilst misters Talkinghorns.

—   Viss pilnīgi skaidrs, kā jau es biju izprātojis pats, ser. Nav nekādu šaubu, ka tā ir bijusi otra ar šīs kleitu mugurā. Zēns precīzi atcerējās krāsas un visu citu. Mister Snegsbij, es jums solīju kā vīrs, ka jūs redzēsiet zēnu aizejam sveiku un veselu. Tā ka nesakiet, ka es neesmu turējis vārdu!

—   Jūs esat turējis vārdu, ser, — atbild kancelejas preču tirgotājs, — un, ja es vairs neesmu vajadzīgs, mister Talkinghorn, man šķiet… jo mana sieviņa var sākt raizēties…

—   Paldies, Snegsbij, jūs vairs neesat vajadzīgs, — saka misters Talkinghorns. — Es jau tāpat gandrīz vai esmu jūsu parādnieks par to, ka uzņēmāties visas šīs rūpes.

—   Nepavisam ne, ser. Vēlu jums labu nakti!

—   Redziet, mister Snegsbij, — saka misters Bakits, pavadīdams viņu līdz durvīm un atkārtoti spiezdams un kratīdams viņa roku, — visvairāk man pie jums patīk tas, ka jūs esat tāds cilvēks, no kura neviens neko neizvilks, — tāds, redz, jūs esat. Kad jūs zināt, ka esat rīkojies pareizi, jūs par to vairs neprātojat, un lieta darīta un pabeigta — un cauri. Tā, redz, jūs darāt.

—   Tā es, protams, cenšos darīt, ser, — atbild misters Snegsbijs.

—   Nē, tagad jūs sevi nenovērtējat, kā nākas. Nevis cenšaties tā darīt, — saka misters Bakits, spiezdams viņa roku un izteikdams savus cildinājumus sevišķi sirsnīgi,

—   bet gan tā darāt. Tieši to es cilvēkā ar jūsu amatu vērtēju visaugstāk.

Misters Snegsbijs atbild ar piemērotu frāzi un dodas mājās, tik apmulsis no šīvakara notikumiem, ka pat šaubās, vai ir nomodā un vai atrodas uz ielas, šaubās, vai šīs ielas, pa kurām viņš iet, ir īstas un vai šis mēness, kas spīd virs galvas, ir īsts. Taču itin drīz viņu par visa esošā patiesīgumu pārliecina neapstrīdamā realitāte misis Snegsbijas personā, jo šī būtne sēž nomodā, izslējusi ar papīra rullīšiem un naktsmici izrotāto galvu, kas atgādina īstu bišu stropu; viņa ir aizsūtījusi Gastu uz policijas iecirkni ar oficiālu ziņojumu, ka viņas vīrs ņēmis nelabu galu, un pēdējo divu stundu laikā apbrīnojami cēli pārcietusi visas iespējamās ģīboņa stadijas. Bet, kā nabaga drostaliņa asaraini izsakās, — daudz gan pateicības viņa par to dabū pretī!

XXIII NODAĻA

Esteros stāstījums.

Mēs atgriezāmies no viesošanās pie mistera Boitorna pēc sešām jaukām nedēļām. Mēs bieži staigājām pa parku un mežu un, kad vien gājām garām sarga namiņam, kur tikām patvērušies no lietus, gandrīz ik reizi iegriezāmies aprunāties ar sarga sievu, bet lēdiju Dedloku mums gadījās vairs ieraudzīt vienīgi svētdienās baznīcā. Ceznivoldā uzturējās viesi, un, kaut gan lēdijai blakām allaž bija redzamas vairākas citas skaistas sejas, viņas seja mani ik reizi ietekmēja tāpat kā pirmoreiz. Es pat šobrīd nezinu teikt, vai šī sajūta darīja sāpes vai prieku, vai tā vilka mani pie viņas vai atgrūda no viņas. Man šķiet, ka es apbrīnoju viņu ar tādām kā bailēm, un es zinu, ka viņas klātbūtnē manas domas, tāpat kā pirmoreiz, allaž aizklīda atpakaļ pagātnē, manas dzīves pirmajā posmā.

Nereti šajās svētdienās mani pārņēma iedoma, ka to pašu, ko šī dāma tik neizprotamā kārtā nozīmē man, es savukārt nozīmēju viņai, tas ir, man šķita, ka es mulsinu viņas domas tāpat kā viņa manējās, kaut arī mazliet citādā veidā. Tomēr, kad es uzmetu viņai zaglīgu skatienu un redzēju, cik viņa mierīga, tāla un nepieejama, es jutu, ka tā bijusi muļķīga, vājuma diktēta iedoma. Es jutu, ka attiecībā uz viņu manā domu pasaulē valda viens vienīgs muļķīgs vājums un iedomas, un es cīnījos ar šim jūtam kā prazdama.

Man šķiet, šeit būtu vietā pastāstīt vienu atgadījumu, kas notika pirms mūsu aizbraukšanas no mistera Boitorna nama.

Reiz, kopā ar Adu pastaigādamās pa dārzu, dabūju zināt, ka mani kāds vēloties sastapt. Iegājusi brokastu istabā, kur šī persojia mani gaidīja, es ieraudzīju, ka tā ir tā pati istabmeita francūziete, kas todien, kad mūs pārsteidza zibens un pērkons, bija nometusi kurpes un aizgājusi projām pa slapjo zāli.

—   Mademoiselle, — viņa iesāka, cieši ieurbdamās manī ar savām pārlieku alkatīgajām acīm, kaut gan citādi viņa rādīja laipnu vaigu un runāja nedz īpaši pašpārliecināti, nedz ari padevīgi. — Es esmu atļāvusies lielu pārdrošību, ierazdamās šeit, taču jūs esat tik laipna, mademoiselle, ka jūs to atvainosiet.

—  Jums nav, par ko atvainoties, ja vēlējaties runāt ar mani, — es atbildēju.

—   Tāda ir mana vēlēšanās, mademoiselle. Tūkstoš paldies par jūsu atļauju! Jūs man atvēlat runāt. Vai tā ir? — viņa enerģiski un nepiespiesti pārvaicāja.

—   Protams, — es atbildēju.

—   Mademoiselle, jūs esat bezgala laipna! Tad, lūdzu, uzklausiet mani. Es esmu aizgājusi no milēdijas. Mēs nevarējām saprasties. Milēdija ir tik lepna, tik bezgala lepna. Atvainojiet! Mademoiselle, jums taisnība! — Viņas asā uztvere jau paredzēja, ko es būtu varējusi sacīt, kaut gan tas man vēl bija tikai pazibējis domās. — Man neklājas nākt šeit un žēloties par milēdiju. Bet es tikai pasaku, ka viņa ir lepna, bezgala lepna. Es neteikšu ne vārda vairāk. To jau zina visa pasaule.

—   Esiet tik laipna un turpiniet, — es teicu.

—   Protams, mademoiselle, un es jums pateicos par jūsu laipnību. Mademoiselle, man ir neizsakāma vēlēšanās stāties dienestā pie kādas jaunas dāmas, kas būtu laba, gudra un skaista. Jūs esat laba, gudra un skaista kā eņģelis. Ak, ja es varētu baudīt to godu un būt par jūsu istabmeitu!

—   Man ļoti žēl… — es iesāku,

—   Neraidiet mani tūdaļ projām, mademoiselle! — viņa iesaucās, neviļus saraukusi smalkās, melnās uzacis. — Ļaujiet kaut brīdi cerēt! Mademoiselle, es zinu, ka šis dienests būtu klusāks un nomaļāks par to, no kura esmu aizgājusi. Tas nekas! Man tā tīk. Es zinu, ka šis dienests būtu necilāks par to, no kura esmu aizgājusi. Tas nekas! Man tā tīk. Es zinu, ka alga man te būtu mazāka nekā iepriekš. Labi. Es esmu ar to mierā.

—   Ticiet man, — es teicu, pavisam apmulsusi jau no domas par tādu apteksni vien, — es sev vispār neturu istabmeitu…

—   Ak, mademoiselle, bet kāpēc gan ne? Kāpēc ne, ja jums ir iespējams dabūt tik uzticamu palīdzi? Tādu, kas justos laimīga, jums kalpojot; kas būtu tik patiesa, centīga un uzticama jums dienu no dienas! Mademoiselle, es no visas sirds vēlos jums kalpot. Nerunājiet šobrīd par naudu. Pieņemiet mani tāpat vien! Par velti!

Viņa runāja ar tik neparastu degsmi, ka es atrāvos atpaka|, gandrīz vai sajuzdama bailes no šīs sievietes. Viņa nelikās to manot un joprojām aizrautīgi turpināja man piesolīties, runādama ātri un paklusā balsī, tomēr saglabādama cieņu un zināmu pievilcību.

—   Mademoiselle, es nāku no dienvidu zemes, kur cilvēki ir strauji un ikvienu patiku vai nepatiku izjūt ļoti spēcīgi. Milēdija man bija par lepnu, un es biju par lepnu viņai. Tas ir beidzies — cauri — pagājis! Ņemiet mani sev par kalponi — un es jums labi kalpošu. Es jūsu labā izdarīšu vairāk, nekā jūs šobrīd domājat. Jā, mademoiselle, es… nav svarīgi; es darīšu visu, ko vien spēšu, it visās lietās. Ja pieņemsiet mani, jūs to nenožēlosiet. Mademoiselle, jūs nenožēlosiet, un es jums kalpošu labi. Jūs nemaz nezināt, cik labi!

Kamēr viņa stāvēja, raudzīdamās manī un klausīdamās manus paskaidrojumus par to, ka es nevaru viņu pieņemt (es neuzskatīju par vajadzīgu piebilst, cik ļoti nevēlos to darīt), viņas seja saspringa un satumsa, un viņas izskats šai brīdī man spilgti atsauca iztēlē sieviešu sejas Parīzes ielās terora laikā. Viņa noklausījās, nepārtraukusi mani, un tad teica ļoti laipnā balsī ar savu patīkamo akcentu:

—   Nu labi, mademoiselle, atbildi es esmu saņēmusi! Man ļoti žēl. Tātad jādodas citur meklēt to, ko neesmu atradusi šeit. Vai atļausiet man laipni noskūpstīt jūsu roku?

To saņemdama, viņa palūkojās manī vēl jo ciešāk un ar savu īso pieskārienu šķita ielāgojam tajā katru līniju.

—   Es laikam jums sagādāju pārsteigumu, mademoiselle, tajā negaisa dienā? — viņa teica pēc atvadu reveransa.

Es atzinos, ka viņa tika pārsteigusi mūs visus.

— Es devu zvērestu, mademoiselle, — viņa smaidot teica, — un gribēju to iemīdīt sev atmiņā, lai spētu uzticami pildīt. Un es to darīšu! Palieciet sveika, mademoisellel

Tā mūsu saruna beidzās, un es par to biju ļoti priecīga. Laikam šī sieviete aizgāja no ciemata, jo es viņu vairs netiku redzējusi; arī nekas cits līdz šo sešu nedēļu beigām netraucēja mūsu rāmos vasaras priekus, un mēs atgriezāmies mājās, kā jau teicu pašā sākumā.

Tajā laikā un vēl ilgi pēc tam mūs bieži un cītīgi apciemoja Ričards. Viņš ieradās katru sestdienu un svētdienu un palika līdz pirmdienas rītam, turklāt reizēm negaidot ieradās jāšus arī darbdienas vakarā un agri nākamajā rītā aizjāja atpakaļ. Viņš bija tikpat žirgts un mundrs kā vienmēr un stāstīja mums, ka ļoti centīgi strādājot, tomēr man nebija mierīgs prāts par viņu. Man šķita, ka visa viņa centība tiek vērsta nepareizā virzienā. Es nespēju tajā saskatīt nekā cita kā vienīgi mānīgas cerības attiecībā uz tiesas prāvu, kas jau tāpat bija kļuvusi par cēloni jo daudzām bēdām un postam. Viņš mums teica, ka esot jau ticis šai lietai pie saknes un tas esot skaidrāks par skaidru, ka testamentam, saskaņā ar kuru viņam un Adai jāsaņem, es pat nezinu, cik tūkstoši mārciņu, beidzot esot jātop atzītam, ja vien Lorda kanclera tiesā valdot kaut mazākais taisnīgums — bet, ak vai, cik smagi šis «ja» skanēja manās ausīs! — ka šis laimīgais atrisinājums vairs nevarot būt tālu no beigām. Viņš to pierādīja pats sev ar visiem tiem novalkātajiem vienas puses argumentiem, ko bija lasījis, un ikviens no tiem gremdēja viņu arvien dziļākā apmātībā. Viņš pat bija pasācis bieži apmeklēt tiesas zāli. Viņš mums stāstīja, ka tur ik dienas sastopot mis Flaitu, ka abi bieži aprunājoties, ka viņš viņai palaikam izdarot sīkus pakalpojumus un ka viņš, kaut arī pasmejoties par viņu, tomēr žēlojot šo nabaga būtni no visas sirds. Taču nekad viņam neienāca prātā — manam nabaga mīļajam, dzīvespriecīgajam Ričardam, kurš tik apskaužami prata būt laimīgs jau šobrīd un kuru vēl daudz laimes gaidīja priekšā! — kāda liktenīga saite vieno viņa spirgto jaunību ar mis Flaitas vīlušo vecumu, viņa brīvi traucošās cerības ar viņas sagūstītajiem putniem, juintistabas salkumu un sajukušajām domām.

Ada viņu pārāk stipri mīlēja, lai spētu neuzticēties jebkam, ko viņš teica vai darīja, un mans aizbildnis, kaut arī bieži žēlojās par austrumu vēju un ilgāk nekā citkārt uzkavējās Rūcamistabā, par šo jautājumu nekad neteica, ne vārda. Tāpēc kādu dienu, kad es devos uz Londonu, kur mani bija vēlējusies sastapt Kedija Dželibija, es nolēmu aizrakstīt Ričardam, lai viņš mani sagaida galapunktā pie diližansu kantora, cerēdama, ka varēsim brītiņu parunāties. Ieradusies es viņu sastapu jau priekšā, un mēs, elkoņos sadevušies, izgājām ārā.

—    Nu, Ričard, — es teicu, līdzko radās iespēja runāt ar viņu nopietni, — vai tu pamazām sāc iejusties savā vietā?

—    Ak, jā, mīļā! — atsaucās Ričards. — Man klājas pavisam labi.

—   Bet vai tu esi iejuties?

—    Kā tu to domā — iejuties? — atjautāja Ričards, kā allaž, jautri pasmiedamies.

—   Iejuties tieslietās, — es atbildēju.

—    Ak, jā, — atteica Ričards. — Man klājas pavisam labi.

—   To jau tu teici, mans mī|ais Ričard.

—    Un tev šķiet, ka tā nav ai bilde, ko? Nu labi! Varbūt patiešām nav. Iejuties? Tas ir. vai es esmu tur iejuties kā mājās?

—   Jā.

—    Nu nē, nevaru vis teikt, ka es būtu iejuties ka mājās, — teica Ričards, īpaši uzsvērdams vārdu «mājās», it kā visas grūtības slēptos tajā vien, — jo nevar nemaz justies kā mājās, kamēr visa tā padarīšana ir tik nenokārtota. Kad es saku — tā padarīšana, es, protams, domāju aizliegto tematu.

—    Vai tu domā, ka tā jebkad tiks nokārtota? — es jautāju.

—   Nav ne mazāko šaubu, — atteica Ričards.

Gabaliņu mēs gājām klusēdami, bet itin drīz Ričards

uzrunāja mani ar neviltotu atklātību:

—    Mana mijā Ester, es saprotu tevi un no visas sirds vēlos, kaut es būtu pastāvīgākas dabas cilvēks. Es nedomāju — pastāvīgāks attiecībā uz Adu, jo viņu es ļoti mīlu — ar katru dienu vairāk —, bet pastāvīgāks attiecībā uz sevi pašu. Es neprotu skaidri izteikt to vārdos, bet ceru, ka tu sapratīsi. Ja es būtu pastāvīgākas dabas cilvēks, es būtu turējies vai nu pie Bedžera, vai pie «Kendža un Kārboja» ar zobiem un nagiem un līdz šim laikam ļjui iemācījies stāvēt uz kājām un nebūtu iekūlies parados un …

—  Tātad tu esi parados, Ričard?

—  Jā, — sacija Ričards, — drusku esmu gan, mīļā. Turklāt es laikam par daudz esmu aizrāvies ar biljardu mi līdzīgām izpriecām. Tagad nu kārtis ir galdā — un tu mani nicini, Ester, vai ne?

—  Tu labi zini, ka ne, — es teicu.

—   Tu pret mani esi labsirdīgāka nekā es bieži vien pats pret sevi, — viņš atbildēja. — Mīlā Ester, es nudien esmu īsts nelaimes putns, ka nevaru nekur labāk iejusties, bet kā lai es to varu? Ja tu dzīvotu nepabeigtā māja, tu arī nevarētu tajā iejusties, ja tev būtu lemts visu iesākto atstāt nepabeigtu, tev arī būtu grūti kaut kam pieķerties, un tieši tāds ir mans nelaimīgais liktenis. Es esmu piedzimis šajā nepabeigtībā ar visiem tās likumiem un likumiem, un tā liedza man jebkur iejusties jau tad, kad es vēl lāgā nezināju atšķirību starp Lorda kanclera tiesu un savu brokastu tiesu; kopš tā laika spējas iejustiesman arvien ir tikai zudušas, un te nu es esmu — nevertīgs cilvēks, kas nepelna pat tiesības mīlēt savu paļāvīgo māsīcu Adu.

Mēs atradāmies nomaļā vietā, un, šos vārdus sacīdams, viņš aizsedza acis ar rokām un nodrebēja elsās.

—   Ai, Ričard! — es teicu. — Nevajag tā iekaist. Tev ir cildena daba, un Adas mīlestība var darīt tevi ar katru dienu vērtīgāku.

—   Es zinu, mīļā, — viņš atbildēja, paspiezdams man roku, — es to visu zinu. Neņem ļaunā, ka padevos vājumam, jo šīs domas man jau labi sen spiež sirdi; daudzkārt esmu gribējis ar tevi aprunāties, bet reizēm man pietrūcis iespēju un reizēm drosmes. Es zinu, ka domai par Adu vajadzētu mani pilnīgi pārvērst, taču tas nenotiek. Pat tur es esmu pārāk nenoteikts. Es mīlu viņu no visas sirds un tomēr daru viņai ļaunu ik dienas, ik stundas. Bet vienmēr tā nevar turpināties. Reiz taču mēs sagaidīsim šīs prāvas pēdējo cēlienu un dzirdēsim sev labvēlīgu spriedumu, un tad jūs ar Adu redzēsiet, uz ko es patiesībā esmu spējīgs!

Viņa elsas un asaras, ko redzēju izspiežamies caur pirkstiem, sāpīgi dūrās man sirdī, taču tās uz mani atstāja daudz mazāku iespaidu nekā aizrautība un cerība, ko pauda šie viņa vārdi.

—   Es esmu kārtīgi izpētījis dokumentus, Ester, es esmu racies tajos mēnešiem ilgi, — viņš turpināja, acumirkli atguvis možumu, — un tu vari droši ticēt, ka beigās mēs svinēsim uzvaru. Pietiekami gari bijuši šie kavēšanās gadi, tik tiešām pietiekami gari, bet tagad drīzāk nekā jebkad var gaidīt, ka prāva tiks novesta lidz galam; patiesībā tā jau tuvākajā laikā paredzēta dienas kārtibā. Beidzot viss būs galā, un tad tikai tu redzēsi.

Atcerēdamās, ka viņš nupat minējis «Kendžu un Kārboju» tādā pašā sakarā kā misteru Bedžeru, es pajautāju, kad viņš domā iestāties Linkolna korporācijā par mācekli.

—   Re nu! Es par to vispār nedomāju, Ester, — viņš ar piespiešanos atbildēja. — Šķiet, ka man jau tagad pilnīgi pietiek. Noņemdamies ap Džāndisu prāvu, es esmu nostrādājies kā galeru vergs un nokāvis savu interesi par tieslietām, un pārliecinājies, ka man tās nepatīk. Turklāt man ļoti traucē iejusties tas, ka es pastāvīgi esmu visu norišu centrā. Un tāpēc, — Ričards turpināja, nu jau atguvis pašpaļāvību, — kā tev šķiet, kam es pievērsišos tagad?

—   Nespēju iedomāties, — es teicu.

—   Nerādi tik nopietnu seju, — atsaucās Ričards, — jo tas ir pats labākais, ko es varu iesākt, Ester, par to es esmu pilnīgi pārliecināts. Visam mūžam man amats nav vajadzīgs. Tiesas prāva beigsies — un tad es būšu nodrošināts. Nē, vajadzīgs man ir kas cits. Un tā ir tāda nodarbošanās, kas pati pēc savas dabas ir diezgan nepastāvīga un tāpēc piemērota manam pagaidu stāvoklim — es pat teiktu, ideāli piemērota. Tātad — kā tev šķiet, kam es pievērsīšos tagad?

Es paraudzījos viņā un papurināju galvu.

—   Kam gan citam, — Ričards ieica ar visstingrāko pārliecību balsī, kā armijai!

—   Armijai? — es atkārtoju.

—   Protams, armijai. Viss, kas man vajadzīgs, ir dabūt virsnieka patentu, un tad — viss kārtibā!

Un viņš man pierādīja, pamatodamies uz sīkiem aprēķiniem kabatas grāmatiņā, ka tad, ja viņš, nebūdams armijā, pusgada laikā aizņemtos, piemēram, divsimt mārciņu un, būdams armijā, tādā pašā laikaposmā neaizņemtos neko — šķiet, ka par armiju viņš jau bija cieši iz1'ēmis, — šis solis viņam ietaupītu četrsimt mārciņu gadā jeb divus tūkstošus piecos gados, kas esot visai ievēro-

J.ima summa. Un tad viņš sāka tik vaļsirdīgi un nopietni stāstīt, kādu upuri viņš nesīšot, uz ilgāku laiku aiziedams no Adas, un cik kvēli viņš ilgojoties — es zinu it labi, ka savās domās viņš vienmēr pēc tā ilgojās, — atalgot viņas mīlestību un nodrošināt viņas laimi, uzvarēt to, kas necienīgs viņā pašā, un izveidot sevī stingrību un noteiktību, — ka es sajutu dziļas un patiesas sirdssāpes. Jo man bija jādomā, kā tas viss beigsies, kā tas var beigties, ja jau tik agri un tik pamatīgi visas viņa vīrišķīgās īpašības ietekmējusi šī liktenīgā sodība, kas nes postu visā savā ceļā.

Es runāju ar Ričardu, ielikdama savos vārdos visu dedzību, ko jutu, un visu ticību, ko tobrīd vēl īsti nespēju just, un no sirds lūdzu viņu Adas dēļ nesaistīt nekādas cerības ar Lorda kanclera tiesu. Visam, ko es sacīju, Ričards nešaubīgi piekrita un turpināja riņķot ap tiesas procesu un visu pārējo ar savu ierasto vieglumu un iztēlē zīmēt viskrāšņākās ainas, kāds viņš nākotnē kļūšot noteikts cilvēks — diemžēl tikai tad, kad šī nelaimīgā prāva būšot atlaidusi viņu no savām ķetnām! Mēs runājām ilgi, taču saruna arvien būtībā atgriezās turpat, šajā sākuma punktā.

Beidzot mēs sasniedzām Solio skvēru, kur Kedija Dželibija man bija nozīmējusi tikšanos, jo šī viņai likās piemērota, klusa vieta, kas turklāt atradās netālu no Ņūmcnslrītas. Kedija mani jau gaidīja, stāvēdama iežogota dārziņa vidū, un, līdzko es parādījos, izskrēja man pretī. Pēc īsas, draudzīgas vārdu apmaiņas Ričards aizgāja, atstādams mūs divatā.

—   Princim tur, viņā pusē ielai, dzīvo skolniece, Ester,— teica Kedija, — un viņš mums dabūja dārziņa atslēgu. Tāpēc, ja tu esi ar mieru te pastaigāties kopā ar inani, mēs varētu ieslēgties — un es tev netraucēti izstāstītu, kāpēc gribēju redzēt tavu mīļo, labo sejiņu.

—   Ļoti labi, mijā, — es teicu. — Es labprāt esmu ar mieru.

Tad Kedija, sirsnīgi apglāstījusi šo «mīļo, labo sejiņu», aizslēdza vārtiņus, saņēma manu roku — un mēs sākām omulīgi pastaigāties pa dārzu.

—   Redzi, Ester, — teica Kedija, kurai ļoti bija pa prātam šāda neliela slepenība, — kad tu teici, ka nebūtu labi precēties bez mammas ziņas un pat ilgi slēpt mūsu saderināšanos — kaut arī es, godīgi sakot, neticu, ka mammai sevišķi rūp mana dzīve, — es nolēmu pastāstīt

3S3

tavas domas Princim. Pirmkārt, tāpēc, ka gribēju ņemt vērā visu, ko tu man saki, otrkārt, tāpēc, ka man no Prinča nav nekādu noslēpumu.

—   Es ceru, ka viņš tam piekrita, Kedij?

—   Ai, mīļā! Vari ticēt, ka viņš piekristu it visam, ko tu saki. Tu pat iedomāties nevari, cik viņš augstās domās par tevi!

—  Vai tiešām?

—   Ester, jebkura cita manā vielā būtu kļuvusi greizsirdīga, — Kcdija iesaucās, smiedamās un purinādama galvu, — tomēr mani tas tikai iepriecina, jo tu esi vienīgā draudzene, kas man jebkad bijusi, un labākā draudzene, kāda man jebkad būs, un, lai cik ļoti tevi kāds cienītu un mīlētu, tas mani var tikai iepriecināt!

—   Nudien, Kedij, — es teicu, — tu, šķiet, esi nozvērējusies jebkādiem līdzekļiem uzturēt man labu garastāvokli. Nu, un tālāk, mīļā?

—   Jā, jā! Tūlīt izstāstīšu, — atsaucās Kedija, uzticīgi satverdama manu roku ar abām plaukstām. — Mēs ilgi runājām par to, un es teicu Princim: «Princi, tā kā mis Samersone…»

—   Es ceru, ka tu neteici «mis Samersone»!

—   Nē! Neteicu visi — ļoti iepriecināta, starojošu seju atsaucās Kedija. — Es teicu «Estere». Un es teicu Princim: «Tā kā Estere pavisam noteikti tā domā, Princi, un pati man ir to teikusi, un vienmēr neuzkrītoši atgādina to savās laipnajās vēstulītēs, ko tev tik ļoti patīk klausīties lasām priekšā, es esmu gatava visu izstāstīt mammai, kad vien tu būsi ar mieru. Un vēl man šķiet, Princi,» es teicu, «ka Estere domā tā: arī mans stāvoklis būtu krietni labāks, dabiskāks un godājamāks, ja tu darītu tāpat attiecībā uz savu tēvu.»

—   Jā, mīļā, — es teicu. — Estere noteikti tā domā.

—   Nu redzi, tātad man bija taisnība! — iesaucās Kedija. — Tā! Tas Princim gan darīja lielas raizes: ne jau tāpēc, ka viņš šaubītos, vai tā ir pareizi, bet tāpēc, ka viņš ir tik ļoti radis saudzēt veco misteru Tērvidropu un baidījās, ka šāds paziņojums varētu salauzt vecā mistera Tērvidropa sirdi vai varbūt novest viņu ģībonī, vai kā citādi sagādāt smagu pārdzīvojumu. Viņš baidījās, ka vecais misters Tērvidrops varētu uzskatīt to par nepateicību un ka tas viņam būtu pārāk liels trieciens. Jo vecais misters Tērvidrops ir ļoti smalks kungs, tu jau zini, Ester, — Kedija piebilda, — un ar ļoti jūtīgu dvēseli.

—   Vai tiešām, mīļā?

—   Ak, jā, viņš ir bezgala jūtīgs. Princis tā saka. Nu, un tāpēc mans mīļais puisītis… es negribēju tev tā sacīt, Ester, — Kedija pietvīkušu seju atvainojās, — bet es Princi parasti saucu par savu mīļo puisīti.

Es pasmējos; arī Kedija pasmejas un pietvīka vēl vairak, un tad turpināja:

—   Tāpēc viņš, Ester..,

—   Kurš, mīļā?

—   Ak tu tādai — Kedija smiedamās iesaucās, jaukajai sejiņai tvīkstot kā ugunī. — Nu, mans mīļais puisītis, ja tu tā gribil Tāpēc viņš jau nedēļām ilgi mokās neziņā un raizēdamies atliek šo sarunu no dienas uz dienu. Beidzot viņš man teica: «Kedij, ja mis Samersone, par kuru mans tēvs ir ļoti augstās domās, būtu ar mieru atrasties līdzās, kad es uzsākšu šo sarunu, tad, man šķiet, es to varētu izdarīt.» Un tad es apsolīju parunāt ar tevi. Turklāt es nolēmu, — Kedija teica, raudzīdamās manī ar cerību pilnu, bet biklu skatienu, — ka tādā gadījumā, ja tu piekristu, es lūgtu tevi pēc tam nākt līdzi pie mammas. Tieši par to es domāju, kad rakstīju tev, ka man jālūdz liels pakalpojums un liela palīdzība. Un, ja tu domā, ka vari man to sniegt, Ester, mēs abi tev būtu ļoti pateicīgi.

—   Ko lai es saku, Kedij? — es teicu, izlikdamās pārdomājām viņas lūgumu. — Nudien, man šķiet, ka es varētu izdarīt arī vairāk, ja būtu vajadzīgs. Es esmu tavā un tava mīļā puisīša rīcībā, kad vien jūs vēlaties.

Kedija bezgala priecājās par manu atbildi, jo viņas maigā sirds, šķiet, bija atsaucīgāka pret jebkuru laipnību un uzmundrinājumu nekā daudzas citas sirdis šajā pasaulē; kad mēs bijām vēl pāris reižu apstaigājušas apkārt dārzam, viņa uzvilka pilnīgi jaunu cimdu pāri un saposās, cik glīti vien spēja, lai pēc iespējas nedarītu kaunu smalkā toņa paraugmodelim, un tad mēs taisnā ceļā devāmies uz Ņūmenstritas pusi.

Princim, protams, bija deju stunda. Mēs sastapām viņu, iegrimušu darbā ar kādu visai bezcerīgu skolnieci — sīku, stūrgalvīgu meiteni ar sarauktu pieri un zemu balsi; turpat gaidīja viņas nekustīgi sēdošā, neapmierinātā māmiņa, un stāvoklis, protams, nekļuva cerīgāks, kad mēs ar savu ierašanos samulsinājām viņu skolotāju. Beidzot pēc gara un nesekmīga cīniņa stunda bija galā, un meitene, apmainījusi kurpes un paslēpusi baltās muslīna drānas plecu lakatā, mātes pavadībā aizgāja projām. Tad pēc īsām sagatavošanās pārrunām mēs devāmies meklēt misteru Tērvidropu, kuru atradām komplektā ar platmali un pirkstaiņiem, kā pieklājas smalkā toņa paraugmodelim, atlaidušos uz dīvāna savā istabā — vienīgajā št nama ērti iekārtotajā telpā. Izskatījās, ka viņš tikko nesteidzīgi ģērbies, pa starpu šo to vieglu uzkozdams; viņa tualetes piederumu somiņa, sukas un tamlīdzīgi nevainojami eleganti sīkumi bija izvietoti turpat visapkārt.

—   Tēv, atnākušas mis Samersone un mis Dželibija.

—   Es jūtos aizkustināts! Sajūsmināts! — pieceldamies atbildēja misters Tērvidrops un, izslējis plecus, paklanījās. — Atjausiet! — un viņš pievilka mums krēslus.

—   Sēstieties! — un viņš noskūpstīja savas kreisās rokas pirkstgalus. — Esmu dziļi iepriecēts! — un viņš te aizvēra acis, te grozīja tās uz vienu un otru pusi. — Mans klusais stūrītis kļuvis par paradīzi. — Un viņš iekārtojās uz dīvāna tik ērti, it kā būtu otrais džentlmenis Eiropā.*

.— Jūs atkal mūs atrodat, mis Samersone, spodrinām savu pieticīgo mākslu — slīpējam un spodrinām! — viņš teica. — Atkal daiļais dzimums mūs iedvesmo un atalgo, ļaudams baudīt savu brīnišķo klātbūtni. Tas ir ļoti daudz, ja šajos laikos (un mēs esam ārkārtīgi slīdējuši uz leju kopš viņa Karaliskās Augstības prinča reģenta — ja drīkstu tā sacīt, mana patrona — laikiem) dabūjam redzēt, ka smalko toni vēl gluži nav sabradājuši amatnieku zābaki. Ka tas vēl var veldzēties Dailes smaidā, manu dārgo jaunkundz.

Es neko neatbildēju, jo tā man šķila visprātīgāk; un viņš iešņauca šķipsniņu tabakas.

—   Mans mīļais dēls, — turpināja misters Tērvidrops,

—    tev šai pēcpusdienā ir četras deju stundas. Es tev ieteiktu steigšus apēst kādu sviestmaizi.

—   Paldies, tēv, — atbildēja Princis, — es noteikti pagūšu laikā. Mans mīļais tēv, vai drīkstu lūgt jūs noskaņot savu prātu, lai uzklausītu, kas man sakams?

—   Augstā debess! — izsaucās smalkais paraugs nobālis un izbiedēts, kad Princis un Kedija, rokās sadevušies, nometās ceļos viņa priekšā. — Kas tad tas? Vai te kāds zaudējis prātu? Ja ne, kas tad noticis?

—   Tēv, es mīlu šo jauno dāmu, un mēs esam saderinājušies, — ļoti pazemīgi paskaidroja Princis.

—       Saderinājušiesl — iesaucās misters Tērvidrops, atkrizdams dīvānā un aizsegdams acis ar plaukstu. — Mans miesīgais dēls ietrieca bultu manā sirdī!

—   Mēs jau ilgāku laiku esam saderinājušies, tēv, — stomījās Princis, — un mis Samersone, to uzzinājusi, mudināja mūs pavēstīt šo apstākli jums un bija tik laipna, ka piekrita būt klāt šajā brīdī. Mis Dželibija jūt pret jums visdziļāko cieņu, tēv.

Misters Tērvidrops izdvesa vaidu.

—   Lūdzu, nevajag! Lūdzu, nevajag, tēv! — dēls viņu dedzīgi mierināja. — Mis Dželibija jūt pret jums visdziļāko cieņu, un mūsu kvēlākā vēlēšanās ir rūpēties par jūsu labklājību.

Misters Tērvidrops ieelsojās.

—   Nē, lūdzu, nevajag, tēv! — iesaucās dēls.

—   Manu zēn, — beidzot misters Tērvidrops teica, — cik labi, ka tavai mātei, šai dievišķajai būtnei, tiek aiztaupīts šis rūgtais trieciens! Cērt dziļi un nežēlo! Cērtiet pašā sirdī, ser, cērtiet!

—   Lūdzu, nerunājiet tā, tēv! — ar asarām acīs lūdzās Princis. — Tas dur manā sirdi kā asmens. Ticiet man, tēv, ka mūsu pirmā un galvenā vēlēšanās ir nodrošināt jūsu labklājību. Kerolaina un es nekad neaizmirsīsim savu pienākumu — jo mēs abi esam vairākkārt atzinuši, ka mans pienākums ir arī Kerolainas pienākums, — un ar jūsu piekrišanu un svētību, tēv, mēs veltīsim savas pūles tam, lai darītu jūsu dzīvi laimīgu!

—   Cērt sirdī! — murmināja misters Tērvidrops. Cērt sirdī!

Taču man izskatījās, ka viņš pamazām sāk ieklausīties dēla vārdos.

—   Manu mīļo tēv, — sacīja Princis, — mēs labi zinām, pie kādām sīkām ērtībām jūs esat radis un uz ko jums ir tiesības, un nodrošināt tās vienmēr būs mūsu augstākais mērķis un lepnums. Ja jūs dosiet mums savu svētību un piekrišanu, tēv, mēs apprecēsimies, bet tikai tad, kad jūs uzskatīsiet par vēlamu, un ne agrāk, un, kad mēs būsim apprecējušies, mēs vienmēr — pavisam noteikti — pirmām kārtām rēķināsimies ar jums. Jums šeit vienmēr jāpaliek galvenajam lēmējam un noteicējam, un mēs apzināmies, cik necilvēcīgi būtu, ja mēs to nesaprastu un necenstos darīt visu iespējamo, lai jums izpatiktu.

Misters Tērvidrops Izcīnīja smagu iekšēju cīņu un tad atkal izslējās uz dīvāna taisni, vaigiem cienīgi izspīlējoties pār stīvināto kravati; tagad viņš bija teicams tēvišķa, smalka toņa paraugs.

—   Mans dēls! — teica misters Tērvidrops. — Mani bērnil Es nespēju pretoties jūsu lūgumam! Kļūstiet laimīgi!

Žēlīgā labvēlība, ar kādu viņš piecēla kājās nākamo vedeklu un sniedza roku dēlam (kurš to noskūpstīja ar vissirsnīgāko cieņu un pateicību), mani samulsināja vairāk nekā viss iepriekš redzētais.

—   Mani bērni! — teica misters Tērvidrops, tēvišķi apņemdams līdzās apsēdušos Kediju ar kreiso roku un labo roku graciozi atbalstīdams pret gurnu. — Mans dēls un mana meita! Jūsu laime vienmēr būs manas galvenas rūpes. Es raudzīšos, lai jums klātos labi. Jūs vienmēr paliksiet dzīvot pie manis, — (tas, protams, nozīmēja: es vienmēr palikšu dzīvot pie jums) — un no šīs dienas šis nams ir tikpat daudz jūsu, cik mans; uzskatiet to par savām mājām. Lai jums lemts ilgs mūžs, ko vadīt kopā ar mani!

Tik varens bija viņa smalkā toņa spēks, ka abi saderinātie patiesi jutās tik pateicīgi, it kā viņš būtu uzņēmies milzu upuri viņu labā, nevis piesolījies sēdēt viņiem uz kakla līdz mūža galam.

—   Ja runājam par mani, — teica misters Tērvidrops, — es, mani bērni, tuvojos savai rieta un nespēka stundai, un neviens nevar pateikt, cik ilgi vēl dzīvos pēdējā galantā smalkā toņa atblāzma šajā audēju un vērpēju laikmetā. Bet, kamēr vien spēju, es pildīšu savu pienākumu pret sabiedrību un, kā arvien, staigāšu pa pilsētu, rādīdamies ļaudīs. Manas vajadzības ir nelielas un vienkāršas. Sis mans mazais dzīvoklītis, daži nepieciešamie tualetes piederumi, mana pieticīgā rīta maltīte, manas vienkāršās pusdienas — un ar to man pietiek. Es uzticu šīs rūpes jūsu pateicīgajai mīlestībai, un jūs savukārt varat man uzticēt visu pārējo.

Viņi atkal jutās dziļi saviļņoti tēva nepārspējamās augstsirdības dēļ.

—   Mans dēls, — turpināja misters Tērvidrops, — attiecībā uz tiem sīkajiem trūkumiem, kuri tev piemīt, — smalkā toņa trūkumiem, jo smalkais tonis ir tāds dotums, kas cilvēkam mēdz būt ielikts šūpulī un ko var audzināšanas gaitā noslipēt, bet nevar sākotnēji iegūt, — attiecībā uz tiem tu vari joprojām paļauties uz mani. Es esmu uzticīgi stāvējis savā postenī kopš Viņa Karaliskās Aug-

7(1 stības prinča reģenta laikiem, un es to nepametīšu ari tagad. Nē, mans dēls. Ja tu kādreiz esi domājis par sava tēva pieticīgo stāvokli ar lepnuma jūtām, tu vari droši paļauties, ka viņš nekad nedos iemeslu tām apsūbēt. Ja runa ir par tevi pašu, Princi, kura raksturs ir citāds (jo mēs visi nevaram būt vienādi, nedz ari mums tādiem vēlams būt), — tev jāstrādā, jābūt uzcītīgam, jāpelna nauda un jānodrošina tik plaša klientūra, cik vien iespējams.

—   Varat nešaubīties, ka es to darīšu, dārgo tēv, ar visu sirdi, — atbildēja Princis.

—   Es nešaubos par to, — teica misters Tērvidrops. — Tavi dabas dotumi nav nekādi spožie, mans mīļais bērns, taču tie ir pastāvīgi un noderīgi. Un es teikšu jums abiem, mani mīļie bērni, tās svētās sievietes vārdā, kuras ceļā man, jādomā, bija tā laime mest kādu gaismas staru, — rūpējieties par mūsu iestādi, rūpējieties par manām pieticīgajām vajadzībām, un lai dievs jūs abus svētī!

Tad misters Tērvidrops par godu šim notikumam kļuva tik ļoti daiļrunīgs, ka es ieminējos Kedijai — ja mēs vēl šodien gribam aiziet uz Teivisinnu, mums tas jādara tūlīt. Pēc Kedijas un viņas saderinātā ļoti sirsnīgas atvadīšanās mēs devāmies ceļā, un viņa visu laiku jutās tik laimīga un tā jūsmoja par vcco misteru Tērvidropu, ka es ne aiz kādiem apsvērumiem nebūtu varējusi šobrīd teikt kādu vārdu viņam par ļaunu.

Teivisinnas nama logos bija izlikti paziņojumi, ka šī māja ir izīrējama, un tā izskatījās netīrāka, drūmāka un atbaidošāka nekā jebkad agrāk. Nabaga mistera Dželibija vārds bija parādījies bankrotētāju sarakstā tikai pirms pāris dienām, un tagad viņš sēdēja ēdamistabā aiz aizvērtām durvīm kopā ar diviem kungiem, zilajiem tiesas dokumentu maisiem, rēķinu grāmatiņām un papīriem, izmisīgi pūlēdamies tikt kaut kādā skaidrībā par saviem darījumiem. Man izskatījās, ka tas viņam nepavisam neizdodas, jo, kad Kedija aiz nejaušības ieveda mani ēdamistabā un mēs ieraudzījām misteru Dželibiju ar brillēm uz acīm bezcerīgi sēžam stūrī aiz lielā ēdamgalda un abiem kungiem, šķita, ka viņš atmetis visus pūliņus un kļuvis pret visu vienaldzīgs.

Uzkāpušas augšā misis Dželibijas istabā (bērni visi klaigāja pa virtuvi, un neviens no kalpotājiem nebija manāms), mēs atradām šo dāmu savas milzum plašās sarakstes ielenkumā, viņa plēsa vaļā, lasīja un šķiroja vēstules, un grīdu klāja vesels birums saplēstu aplokšņu. Viņa bija tik aizņemta, ka sākumā mani pat nepazina, kaut arī raudzījās tieši man virsū ar savu neparasto, mirdzošo, tālumā vērsto skatienu.

—   A! Mis Samersone! — viņa beidzot sacīja. — Es biju aizdomājusies pavisam tālu prom! Ceru, ka jums klājas labi. Priecājos, jūs redzot. Vai misteram Džāndisam un mis Klērai arī klājas labi?

Es atbildēdama izteicu cerību, ka arī misteram Dželibijam klājas labi.

—   Ak, nē, ne visai, mīļā, — misis Dželibija atbildēja nesatricināmā mierā. — Viņarn nav lāgā veicies ar darījumiem, un viņš ir mazliet izsists no sliedēm. Laimīgā kārtā es pati esmu tik nodarbināta, ka man neatliek laika par to domāt. Mums šobrīd ir simt septiņdesmit ģimeņu, mis Samersone, caurmērā pa pieciem cilvēkiem katrā, kuras vai nu jau aizbraukušas, vai drīz grasās braukt, lai apmestos Nigēras kreisajā krastā.

Es domāju par kādu ģimeni, kas atradās tik tuvu un nebija nedz aizbraukusi, nedz ceļā uz Nigēras kreiso krastu, un nesapratu, kā viņa var būt tik mierīga.

—   Es redzu, ka jūs esat pārveduši mājās Kediju, — piezīmēja misis Dželibija, pamezdama īsu skatienu uz meitas pusi. — Pēdējā laikā viņas parādīšanās te ir gandrīz vai retums. Viņa tikpat kā pametusi savu veco nodarbošanos un patiesībā piespiedusi mani nolīgt šiin darbam zēnu.

—   Bet paklausies, marnm … — iesāka Kedija.

—   Nu, tu taču pati zini, Kedij, — māte viņu laipni pārtrauca, — ka es tiešām esmu nolīgusi zēnu; pašlaik viņš ēd vakariņas. Kāpēc tu gribi iebilst?

—   Es netaisījos iebilst, inamm, — atteica Kedija. — Es tikai gribēju teikt, ka tu taču nedomā visu mūžu turēt mani te par darba zirgu.

—   Man šķiet, mīļā, — sacīja misis Dželibija, visu sarunas laiku joprojām plēsdama vaļā vēstules, ar smaidu pārlaizdama tām savu mirdzošo skatienu un šķirodama tās, — ka tavā priekšā ir lielisks lietišķa darbīguma paraugs tavas mātes personā. Un vēl. Par darba zirgu? Ja tu justu līdzi cilvēku cilts likteņiem, tu paceltos augstu pāri tādām iedomām. Bet to tu nespēj. Es tev daudzkārt esmu teikusi, ka tevī nav šādas līdzjūtības.

—   Nē, ja funa ir par Āfriku, marnm, tad nav.

—   Protams, nav. Un, ja es laimīgā kārtā nebūtu tik ļoti nodarbināta, mis Samersone, — teica misis Dželibija, uz mirkli pārlaizdama man laipnu skatienu un prātodama, kur likt nupat atvērto vēstuli, — tas mani sarūgtinātu un apbēdinātu. Taču man ir tik daudz, par ko domāt attiecībā uz Borribola-Gha cilti, un tik ļoti nepieciešams koncentrēties, ka tas dziedē visas brūces.

Tā kā Kedija man uzmeta lūdzošu skatienu un tā kā misis Dželibija cauri manai cepurei un galvai raudzījās tieši uz Āfriku, es nospriedu, ka šis ir piemērots brīdis, lai paskaidrotu sava apciemojuma iemeslu un piesaistītu misis Dželibijas uzmanību.

—  Varbūt jūs esat neziņā, — es iesāku, — kāpēc es esmu atnākusi šurp un pārtraukusi jūsu nodarbošanos.

—   Es vienmēr priecājos, kad sastopu mis Samersoni, — atteica misis Dželibija, ar rāmu smaidu turpinādama savu darāmo. — Lai gan es vēlētos, — un viņa pakratīja galvu, — kaut viņu vairāk interesētu Borribolas projekts.

—   Es atnācu kopā ar Kediju, — es teicu, — tāpēc ka Kedija pareizi uzskata, ka viņai nedrīkstētu būt noslēpumu no mātes, un viņa cer, ka es varēšu sniegt viņai uzmundrinājumu un atbalstu (lai gan es īsti nezinu, kā), atklājot jums vienu šādu noslēpumu.

—   Kedij! — noteica misis Dželibija un uz mirkli pārtrauca savu nodarbošanos, pašūpoja galvu, tad atkal mierīgi turpināja iesākto. — Tu man grasies stāstīt kaut kādas blēņas.

Kedija atsēja cepures lentes, noņēma cepuri un, ļaudama tai karāties aiz lentēm līdz pat grīdai, pēkšņi sirsnīgi apraudājās un izgrūda: — Mamm, es esmu saderinājusies!

—  Ak tu, smieklīgais bērns! — izklaidīgi sacīja misis Dželibija, pārskatīdama nupat atvērto ziņojumu. — Nudien, īsta zostiņa!

—  Es esmu saderinājusies, mamm, — šņukstēja Kedija, — ar jauno misteru Tērvidropu no deju skolas, un vecais misters Tērvidrops (kurš patiešām ir ļoti smalks kungs) ir devis savu piekrišanu mūsu laulībām, un es lūgšus lūdzu, lai tu dod mums savējo, mamm, jo bez tās es nekad nevarētu būt laimīga. Nekad, nekad! — šņukstēja Kedija, pilnīgi aizmirsusi visas iepriekšējās pārestības un ļaudamās vienīgi dabiskajām pieķeršanās jūtām pret māti.

—   Te nu jūs atkal redzat, mis Samersone, — rāmi piezīmēja misis Dželibija, — kāda tā ir laime, ka es esmu tik ļoti nodarbināta un man tik ļoti nepieciešams koncentrēties. Te nu ir mana Kedija — saderinājusies ar kaut kādu deju skolotāja dēlu, sapinusies ar ļaudīm, kas nav spējīgi vairāk just līdzi cilvēku cilts likteņiem kā viņa pati! Turklāt vēl — ievērojot, ka misters Kveils, viens no mūsu laika lielākajiem filantropiem, ir man darījis zināmu, ka viņā radusies patiesa interese par šo meiteni!

—   Marnm, es nīstu un neciešu misteru Kveilu! — šņukstēja Kedija.

—   Kedij, Kedij! — atteica misis Dželibija, vienā mierā atvērdama nākamo vēstuli. — Es par to nemaz nešaubos. Kā gan tas citādi var būt, ja tevī nav ne drusciņas tās līdzjūtības, kas viņā kūsā pāri malām! Redziet, mis Samersone, ja manas sabiedriskās rūpes nebūtu mans lielākais acuraugs, ja es nebūtu aizņemta ar plaša mēroga lieliem pienākumiem, šie sīkumi patiesi mani ļoti sarūgi inatu. Bet vai es varu pieļaut, ka Kedijas muļķīgās izdarības (un neko citu es no viņas negaidu) nostātos starp mani un vareno Āfrikas kontinentu? Nē. Nē, — misis Dželibija atkārtoja rāmā, dzidrā balsī, pievilcīgi smaidīdama un vērdama vaļā un šķirodama arvien jaunas vēstules. — Nekādā ziņā ne.

Mani tā pārsteidza šis pilnīgais miers — kaut gan es būtu varējusi to paredzēt —, ka es nesapratu, ko sacīt. Kedija šķita tādā pašā neziņā. Misis Dželibija joprojām vēra vaļā un šķiroja vēstules un palaikam atkārtoja ļoti patīkamā balsī ar nesatricināmi mierīgu smaidu uz lūpām: — Nekādā ziņā ne.

—   Es ceru, mamm, — beidzot nabaga Kedija izgrūda, — ka tu nedusmojies?

—   Ak, Kedij, tu patiešām esi īsta nejēga, ja uzdod tādus jautājumus, kad es esmu paskaidrojusi, cik aizņemtas manas domas, — atbildēja misis Dželibija.

—   Un es ceru, mamm, ka tu dod mums savu piekrišanu un vēli mums labu?

—   Tu esi muļķa bērns, ja varēji kaut ko tādu izdarīt, — teica misis Dželibija, — un neceļos noklīdis bērns, jo tai vietā tu būtu varējusi veltīt savas pūles lielam darbam sabiedrības labā. Taču šis solis ir sperts, un es esmu nolīgusi sev zēnu, un nav vairs vērts par to runāt. Tagad, lūdzama, Kedij, — misis Dželibija piebilda, jo Kedija bija metusies viņu skūpstīt, — nekavē manu darbu un ļauj man aizvākt šo milzu papīru lēveni, iekams nav pienācis pēcpusdienas pasts!

Man šķita, ka prātīgākais, ko varu darīt, ir atvadīties, bet vēl uz brīdi mani aizkavēja Kcdijas jautājums:

—   Tev nebūs nekas pretī, ja es viņu atvedišu šurp, mamm?

—   Ak mūžs, Kedij, — iesaucās misis Dželibija, kura jau atkal bija iegrimusi savos tālzemju plānos, — jau atkal tu s;;c? Ko atvedīsi?

—  Viņu, mamm.

—   Kedij, Kedij! — nopūtās misis Dželibija, gluži pagurusi no šīs sīkumainības. — Nu, tad ved viņu tādā vakarā, kad nav ne Galvenās biedrības sapulces, ne apakšnodaļu sapulces, ne nozarojumu sapulces. Tev jāpielāgo savs nāciens manām nodarbībām. Mīļā mis Sainersone, tas bija ļoti laipni no jums, ka atnācāt palīgā šim muļķa skuķim. Visu labu! Ja es jums paskaidrošu, ka man šorīt pienāca piecdesmit astoņas vēstules no rūpniecības pārstāvju ģimenēm, kas interesējas par iedzimto un kafijas kultivēšanas problēmām, jūs sapratīsiet, ka man ir ļoti maz brīva laika.

Kad gājām lejā pa kāpnēm, mani nepārsteidza nedz Kedijas nomāktais izskats, nedz atkārtotā izraudāšanās uz mana pleca, nedz arī viņas vārdi, ka labāk būtu saņēmusi brāzienu nekā pieredzējusi tādu vienaldzību, nedz ari atzīšanās, ka viņas apģērbu klāsts esot tik trūcīgs, ka viņa nezinot, kā lai ar godu iziet pie vīra. Es pamazām viņu uzmundrināju, stāstīdama, cik daudz laba viņa varēs darīt savam nabaga tēvam un Ciepstiņam, kad viņai būs pašai savas mājas, un beidzot mēs nogājām lejā tumšajā, drēgnajā virtuvē, kur Ciepstiņš ar saviem mazajiem brāļiem un māsām rāpaļāja pa akmens grīdu un kur mēs ar viņiem tik sirsnīgi izspēlējāmies, ka man beigās vajadzēja meklēt glābiņu pasakās, citādi mazie būtu mani saraustījuši gabalos. Laiku pa laikam es viesistabā virs galvas dzirdēju skaļas balsis un brīžiem negantu mēbeļu grūstīšanu. Likās, ka tur misters Dželibijs katrā jaunā mēģinājumā saprast savus darījumus metas projām no ēdamistabas galda un drāžas uz loga pusi ar nodomu izlēkt uz ielas.

Tovakar pēc rosīgās dienas klusi braukdama mājup, es daudz domāju par Kedijas saderināšanos un jutos pārliecināta, ka manas cerības attaisnojušās (par spīti vecajam misteram Tērvidropam) un viņa tagad jutīsies drošāka un laimīgāka. Un, ja arī nebija daudz iemeslu gaidīt, ka viņa un viņas vīrs jebkad aptvers, kāds īstenībā ir šis smalkā toņa paraugmodelis, — vai tas galu galā ari nebija pats labākais, un kurš gan vēlētu viņiem būt gudrākiem un redzīgākiem? Es viņiem to nevēlēju, un man pat bija mazliet kauns par to, ka pati nespēju vecajam kungam īsti ticēt. Un es lūkojos zvaigznēs un domāju par ceļotājiem tālās zemēs un par zvaigznēm, kuras redz viņi, un vēlējos, kaut man vienmēr tā laimētos, ka es kādam savu nelielo iespēju robežās varētu būt noderīga.

Kad es pārnācu mājās, visi tik ļoti priecājās par manu ierašanos — un tā tas bija arvien —, ka man gribējās apsēsties un izraudāties aiz prieka, ja vien es nezinātu, ka ar to kjūšu citiem netīkama. Ikviens šajā mājā — no niecīgākā līdz augstākajam — apsveica mani ar tik priecīgu seju un tik gaišiem vārdiem un šķita tik labprāt man pakalpojam, kā vien iespējams, ka man likās — otras tik laimīgas būtnes nav visā pasaulē.

Tovakar mūsu sarunas krietni ieilga, jo Ada un mans aizbildnis gribēja uzzināt visu par Kediju, un tā nu es stāstīju, stāstīju un stāstīju bez gala. Beidzot es uzkāpu savā istabā, brīnīdamās, kā vēl turos kājās, un pēc maza brītiņa izdzirdu pie durvīm klauvējienu. Kad es atsaucos:

—    Lūdzu! — istabā ienāca jauka meitenīte sēru ģērbā un pakniksēja.

—  Atjaujiet, jaunkundz, — viņa teica patīkamā balsī,

—  es esmu Cārlija.

—   Patiešām! — es pārsteigta atsaucos un noliecos viņu noskūpstīt. — Es ļoti priecājos tevi redzēt, Cārlij!

—   Atļaujiet, jaunkundz, — Cārlija turpināja tikpat patīkamā balsī, — es būšu jūsu istabmeita.

—   Ko, Cārlij?

—   Atļaujiet, jaunkundz, tā jums ir dāvana no mistera Džāndisa, un vēl viņš sūta jums sveicienus.

Es apsēdos, joprojām apņēmusi Cārlijas plecus, un klusēdama skatījos uz meiteni.

—   Un vēl, jaunkundz, — teica Cārlija, sasizdama plaukstas, asarām ritot pār vaigu bedrītēm, — Toms tagad iet skolā un ļoti labi mācās! Un mazā Emma dzīvo kopā ar misis Blainderu, jaunkundz, un tā par viņu tik labi rūpējas! Un Toms jau daudz agrāk būtu sācis iet skolā, jaunkundz, un Emma jau agrāk būtu palikusi pie misis Blainderas, un es pati arī jau būtu šeit — viss būtu noticis daudz agrāk, jaunkundz, bet misters Džāndiss domāja, ka mums ar Tomu un Emmu vispirms drusku jāaprod ar domu par šķiršanos, jo mēs vēl esam tik mazi. Lūdzu, neraudiet, jaunkundzi

—   Es tur nekā nevaru darīt, Cārlij.

—   Es arī nevaru, jaunkundz, — teica Cārlija. — Un atjaujiet nodot mistera Džāndisa sveicienus, jaunkundz, un viņš domā, ka jūs droši vien labprāt mani šad tad pamācīšot skolas gudrībās. Un, ja atļaujat, mums ar Tomu un Emmu reizj mēnesī paredzēts visiem satikties. Un es esmu tik laimīga un tik pateicīga, jaunkundz, — Cārlija sauca, un krūtis viņai strauji cilājās, — un es centīšos, cik vien varēšu, lai būtu jums ļoti laba istabmeita!

—   Ai, Cārlij, mīļā, nekad neaizmirsti, kurš to visu ir darījis!

—   Nē, jaunkundz, es nekad to neaizmirsīšu. Un Toms arī ne. Pat Emma ne. To visu darījāt jūs, jaunkundz.

—   Es nekā par to nezināju. To visu darīja misters Džāndiss, Cārlij.

—   Jā, jaunkundz, bet viņš to visu darīja aiz mīlestības pret jums, un viņš gribēja, lai jūs būtu mana saimniece. Ja atļaujat, jaunkundz, tā jums ir dāvana kopā ar sveicieniem no viņa, un to visu viņš darīja aiz mīlestības pret jums. Mēs ar Tomu to vienmēr atcerēsimies.

Cārlija noslaucīja acis un ķērās pie saviem jaunajiem pienākumiem: savā mazas saimniecītes lietpratībā pagājās šurp un turp pa istabu, salocīdama un sakārtodama visu, ko spēj ieraudzīt. Drīz vien viņa atkal piezagās man klāt un pačukstēja:

—  Ak, lūdzama, neraudiet, jaunkundz!

Un atkal es teicu: — Es tur nekā nevaru darīt, Cārlij.

Un atkal Cārlija atbildēja: — Es arī nevaru, jaunkundz. — Un tā nu es tomēr ļāvos prieka asarām — un viņa darīja to pašu.

XXIV NODAĻA

Apelācija.

Drīz vien pēc manas un Ričarda sarunas, par kuru jau stāstīju iepriekš, Ričards atklāja savas domas' un noskaņojumu misteram Džāndisam. Es šaubos, vai manu aizbildni šī atzīšanās pārsteidza, tomēr tā viņu sarūgtināja un lika viņam justies joti nelāgi. Agrās rīta un vēlās vakara stundās viņi abi ar Ričardu nereti nošķīrās savrup un augas dienas pavadīja Londonā, kur neskaitāmas reizes tikās ar misteru Kendžu un pavadīja laiku, risinot daudz nepatīkamu jautājumu. Kaut gan šajā laikā mans aizbildnis bieži cieta no nevēlama vēja virziena un braucīja galvu tik cītīgi, ka neviens mats uz tās vairs nelikās esam savā vietā, pret mums ar Adu viņš palika tikpat laipns kā agrāk, vienīgi par šiem sarežģījumiem atturējās minēt kaut vārdu. Un, tā kā pēc centīgiem pūliņiem mēs varējām vienīgi izdabūt no paša Ričarda aizrautīgus apgalvojumus, ka viss noritot pirmklasīgi un beidzot tiešām viņš būšot ticis skaidrībā, mūsu bažas diez ko mazākas nekļuva.

Tomēr laika gaitā mēs uzzinājām, ka lordam kancleram ticis iesniegts Ričarda jauns lūgums, kurā viņš uzstājies kā nepilngadīgais, tiesas aizbilstamais un nez kas vēl; ka tas izraisījis daudz garas runāšanas; ka lords kanclers viņu tiesā atklāti nosaucis par uzbāzīgu un kaprīzu nepilngadīgo; ka lieta atlikta, atsākta un atkal atlīkta; ka par to rakstīti ziņojumi, apcerējumi un lūgumraksti, līdz Ričards sācis šaubīties (kā pats mums atzinās), ka diezin vai iestāšoties armijā agrāk kā septiņdesmit vai astoņdesmit gadu vecumā, ja vien to izdarīšot vispār. Beidzot viņš saņēmis aicinājumu vēlreiz tikties ar lordu kancleru viņa personiskajā kabinetā, un tur lords kanclers viņam ļoti nopietni pārmetis, ka viņš izniekojot dārgo laiku un pats nezinot īsti, ko gribot («Labs joks, es teikšu,» sacīja Ričards, «ja to saka tādi kā viņi!»), taču beidzot nolemts, ka viņa lūgums jāapmierina. Ričarda vārds tika iekļauts Jātnieku gvardes sarakstos starp kandidātiem uz jaunākā leitnanta patentu, vajadzīgā nauda iemaksāta aģentu kantorī,* un Ričards, kā daždien, pacilāti un aizrautīgi metās apgūt militāro mākslu un ik rītus cēlās pulksten piecos, lai vingrinātos zobena vēzēšanā.

Tā liesas sesiju nomainīja brīvlaiks — un brīvlaiku nomainīja sesija. Brīžiem mēs dzirdējām, ka prāva «Džāndiss pret Džāndisu» paredzēta izskatīšanai, brīžiem — ka tā atlikta, brīžiem — ka to pieminot, brīžiem — ka grasoties pieminēt; brīžiem tā uzpeldēja, brīžiem pazuda. Ričards, kurš pašlaik uzturējās kāda profesora namā Londonā, nevarēja apciemot mūs tik bieži kā agrāk; mans aizbildnis attiecībā uz viņu palika tikpat noslēgts kā līdz šim, un tā pagāja laiks, līdz viņš ieguva gaidīto virsnieka

37 f patentu un reizē ar to saņēma rīkojumu ierasties sava puikā Īrijā.

So vēsti viņš atnesa milzīgā steigā un tovakar ilgi palika divatā ar manu aizbildni. Kad bija pagājis jau vairāk par stundu, mans aizbildnis ielūkojās istabā, kurā sēdējām mēs ar Adu, un teica: — Nāciet šurp, manas mīļāsl — Mēs iegājām pie viņiem un ieraudzījām, ka Ričards, kuru nesen bijām redzējušas priecīgu un pacilātu, stāv, atbalstījies pret kamīna malu, aizvainots un sadusmots.

—   Mēs ar Riču, Ada, neesam gluži vienis prātis, — sacīja misters Džāndiss. — Nu, nu, Rič, nerādiet tik piktu seju!

—  Jūs esat cietsirdīgs pret mani, scr, — teica Ričards. — Jo cietsirdīgāks tāpēc, ka visādā citā ziņā esat bijis tik ļoti pretimnākošs un parādījis man tik daudz laipnības, ko es nespēšu atlīdzināt. Es nekad nebūtu atradis pareizo ceļu bez jūsu palīdzības, ser.

—   Nu labi, labi! — atteica misters Džāndiss. — Es gribu, lai jūs atrodat vēl pareizāku ceļu. Es gribu, lai jūs atrodat pareizo ceļu pats sevī.

—   Ceru, ka jūs mani atvainosiet, ser, — Ričards iekaisis attrauca, tomēr nezaudēdams godbijību, — ja teikšu , ka, pēc manām domām, par sevi vislabāk spriest varu es pats!

—   Ceru, ka jūs mani atvainosiet, mīļais Rič, — atteica misters Džāndiss ar laipnu možumu un labsirdību, — ja teikšu, ka no jūsu puses šādas domas ir gluži saprotamas, taču es domāju citādi. Man jāveic savs pienākums, Rič, citādi jūs nekad nevarēsiet domāt par mani labu, kad būsiet atkal vēsākā prātā, bet man gribas, lai jūs domātu par mani labu gan iekarsis, gan vēsā prātā.

Ada izskatījās tik nobālusi, ka viņš apsēdināja to savā krēslā, kurā parasti lasīja, un pats apsēdās līdzās.

—   Nav nekā sevišķa, mīļā, — viņš teica, — it nekā sevišķa. Mums ar Riču tikai radušās draudzīgas domstarpības, kas jādara jums zināmas, jo jūs esat to iemesls. Es redzu, ka jūs baidāties no tā, kas jums būs jādzird.

—   Nudien nebaidos, brālēn Džon, — Ada ar smaidu atbildēja, — ja vien tas būs jādzird no jums.

—   Paldies, mana mīļā. Tagad atvēliet man dažas minūtes uzmanības, neskatīdamās uz Riču. Un jūs, Labā Večiņ, dariet to pašu. Manu mīļo meitenīt, — viņš teica, uzlicis savu plaukstu uz viņējās, kas gulēja uz krēsla paroccs, — vai jūs atceraties, ko mēs visi četri runājām toreiz, kad Labā Večiņa man pastāstīja par kādu uzplaukušu mīlestību?

—   Ne es, ne Ričards nekad neaizmirsīsim jūsu toreizējo laipnību, brālēn Džon.

—   Es to nespētu aizmirst, — teica Ričards.

— Un es arī nespētu, — teica Ada.

—   Tad man jo vieglāk būs pateikt to, kas man sakāms, un jo vieglāk mums visiem būs saprasties, — sacīja mans aizbildnis, un viņa vaigā šķita atstarojamies visa viņa sirds labestība un cildenums. — Ada, manu putniņ, jums jāzina, ka šoreiz Ričs ir izvēlējies sev profesiju pēdējo reizi. Visi viņa atlikušie līdzekļi tiks izlietoti ietērpam un bruņojumam. Savus ietaupījumus viņš ir iztērējis, un tagad viņam atliek vienīgi audzēt to koku, ko pats iedēstījis.

—   Taisnība, savus pašreizējos ietaupījumus es esmu iztērējis, un tas mani nebūt nesatriec. Bet mani atlikušie līdzekļi nav tikai tie, kas man pieder pašreiz, ser, — paziņoja Ričards.

—   Rič, Rič! — kā piepešās šausmās iesaucās mans aizbildnis; viņa balss bija pārvērtusies, un viņš pacēla augšup abas rokas, it kā grasīdamies aizspiest sev ausis. — Dieva dēļ, nedibiniet savas gaidas un cerības uz šī dzimtas lāsta! Lai ko jūs darītu, šajā saulē būdams, nemetiet nevienu domīgu skatienu uz to briesmīgo rēgu, kas mūs vajājis tik daudzus gadus! Labāk aizņemties, labāk ubagot, labāk mirt!

Mūs visus līdz sirds dziļumiem pārsteidza šī brīdinājuma kaismīgums. Ričards iekoda lūpā un aizturēja elpu, tad paskatījās uz mani, it kā saprazdams, cik svarīgs viņam šis brīdinājums, un zinādams, ka arī es to saprotu.

—   Ada, mana mīļā, — teica misters Džāndiss, atgūdams pirmītējo možumu, — spēcīgi ir šie vārdi, kurus es saku padomam, taču es dzīvoju Saltajā Namā un esmu te šo to redzējis. Bet nerunāsim par to. Viss, kas Ričardam piederēja, lai sāktu savu ceļu dzīvē, tagad ir likts uz spēles. Mans padoms viņam un jums — gan viņa, gan jūsu pašu labā — ir šāds: viņam vajadzētu šķirties no mums ar domu, ka starp jums abiem nav nekādas saistošas vienošanās. Vēl vairāk. Būšu atklāts pret jums abiem. Jūs gribējāt uzticēties man, un es gribu uzticēties jums. Es lūdzu jūs pagaidām pilnīgi aizmirst, ka jūs saista vēl kas cits kā vienīgi radniecības saites.

—   Pareizāk būtu, ser, ja jūs pateiktu skaidri un gaiši, — attrauca Ričards, — ka jūs atsakāties man turpmāk uzticēties un iesakāt Adai darīt to pašu.

—   Pareizāk būtu, ja es tomēr tā nedarītu, Rič, tāpēc ka es tā nedomāju.

—  Jūs domājat, ka es esmu slikti sācis savu ceļu, — Ričards skarbi sacīja. — Zinu jau pats, ka tā ir taisnība.

—   Savas cerības — kā jūs sāksiet un kā turpināsiet — es jums jau darīju zināmas mūsu pēdējā sarunā par šo jautājumu, — teica misters Džāndiss, runādams draudzīgi un uzmundrinoši. — Jūs vēl neesat ticis līdz šim sāku mani, taču viss nāk ar laiku, un ari jūsu laiks vēl nav garām — drīzāk var teikt, ka tas nupat ir pienācis. Tāpēc sāciet visu no jauna un sāciet, kā pieklājas! Jūs abi (un jūs esat ļoti jauni, mīļie) esat māsīca un brālēns. Pagaidām viens otram vairāk nekas. Tas, kas vēl var nākt, — tam jānāk pēc darba un pūlēm, Rič, un ne agrāk.

—   Jūs esat ļoti nežēlīgs pret mani, ser, — teica Ričards. — Nežēlīgāks, nekā es no jums būtu gaidījis.

—   Manu mīļo zēn, — misters Džāndiss atbildēja. — kad es daru ko tādu, kas jūs sāpina, visvairāk nežēlīgs es esmu pats pret sevi. Jūsu zāles ir jūsu paša rokās Ada, labāk lai viņš ir brīvs un lai jūs nesaista nekāda agrīna saderināšanās! Rič, viņai tā būs labāk, dati;!/, labāk; tas ir jūsu pienākums pret viņu. Izlcmiet! Katrs no jums rīkosies tā, kā būtu labāk otram — un varbūt arī jums abiem.

—   Kāpēc lai tā būtu labāk ser? — steigšus iebilda Ričards. — Kad mēs jums atklājām savas sirdis, tad ta nelikās. Toreiz jūs tā neteicāt.

—   Kopš tās reizes es esmu uzzinājis šo to vairāk. Es jūs nevainoju, Rič, — tomēr kopš tās dienas es esmu uzzinājis šo to vairāk.

—   Jūs domājat — attiecībā uz mani, ser.

Ko lai tur saka! Jā, uz jums abiem, — laipni atbildēja misters Džāndiss. — Vēl nav pienācis tas laiks, lai jūs dotu vārdu viens otram. Tas nebūtu pareizi, un es nevaru to atzīt. Saņemieties, mani jaunie draugi, un sāciet no gala! Kas bijis, tas pagājis, un tagad jums atvērusies jauna lappuse, kurā ierakstīt savas dzīves.

Ričards uzmeta Adai raižpilnu skatienu, taču nekā neteica.

—   Es līdz šim vairījos bilst vārdu par to gan jums abiem, gan Esterci, — teica misters Džāndiss, — tāpēc ka gribēju, lai mēs visi varētu kopā atklāti izrunāties kā līdzīgs ar līdzīgu. Tagad es jums no visas sirds iesaku, tagad es jūs abus no visas sirds lūdzu šķirties tādiem, kādi šeit ienācāt. Visu pārējo uzticiet laikam, dzīves patiesībai un pastāvībai. Ja jūs rīkosieties citādi, jūs rīkosieties nepareizi, un arī es būšu nepareizi rīkojies, Jaudams jums jebkad ieraudzīt vienam otru.

Sekoja ilgs klusuma brīdis.

—   Brālēn Ričard, — tad sacīja Ada, maigi palūkodamās viņā ar savām zilajām acīm, — pēc tā, ko sacīja brālēns Džons, mums, šķiet, nav citas izvēles. Par mani tu vari būt mierīgs, jo tu atstāsi mani šeit viņa aizgādībā un zināsi, ka man netrūkst nekā; tā tas noteikti būs, ja es sekošu viņa padomam. Es… es nešaubos, brālēn Ričard, — te Ada mazliet sastomījās, — ka es tev esmu ļoti mija, un es… es nedomāju, ka tu iemīlēsi kādu citu. Tomēr es gribētu, lai tu arī to kārtīgi apsver, tāpēc ka vēlos, lai tu visādā ziņā būtu Joti laimīgs. Uz mani tu vari pajauties, brālēn Ričard, es neesmu svārstiga; taču es esmu pietiekoši saprātīga, lai tev neko nepārmestu. Arī brālēnam un māsīcai var būt skumji šķirties, un, sacīšu atklāti, Ričard, man ir Joti, Joti skumji, kaut arī es zinu, ka tas jādara tavā labā. Es vienmēr ar mīlestību domāšu par tevi un bieži runāšu par tevi ar Esteri, un … un varbūt arī tu dažreiz iedomāsies par mani, brālēn Ričard. Tātad tagad, — Ada piegāja viņam klāt un sniedza savu drebošo roku, — mēs atkal esam tikai brālēns un māsīca, Ričard, varbūt pagaidām, un es lūdzu, lai likteņa svētība pavada manu brālēnu it visur, kurp viņš ietu!

Man likās savādi, ka Ričards nespēj piedot manam aizbildnim to, ka tas par viņu ir tieši tādās pašās domas, kādas par sevi daudz asākos vārdos man bija izteicis Ričards pats. Tomēr tā tas nepārprotami bija. Es ar lielu nožēlu vēroju, ka no šī brīža viņš nekad vairs nebija tik atraisīts un atklāts pret misteru Džāndisu kā agrāk. Viņam bija visi iespējamie iemesli tādam palikt, taču tas nenotika, un vienīgi Ričarda paša dēj starp viņiem abiem sāka augt svešuma siena.

Gatavošanās ceļam un mundiera piederumu iegāde drīz paņēma visu viņa uzmanību un kliedēja pat skumjas par šķiršanos no Adas, kura palika Hāriordšīrā, kamēr viņš pats, misters Džāndiss un es uz nedēļu aizbraucām uz Londonu. Viņš atcerējās savu iemīļoto atsevišķās uzplūdu reizēs, pat ar asarām acīs, un šādos brīžos parasti divatā ar mani ļāva vaļu vissmagākajiem pašpārmetumiem, taču pēc dažām minūtēm viņš atkal pārgalvīgi uzbūra kādu nedibinātu iedomu — kā viņi abi kļūšot bagāti un laimīgi uz visiem laikiem — un atkal kļuva jautrs un priecīgs.

Sis bija ļoti aizņemts laiks, un es cauru dienu teceju viņam visur līdzi, palīdzēdama sapirkt visu, kas nepieciešams. Es lieki nerunāšu par to, ko viņš būtu sapircies, ja šis pienākums tiktu uzticēts viņam vienam pašam. Viņš uz mani pilnībā paļāvās un nereti tik saprātīgi un izjusti runāja par saviem trūkumiem un par saviem nelokāmajiem lēmumiem, un tik daudz stāstīja par to, kādu spēku viņš smejoties no šīm sarunām, ka man tās nespēja apnikt un nespētu, pat ja es to vēlētos.

Tajā nedēļā mūsu mājoklī bieži iegriezās kāds cilvēks, kurš palīdzēja Ričardam apgūt paukošanas mākslu; tas bija kādreizējais kavalērists, izskatīgs vīrietis skarbiem vaibstiem un nepiespiestu izturēšanos, un Ričards jau vairākus mēnešus bija trenējies viņa vadībā. Es tik daudz biju dzirdējusi par viņu — ne vien no Ričarda, bet ari no sava aizbildņa —, ka reiz tīši uzkavējos pēc brokastīm istabā ar šuvekli rokā, zinādama, ka šorīt viņš atkal ieradīsies.

—   Labrīt, mister Džordž! — sacīja mans aizbildnis, ar kuru tobrīd bijām sēdējuši divatā. — Misters Kārstons tūlīt būs klāt. Bet pagaidām jūs ļoti priecājas redzēt mis Samersone. Sēstietiesl

Viņš apsēdās, šķiet, manas klātbūtnes nedaudz samulsināts, un, neskatīdamies uz mani, vairākkārt nobraucīja augšlūpu ar savu masīvo, saulē iedegušo plaukstu.

—   Jūs vienmēr esat tik precīzs kā saule savā gaitā, — teica misters Džāndiss.

—   Militārās ieražas, ser, — viņš atbildēja. — Pieraduma spēks. Vistīrākais pieradums, ser. Es nepavisam neesmu lietišķs cilvēks.

—   Tomēr, cik man zināms, jums ir savs paliels uzņēmums? — vaicāja misters Džāndiss.

—   Nav gan nekāds lielais, ser. Man ir šautuve, bet nekā sevišķa no tās nav.

—       Un kāds šāvējs un paukotājs, pēc jūsu domām, iz nāks no mistera Kārstona? — jautāja mans aizbildnis

—       Tīri labs, ser, — viņš atbildēja, sakrustodams roka» uz varenajām krūtīm un izskatīdamies neparasti liels

—  Ja misters Kārstons trenētos no visas sirds, viņš būtu pat ļoti labs.

—   Bet tā laikam nav? — vaicāja mans aizbildnis.

—        Sākumā bija, bet vēlāk vairs ne. No visas sirds viņš to nedara. Varbūt tur vietu aizņem kas cits — varbūt kāda jauna dāma. — Un pirmo reizi viņa vērīgais skatiens pārslīdēja man.

—       Es neesmu tā, kas aizņem vielu viņa sirdī, mister Džordž, pavisam noteikti ne, — es pasmiedamās teicu,

—  kaut arī izskatās, ka jūsu aizdomas kritušas uz mani. Viņš mazliet pietvīka zem tumšā iedeguma un militāri

palocījās pret mani. — Es ceru, ka jūs neņemsiet jaunā, jaunkundzi Es neesmu no smalki audzinātajiem.

—       Nepavisam neņemšu ļaunā, — es teicu. — Es uzskatu to par komplimentu.

Iepriekš viņš tikpat kā nebija uz mani skatījies, bei tagad reizes trīs vai četras pēc kartas uzmeta man īsu ašu skatienu. — Atvainojiet mani, ser, — viņš vērsā pie mana aizbildņa ar vīrišķīgu kautrību, — bet jūs bijāt tik laipns un minējāt šīs jaunās dāmas vārdu…

—   Mis Samersone.

—       Mis Samersone, — viņš atkārtoja un vēlreiz paska tījās uz mani.

—  Vai jums šis vārds pazīstams? — es vaicāju.

—       Nē, jaunkundz. Neatceros, ka būtu to kādreiz dzirdējis. Bet man šķita, ka esmu jūs kaut kur agrāk redzējis.

—       Diezin vai, — es atbildēju, paceldama galvu no šuvekļa, lai paskatītos uz viņu; viņa runas un izturēšanās veidā paudās kaut kas tik patiess un neviltots, ka es priecājos par šo izdevību. — Es parasti ļoti labi atceros

sejas.

—       Es arī, jaunkundz! — viņš atbildēja, un viņa acis zem iedegušās, augstās pieres raudzījās man tieši pretī.

—   Mm! Nesaprotu, no kurienes man tāda iedoma! Brūnganā seja atkal pietvīka, un tajā atspoguļojās

mulsa neziņa, kamēr viņš pūlējās atcerēties, kur mani varētu būt redzējis, tāpēc mans aizbildnis steidzās viņam palīgā:

—  Vai jums ir daudz audzēkņu, mister Džordž?

—  Viņu skaits mainās, scr. Visā visumā iztikai gan

nepietiek.

—   Un kādi cilvēki nāk vingrināt roku jūsu šautuvē?

—   Dažādi, ser. Gan šejienieši, gan ārzemnieki. No aristokrātiem līdz mācekļiem. Nesen bija atnākušas francūzietes, kas ļoti prasmīgi šāva ar pistoli. Protams, nāk bezgala daudz visādu jukušo, bet tie jau iet visur, kur vien redz kādas durvis vaļā.

—  Cerams, ka pie jums neiet cilvēki ar slēptu ļaunumu, tādi, kas iecerējuši vingrināšanos noslēgt ar šaušanu Jzīvā mērķī? — smaidīdams teica mans aizbildnis.

—   Bieži ne, scr, kaut gan tādi ir gadījušies. Lielākā daļa nāk vingrināties veiklībā — vai arī aiz gara laika. Apmēram puse uz pusi. Atvainojiet mani, ser, — turpināja misters Džordžs, joprojām sēdēdams, taisni izslējies un atbalstījis rokas ar izvērstiem elkoņiem uz ceļgaliem, — bet, ja ziņas nav mani vīlušas, jūs, šķiet, esat iesaistīts kādā Lorda kanclera tiesas prāvā?

—   Diemžēl jums taisnība.

—   Pie manis kādreiz nāca viens no jūsu nelaime? brāļiem, ser.

—   Kāds prasītājs Lorda kanclera tiesas prāvā? — vaicāja mans aizbildnis. — Kā tad tā?

—   Sis cilvēks bija tā nomocīts, notramdīts un izvārdzināts, simtkārt staigājot no viena ierēdņa pie otra un atpakaļ, — teica misters Džordžs, — ka viņš vairs īsti nebija savā ādā. Es neticu, ka viņš būtu gribējis tēmēt uz kādu cilvēku, bet viņā mutuļoja tāds negants niknums un aizvainojums, ka viņš mēdza atnākt un samaksāt par piecdesmit šāvieniem un tad šāva tik ilgi, kamēr bija nokārsis vienos sviedros. Reiz, kad neviena cita nebija klāt un viņš man stāstīja par sev nodarītajām pārestībām, es teicu: «Ja jums, draugs, šī šaudīšanās ir tāds kā drošības ventilis, tad labi vien ir, bet man lāgā nepatīk šī jūsu nosliece pašreizējā noskaņojumā, un man patiktu, ja jūs pievērstos kaut kam citam.» Es biju sagatavojies pat uz sitienu — tik satracināts viņš bija šai laikā —, taču viņš manis teikto uzņēma godam un tūlīt pārtrauca šaut. Mēs paspiedām viens otram roku un kļuvām tādi kā draugi.

—   Kas tas bija par cilvēku? — jautāja mans aizbildnis ar jaunu interesi balsī.

3»r.

—   Sākumā viņš bijis sīks Sropšīras fermeris — tad, kad tie vēl nebija padarījuši viņu par nokaitinātu bulli.

13 — 154"?

—   Vai viņu nesauca Gridlijs?

—   Jā gan, ser.

Kamēr mans aizbildnis un es pārmijām dažus pārsteiguma izsaucienus par negaidīto sagadīšanos, misters Džordžs atkal veltīja man vairākus ātrus un vērīgus skatienus no vietas, tāpēc es viņam paskaidroju, no kurienes mums zināms šis vārds. Viņš atkal paklanījās pret mani tai pašā militārajā manierē, pateikdamies par manu, kā viņš teica, laipno labvēlību.

—   Es nudien nezinu, — viņš teica, skatīdamies uz mani, — kāpēc šī iedoma atkal nedod man miera… bet… ek, blēņas! Kas tikai nelien galvā! — Viņš pārlaida savu smagnējo delnu pār sprogainajiem, tumšajiem matiem, it kā gribēdams aiztraust neskaidrās domas no prāta, mazliet saliecās uz priekšu, vienu roku atspiedis pret sānu, otru pret ceļgalu, un pievērsa ilgu skatienu grīdai.

—  Diemžēl man kļuvis zināms, ka šis pats nevaldāmais noskaņojums ievedis Gridliju jaunās nepatikšanās un viņš tagad slēpjoties, — teica mans aizbildnis.

—   Tā es ari esmu dzirdējis, ser, — atbildēja misters Džordžs, joprojām domīgi raudzīdamies grīdā. — Tā es esmu dzirdējis.

—  Vai jūs nezināt, kur?

—   Nē, ser, — atteica kavalērists, paceldams skatienu un atgūdamies no domām. — Es par viņu neko nevaru pateikt. Domāju, ka drīz viņš pagurs. Stipra vīra sirdi var zāģēt ilgus gadus, tomēr vienā brīdī tā piepeši lūzis.

Ričarda ierašanās pārtrauca mūsu sarunu. Misters Džordžs piecēlās, vēlreiz militāri paklanījās pret mani, atsveicinājās no mana aizbildņa un smagiem soļiem izgāja no istabas.

Šis bija Ričarda prombraukšanas rīts. Mums vairs nekas nebija jāpērk, un es jau agrā pēcpusdienā sakravaju visas viņa mantas; tagad mēs bijām brīvi līdz vakaram, kad viņam vajadzēja doties uz Liverpūli un tālāk uz Houlihedu. Tā kā tajā dienā tiesā atkal bija paredzēta pravas «Džāndiss pret Džāndisu» apspriešana, Ričards man ierosināja, ka mēs varētu aiziet uz tiesu un paklausīties, kas tur notiek. Tā kā šī viņam bija pēdējā diena Londonā un viņš ļoti gribēja turp iet, un man vēl nebija gadījies būt tiesā, es piekritu, un mēs devāmies uz Vcstminsteru, kur tobrīd norisinājās tiesas sēde. Ceļš mums pagāja, pārrunājot dažādus jautājumus attiecībā uz vēs-

tulēin, ko Ričards bija paredzējis rakstīt man un ko man vajadzēja rakstīt viņam, un apcerot citus cerību pilnus nākotnes plānus. Mans aizbildnis zināja, kurp mēs ejam. tāpēc nenāca kopā ar mums.

Kad mēs ieradāmies tiesā, lords kanclers — tas pats, kuru es biju redzējusi kabinetā Linkolna korporācijā, — ēdēja uz sava paaugstinājuma bezgala nopietns un svinīgs; zemāk uz sarkana galda atradās zizlis un zīmogi, un milzīgs, zems ziedu pušķis, gluži kā neliels dārziņš, kas pildīja smaržām visu tiesas zāli. Vēl zemāk sēdēja vesela rinda pilnvaroto, un tiem pie kājām uz pītā paklāja gulēja papīru vīstokļi; turpat blakām nīka tiesas kungi parūkās un talāros — citi nomodā, citi iesnaudusies; viens no viņiem runāja, un neviens neklausījās, ko viņš runā. Lords kanclers atlaidās pret sava ļoti ērtā krēsla atzveltni, atbalstījis elkoni pret polsterēto paroci un atspiedis pieri delnā; daži no klātesošajiem snauduļoja, citi lasīja avīzes, vēl citi staigāja apkārt vai bariņos sačukstējās; visi, šķiet, jutās pilnīgi svabadi, nesteidzīgi, pavisam bezrūpīgi un apbrīnojami omulīgi.

Redzēt, ka viss rit tik gludi un līdzeni, un domāt par prāvām pakļauto drūmajām dzīvēm un nāvēm; redzēt visus šos greznos ietērpus un ceremonijas un domāt par tukšumu, postu un nožēlojamo nabadzību, kas aiz tiem slēpās; apzināties, ka tikmēr, kamēr tik daudzas sirdis plosa zaudētu cerību izmisums, šī gleznā parāde likpat nosvērti un rāmi dienu no dienas un gadu no gada rit tālāk; redzēt lordu kancleru un zem viņa visu amatpersonu ierindu, kuri raudzījās cits uz citu un uz zālē sēdošajiem tā, it kā nebūtu pat dzirdējuši, ka tas vārds, kura aizsegā viņi te pulcējas, visā Anglijā kļuvis par drūmu joku un izraisa cilvēkos vispārējas šausmas, izsmieklu un sašutumu, un šķiet tiem tik nicināms un nolādams, ka tikai brīnums spētu izdabūt no tā kādam kaut mazāko labumu, — tas man, šajā pasaulē nepieredzējušai, šķita tik dīvaini un pretrunīgi, ka es sākumā nespēju nedz tam noticēt, nedz to saprast. Es apsēdos tur, kur Ričards mani nosēdināja, un mēģināju klausīties, brīžiem paskatīdamās sev apkārt, taču viss šajā ainā man likās bezgala nereāls, izņemot nabaga mazo mis Flaitu, plānprāti, kas stāvēja uz sola un māja tiesasvīriem ar galvu.

13»

387

Mis Flaita mūs drīz vien pamanīja un atnāca pie mums. Viņa laipni apsveica mani savā valstībā un ar gandarījumu un lepnumu parādīja man tās ievērojamākās vietas.

Arī misters Kendžs pienāca aprunāties ar mums un ar neuzbāzīgu saimnieka laipnību parādīja līdzīgu godu šai iestādei. Viņš teica, ka šī neesot sevišķi labvēlīga diena apmeklējumam, ieteicamāka būtu sesijas pirmā diena, tomēr iespaids tāpat esot varens, iespaids esot varens.

Kad mēs tā bijām nosēdējuši apmēram pusstundu, šobrīd risināmā lieta — ja var sacīt «risināms» par to, kas nemaz netiek risināts, — šķita apsīkstam pati savā tukšumā, nenonākusi ne pie kāda rezultāta, ko neviens, liekas, arī negaidīja. Tad lords kanclers paņēma no sava galda papīru tīstokli un pasvieda to zemāk sēdošajiem kungiem, un kāds teica: — «Džāndiss pret Džāndisu». — Tūlīt atskanēja šalkoņa un smiekli; nepiederošie virzījās uz izeju, uz galdiem saradās papīru kaudzes un grēdas, dokumentu somas un maisi.

Man šķiet, ka šī lieta tika apskatīta «tālāku norādījumu saņemšanai» attiecībā uz kādu tiesas izdevumu rēķinu, ciktāl es spēju saprast, bet pat to es sapratu visai miglaini. Tomēr es saskaitīju divdesmit trīs parūkās tērptus kungus, kuri teicās esam iesaistīti šai lietā, un man izskatījās, ka neviens no viņiem nesaprot no tās vairāk kā es. Viņi spriedelēja par to ar lordu kancleru, strīdējās un izskaidrojās paši savā starpā; vieni teica, ka tas un tas esot tā un tā, otri apgalvoja, ka tas esot nevis tā, bet šitā, un vēl citi jokodami ierosināja nolasīt milzu sējumus rakstveida liecību; apkārt skanēja arvien vairāk smieklu un šalkoņas, un ikviens klausītājs šķita dīki uzjautrināmies un neko no visa notiekošā nesaprotam. Kad šādi bija pagājusi apmēram stunda un daudzas runns aizsāktas un pārtrauktas, lietu, kā izteicās misters Kendžs, «pagaidām atlika» un tīstokļus atkal satina, iekams vēl ierēdņi bija paspējuši sanest iekšā visus to krājumus.

Es paraudzījos uz Ričardu, kad šīs bezjēdzīgās izdarības bija galā, un jutos gluži satriekta, redzot, cik izmocīta izskatās viņa jaunā, skaistā seja. — Tā' nevar vilkties mūžīgi, Labo Gariņ. Gan nākamreiz ies labāk! — viņš tikai noteica.

Es biju redzējusi, kā misters Gapijs ienes un izvieto dokumentus misteram Kendžam, un arī viņš bija redzējis mani un sērīgi paklanījies; pēc tam man ļoti gribējās ātrāk tikt projām no tiesas zāles. Turēdamās Ričardam pie elkoņa, es pašlaik gāju ārā, kad misters Gapijs pienāca mums klāt.

— Lūdzu jūsu piedošanu, mister Kārston, — viņš čukstus teica, — un ari jūsējo, mis Samersone, bet šeit ir kāda dāma, mana paziņa, kas pazīst mis Samersoni un vēlētos paspiest viņai roku.

Kamēr viņš to teica, es savā priekšā gluži kā dzīvā miesā pārtapušu atmiņu tēlu ieraudzīju misis Reičelu no savas krustmātes mājām.

—   Sveicināta, Esteri — viņa teica. — Vai jūs mani atceraties?

Es sniedzu viņai roku un sacīju, ka atceros, un piebildu, ka viņa gandrīz nav pārvērtusies.

—   Brīnos, ka jūs vēl atceraties tos laikus, Ester, — viņa atbildēja ar to pašu agrāko skarbumu. — Tagad tic mainījušies. Tā gani Nu, es priecājos jūs redzēt un priecājos, ka neesat par lepnu, lai mani pazītu. — Taču patiesībā viņa izskatījās gandrīz vai vīlusies, ka es tāda neesmu.

—   Kāpēc lai es būtu par lepnu, misis Reičela! — es iebildu.

—   Es esmu precējusies, Ester, un mani sauc misis Cedbenda, — viņa mani vēsi izlaboja. — N11 labi! Tagad teikšu ardievas un vēlēšu, lai jums labi klājas!

Misters Gapijs, kurš bija uzmanīgi klausījies šo īso sarunu, izdvesa man pie auss smagu nopūtu un atbrīvoja sev un misis Reičelai ce|u cauri juceklīgajam pūlim, kurš plūda te iekšā, te ārā un kura vidū mēs stāvējām; pāreja uz citu jautājumu bija izraisījusi vispārēju sakustēšanos.

Ari mēs ar Ričardu lauzāmies cauri pūlim, un es vēl joprojām biju negaidītās sastapšanās stindzinošajā iespaidā, kad ieraudzīju, ka mums pretī, mūs neredzēdams, nāk neviens cits kā misters Džordžs. Viņš soļoja uz priekšu, nepiegriezdams nekādu vērību apkārtējiem un raudzīdamies pāri to galvām uz priekšā sēdošajiem tiesasvīriem.

—   Džordž! — iesaucās Ričards, kad es pievērsu viņa uzmanību pretimnācējam.

—   Labi, ka es jūs satiku, seri — uzrunātais atsaucās. — Un arī jūs, jaunkundz. Vai jūs man nevarētu palīdzēt sameklēt vienu cilvēku? Es slikti pazīstu šo vietu.

Runādams viņš pagriezās un bez pūlēm atbrīvoja mums ceļu, un, kad bijām izkļuvuši no pūļa, apstājās stūrī aiz liela, sarkana aizkara.

—   Te kaut kur ir viena jukusi veca sieviņa, — viņš iesāka, — kura…

Es pacēlu pirkstu, jo mis Flaita atradās irian pavisam tuvu — viņa visu laiku bija turējusies cieši aiz manis un vērsusi uz mani vairāku sev pazīstamu tiesas ierēdņu uzmanību (kā es mulsdama tiku dzirdējusi), čukstēdama tiem: — Cst! No manis pa kreisi iet Fjcdžāndisa!

—   Hm! — novilka misters Džordžs. — Atcerieties, jaunkundz, mēs šārīta sarunā nejauši pieminējām vienu cilvēku. Gridliju, — viņš čukstus piebilda, aizlicis mutei priekšā plaukstu.

—  Jā, — es teicu.

—   Viņš slēpjas pie manis. Es to nedrīkstēju izpaust. Man nebija viņa atjaujas. Viņš nupat grasās doties savā pēdējā gājienā un ir sagribējis šo sieviņu redzēt. Viņi abi spējot viens otru saprast, viņš saka, un viņa bijusi viņam šeit gandrīz kā īsts draugs. Es atnācu viņu uzmeklēt, jo šajā pēcpusdienā, kad sēdēju Gridlijam blakus, man šķita, ka dzirdu skanam klusinātas bēru bungas.

—   Vai gribat, lai es viņai pasaku? — es vaicāju.

—   Vai jūs būtu tik laipna? — viņš atjautāja, pametis uz mis Flaitu tādu kā bažīgu skatienu. — Tas ir likteņa pirksts, ka es jūs te satiku, jaunkundz, jo pats es diezin vai mācētu ar šo dāmu saprasties. — Un viņš pacēla vienu roku pie krūtīm un izstiepās miera stājā, kamēr es čukstus pastāstīju mazajai mis Flaitai viņa laipnā nāciena iemeslu.

—   Mans dusmīgais draugs no Sropšīras! Viņš jau bija gandrīz tikpat ievērojams kā es! — vecā dāma iesaucās.

—  Nu, ko tu neteiksi! Protams, mana mīļā, es viņam pakalpošu ar vislielāko prieku!

—   Viņš slēpjas pie mistera Džordža, — es teicu.

—  Cst! Sis ir misters Džordžs.

—   Nu-dien! — atsaucās mis Flaita. — Ļoti lepojos ar šādu godu! Armijas cilvēks, mīļā. Tik tiešām — īstens ģenerālis! — viņa man pačukstēja.

Nabaga mis Flaita uzskatīja par savu pienākumu izturēties tik goddevīgi un pieklājīgi, lai apliecinātu savu cieņu armijai, un tik bieži taisīt reveransus, ka nebija viegli dabūt viņu ārā no tiesas nama. Kad tas beidzot bija izdevies un viņa, uzrunādama misteru Džordžu par ģenerāli, ļāva viņam paņemt sevi zern rokas, par lielu uzjautrinājumu dažiem dīkiem vērotājiem, viņš jutās tik samulsis un tik bijīgi lūdza mani «nepamest viņu», ka es tiešām nespēju to darīt, jo vairāk tāpēc, ka mis Flaita man vienmēr bija tik padevīga un arī šoreiz teica: — Mana mīļa Ficdžāndisa, jūs taču, protams, nāksiet mums līdzi! —Tā kā izskatījās, ka arī Ričards labprāt vēlas un pat jūt vajadzību droši aizvadīt viņus līdz galamērķim, mēs abi bijām ar mieru. Un, tā kā misters Džordžs mums pastāstīja, ka visu šo pēcpusdienu, kopš Gridiijs uzzinājis par mūsu šārīta sarunu, viņa domas pastāvīgi atgriezušās pie mistera Džāndisa, eš ar zīmuli steigšus uzrakstīju savam aizbildnim dažus vārdus, pastāstot, kurp esam aizgājuši un kāpēc. Misters Džordžs to kādā kafejnīcā aizzīmogoja, lai rakstīto neizlasītu svešas acis, un mēs nodevām zīmīti kādam izsūtāmajam.

Tad mēs noīrējām sev karieti un devāmies uz Lesterskvēra pusi. Izgājuši cauri vairākiem pašauriem pagalmiem, par ko misters Džordžs mums atvainojās, mēs drīz nokļuvām pie šautuves; tās durvis bija slēgtas. Kad viņš parāva zvana rokturi, kas ķēdītē karājās pie stenderes, pie viņa griezās kāds ļoti cienījama izskata vecs kungs sirmiem matiem, brillēm uz acim, ģērbies melnos, īsos svārkos un getrās, platmaļu cepuri galvā un lielu nūju ar zelta turekli rokā.

—   Lūdzu jūsu piedošanu, mans labais draugs, — viņš teica, — vai šī būtu Džordža šautuve?

—   Jā, ser, — atteica misters Džordžs, uzmezdams skatienu lielajiem burtiem, kas veidoja uzrakstu uz balsinā tās sienas.

—   AI Patiešām! — izsaucās vecais kungs, sekodams viņa skatienam. — Pateicos! Vai jūs zvanījāt?

—   Mans vārds ir Džordžs, un es zvanīju.

—   Patiešām? — pārjautāja vecais kungs. — Jūsu vārds ir Džordžs? Tad es esmu te ieradies reizē ar jums. Jūs taču bijāt atnācis man pakaļ, vai ne?

—   Nē, ser. Es jūs nepazīstu.

—   Patiešām? — atjautāja vecais kungs. — Nu, tad tas ir bijis jūsu palīgs, kas atnāca man pakaļ. Es esmu ārsts, un mani lūdza — pirms piecām minūtēm — ierasties pie kāda slimnieka Džordža šautuvē.

—   Klusinātās bungu skaņas, — noteica misters Džordžs, pagriezies pret Ričardu un mani un drūmi pakratīdams galvu. — Gluži pareizi, ser. Lūdzu, nāciet iekšā.

Tajā brīdī durvis atvēra ļoti neparasta izskata pasīks cilvēks ar rupju, zaļu priekšautu, tāda paša auduma micīti galvā un melni notrieptu seju, rokām un apģērbu, un mēs pa drūma izskata gaiteni iegājām lielā telpā ar kailām ķieģeļu sienām, kur visapkārt redzēja mērķus, šaujamieročus, zobenus un tamlīdzīgus priekšmetus. Kad mēs visi te bijām ienākuši, ārsts apstājās un, noņēmis platmali, kā uz burvja mājienu šķita pazūdam un atstājam savā vietā pavisam citu cilvēku.

—    Klausieties nu, Džordž, — viņš teica, aši pagriezdamies pret saimnieku un iebakstīdams tam krūtīs ar garu rādītājpirkstu. — Jūs pazīstat mani, un es pazīstu jūs. Jūs esat cilvēks, kas pazīst pasauli, un es esmu cilvēks, kas pazīst pasauli. Mans vārds ir Bakits, kā jums labi zināms, un man ir orderis par Gridlija arestēšanu. Jūs viņu ilgu laiku esat pamanījies noslēpt, turklāt tik prasmīgi, ka tas dara jums godu.

Misters Džordžs, bargi raudzīdamies viņā, saknieba lūpas un papurināja galvu.

—   Paklausieties, Džordž, — teica atnācējs, piegājis viņam cieši klāt, — jūs esat saprātīgs cilvēks un kārtīgs cilvēks, tāds, redz, jūs esat, par to nav nekādu šaubu. Un lieciet aiz auss, es nerunāju ar jums kā ar caurmēra cilvēku, tāpēc ka jūs esat kalpojis savai tēvzemei un zināt, ka pienākums allaž liek paklausīt. Turklāt jūs taču nebūt nevēlaties iekulties nepatikšanās. Ja es sauktu jūs palīgā, jūs nāktu man palīgā — tā, redz, jūs darītu. Fil Skvod, nestaigājiet tā sāniski apkārt pa šautuvi, — (netīrais mazais vīrelis šļūca apkārt telpai, ar plecu atspiedies pret sienu, un viņa acis draudīgi urbās nelūgtajā viesī) — tāpēc ka es jūs pazīstu un necietīšu nekādus jokus!

—   Fil! — teica misters Džordžs.

—  Jā, saimniek.

—   Paliec mierīgs!

Mazais vīrelis, klusu norūkdamies, apstājās.

—   Dāmas un kungi, — teica misters Bakits, — jūs atvainosiet visu, kas jums te var likties nepatīkams, jo mans vārds ir inspektors Bakits no slepenpolicijas un man jāpilda savs pienākums. Džordž, es zinu, kur atrodas mans meklētais, jo vakar sēdēju uz jumta un redzēju viņu pa jumta lodziņu, un jūs bijāt viņam blakus. Viņš atrodas tur, iekšā! — un Bakits norādīja ar pirkstu. — Tur, redz, viņš ir — uz dīvāna. Un tagad man jāsatiek savs meklētais un jāpasaka viņam, ka viņš ir apcietināts; taču jūs mani pazīstat un zināt, ka es negribu ķerties pie apgrūtinošiem līdzekļiem. Dodiet man vārdu kā vīrs vīram (turklāt veca kareivja vārdu, lieciet to vērā!), ka starp mums abiem viss noritēs godīgi, — un es visu nokārtošu tik gludi, cik iespējams.

—  Vārdu es dodu, — teica misters Džordžs. — Taču tas nebija gliti no jūsu puses, mister Bakit.

—   Ko niekus, Džordž! Nebija glīti? — attrauca misters Bakits, atkal iebakstīdams viņa varenajās krūtīs un pakratīdams viņa roku. — Es taču nesaku, ka no jūsu puses nebija glīti turēt pie sevis manu meklēto, vai ne? Esiet tikpat iecietīgs pret mani, veco zēni Ak jūs, vecais Vilhelms Tells, vecais Sovs, jātnieku gvardes kareivi! Viņš taču ir visas britu armijas zieds vienā personā, dāmas un kungi! Nudien, nežēlotu piecdesmit mārciņu, lai pats taptu par tādu izcilu vīru!

Sādi nu situācija bija iegrozījusies, un misters Džordžs pēc neilga pārdomu brīža izteica vēlēšanos pirmais ieiet pie sava biedra (kā viņš to dēvēja), ņemot līdzi mis Flaitu. Misters Bakits bija ar mieru, un viņi aizgāja uz šautuves tālāko galu, atstājuši mūs gan sēžam, gan stāvam ap šautenēm nokrautu galdu. Misters Bakits izmantoja šo izdevību, lai uzsāktu nepiespiestu, mazsvarīgu sarunu: vaicāja man, vai es arī bīstoties no šaujamieročiem kā vairākums jaunu dāmu, vaicāja Ričardam, vai viņš esot labs šāvējs, vaicāja Filam Skvodam, kuru no šīm šautenēm viņš uzskatot par labāko un cik tāda nelietota varētu maksāt, un pēc tam skaidroja viņam, cik tas esot bēdīgi, ka viņš dažreiz ļaujot vaļu niknumam, jo no dabas taču viņš esot tāds lāga cilvēks, tik maigs kā meitene, un vispār izturējās ļoti laipni un draudzīgi.

Pēc kāda laika viņš sekoja mums uz šautuves tālāko galu, un mēs ar Ričardu jau dzīrāmies klusi doties projām, kad pie mums iznāca misters Džordžs. Viņš mums teica, ka viņa biedrs ļoti labprāt redzētu mūs pie sevis, ja mums neesot iebildumu. Tik tikko viņš bija pateicis šos vārdus, kad ieskanējās durvju zvans un šautuvē parādījās mans aizbildnis — kā viņš nevērīgi paskaidroja, «lai izmantotu gadījumu, ja iespējams kaut drusku palīdzēt nabaga vīram, ko skārusi tāda pati nelaime kā mani». Visi četri mēs devāmies atpakaļ un iegājām tur, kur mūs gaidīja Gridlijs.

Tā bija patukša telpa, ko no šautuves atdalīja nekrāsota dēļu siena. Tā kā norobežojums pacēlās tikai astoņu vai desmit pēdu augstumā un veidoja sānsienas, nevis griestus, virs galvas slējās augstās šautuves jumta spāres un jumta lodziņš, pa kuru bija skatījies misters Bakits. Saule jau bija zemu un grasījās rietēt, un tās sarkanā gaisma gan ieplūda pa šo lodziņu, taču līdz lejai nenonāca. Uz vienkārša, ar audeklu pārklāta divāna gu lēja vīrs no Sropšīras — ģērbies apmēram tāpat, kā tikām viņu redzējuši iepriekšējā reizē, taču tik ļoti pārvērties, ka pirmajā brīdī es nesaskatīju nekādu līdzību starp šo pelēcīgo seju un to, kas man bija palikusi atmiņā.

Dzīvodams savā slēptuvē, viņš joprojām bija rakstījis un stundām ilgi kavējies domās par savām nedienām. Galds un vairāki plaukti bija apkrauti manuskriptu lapām, nolietotām spalvām un dažādiem līdzīgiem piederumiem. Cieši līdzās guļošajam sēdēja mazā, plānprātīgā sieviņa, un viņi abi izskatījās aizkustinoši un baismi savā vienotībā un, šķiet, jutās šai telpā vieni paši. Viņa sēdēja blakām uz krēsla, turēdama Gridlija roku savējā, un mēs visi palikām stāvam gabaliņu nostāk.

Viņa balss bija novārgusi un zaudējusi savu sparu tāpat kā agrākā sejas izteiksme, tāpat kā spēks, ātrās dusmas, pretošanās pārestībām, kas beidzot bija guvušas uzvaru pār viņu. Bāla ēna, ko met pilnmiesīgs, krāsains priekšmets, bija viss, kas palicis pāri no Sropšīras vīra, ar kuru mēs kādreiz tikām runājuši.

Viņš pamāja ar galvu Ričardam un man un uzrunāja manu aizbildni:

—   Mister Džāndis, tas ir ļoti laipni, ka atnācāt mani apraudzīt. Šķiet, ka ilgi vairs nebūšu šai pasaulē sastopams. Ļoti priecājos, ka varu saņemt jūsu roku, ser Jūs esat labs cilvēks, jūs stāvat pāri jebkādai netaisnībai, un, dievs mans liecinieks, es jūs ļoti cienu.

Viņi sirsnīgi paspieda viens otram roku, un mans aizbildnis teica viņam dažus mierinājuma vārdus.

—   Jums varbūt tas liksies savādi, ser, — atbildēja Gridlijs, — bet es nebūtu vēlējies jūs redzēt, ja šī būtu mūsu pirmā tikšanās. Taču jūs zināt, kā es cīnījos, jūs zināt, kā es cēlos viens pret viņiem visiem, jūs zināt, ka es pateicu viņiem acīs visu patiesību līdz pēdējam un pateicu, kas viņi tādi ir un ko viņi man nodarījuši, tāpēc es nekaunos, ka jūs redzat mani šai sabrukuma brīdī.

—   Jūs esat stājies pret viņiem kā drosmīgs vīrs daudz reižu pēc kārtas, — sacīja mans aizbildnis.

—   To esmu darījis gan, ser, — viņš atbildēja ar vārgu smaidu. — Es jau jums teicu, kas notiks, ja es to vairs nedarīšu, un te nu jūs redzat! Paskatieties uz mums, pa-

skatieties uz mums! — Un viņš, atbrīvojis roku, ko turēja mis Flaita, paņēma viņu zem elkoņa, pievilkdams sev mazliet tuvāk.

—   Tādas, lūk, ir beigas. No visām manām bijušām pieķeršanās saitēm, no visiem maniem bijušiem centieniem un cerībām, no visas dzīvās un mirušās pasaules vienīgi šī nabaga dvēsele palikusi man tuva un piederīga — tāpat kā es viņai. Mūs abus vieno daudzu mokošu gadu saite, un tā ir vienīgā saite, ko man šai pasaulē lorda kanclera tiesa nav sarāvusi.

—   Pieņemiet manu svētību, Gridlij, — caur asarām teica mis Flaita. — Pieņemiet manu svētību!

—   Es lepni domāju, ka viņi nekad nespēs mani salauzt, mister Džāndis. Es biju cieši apņēmies, ka tas nenotiks. Es ticēju, ka vienmēr nepaguris spēšu mest viņiem acīs, kāds viņi ir apsmiekls, un darīšu to, līdz mani uzvarēs kāda miesas kaite. Taču mani spēki ir izsīkuši. Cik sen tie jau sākuši zust un izsīkt, es nezinu; man pa šam šķita, ka sabruku stundas laikā. Es vēlētos, lai viņi nekad par to neuzzina. Es vēlētos, kaut visi, kas to redz, darītu viņiem saprotamu, ka esmu miris, viņus izaicinādams — izaicinādams nemitīgi un nerimtīgi, kā darīju to daudzus gadus.

Sai brīdī misters Bakits, kurš sēdēja stūrī pie durvīm, steidzās labsirdīgi izteikt tādu mierinājumu, kāds viņam bija pa spēkam.

—   Nu, nu! — viņš sacīja no sava kakta. — Tā vis nerunājiet, mister Gridlij. Jūs tikai esat drusciņ zaudējis dūšu. Visi mēs savu reizi zaudējam dūšu. Es arī. Saņemieties, saņemieties! Jūs vēl daudz reižu izgāzīsiet uz viņiem savu niknumu, un es vēl daudz reižu nākšu pie jums ar aresta orderi, ja man palaimēsies!

Gridlijs tikai papurināja galvu.

—Nepuriniet galvu, — teica misters Bakits. — Es daudz labāk gribētu redzēt, ka jūs ar to pamājat. Ak debess augstā, kad tā padomā, kādus tik laikus mēs kopīgi neesam izbaudījuši! Vai es diezgan neesmu redzējis jūs nonākam Flīta cietumā par tiesas izsmiešanu? Vai neesmu sēdējis tiesas zālē divdesmit pēcpusdienas pēc kārtas tikai tāpēc vien, lai paskatītos, kā jūs gluži kā buldogs metaties lordam kancleram pie rīkles? Vai neatceraties tos laikus, kad tikko sākāt piedraudēt advokātiem un jūs divas trīs reizes nedēļā raidīja ārā no zāles par miera traucēšanu? Pavaicājiet šai te vecajai kundzītei, viņa vienmēr tur ir bijusi klāt. Saņemieties, mister Gridlij, saņemieties, ser!

—   Ko jūs grasāties ar viņu darīt? — klusi noprasīja misters Džordžs.

—   Šobrīd vēl nezinu, — tādā pašā pusbalsī atbildēja Bakits. Tad viņš turpināja skaļi, savā pirmītējā uzmundrinošajā tonī:

—   Spēki izsīkuši, mister Gridlij? Kad esat mācējis no manis veselām nedēļām izslapstities un man kā kaķim vajadzējis rāpties uz jumta un vēl tēlot ārstu, lai varētu pie jums piekļūt? Tas neizskatās pēc spēku izsīkuma. Es nu gan tā neteiktu! Es pateikšu, kas jums vajadzīgs. Jums vajadzīgs kārtīgs satraukums, lai jūs varētu saņemties; tas, redz, jums vajadzīgs. Jūs pie tā esat pieradis un nevarat bez tā iztikt. Nu, labi, — tad te ir aresta orderis, ko izrakstījis misters Talkinghorns no Linkolnsinfīldas un nosūtījis uz pusduci grāfistēm. Ko jūs teiktu par iespēju sakarā ar šo orderi nākt man līdzi un tā pamatīgi paņemt priekšā miertiesnešus? Tas jums nāks par labu, atdzīvinās jūs un ļaus pavingrināties pirms jauna uzbrukuma kancleram. Jūs gribat padoties? Nudien, esmu pārsteigts, dzirdot, ka tik enerģisks cilvēks kā jūs runā par padošanos. To jūs nedrīkstat. Jūs taču Lorda kanclera tiesā esat turpat vai vissaistošākā personībai Džordž, padodiet misteram Gridlijam roku, un paskatīsimies, vai, kājās stāvēdams, viņš nebūs brašāks nekā guļusl

—  Viņš ir ļoti vārgs, — klusi sacīja kavalērists.

—   Vai tiešām? — noraizējies atjautāja Bakits. — Es tikai gribu viņu sapurināt. Man netīk redzēt, ka vecs paziņa tā zaudē dūšu. Ja man izdotos viņu drusku sakaitināt, tas viņu atdzīvinātu labāk par visu citu. Lai kaut metas man virsū un zvetē pa labi un pa kreisi, ja tik! Es to neizmantošu pret viņu.

Jumtā spalgi atbalsojās mis Flaitas kliedziens, kas vēl šobaltdien skan manās ausīs.

—   Ak, nē, Gridlij! — viņa iekliedzās, kad viņš lēni atrāvās no viņas un smagi atkrita atpakaļ. — Neaizejiet bez manas svētības! Pēc visiem šiem daudzajiem gadiem!

Saule bija norietējusi, gaisma pamazām atkāpusies no jumta un visapkārt sabiezējušas ēnas. Bet man šķita, ka šo divu cilvēku — dzīvā un mirušā — ēna smagāk gulstas pār Ričarda aizbraukšanas brīdi nekā vismelnākās nakts tumsa. Un cauri Ričarda atvadu vārdiem es dzirdēju atbalsi:

«No visām manām bijušām pieķeršanās saitēm, no visiem maniem bijušiem centieniem un ceribām, no visas dzīvās un mirušās pasaules vienīgi šī nabaga dvēsele palikusi man tuva un piederīga — tāpat kā es viņai. Mūs abus vieno daudzu mokošu gadu saite, un tā ir vienīgā saite, ko man šai pasaulē Lorda kanclera tiesa nav sarāvusi.»

XXV NODAĻA

Misis Snegsbijai viss ir skaidrs.

Kuka laukumā pie Kērsitorstrītas valda nemierīga noskaņa. Melnas aizdomas ielavījušās šajā mierpilnajā nostūri. Vairākums Kuka laukuma iedzīvotāju ir tādi paši kā parasti — ne labākā, ne sliktākā prātā —, bet misters Snegsbijs ir pārvērties, un viņa drostaliņa to zina.

Jo «Vientuļais Toms» un Linkolnsinfīlda kā divi nevaldāmi kaujas zirgi par visu varu jūdzas priekšā mistera Snegsbija iztēles karietei, kam uz bukas sēž misters Bakits, bet iekšā pasažieri Džo un misters Talkinghorns, un visa ši ekipāža mežonīgā ātrumā cauru diennakti drāžas cauri tiesas kancelejas preču tirgotavai. Pat mazajā virtuvītē, kur ģimene mēdz ieturēt maltītes, tā dārdēdama auļo garām pusdiengaldain, un tad misters Snegsbijs pārtrauc griezt savu pirmo jērgaļas šķēli, kas kārdinoši gaida līdzās cepļiem kartupeļiem, un ieurbjas ar skatienu virtuves sienā.

Misters Snegsbijs nevar saprast, ko nozīmē tas viss, ar ko viņam bijusi darīšana. Kaut kur kaut kas nav tā, kā vajag, bet, kas īsti un ko tas var atnest, turklāt kam, kad un no kuras neapjaustas un nedzirdētas puses, — tā ir kļuvusi viņa dzīves lielā mīkla. Neskaidrie atmiņu iespaidi par mantijām un pēru kroņiem, ordeņa zvaigznēm un prievītēm, kas zaigo cauri mistera Talkinghorna mājokļa putekļu virskārtai, viņa godbijība pret to noslēpumu pasauli, ko pārvalda šis godājamākais un noslēgtākais no visiem viņa klientiem, pret kuru visas tiesu korporācijas, visa Cānserileina un visa tieslietu pasaule jūt vieniīdz bijīgu cieņu, viņa atmiņas par slepenpolicistu Bakitu ar izstiepto rādītājpirkstu un sazvērniecisko izturēšanos, kas nav nedz izbēgama, nedz novēršama, iedveš viņam pārliecību, ka viņš kļuvis par kāda bistama noslēpuma līdzdalībnieku, nezinot pat, kas tas par noslēpumu. Un šādam stāvoklim raksturīga tā baisā apziņa, ka jebkurā diennakts stundā, atveroties veikala durvīm, atskanot durvju zvanam, ierodoties kādam izsūtāmajam ar ziņu vai pienākot kādai vēstulei, noslēpums ar troksni var sprukt vaļā, eksplodēt un saraut kādu gabalos — un, kuru, to zina vienīgi pats … misters Bakits.

Sī paša iemesla dēļ ik reizes, kad veikalā ienāk nepazīstams cilvēks (un tādu ir daudz) un saka: «Vai misters Snegsbijs mājās?» — vai citus tikpat nevainīgus vārdus, mistera Snegsbija sirds dobji salecas viņa vainas pilnajās krūtīs. Sādi jautājumi viņam sagādā t!k daudz pārdzīvojumu, ka tajās reizēs, kad tos uzdod puišeļi, viņš atriebj savas ciešanas, raustīdams tos pāri letei aiz ausīm un prasīdams, ko šie kucēni īsti domājot, ka nevarot uzreiz skaidri pateikt, kas vajadzīgs. Uzbāzīgāki viri un zeņķi nedod misteram Snegsbijam miera pat miegā un biedē viņu ar neizprotamiem jautājumiem, tāpēc bieži vien, kad Kērsitorstrītas mazajā pienotavā gailis kārtējo reizi izkliedz savu muļķīgo rīta dziesmu, misters Snegsbijs svīst lietuvēna žņaugos un viņa drostaliņa purina vīru, teikdama: «Nu, kas gan viņam īsti lēcies?»

Pati drostaliņa nebūt nav mazākā bēda mistera Snegsbija likstā. Apziņa, ka viņš pastāvīgi kaut ko slēpj no viņas, ka viņam par katru cenu jānoslēpj un jāsaglabā savs vārīgais gudrības zobs, ko viņa ar savu aso tvērienu jebkurā brīdī var izraut no viņa mutes, liek viņam justies gluži kā sunim, kas nogrēkojies pret savu saimnieku un gatavs raudzīties jebkur citur, tikai ne tam acīs.

Sis daudzveidīgās zīmes un pazīmes nebūt nepaslid garām mistera Snegsbija droslaliņas acīm un nepaliek bez ievērības. Tās liek viņai spriest: «Snegsbijam kaut kas ir aiz ādas!» Tā nu Kērsitorstrītā, Kuka laukumā, ir ienākušas aizdomas. Un ceļš no aizdomām līdz greizsirdībai misis Snegsbijai ir tikpat vienkāršs un īss kā no Kuka laukuma līdz Cānserileinai. Tā nu Kērsitorstrītā, Kuka laukumā, ir ienākusi greizsirdība. Un, ja tā reiz tur tikusi (iztālēm jau allaž modri glūnējusi), tad metas ar pilnu sparu misis Snegsbijas krūtīs un darbojas, cik izveicīgi vien spēj, — liek viņai naktīs pārmeklēt mistera Snegsbija kabatas, slepeni lasīt mistera Snegsbija vēstules, nemanot pārbaudīt veikala ikdienas darījumu Ierakstus un lielo rēķingrāmatu, letes kasi, kopējo kasi un dzelzs naudas skapi, slepus skatīties pa logiem, klausīties aiz durvīm un likt savu novērojumu drumslas virknē no otra gala.

Misis Snegsbijas modrība ir tik nerimtīga, ka visa māja kļūst gluži kā spoku apsēsta — allaž kaut kur čīkst grīdas dēļi vai šalc tērpa krokas. Mācekļi spriež, ka varbūt senos laikos šai namā kāds ticis nogalēts. Gastai galvā šaudās neskaidras domas (kas saklausītas Tfitingas patversmes laikos bāreņu vidū) par pagrabā apraktu naudu, ko apsargā vecis ar baltu bārdu, kuram septiņi tūkstoši gadu jāsēž tur gūstā, jo viņš skaitījis lūgšanu no nepareizā gala.

«Kas tas Nimrods tāds bija?» misis Snegsbija sev vaicā jau nez kuro reizi. «Kas bija tā dāma — tā nezināmā persona? Un kas tas par puiku?» Bet, tā kā Nimrods ir miris, tāpat kā dižais mednieks, kura vārdā misis Snegsbija iedēvējusi dokumentu pārrakstītāju, un dāma ir pazudusi bez vēsts, viņa pagaidām divtik darbīgi pievērš savas domas puikam. «Un kas tas par puiku?» misis Snegsbija atkārto pie sevis tūkstoš pirmo reizi. «Kas tas par…» Un piepeši misis Snegsbijai ataust gaisma.

Tarn puikam nav nekādas cieņas pret misteru Cedbendu. Protams, nav, un to lieki gaidīt. Šādos sliktas ietekmes apstākļos tas nemaz nav iespējams. Misters Cedbends taču uzaicināja viņu — misis Snegsbija to dzirdēja pati savām ausīm! — atnākt vēlreiz šurp un noskaidrot, kurp doties, lai uzklausītu mistera Cedbenda svētīgo runu, pat dienu viņam noteica, bet puika neatnāca! Un kāpēc viņš neatnāca? Tāpēc, ka viņu pamācīja nenākt. Kas viņu pamācīja nenākt? Kas? Ha, ha! Misis Snegsbijai viss ir skaidrs.

Bet laimīgā kārtā (un misis Snegsbija skopi pakrata galvu un tikpat skopi pasmaida) vakar misters Cedbends satika to puiku uz ielas, un, tā kā tas puika ir piemērots materiāls, ko misters Cedbends vēlas darīt labāku, par prieku savai izredzētajai draudzei, tad misters Cedbends viņu paņēma ciet un piedraudēja nodot policijai, ja viņš neparādīs šim visgodājamam dieva kalpam, kur viņš dzīvo, un ja viņš neapsolīs vai nepildīs solījumu rītvakar atnākt uz Kuka laukumu — «rīt-va-kar!» misis Snegsbija atkārto tīrās izteiksmības labad, vēlreiz skopi pasmaidīdama un pakratīdama galvu; rītvakar tas puika būs te, un rītvakar misis Snegsbija viņu cieši paturēs acīs — viņu un vēl kādu citu; un, lai cik garus viltus ceļus jūs ietu (saka misis Snegsbija ar augstprātīgu un nicinošu izteiksmi), man jūs acis neaizmiglosiet!

Misis Snegsbija nerībina bungas, viņa apcer savu plānu klusībā un nevienam neizpauž. Pienāk rītdiena, pienāk gardi tīksmā gatavošanās eļļas pārstrādes procesam, pienāk vakars. Atnāk misters Snegsbijs savā melnajā uzvalkā, atnāk Čedbendu pāris, atnāk (kad ietilpīgais kuģis ir piepildīts) mācekļi un Gasta, lai uzklausītu krietnu mācību, un visbeidzot, galvu nokāris, šļūkdams un mīņādamies te atpakaļ, te uz priekšu, te pa labi, te pa kreisi, apvazāto auseni netīrajās rokās ņurcīdams, it kā tās vietā būtu kāds noplucis putns, ko viņš noķēris un steidzas noplūkt, lai tādu pašu jēlu apēstu, atnāk Džo, tas pats ļoti sīkstais materiāls, ko misters Cedbends vēlas darīt labāku.

Tiklīdz Gasta ieved Džo mazajā viesistabā, misis Snegsbija ieurbjas viņā vērīgām acīm. Tikko ienācis, puika tūlīt paskatās uz misteru Snegsbiju. Ahāl Kāpēc viņš skatās uz misteru Snegsbiju? Misters Snegsbijs arī paskatās uz puiku. Kāpēc gan lai viņš tā darītu, ja ne tā paša iemesla pēc, kas misis Snegsbijai ir pilnīgi skaidrs? Kā gan cita pēc lai viņi tā pārmītu skatienus, kā gan cita pēc lai misters Snegsbijs izskatītos tik samulsis un tik bieži celtu mutei priekšā delnu, lai zīmīgi noklepotos? Skaidrs kā debess diena — misters Snegsbijs ir šī puikas tēvs!

— Miers, mani draugi, — saka Cedbends, pieceldamies un noslaucīdams eļļaino kārtiņu no savas godājamās dieva kalpa sejas, — miers lai ir ar mums! Mani draugi, kāpēc ar mums? Tāpēc, — un tumīgs smaids apstaro viņa seju, — ka tas nevar būt pret mums, tāpēc, ka tam jāstāv par mums; tāpēc, ka tas nenocietina, tāpēc, ka tas atmaidzina; tāpēc, ka tas nenāk kā kara krauklis, bet lido pie mums kā miera dūja. Lūk, tāpēc, mani draugi, miers lai ir ar mums! Mans cilvēkbērns, panācies uz priekšu!

Izstiepis savu tuklo ķepu, misters Cedbends uzliek to uz Džo pleca un lūkojas, kur viņu novietot. Džo jūt dziļu neuzticību pret sava augsti godājamā drauga cēlajiem nodomiem un spēj aptvert vienīgi to, ka ar viņu droši vien tiks izstrādāts kāds ļauns joks, tālab purpina: — Jūs liek mani mierā! Es jums neko sliktu nav teicis. Jūs liek mani mierā!

—  Nē, mans jaunais draugs, — laipnīgi saka misters Cedbends, — es nelikšu tevi mierā. Un kāpēc? Tāpēc, ka es esmu pjāvējs, sējējs un sviedru lējējs, tāpēc, ka tu esi nodots manā gādībā un kļuvis par dārgu instrumentu inanās rokās. Mani draugi, kaut es spētu lietot šo instrumentu tā, lai tas kalpo jūsu labklājībai, jūsu peļņai, jūsu ieguvumam, jūsu augšupejai, jūsu uzplaukumam! Mans jaunais draugs, apsēdies uz šī soliņa!

Džo, kuram laikam radies iespaids, ka godājamais kungs grib apgriezt viņam matus, apsedz galvu ar abām rokām un, ar lielām grūtībām piedabūts apsēsties norādītajā vietā, visos iespējamos veidos izrāda savu nepatiku.

Kad beidzot viņš tur ir novietots gluži kā manekens, misters Cedbends atgriežas vecajā vietā pie galda, paceļ savas lāča ķetnas un saka: — Mani draugi! — Tā ir zīme, ka publikai jāapklust gatavībā klausīties. Mācekļi iekšēji nogrudzina smiekliņu un iebuksnī viens otram. Gasta sastingst un neredzošu skatienu ieurbjas vienā punktā, juzdama dievinošu apbrīnu pret misteru Cedbendu un žēlumu pret vientuļo klaidoni, kura stāvoklis viņu dziļi aizkustina. Misis Snegsbija klusībā pielādē savus ieročus. Misis Cedhenda drūmi pievirzās tuvāk ugunij un silda ceļgalus, jo ir atklājusi, ka siltuma sajūta labvēlīgi ietekmē daiļrunas uztveri.

Te jāpaskaidro, ka misteram Cedbendam piemīt kanceles runātāja paradums pievērst skatienu vienam klausītājam un plaši pārspriest savus izteikumus ar šo vienu konkrēto cilvēku, no kura tiek gaidīts palaikam kāds ņurdiens, vaids, nopūta vai cita dzirdama iekšēja saviļņojuma izpausme, un, ja šo iekšējā saviļņojuma izpausmi atbalso kāda nākamajā solā sēdoša vecāka dāma, tādējādi kā ķīlu rotaļā raidot to tālāk cauri visam iespaidīgo grēcinieku lokam, pūlī uzšalc piekrišanas saucieni kā parlamentā un mistera Cedbenda aizrautība pieaug divkāršā augumā. Tīrā ieraduma pēc misters Cedbends, teikdams: — Mani draugi! — ir pievērsis skatienu misteram Suegsbijam, un nelaimīgais kancelejas preču tirgotājs, kurš jau tāpat ir pietiekami apmulsis, arī turpmāk paliek viņa runas pirmā uztvērēja lomā.

—  Mūsu vidū, mani draugi, — saka Cedbends, — ir atvase no pagānu cilts, radījums, kas mīt «Vientuļā Toma» paspārnēs un nemitīgi klīst pa zemes virsu. Mūsu vidū, mani draugi, — un misters Cedbends, pasvītrodams

Icikto ar netīra īkšķa naga apļveida kustībām, aplaimo misteru Snegsbiju ar eļļaini izplūdušu smaidu, kas liek saprast: drīz pretinieks ar spēcīgiem argumentiem tiks noguldīts uz lāpstiņām, ja vien nebūs pakritis jau pirms lam, — ir mūsu brālis, mazs zēns. Palicis bez vecākiem, bez tuviniekiem, bez sava ganāmpulka un gana, bez zelta un sudraba, un dārgakmeņiem. Kāpēc gan, mani draugi, es saku, ka viņš palicis bez tā visa? Kāpēc? Kāpēc gan tā? — Misters Cedbends pasludina šo jautājumu gluži tā, it kā celtu misteram Snegsbijam priekšā kādu pilnīgi nedzirdētu, turklāt apbrīnojami āķīgu un gudru mīklu un lūgtu viņu neatteikties no cīņas.

Alisters Snegsbijs, kuru gauži samulsinājis neizprotamais skatiens, ko viņam nupat veltījusi drostaliņa — apmēram tobrīd, kad misters Cedbends izrunāja vārdu «vecāki», — jūtas spiests bikli paskaidrot: — Nudien nezinu, ser. — Par šādu iejaukšanos nevietā misis Cedbenda apbalvo viņu ar niknu skatienu, un misis Snegsbija piebilst: — Sev par kaunu!

—  Es dzirdu balsi, — saka Cedbends, — vai tā ir sirdsapziņas balss, mani draugi? Baidos, ka ne, kaut gan labprāt gribētu tam ticēt…

(— A-ah! — izdveš misis Snegsbija.)

—   Sī balss saka: es nezinu. Nu, tad es jums paskaidrošu, kāpēc. Es saku tā: šis mūsu brālis, kas atrodas starp mums, ir palicis bez vecākiem, bez tuviniekiem, bez ganāmpulka un gana, bez zelta, bez sudraba un dārgakmeņiem tāpēc, ka viņš ir palicis bez tās gaismas, kas staro pāri dažiem no mums. Kas ir šī gaisma? Kas gan tā ir? Es vaicāju jums — kas ir šī gaisma?

Misters Cedbends izslej pieliekto galvu un brīdi klusē, bet misters Snegsbijs vairs neļaujas ievilināt sevi šais nelaimīgajās lamatās. Misters Cedbends, pārliecies pāri galdam, ar jau pieminēto īkšķa nagu durtin iedur misterā Snegsbijā savus nākamos vārdus.

—   Sī gaisma, — saka Cedbends, — ir visu staru stars, visu sauļu saule, visu mēnešu mēness, visu zvaigžņu zvaigzne. Tā ir patiesīguma gaisma.

Misters Cedbends atkal izslienas un triumfējoši raugās misterā Snegsbijā, it kā labprāt vēlētos zināt, kā viņš tagad jūtas.

—   Patiesīguma gaisma, — atkārto misters Cedbends, raidīdams viņam jaunu triecienu. — Nesakiet man, ka tā nav gaismekļu gaismeklis. Es jums saku — ir. Ir! Un es saku, ka apgalvošu to vienmēr un visur, vai jums tas patiks vai nepatiks; nē, es saku tā: jo mazāk jums tas patiks, jo vairāk es to apgalvošu. Es darīšu to par taures saucienu! Un es jums saku: ja jūs sliesities tam pretī, jūs kritīsit, jūs tiksit sasisti, jūs tiksit saberzti, jūs tiksit samalti, jūs tiksit satriekti!

Sis c!ai|runības lidojums, kura vareno iespaidu bezgala apbrīno mistera Cedbenda piekritēji, ne vien netīkami nokarsē pašu oratoru, bet turpmāk vēl uzspiež nevainīgajam misteram Snegsbijain zvērināta krietnu tikumu ienaidnieka, cietgalvja un cietsirža lomu, tā ka nelaimīgais tirgotājs top vēl vairāk izsists no līdzsvara un jūtas gauži nomākts un nomelnots; taču tai brīdī misters Cedbends negaidot beidz savu uzbrukumu.

—   Mani draugi, — viņš atsāk, kad labu brīdi susinājis nosvīdušo tuklo seju un galvu, kas garo tik pamatīgi, ka pat mutauts šķiet sakarstam un arī garo pēc katra pieskāriena, — turpinot domu, kam mēs ar savām necilajām spējām cenšamies izsekot, vaicāsim, mīlestībā vienoti, kas tad ir šis patiesīgums, par kuru es runāju. Jo, mani jaunie draugi, — viņš piepeši vēršas pie abiem mācekļiem un Gastas, tos krietni iztrūcinādams, — ja ārsts man iesaka lietot kalomelu vai rīcine||u, es, gluži saprotams, drīkstu vaicāt, kas ir kalomcls un kas ir rīcineļļa. Es drīkstu vēlēties to zināt, pirms sāku lietot jebkuru no šīm vielām vai tās abas reizē. Un tāpēc, mani jaunie draugi, kas ir šis patiesīgums? Pirmām kārtām (mīlestībā vienoti, vaicāsim) — kāds ir patiesīguma parastais veidols, tā darba drēbes, tā ikdienas ietvars, mani jaunie draugi? Vai tā ir krāpšana?

(— A-ah! — izdveš misis Snegsbija.)

—   Vai tā ir noklusēšana?

(Misis Snegsbija noraidoši sakustas.);

—   Vai tā ir izvairība?

(Misis Snegsbija ļotī lēni un mīklaini šūpo galvu.)'

—   Nē, mani draugi, neviens no tiem nav īstais. Patiesīgumam nepieder neviens no šiem vārdiem. Kad šī jaunā pagānu cilts atvase, kas atrodas mūsu vidū — un pašreiz ir aizmigusi, ļāvusi vienaldzības un pazudināšanas zīmogam aizdarīt savus plakstus; tomēr nemodiniet to, jo ir taisnīgi, ka man tās labā pienākas cīnīties, karot un uzvarēt, — kad šī jaunā, nocietinātā pagānu atvase mums stāstija visādas pasakas un zilus brīnumus par kādu dāmu un soverēnu, vai tas biia patiesīgums? Nē. Un, ja tur bija drusciņa patiesīguma, vai tas bija īsts un pilnīgs patiesīgums? Nē, mani draugi, nē!

Ja misters Snegsbijs spētu izturēt savas drostaliņa? skatienu, kas urbjas viņam acīs, viņa dvēseles logos, uti caur tiem pārmeklē visu mājokli, tad tas vairs nebūtu viņš, bet pavisam cits cilvēks. Viņš sagumst un raujas čokurā.

—   Un, mani jauniņie draugi, — saka Cedbends, nolaizdamies līdz šo draugu saprašanas līmenim un ar savu taukaini spīdošo smaidu loti uzskatāmi likdams saprast, ka šai nolūkā ir veicis Joti garu lcjupceļu, — ja šī nama saimnieks būtu devies gājienā pa pilsētu un tur redzējis zuti, un pēc tam atnācis mājās, paaicinājis pie sevis šī nama saimnieci un sacījis: «Sāra, līksmojies lidz ar mani, jo es esmu redzējis ziloni!» — vai tas būtu pa tiesīgums?

Misis Snegsbija izplūst asarās.

—   Vai arī, teiksim, mani jauniņie draugi, viņš būtu redzējis ziloni un atgriezdamies sacījis: «Sī pilsēta ir tukša, es tajā redzēju vienīgi zuti,» — vai tas būtu patiesīgums?

Misis Snegsbija |auj vaļu skalām elsām.

—   Vai arī, teiksim, mani jauniņie draugi, — saka Ced bends, šīs skaņas iedvesmots, — ja pieņemam, ka šīs pagānu cilts snauduļojošās atvases nožēlojamie vecāki, kuri tai, bez šaubām, ir bijuši, mani jauniņie draugi, pametuši savu bērnu vilkiem un maitasputniem, savva|as suņiem, jaunām gazelēm un čūskām un pēc tam devušies uz savu mājokli, kūpinājuši pīpi un mielojušies, līksmojušies flautas skaņās un dejās, baudījuši savus stipros dzērienus un vēršu un putnu gaļu, — vai tas būtu patiesīgums?

Misis Snegsbija par atbildi ļaujas krampju lēkmei, turklāt ļaujas ne jau padevīgi, bet ar kliegšanu un plosīšanos, tā ka viss Kuka laukums pieskan ar šīm spalgajām skaņām. Visbeidzot viņu pieveic katalepsija — un viņa kā koncertflīģelis tiek saudzīgi uznesta augšā pa šaurajām kāpnītēm. Kādu laiku viņa tur cieš neaprakstāmas mokas, kas visiem liek šausmās sastingt, līdz beidzot no viņas guļamistabas pienāk ziņa, ka ciešanas beigušās, tikai nabaga sieviete vēl jūtoties ļoti vārga; šai brīdī misters Snegsbijs, salauzts un izmocīts pēc konccrtflīģeļa pārvietošanas, turklāt gauži bikls un nevarīgs, uzdrīkstas izslīdēt ārā no viesistabas aizdurves.

Visu šo laiku Džo stāv tajā pašā vietā, kur pamodies, un plūkā savu auseni, bāzdams izplūktos spalvu kumšķus sev mutē. Viņš tos izspļauj ar nožēlas izteiksmi sejā, jo apjauš, ka pati daba likusi viņam mūžam palikt neatgriežamam paklīdenim un ka viņam nav nekādas nozīmes censties palikt nomodā, jo viņš tikpat nekad neko nezinās. Lai gan pilnīgi iespējams, Džo, ka pasaulē ir tomēr kāda tik interesanta Grāmata, kas spētu saistīt pat tādus maz attīstītus prātus kā tavējais un kas vēstītu par lieliem darbiem, kuri veikti uz šīs zemes vienkāršu cilvēku labad, un, ja Cedbendi pavirzītu tālāk no gaismas paši savus iespaidīgos augumus un atklātu tev to vienkāršā godbijībā, nepūlēdamies to izskaistināt, jo tā pietiekami daiļrunīga arī bez viņu bēdīgās palīdzības, — tā varbūt spētu turēt tevi nomodā un tu vēl varētu no tās mācīties!

Džo nekad nav dzirdējis par tādu grāmatu. Tās radītāji un godājamais dieva kalps Cedbends viņa uztverē ir viens un tas pats, atšķirība vienīgi tā, ka dieva kalpu Cedbendu viņš pazīst un labprātāk stundu bēgtu no viņa nekā piecas minūtes klausītos viņā. «Nav vērts ilgāk te tupēt,» nodomā Džo. «Misters Snegsbijs tikpatās ar mani šovakar nerunās.» Un viņš, kājas šļūkādams, dodas lejā pa kāpnēm.

Bet lejā stāv žēlsirdīgā Gasta, turēdamās pie virtuves kāpņu margām un cenzdamās atvairīt lēkmi, ko acīmredzot izraisījuši misis Snegsbijas kliedzieni. Savas vakariņas — maizi ar sieru — viņa atdod Džo un pirmoreiz uzdrīkstas pārmīt ar zēnu kādu vārdu.

—   Se, ieēd kaut ko, nabaga puisēn, — saka Gasta.

—   Paldies, kundze, — nomurmina Džo.

—  Vai tev gribas ēst?

—  Jā! — saka Džo.

—   Un kur tad tavs tēvs un māte, ko?

Džo pārtrauc ēšanu pusceļā un paliek stāvam kā apstulbis. Jo šī bārene, svēlā kristiešu labdara audzēkne no Tutingas svētnīcas, ir uzlikusi viņam roku uz pleca, un ta ir pirmā reize šī zēna mūžā, kad uz viņa pleca uzgulusi krietna cilvēka roka.

—   Es nekad nav no viņiem neko zinājis, — saka Džo.

—   Es no savējiem tāpat! — iesaucas Gasta. Viņa pūlas apspiest jaušamās lēkmes simptomus, bet tad, šķiet, no kaut kā iztrūkstas un aizbēg pa kāpnēm.

—   Džo!— zēnu čukstus pasauc kancelejas preču tirgotājs, kamēr sauktais vēl kavējas uz pakāpiena.

—   Es ir te, mister Snegsbij.

—   Es nezināju, ka tu ej projām… še tev vēl viena puskrona, Džo. Tu labi darīji, ka neko nestāstīji par to dāmu, ko mēs abi viņvakar redzējām. Nepatikšanas vien būtu. Papūlies arī turpmāk ciest klusu, Džol

—   Es darīs, kā vajag, saimniek.

Tātad — ar labu nakti!

Spokaina ēna kruzuļotā naktsģērba un aubīte seko kancelejas preču tirgotājam līdz pat istabai, no kuras viņš iznācis, un tad aizslīd augšup pa kāpnēm. Un kopš šī brīža, lai kurp viņš ietu, viņu visur līdzās paša ēnai pavada vēl kāda sveša — gandrīz tikpat pastāvīga un tikpat klusa kā viņējā. Un, lai kādā slepenībā viņa ēna jebkad ienirtu, esiet piesardzīgi, jūs visi, kas iejaukti šajā slepenībā! Jo vērīgā misis Snegsbija ir turpat blakus — kauls no viņa kaula, miesa no viņa miesas, ēna no viņa ēnas.

XXVI NODAĻA

Izveicīgie šāvēji.

Ziemas rīts, kas blāvām acīm un bālu vaigu raugās pāri Lesterskvēra apkaimei, redz, ka tā iemītniekiem lāgā negribas celties no savām guļvietām. Daudzi no viņiem nemēdz agri celties pat pašā jaukākajā laikā, jo viņi ir naktsputni, kas guļ, kamēr saule stāv i. īgstu, un nomodā raugās pēc laupījuma, kad mirgo zvaigznes. Aiz nokvēpušiem slēģiem un pieputējušiem aizkariem augšējos stāvos un bēniņos, vairāk vai mazāk slēpdamies aiz neīstiem vārdiem, neīstiem matiem, neīstiem tituliem, neīstiem dārgakmeņiem un neīstiem dzīvesstāstiem, pirmajā miegā guļ vesela kolonija bandītu. Zaļā kāršu galda bruņinieki, kas paši no savas pieredzes varētu pastāstīt par svešzemju galerām un pašmāju dzirnām*, varenu, bet mūžīgās bailēs un nožēlojamā vājumā trīcošu valdību spiegi, panīkuši nodevēji, gļēvuļi, huligāni, azartspēlmaņi, krāpnieki, blēži un viltus liecinieki; dažiem netrūkst arī iededzinātās kaunazīmes zem netīrajām skrandām; visi viņi ir cietsirdīgāki par Neronu un noziedzīgāki par Ņūgetas cietumniekiem. Jo, lai cik ļauns nelabais var slēpties zem pilsētnieka parķa uzsvārča vai zemnieka linaudekla ģērba (un jebkurā gadījumā tas var būt ļoti nejauks), vēl jo viltīgāks, nežēlīgāks un ļaundabīgāks tas kļūst, kad sasprauž krekla krūtežu ar lepnu adatu, nosauc sevi pai džentlmeni, lepojas ar vizītkarti vai atšķirības zīmi, pa druskai spēlē biljardu, šo to zina par vekseļiem un parādzīmēm. Un tieši šādā izskatā misters Bakits šo nelabo atradīs — kad uzskatīs par vajadzīgu — joprojām mitināmies Lesterskvēra sānieliņās.

Taču šis ziemas rīts to nemeklē un nemodina. Tas pamodina šautuvē misteru Džordžu un viņa sabiedroto. Viņi pieceļas, saritina un noliek pie malas savus matračus. Tad misters Džordžs, noskuvies ļoti niecīga spogulīša priekšā, iziet ārā un — kailu galvu, līdz viduklim kails — aizsoļo līdz pumpim mazajā pagalmiņā un drīz atgriežas no turienes, viscaur spīdēdams no mazgāšanās ar dzeltenām ziepēm, cītīgās berzēšanās, lietus lāsēm un aukstā ūdens. Slaucīdamies lielā dvielī, viņš sprauslā gluži kā armijas ūdenslīdējs, kas nupat izniris no dziļumiem, un, jo cītīgāk viņš slaukās, jo sīkākās sprogās saveļas cirtainie mati ap iedegušajiem deniņiem, līdz beidzot izskatās, ka citādi tos vairs nevarēs izsukāt kā vienīgi ar dzelzs grābekli vai zirgu skrāpi, un, kamēr viņš slaukās, sprauslā, susinās un elš, grozīdams galvu no vienas puses uz otru, lai labāk norīvētu kaklu, un stāv, saliecies krietni uz priekšu, lai neļautu slapjumam tecēt uz savām kareivja kājām, Fils, notupies uz ceļiem, aizkur uguni un lūkojas apkārt ar tādu skatienu, it kā viņam pašam mazgāšanās vietā pilnīgi pietiktu visu to noskatīties un kārtējās dienas spēku atjaunošanai pilnīgi pietiktu ar pārpalikumu no tās ziedošās veselības, kas šķiet izstarojam no viņa saimnieka.

Kad misters Džordžs ir noslaucījies, viņš sāk apstrādāt savus matus ar divām cietām sukām un dara to ar tik nepielūdzamu bardzību, ka Fils, kurš ar plecu pret sienu iet apkārt šautuvei, slaucīdams grīdu, līdzjūtībā samirkšķina acis. Kad sukāšanās galā, miste.ra Džordža rīta tualetes dekoratīvā daļa drīz vien tiek pabeigta. Viņš piepilda pīpi, aizdedzina to un pa vecam paradumam smēķēdams soļo turp un atpakaļ, kamēr Fils, brokastis gatavodams, piesātina telpu ar karstu maizīšu un kafijas spēcīgo smaržu. Misters Džordžs drūmu vaigu smēķē un soļo lēnāk nekā parasti. Iespējams, ka šārīta pīpe tiek veltīta mirušā Gridlija piemiņai.

— Tātad, Fil, — šautuves saimnieks Džordžs saka, nostaigājis vairākkārt turp un atpakaļ klusēdams, — tu pagājušajā naktī sapņoji par laukiem?

Tiesa, kad Fils šorīt iztrausās no savas guļvietas, viņš kaut ko tādu ar izbrīnu tika sacījis.

—  Jā, saimniek.

—  Un kādi tie izskatījās?

—       Diez vai es mācēšu pateikt, saimniek, — padomājis saka Fils.

—   Kā tu zināji, ka tie ir lauki?

—       Laikam tāpēc, ka tur bija zāle. Un pa to staigāja gulbji, — vēlreiz padomājis, atbild Fils.

—   Ko tad gulbji darīja zālē?

—   Man rādās, ka viņi to ēda, — saka Fils.

Saimnieks atsāk soļošanu, un Fils atgriežas pie brokastu gatavošanas. Tā nebūtu ilgstoša procedūra, jo jāuzklāj tikai pavisam vienkāršs brokastgalds diviem cilvēkiem un jāapcep pāris šķiņķa šķēles uz aprūsējušajām kamīna restēm, bet, tā kā Filam pēc katras lietas jāiet apkārt visai šautuvei, šļūcot ar plecu gar sienu, un divas lietas reizē viņš nenes nekad, šādos apstākļos tas prasa itin daudz laika. Beidzot brokastis ir galdā. Kad Fils to paziņo, misters Džordžs pret kamīna restēm izdauza pīpes pelnus, noliek pīpi stūrī un sēstas pie galda. Kad viņš uzlicis sev ēdienu, to pašu dara Fils, kurš apsēdies nelielā, garenā galda pašā tālākajā galā un nolicis šķīvi sev uz ceļiem. Varbūt viņš to dara aiz kautrības, varbūt tāpēc, lai paslēptu nomelnējušās rokas, bet varbūt gluži vienkārši ir pieradis tā ēst.

—       Lauki, — nosaka misters Džordžs, darbodamies ar dakšiņu un nazi. — Bet man šķiet, ka tu nekad laukus neesi pat redzējis, Fil?

—       Es vienreiz ir redzējis purvus, ser, — atbild Fils, ar labpatiku tiesādams brokastis.

—   Kādus purvus?

—   Tos purvus, komandier, — atbild Fils.

—   Kur tie atrodas?

—       Es nezinu gan, kur tie atrodas, — saka Fils, — bet es tos ir redzējis, saimniek. Tādi plakani. Un miglaini.

«Saimnieks» un «komandieris» ir tie divi vārdi, ar ko Fils pārmaiņus uzrunā misteru Džordžu; tie abi pauž vienādu cieņu un godbijību un ne uz vienu citu nav attiecināmi.

—   Es esmu dzimis laukos, Fil,

—   No tiesas, komandier?

—   Jā. Un uzaudzis arī.

Fils savelk augšup savu vienīgo uzaci un, brīdi noskatījies saimniekā ar bijību un interesi, iedzer krietnu malku kafijas, tad turpina raudzīties viņā.

—   Es tur pazīstu jebkura putna dziesmu, — saka misters Džordžs. — Maz Anglijā atradīsies tādu koka lapu vai ogu, ko es nezinātu nosaukt vārdā. Un maz tādu koku, kuros es vēl šodien nevarētu uzkāpt, ja vien tiktu tuvumā. Es kādreiz biju visīstākais lauku zēns. Mana labā māmuļa dzīvoja laukos.

—   Droši vien viņa bija ļoti jauka veca dāma, saimniek, — piezīmē Fils.

—   Jā gan! Un nemaz ne tik veca — pirms trīsdesmit pieciem gadiem, — saka misters Džordžs. — Bet es esmu gatavs derēt, ka deviņdesmit gadu vecumā viņa varētu l3ūt gandrīz tikpat stalta kā es un tikpat platiem pleciem.

—  Vai viņa nomira deviņdesmit gadu vecumā, saimniek? — vaicā Fils.

—   Nē. Ak, nieki! Atstāsim viņu mierā, lai dievs viņu svētīl — kavalērists nosaka. — Kāpēc es sāku runāt par lauku zēniem, bēgļiem un liekēžiem? Tevis dēļ, protams! Tātad tu nekad neesi laukus pat acīs redzējis — ja neņem vērā tos purvus un sapņus. Vai tā gan?

Fils pakrata galvu.

—   Vai tu gribētu tos redzēt?

—   N-nē, nedomāju vis, ka īpaši gribētu, — saka Fils.

—  Tev pietiek ar pilsētu, ko?

—   Kā to lai saka, komandier, — novelk Fils, — es jau neko citu nav redzējis — un nezi vai nebūšu jau par vecu, lai skatītu ko no jauna.

—   Cik vecs tad tu esi, Fil? — jautā kavalērists un brīdi apklust, lai paceltu pie lūpām kūpošo apakštasi.

—   Gados man ir kaut kas ar astoņi, — saka Fils. — Astoņdesmit vēl nevar būt. Astoņpadsmit arī vairs ne. Ir kaut kas pa vidu.

Misters Džordžs lēni noliek atpakaļ apakštasi, neskāris tās saturu, un pasmiedamies iesāk: — Nu, pie velna, Fil! — bet tad apklust, ieraudzījis, ka Fils kaut ko skaita uz netīrajiem pirkstiem.

—   Man bija apaļi astoņi — pēc draudzes skaitāmrēķiniem, — saka Fils, — kad es aizbēgu kopā ar vienu skārdnieku. Mani toreiz kaut kur sūtīja, un es ieraudzīju viņu pie uguns kaut kādas būdas priekšā — sēž viens pats un sildās kā kungs, un saka: «Vai negribi paklejot kopā ar mani, jaunais cilvēk?» Es teicu: «Gribu,» — un 1,1 mēs paņēmām uguni un gājām prom pie viņa uz Klārkenvelu. Tas notika taisni pirmajā aprīlī. Es mācēju skaitīt līdz desmit, un, kad nu tas pirmais aprīlis pienāca atkal, es sev teicu: «Tā, vecais, nu tev ir astoņi un vēl viens.» Un nākamreiz pirmajā aprīlī atkal: «Tā, vecais, nu tev ir astoņi un vēl divi.» Tā es palēnām nodzīvoju līdz astoņi un vēl desmit gadi, tad līdz astoņi un divdesmit. Kad tas viss sakrājās par daudz, es vairs netiku līdzi, bet no tā laika zinu, ka tur iekšā ir astoņi.

—  A! — novelk Džordžs, atkal sākdams ēst. — Un kur palika tas skārdnieks?

—   Dzēra, līdz ietika slimnīcā, saimniek, un tā slimnīca viņu iebāza… kaut kādā stikla kastē, tā runā, — Fils mīklaini atbild.

—   Un tā tu tiki uz augšu? Pārņēmi viņa darāmo, Fil?

—   Jā, komandier, pārņēmu viņa darāmo. Kāds nu tas bija, tāds bija. Nekāds sevišķais jau nebija: visa darīšana pa Safronhilu, Hetongārdenu, Klārkenvelu, Smitfīldu, un tie jau ir nabaga rajoni, kur kastroļus lieto tikām, kamēr tie vairs nav lāpāmi. Kamēr mans meistars bija dzīvs, liela daļa apkārtstaigātāju skārdnieku mitinājās pie viņa, un caur to viņš nopelnīja visvairāk. Bet pie manis šie vairs nenāca apmesties. Es jau nebiju tāds kā viņš. Viņš tiem mācēja uzraut dziesmu. Es nemācēju. Viņš mācēja nospēlēt meldiņu — uz kāda poda vai kastroļa vien gribi, vai tas no dzelzs vai ķeta. Es neko citu ar kastroli nemācēju kā vien to pielāpīt vai salodēt — man no mūzikas nav nekādas saprašanas. Un tad vēl mans pretīgais ģīmis — šo sievas mani ne redzēt negribēja.

—   Tad nu gan bijušas izvēlīgas! Tu jau nu neesi sliktāks par jebkuru citu tai barā, Fil! — kavalērists ar draudzīgu smaidu piezīmē.

—   Nē, saimniek, — Fils papurina galvu. — Sliktāks gan. Es vēl biju kaut cik ciešams, kad staigāju apkārt ar savu skārdnieku, kauču jau tolaik daudz lepoties nevarēju, bet, kad man, jau puikam, vajadzēja ar muti pūst uguni un bojāt sev sejas krāsu, svilināt matus un rīt dūmus un kad es, tāds neveiksminieks jau no dabas, allažiņ pie karstas dzelzs piegrūdos un sevi šitā sazīmēju, un kad vēlākos gados vajadzēja plēsties ar meistaru — gandrīz katrreiz, kad šis tika pārmēru ieņēmis, un tas notika turpat vai ik dienas —, tad jau mans skaistums tika diezgan dīvains, dīvains jau tajos laikos. Un pēc tam — savs ducis gadu tumšā smēdē, kur vīriem iabpa tikās visvisādi jokot, un tad vēl tas negadijums gāzes fabrikā, kur krietni apsvilinājos, un kur vēl tas sprādziens un kritiens pa logu toreiz, kad uzpildīju petardes uguņošanai, — un tā nu es esmu ticis tik nejauks, ka var vai par naudu rādīt.

Pilnīgi samierinājies ar šādu situāciju, Fils palūdz, lai viņam atvēlot vēl vienu tasīti kafijas. Dzerdams to, viņš saka:

—   Tas bija tūliņ pēc tās uguņošanas likstas, kad es pirmoreiz satiku jūs, komandier. Vai atceraties?

—   Atceros, Fil. Tu kaut kur gāji pa pašu saules karstumu.

—   Līdu gar sienu, saimniek.

—  Jā, Fil, — atspiedies ar plecu…

—   Un galvā naktsmice! — Fils satraukts iesaucas.

—   Galvā naktsmice…

—   Un steberēju ar diviem spieķiem! — Fils, vēl vairāk satraukts, iesaucas.

—   Ar diviem spieķiem. Un, kad,,.

—   Un, kad jūs apstājāties, — Fils sauc, nolicis tasi un apakštasīti un steigšus novācis šķīvi sev no ceļgaliem, — un teicāt man: «Paklau, biedri! Tu tak esi karojis?» — es neko lāgā neatbildēju, jo biju pārsteigts, ka šitāds stiprs, vesels un drošs vīrs apstājas, lai runātos ar tādu klibu kaulukambari kā es. Bet jūs tak runājāt ar mani, nudien, un tie vārdi jums nāca īsti kā no sirds, un tā man bija tīri kā glāze ugunsūdeņa. «Kādā negadījumā tu esi cietis? Bet nu krietni apstrādāts! Kas tev īsti lecies, veco zēn? Sasparojies un klāj vaļā!» Sasparojiest Es jau biju sasparojies. Un tā es pateicu ar, un jūs man vēl ko teicāt, un tad es ar vēl ko teicu, un tad atkal jūs vēl ko teicāt, un te nu es esmu, komandier! Te nu es esmu, komandier! — sauc Fils, jau pielēcis no krēsla un nez kāpēc sācis šļūkt gar sienu projām. — Un, ja vajadzīgs mērķis un ja tas paceļ mūsu iestādi, lai apmeklētāji mērķē uz mani! Manu skaistumu viņi nesabojās. Man par to nekas! Lai tik rauj vaļā! Ja šie grib kādu saboksēt, lai boksē mani! Lai vālē pa galvu, cik tīk! Man bēda maza! Ja šiem vajag kādu vieglo svaru, ko pamētāt Kornvolas, Devonšīras vai Lankašīras cīņu veidos, lai tik mētā mani! Man pāri nenodarīs. Mani ir mētājuši visu mūžu un visādos veidos!

Ar varenu sparu teikdams šo negaidīto runu un pavadidains to ar žestiem, kas attēlo visus minētos sporta veidus, Fils Skvods apstaigā trīs šautuves sienas, balsto ties pret tām ar plecu, tad strauji pagriežas pret savu komandieri un paloka galvu pret viņu par apliecinājumu savai padevīgajai uzticībai. Pēc tam viņš sāk nokopt brokastgaldu.

Misters Džordžs, sirsnīgi pasmējies un uzsitis viņam pa plecu, piepalīdz paveikt šo darāmo un savest kārtībā šautuvi. Kad tas padarīts, viņš ķeras pie hantelēm, pēc tam nosveras un secina, ka ir sācis pārlieku izplūst miesās, un ar lielu nopietnību sāk viens pats trenēties zobenu cīņā. Fils tikmēr sācis darboties savā ierastajā vietā pie galda, kur viņš atskrūvē un pārskrūvē skrūves, tīra, vīlē, pūš mazajās spraudziņās un pats k|ūst arvien melnāks; šķiet, ka viņš padara un apdara visu, ko vien iespējams padarīt un apdarīt ar šaujamieroci.

Saimnieku un viņa palīgu beidzot iztraucē soļi gaitenī; tie izklausās neparasti un liecina par neparastas sabiedrības ierašanos. Nākdami arvien tuvāk, tie atklāj skatienam cilvēku pulciņu, kas pirmajā brīdī šķiet iederīgs vienīgi piektā novembra piemiņas gājienā.

So pulciņu veido divi nesēji un krēslā sēdošs vārgs, neglīts vecis, kam nopakaļ nāk kalsna sieviešu dzimuma pārstāve ar izdēdējušu, maskai līdzīgu seju; šķiet, ka viņa jebkuru brīdi var sākt deklamēt populārās vārsmas par tiem laikiem, kad sazvērnieki patiesi dzīrās satriekt pīšļos veco labo Angliju, tomēr viņas lūpas ir cieši un izaicinoši sakniebtas līdz pat tam brīdim, kad nesēji noliek krēslu zemē. Sajā brīdī krēslā sēdošais nogārdzas:

—   Ak dievs! Kungs augstais! Tādu kratīšanu! — un piebilst: — Sveicināti, mans dārgais draugs, sveicināti! — Tagad misters Džordžs jau ir pazinis šī gājiena galveno dalībnieku — godājamo misteru Smolvīdu, kurš savas mazmeitas — miesassardzes pavadībā izgājis paelpot svaigu gaisu.

—   Mister Džordž, mans dārgais draugs, — saka vectēvs Smolvīds, atvilkdams labo roku, kas krampjaini turējusies vienam nesējam ap kaklu, šurpceļā gandrīz to nosmacēdama, — kā tad nu klājas? Jūs esat pārsteigts, mani redzot, mans dārgais draugs!

—   Diez vai es būtu vairāk pārsteigts, ja ieraudzītu šeit jūsu pilsētas draugu, — atbild misters Džordžs.

—   Es ļoti reti izeju no mājas, — elš misters Smolvīds.

—   Neesmu bijis ārā mēnešiem ilgi. Tā ir liela neērtība,..

un dārgi ari iznāk. Bet es tik ļoti ilgojos jūs redzēt, mans dārgais mister Džordž! Kā jums klājas, ser?

—   Tiri labi, — saka misters Džordžs. — Ceru, ka jums tāpat.

—   Lai nu jums klātos vēl labāk! — misters Smolvīds saņem misteru Džordžu aiz abām rokām. — Es atvedu sev līdzi mazmeitu Džūdiju. Nevarēju viņu atturēt. Viņa tik ļoti vēlējās jūs redzēt.

—   Mm! To nemaz nevarētu domāt! — nomurmina misters Džordžs.

—   Tā nu mēs noīrējām karieti, iecēlām tajā krēslu, un tepat pie stūra viņi mani izcēla no karietes un iecēla atkal krēslā un atnesa šurp, lai es varētu apciemot savu dārgo draugu viņa paša iestādē. Sis te, — vectēvs Smolvīds norāda uz to nesēju, kuram draudējušas nožņaugšanas briesmas un kurš tagad atvirzās malā, atgūdams elpu, — ir karietes kučieris. Viņam nekāda piemaksa nepienākas. Sāda palīdzība ir ierēķināta braukšanas maksā. Un šo te, — viņš norāda uz otru nesēju, — mēs nolīgām uz ielas par pinti alus. Tas nozīmē divus pensus. Džūdij, iedod viņam divus pensus! Es droši nezināju, vai jums te ir savs palīgs, mans dārgais draugs, citādi mēs nemaz nebūtu nolīguši to otru.

Vectēvs Smolvīds, pieminējis Filu, uzmet viņam pavisam pārbiedētu skatienu un pusčukstā izdveš: — Dievs augstais! Ak tu tētīt! — No malas vērojot, varētu sacīt, ka šīs bailes nav gluži bez pamata, jo Fils, kurš nekad nav pat acīs redzējis šo biedēkli melnajā samta micītē, ir pārtraucis darbu un ar šauteni rokā veras misterā Smolvidā gluži kā meistarīgs šāvējs, kas tēmē uz nejauku vecu putnu no vārnu dzimtas.

—   Džūdij, bērns, — saka vectēvs Smolvīds, — iedod tam zellim viņa divus pensus. Dārgi gan par tādu sīkumu.

Pieminētais zellis, kurš pārstāv to neparasto cilvēku dzimuma daļu, kas mēdz negaidot uzrasties Londonas rietumdaļas ielās, tērpušies vecos, sarkanos svārkos, gatavi veikt «svarīgus uzdevumus» — pieturēt zirgu vai sameklēt karieti —, bez jebkādas sajūsmas saņem savus divus pensus, pasviež tos gaisā, atkal saķer un dodas projām.

—   Mans dārgais mister Džordž, — saka misters Smolvīds, — vai jūs nebūtu tik laipns un nepalīdzētu aiznest mani tuvāk pie uguns? Es esmu pieradīs pie uguns tuvuma, kā jau vecs virs, un man ātri metas salti. Ak tētīt iēlīgaisl

So pēdējo izsaucienu godātajam kungam izrauj pēkšņums, ar kādu misters Skvods gluži kā burvis sakampj viņu ar visu krēslu un noliek tieši pie pavarda.

—   Ak debess! — izdveš misters Smolvīds. — Ak tētīt! Ak tu pasaulīt baltā! Ir gan stiprs jūsu palīgs, mans dargais draugs, un dikti ašs! Ak tētīt, cik ašs! Ožūdij, atvelc mani drusciņ atpakaļ! Man svilina kājas. — Ka tā ir tiesa, klātesošo nāsīm drīz vien apliecina sviluma smaka no viņa ķemmdzijas zeķēm.

Kad mīlošā mazmeita mazliet atvilkusi vectēva krēslu no uguns, sakratījusi viņu, kā parasts, un atbrīvojusi aptumšoto aci no melnā samta pārsega, misters Smolvīds vēlreiz nodvfšas: — Ak debess! Ak tētīt! — un, paraudzījies apkārt un sastapis mistera Džordža skatienu, atkal izstiepj abas rokas.

—   Mans dārgais draugs! Kāda bezgala priecīga tikšanās! Un šī te ir jūsu iestāde? Lieliska vietiņa. īsta pasaka! Jums tak te negadās tā, ka ietu vaļā kāds negaidīts šāviens, ko, mans dārgais draugs? — piebilst vectēvs Smolvīds, juzdamies ļoti neomulīgi.

—   Nē, nē. Par to nav jābaiļojas.

—   Un jūsu palīgs? Viņš… ak debestiņ!.., viņam tak negadās kādreiz nejauši izšaut, vai ne, mans dārgais draugs?

—   Pāri nodarījis viņš savā mūžā ir vienīgi pats sev, citam nevienam, — smaidīdams atsaka misters Džordžs.

—   Bet gadīties var, mans draugs. Izskatās, ka sev viņš nodarījis diezgan daudz un vienreiz var nodarīt kaut ko arī citam, — vecais kungs nosaka. — Varbūt netīši… bet varbūt pat tīši. Mister Džordž, vai jūs nepavēlētu viņam atstāt tos elles stobrus mierā un aiziet prom?

Paklausīdams kavalērista mājienam, Fils pieceļas un tukšām rokām aiziet uz šautuves viņu galu. Misters Smolvīds nomierinājies sāk berzēt sev kājas.

—  Tātad jums iet labi, mister Džordž? — viņš vaicā kavalēristam, kurš, kājas iepletis, stāv viņam taisni pretī un rokā tur zobenu. — Tātad jūs ejat uz augšu, lai slavēts tas Kungs?

Misters Džordžs atbild ar vēsu galvas mājienu un piebilst: — Turpiniet. Jūs taču nenācāt šurp, lai pateiktu man to; tik daudz es saprotu.

—   Esat gan jūs asprātis, mister Džordž! — atsaka go dājamais vectēvs. — Jūsu sabiedrība ir tik patīkama'

—   Ha, ha! Turpiniet! — attrauc misters Džordžs.

—   Mans dārgais draugs!… Bet tas zobens gan izska tās nejauki ass un spīdīgs. Ka tik nejauši kādam netrāpa' Man nāk drebuļi, to redzot, mister Džordž!… Kaut viņ* nolādēts! — lieliskais vecais kungs piemetina Džūdijai, kamēr kavalērists pagājies dažus soļus tālāk, lai noliktu zobenu. — Viņš tak ir man parādā un var vēl sadomāl šai slepkavīgajā vietā noslēgt vecus rēķinus pēc sava prāta. Ai, kā te derēja atvest tavu nešķīsto vecomāti, lai viņš nocērt tai kaklu!

Misters Džordžs atgriezies sakrusto rokas uz krūtīm, paskatās lejup uz veco vīru, kurš ar katru brīdi slīd ar vien zemāk savā krēslā, un saka: — Nu, tad pie lietas!

—   Ho! — iesaucas misters Smolvīds, berzēdams rokas un viltīgi ķiķinādams. — Jā gan. Tagad pie lietas Bet pie kādas īsti, mans dārgais draugs?

—   Pie pīpes, — saka misters Džordžs un nesatrici nātnā mierā novieto savu krēslu pie kamīna, paņem no restēm savu pīpi, piepilda to un rāmi aizsmēķē.

Tas sagādā zināmas neērtības misteram Smolvīdam, kuram šķiet tik grūti atsākt iecerēto sarunu, lai kāda tā būtu, ka viņš gauži uzbudinās un slepus kampj ar nagiem gaisu, vārīdamies bezspēcīgās dusmās un dedzīgi vēlēdamies plosīt un skrāpēt misteram Džordžam seju Tā kā vecā kunga nagi ir gari un cieti, rokas kalsnas un dzīslainas, acis zaļas un duļķainas un — piedevām visam pārējam — viņš, kampdams ar nagiem gaisu, joprojām slīd krēslā uz leju un vēršas arvien bezveidīgākā vīstokli, viņa izskats kļūst tik atbaidošs pat Džūdijas rūdītajām acīm, ka krietnā jaunava metas pie viņa ar sparu, kas pauž vairāk nekā mīlestības kvēli vien, un tā sakrata ve čuku, sapurina un sabuksnī dažādās vietās, bet jo īpaši tajā, ko pašaizsardzības zinātne mēdz dēvēt par «saules pinumu», ka viņš nelaimīgā apjukumā sāk izdvest tādas samocītas skaņas kā bruģu licēja bliete.

Kad Džūdija viņu šādi ir atkal iekārtojusi krēslā, kur vecais vīrs sēž nobālušu seju un baltu degungalu, bet joprojām neatlaizdams sakrampētos nagus, viņa izstiepj savu noliesējušo rādītājpirkstu un iebaksta misteram Džordžam mugurā. Kad kavalērists paceļ galvu, viņa iebaksta savam godātajam vectēvam un, šādi savedusi abus atkal kopā, pievērš stingu skatienu ugunij.

—  Jā, jā! IIo, ho! U-u-uli! — dveš vectēvs Smolvlds, apspiezdams niknumu. — Mans dārgais draugs! — (Nagi viņam joprojām ir sakrampējušies.)

—   Es jums teikšu tā, — saka misters Džordžs, — ja jūs gribat ar mani runāt, tad runājiet skaidri un gaiši. Es esmu no tiešiem un vienkāršiem ļaudīm un aplinku ceļus neprotu. Man nav tā slīpējuma. Nav tās gudrības. Man tas neder. Kad jūs man te metat apkārt līkumu līkumus, — kavalērists saka, atkal iesprauzdams pīpi zobos,

—   tad, pie velna, es jūtos tā, it kā mani smacētu nost!

Un viņš izgāž savu plato krūti, cik vien iespējams, it

kā gribēdams pārliecināt sevi, ka tomēr nav vēl nosmacēts.

—   Ja esat ieradies pie manis draudzīgā apciemojumā, — misters Džordžs turpina, — esmu jums pateicīgs un — laipni lūdzu! Ja esat atnācis apskatīties, vai šajās telpās ir kāds vērtīgs īpašums, tad skatieties! Ja gribat kaut ko klāt vaļā, tad tā arī dariet!

Ziedošā jaunava Džūdija, nenovērsdama skatienu no uguns, iegrūž vectēvam pamatīgu dunku.

—   Redziet 11u! Arī viņa domā tāpat. Un, kāda velna pēc šī jaunā sieviete nevar apsēsties kā visi cilvēki, — saka misters Džordžs, domīgi raudzīdamies uz Džūdiju,

—  to nu es nevaru saprast.

—   Viņa stāv man blakām, lai rūpētos par mani, ser, — atbild vectēvs Smolvīds. — Es esmu vecs vīrs, mans dārgais mister Džordž, un man vajadzīga uzmanība. Es protu godam nest savus gadus, es vis neesmu kļuvis par kaut kādu nešķīstu papagaili, — viņš nošņācās un neapzināti ar acīm meklē spilvenu, — taču man vajadzīga uzmanība, mans dārgais draugs.

—   Nu labi! — attrauc kavalērists, pagriezdams krēslu tā, lai atrastos tieši pretī vecajam vīram. — Un tālāk?

—   Mans pilsētas draugs, mister Džordž, ir noslēdzis nelielu darījumu ar vienu no jūsu audzēkņiem.

—   Ak tā? — nosaka misters Džordžs. — Zēl gan.

—   Jā, ser. — Vectēvs Smolvīds saberzē kājas. — Sis audzēknis šobrīd ir jauns, stalts kareivis, mister Džordž, un viņu sauc Kārstons. Atnāca viņa draugi un visu godam samaksāja.

—   Ak tā? — atjautā misters Džordžs. — Kā jums šķiet, vai jūsu pilsētas draugam negribētos labu padomu?

117

—   Domāju, ka gribētos, mans dārgais draugs. Ja tas nāktu no jums.

14 — 1543

—   Tad es viņam došu padomu ar to cilvēku vairs darījumus neslēgt. Tur viņš neko vairāk neiegūs. Tas jaunais cilvēks, cik man zināms, ir nonācis galīgā strupceļā.

—   Nē, nē, mans dārgais draugs. Nē, nē, mister Džordž. Nē, nē, nē, ser, — ar viltīgu izteiksmi sejā iebilst vectēvs Smolvīds, berzēdams kalsnās kājas. — Man šķiet, ka nav vis vēl galīgā strupceļā. Viņam ir labi draugi, un šo to labu nozīmē ari viņa pabalsts, un šo to labu nozīmē arī viņa virsnieka patents, ko var izdevīgi pārdot, un šo to labu nozīmē arī viņa izredzes tiesas prāvā, un šo to nozīmē arī viņa izredzes labi apprecēties, un… vai zināt, mister Džordž, man šķiet, ka mans pilsētas draugs domā, ka viņš vēl šo to nozīmē, — saka vectēvs Smolvīds, pastumdams augšup savu samta micīti un kasīdams ausi kā pērtiķis.

Misters Džordžs, kurš savu pīpi nolicis malā un sēž, atbalstījis roku pret krēsla atzveltni, ar labo kāju bungo uz grīdas ritmisku frāzi un, šķiet, nemaz nepriecājas par šādu sarunas pavērsienu.

—   Bet nu pāriesim no viena temata uz otru, — saka misters Smolvīds. — Pacelsim sarunu augstākā pakāpē, kā varētu izteikties kāds asprātis. Pāriesim no leitnanta pie kapteiņa.

—   Kas jums tagad ir aiz ādas? — jautā misters Džordžs, uz mirkli apturējis roku, kas glauda atmiņas par kādreizējām ūsām. — Pie kāda kapteiņa?

—   Pie mūsu kapteiņa. Pie tā kapteiņa, kuru mēs pazīstam. Pie kapteiņa Hodona.

—   Ohol Tad re, kāl — klusi iesvilpies, nosaka misters Džordžs, redzēdams, ka vectēvs un mazmeita abi pievērsuši viņam ciešu skatienu. — Re, kas jums prātā! Nu, un tālāk? Klājiet vaļā, es vairs negribu, ka mani smacē nost! Runājiet!

—   Mans dārgais draugs! — večuks viņam atbild. — Mani iztaujāja… Džūdij, sakrati mani un pacel drusku augstāk! Mani vakar iztaujāja par šo kapteini, un es joprojām esmu tais domās, ka viņš nemaz nav miris.

—   Blēņas! — izmet misters Džordžs.

—   Ko jūs teicāt, mans dārgais draugs? — vaicā večuks, pielicis plaukstu pie auss.

—   Blēņas!

—   Ho! — iesaucas vectēvs Smolvīds. — Mister Džordž, jūs varat spriest pats, cik man taisnības, apdomājot tos jautājumus, kādus man uzdeva, un tos iemeslus, kuru dēļ tos uzdeva. Kā jūs domājat, ko grib tas jurists, kurš mani iztaujāja?

—   Darbu un peļņu, — saka misters Džordžs.

—   Nekā tamlīdzīga!

—   Nu, tad viņš nevar būt nekāds jurists, — saka misters Džordžs, sakrustodams rokas uz krūtīm, un viņa izturēšanās pauž apņēmību un noteiktību.

—   Viņš ir gan jurists, mans dārgais draugs, turklāt izcils jurists. Viņš grib dabūt kādu kapteiņa Hodona rokraksta paraugu. Paturēt viņš to nedomā. Viņam tikai vajag to redzēt un salīdzināt ar citu paraugu, kas ir viņa rīcībā.

—   Nu, un?

—   Nu, un tā, mister Džordž. Atcerējies manu sludinājumu, kas taujāja pēc kapteiņa Hodona vai jebkādām ziņām par viņu, šis jurists to uzmeklēja un atnāca pie manis — taisni tāpat kā jūs, mans dārgais draugs. Vai atļausiet paspiest jūsu roku? Es tik ļoti priecājos, ka jūs todien atnācāt pie manis! Ja tas nebūtu noticis, man šodien nebutu tāda drauga kā jūs!

—   Nu, un tālāk, mister Smolvīd? — atkal saka misters Džordžs, ar manāmu piespiešanos pārcietis šo ceremoniju.

—   Man tāda parauga nebija. Man ir vienīgi viņa paraksts. Lai mēris un bads viņu piemeklē, lai viņš top nokauts un nomērdēts nelabā nāvē! — vecais vīrs izsaucas, izmantodams lāstam rindas no ļoti nedaudzajām lūgšanām, kas viņam zināmas, un nikni žņaudzīdams rokās savu samta micīti. — Savs pusmiljons man ir to viņa parakstu! Bet jums, — viņš atkal pāriet uz laipnīgu toni, vēl cīnīdamies pēc elpas, kamēr Džūdija sakārto micīti uz viņa ķegļu bumbai līdzīgās galvas, — jums, mans dārgais mister Džordž, droši vien atrastos kāda vēstule vai cits papīriņš, kas derētu šim nolūkam. Derīgs ir viss, kas vien rakstīts ar roku.

—   Kaut kas ar viņa roku rakstīts, — domīgi nosaka kavalērists, — iespējams, man patiešām ir.

—   Mans visudārgais draugs!

—   Un iespējams arī, ka nav.

—   Ho! — vīlies izdveš vectēvs Smolvīds.

—   Bet, ja arī man to būtu kaudzēm, es nerādītu ne tik, cik var stobra galā iebāzt, nezinādams, kādam nolūkam tas ir vajadzīgs.

—  Ser, es jurns jau sacīju, kādam. Mans dārgais mister Džordž, es jums to jau sacīju.

—   Ar to par maz, — kavalērists papurina galvu. — Man jāzina vairāk un jāpārliecinās, ka tur neslēpjas nekas nekrietns.

—   Tad varbūt jūs atnāktu pie šī jurista? Mans dārgais draugs, atnāciet un iepazīstieties ar šo kungu! — skubina vectēvs Smolvīds, izvilkdams plakanu sudraba pulksteni ar rādītājiem, kas atgādina skeleta kājas. — Es viņam teicu, ka varbūt ieradīšos pie viņa šopriekšpusdien starp desmitiem un vienpadsmitiem, un tagad ir pusvienpadsmit. Vai jūs nāksiet man līdzi iepazīties ar šo kungu, mister Džordž?

—   Hm! — misters Džordžs nopietni apsver. — Labi, es neiebilstu. Tikai es nesaprotu, kāpēc jums tik ļoti rūp šī lieta.

—   Man rūp viss, kas vien sola izredzes izvilkt kaut ko gaismā par šo viru. Vai tad viņš mūs visus neapveda ap stūri? Vai tad nepalika mums visiem parādā milzu summas? Kāpēc man tas rūp? Kam gan vēl vairāk varētu rūpēt jebkādas ziņas par viņu nekā man? Tikai nedomājiet, mans dārgais draugs, — vectēvs Smolvīds piebilst, pieklusinādams balsi, — ka es gaidu no jums kādu nodevību. Nepavisam ne. Vai esat gatavs nākt, mans dārgais draugs?

—  Jāl Es tūlīt nākšu. Bet ņemiet vērā — es neko neapsolu.

—   Nē, mans dārgais mister Džordž, nē.

—   Un vai jūs patiesi grasāties aizvest mani līdz turienei, vienalga, kur tas būtu, neprasīdams par to maksu? — misters Džordžs apvaicājas, meklēdams platmali un biezos ziemišķādas pirkstaiņus.

Sis joks tā uzjautrina misteru Smolvīdu, ka viņš, sēdēdams pie kamīna, ilgi un klusi smejas. Tomēr pat smiedamies viņš palaikam pamet skatienu pāri paralizētajam plecam uz misteru Džordžu un saspringti vēro, kā tas atslēdz priekškaramo atslēgu, kas sargā neizskatīgu bufeti šautuves viņā galā, pārskata augšējos plauktus un beidzot kaut ko izņem; nočaukst papīrs, viņš to pārloka un ieliek krūškabatā. Tad Džūdija vienreiz iebaksta misteram Smolvīdam — un misters Smolvīds vienreiz iebaksta Džūdijai.

—       Es esmu gatavs, — kavalērists atgriezdamies nosaka, — Fil, tu vari aiznest šo veco kungu līdz karietei, tas tev būs tīrais nieks.

— Ak tētīt! Ak kungs augstais! Pagaidiet brītiņu! — sauc misters Smolvīds. — Viņš ir tik ļoti straujš! Vai jūs pratīsiet to izdarīt uzmanīgi, lāga cilvēk?

Fils neko neatbild; paķēris krēslu ar visu nesamo, viņš sāniski dodas prom, bet apstulbušais misters Smolvīds cieši iekrampējas viņā ar rokām; viņš tā aizjoņo pa gaiteni, it kā būtu saņēmis tīkamu uzdevumu — aiznest šo veco kungu uz tuvāko vulkānu. Viņa ceļš tomēr beidzas ātrāk, pie karietes, kurā viņš iesēdina savu nesamo; daiļā Džūdija apsēžas vectēvam blakus, krēsls pēc brīža grezno karietes jumtu, un misters Džordžs apsēžas brīvajā vietā blakus kučierim.

Misteru Džordžu gauži mulsina aina, ko viņš laiku pa laikam redz, ieskatīdamies karietes iekšienē pa lodziņu sev aiz muguras: drūmā Džūdija visu laiku sēž kā sastingusi, un vecais kungs ar mīcīti uz vienas acs visu laiku slīd lejā no sēdekļa grīdas salmos un, ciezdams nemitīgu kratīšanu no mugurpuses, ar otru aci bezpalīdzīgi raugās augšup uz misteru Džordžu.

XXVII NODAĻA

Vēl dažs atvajināts kareivis.

Misteram Džordžam nenākas ilgi sēdēt uz bukas saliktām rokām, jo viņu ceļamērķis ir Linkolnsinfīlda. Kad kučieris aptur zirgus, misters Džordžs nokāpj lejā un, ieskatīdamies pa karietes lodziņu, saka:

—   Redz, kā — izskatās, ka tas jūsu jurists ir misters Talkinghorns, ko?

—   Jā, mans dārgais draugs. Vai jūs viņu pazīstat, mister Džordž?

—   Dzirdējis esmu gan, un šķiet, ka pat redzējis. Bet pazīstams ar viņu es neesmu, un viņš arī mani nepazīst.

Tālākās pūles tiek veltītas tam, lai misteru Smolvīdu uznestu augšā pa kāpnēm, un ar kavalērista palīdzību tas izdodas nevainojami. Vecais vīrs tiek ienests mistera Talkinghorna lielajā istabā un novietots uz turku paklāja kamīna priekšā. Mistera Talkinghorna šobrīd istabā nav, taču drīz vien viņš būšot klāt. To pavēstījis, vīrs, kas allaž sēž priekštelpā uz garā sola, sabiksta kamīnā uguni un atstāj triumvirātu sildāmies.

Misteru Džordžu ļoti ieinteresējis šis istabas izskats. Viņš apskata apgleznotos griestus, pārlaiž skatienu vecajām likumu grāmatām, nopēta ievērojamo klientu portretus, skaļi lasa vārdus uz kastītēm.

—   «Sers Lesters Dedloks, baronets», — misters Džordžs domīgi izlasa. — Hāl «Ceznivoldas muiža». Hml — Misters Džordžs ilgi stāv, raudzīdamies uz šīm kartītēm, it kā tās būtu gleznas, tad atgriežas pie kamīna, atkārtodams: — Ak tad sers Lesters Dedloks, baronets, un Ceznivoldas muiža, ko?

—   Tam vīram ir naudas kā spaļu, mister Džordž! — pačukst vectēvs Smolvīds, berzēdams kājas. — Trakoti bagāts!

—   Kurš tad? Sis te vecais kungs vai tas baronets?

—   Sis kungs, šis kungs.

—   Tā esmu dzirdējis, turklāt varu derēt, ka viņš daudz ko zina. Mājoklis arī pieklājīgs, — un misters Džordžs vēlreiz aplaiž skatienu istabai. — Paskatieties, kas tur par seifu!

So sarunu pārtrauc mistera Talkinghorna ierašanās. Viņš, protams, nav ne mazdrusciņ pārvērties. Ģērbies savā apnēsātajā uzvalkā, rokās acenes, kuru futrālis pavisam nodilis. Izturēšanās atturīga un bezkaislīga. Balss dobja un klusināta. Seja aiz neredzama priekškara modri vērīga; ierastā izteiksme — tāda kā kritiska, varbūt pat nicinoša. Ļoti iespējams, ka, papētot sīkāk, izrādītos, ka misters Talkinghorns nebūt nav pats dedzīgākais aristokrātijas pielūdzējs un padevīgākais tās kalpotājs.

—   Sveicināti, mister Smolvīd, sveicināti! — viņš ienākdams saka. — Redzu, ka esat atveduši sev līdzi seržantu. Sēstieties, seržanti

Novilkdams pirkstaiņus un ielikdams tos platmalē, misters Talkinghorns caur puspievērtām acīm pārlaiž skatienu istabai uz to pusi, kur stāv kavalērists, un varbūt pie sevis nosaka: «Tu man derēsi, draugs!»

—   Sēstieties, seržanti — viņš atkārto, pienākdams pie sava galda, kas atrodas vienā kamīna pusē, un atvelk atzveltnes krēslu. — Šorīt ir auksts un mitrs, auksts un mitrs! — Misters Talkinghorns apsildās pie kamīna, pārmaiņus pievēršot ugunij te delnas, te pirkstu kauliņus,

)2'J un raugās (cauri tam priekškaram, kas vienmēr ir nolaists) uz trijotni, kas puslokā sēž viņam apkārt.

—   Nu es, šķiet, sāku beidzot kaut ko just! — Iespējams, ka to viņš domā divējādi. — Mister Smolvīd, — (te Džūdija no jauna sapurina veco viru, lai tas spētu veikt savu lomu sarunā) — es redzu, ka jūs esat atvedis līdzi mūsu labo draugu senžantu.

—  Jā, ser, — atbild misters Smolvīds, joti pazemīgs tiesuvlra bagātības un ietekmes priekšā.

—   Un ko mūsu seržants saka par šo lietu?

—   Mister Džordž, — saka vectēvs Smolvīds, drebelīgi pamājis ar krunkaino roku, — šis ir tas kungs, ser.

Misters Džordžs pamāj sveicienu šim kungam, bet pārējā laikā sēž krēslā klusēdams, taisni izslējies un pievirzījies pie pašas krēsla malas, it kā, posdamies manevriem, būtu sakāris sev plecos visus nepieciešamos kaujas piederumus.

Misters Talkinghorns turpina: — Nu, Džordž?.., Cik saprotu, jūs sauc Džordžs?

—   Tā ir, ser.

—   Ko jūs sakāt, Džordž?

—   Lūdzu piedošanu, ser, — atbild kavalērists, — bet es vēlētos zināt, ko sakāt jūs.

—   Vai jūs to domājat attiecībā uz atalgojumu?

—   Es to domāju attiecībā uz visu, ser.

Tas ir tāds pārbaudījums mistera Smolvīda pacietībai, ka viņš piepeši iebrēcas: — Tu, nešķīstais briesmoni! — un tikpat piepeši lūdz mistera Talkinghorna piedošanu; aizbildinādamies par šo misēkli, viņš paskaidro Džūdijai: — Es biju iedomājies tavu vecomāti, mī|ā.

—   Es tā sapratu, seržant, — misters Talkinghorns atsāk, atspiezdamies uz vienas krēsla malas un sakrustodams kājas, — ka misters Smolvīds jums jau visu ir pietiekami izskaidrojis. Taču te nemaz nav daudz, ko skaidrot. Jūs savulaik dienējāt kapteiņa Hodona pakļautībā un kopāt viņu slimības laikā, veicāt viņam daudz sīku pakalpojumu un, kā esmu dzirdējis, lielā mērā baudījāt viņa uzticību. Tā bija, vai ne?

—   Jā, ser, tā bija, — misters Džordžs atbild ar kareivim raksturīgu lakonismu.

—   Tāpēc iespējams, ka jūsu rīcībā ir kaut kas, nav svarīgi, kas tieši, — atskaites, rīkojumi, pavēles, kāda vēstule, jebkas, ko rakstījis kapteinis Hodons. Es vēlos salīdzināt šādu rokraksta paraugu ar to, kas ir manā rīcībā. Ja dosiet man šādu iespēju, jūsu pūles tiks atlīdzinātas. Trīs, četras vai piecas ginejas, es ceru, jūs apmierinās.

—   Dāsni gan, mans dārgais draugs! — iesaucas vectēvs Smolvīds, izvelbdams acis.

—   Ja tas jūs neapmierina, tad sakiet atklāti, cik jūsu kareivja sirdsapziņa atļauj prasīt. Nav vajadzīgs, lai jūs katrā ziņā atstātu šo raksta paraugu pavisam pie manis — kaut gan es labprātāk to paturētu sev.

Misters Džordžs sēž izslējies tādā pašā pozā, raugās apgleznotajos griestos un nesaka ne vārda. Uzbudinātais misters Smolvīds tvarsta ar nagiem gaisu.

—  Jautājums ir šāds, — misters Talkinghorns saka savā lietišķajā, klusinātajā un bezkaislīgajā tonī, — pirmkārt, vai jums ir kāds kapteiņa Hodona rokraksta paraugs?

—  Pirmkārt, vai man ir kāds kapteiņa Hodona rokraksta paraugs, ser, — atkārto misters Džordžs.

—   Otrkārt, kādu atlīdzību jums labpatiktos saņemt par šī rokraksta parādīšanu?

—  Otrkārt, kādu atlīdzību man labpatiktos saņemt par šī rokraksta parādīšanu, ser, — atkārto misters Džordžs.

—  Treškārt, jūs varat spriest pats, vai jūsu rokraksta paraugs ir tāds pats kā šis, — saka misters Talkinghorns, pēkšņi sniegdams viņam dažas kopā sasietas aprakstītas lapas.

—   Vai mans rokraksta paraugs ir tāds pats kā šis, ser. Tieši tā, — atkārto misters Džordžs.

Visus šos trīs teikumus misters Džordžs atkārto pilnīgi mehāniski, skatīdamies misteram Talkinghornam taisni sejā; viņš pat skatienu neuzmet rakstveida liecībai no prāvas «Džāndiss pret Džāndisu», kas iedota viņam apskatīšanai (kaut gan joprojām tur to rokā), tikai turpina raudzīties tiesasvīrā ar bažīgu pārdomu izteiksmi sejā.

—   Nu? — vaicā misters Talkinghorns. — Ko jūs sakāt?

—   Es teikšu tā, ser, — misters Džordžs atbild, sasliedamies vēl taisnāk un izskatīdamies iespaidīgi liels, — lūdzu mani atvainot, bet es nevēlos ielaisties šajā darījumā.

Misters Talkinghorns, ārēji neizrādīdams ne mazāko satraukumu, noprasa: — Un kāpēc ne?

—   Redzat, ser, — atbild kavalērists, — ja uz to nespiež militārs pienākums, es vispār nelabprāt ielaižos darījumos. Starp civiliedzīvotājiem es esmu tāds, par ko Skotijā mēdz sacīt «ne šis, ne tas». Mana galva nav piemērota papīru darījumiem. Jebkuras ugunis es paciešu labāk nekā iztaujāšanas krustugunis. Vēl nupat, tikai pirms kādas stundas, es sacīju misteram Smolvīdam, ka, nokļuvis šādos darījumos, es jūtos tā, it kā mani smacētu nost. Un tieši tāda sajūta, — saka misters Džordžs, pārlaizdams skatienu visiem klātesošajiem, — man ir arī tagad.

To sacījis, viņš pasper trīs soļus uz priekšu, lai noliktu dokumentu atpakaļ uz tiesasvīra galda, un trīs soļus atpakaļ, lai atgrieztos vecajā vietā, kur paliek stāvam, stalti izslējies, brīžam raudzīdamies zemē, brīžam augšup uz apgleznotajiem griestiem, rokas salicis aiz muguras, it kā nevēlēdamies, lai tajās tiktu ielikts vēl kāds dokuments.

Pēc šāda izaicinājuma mistera Smolvīda iecienītais paļuvārds tik neganti laužas viņam uz mēles, ka večuks aizsāk vārdus «mans dārgais draugs» ar zilbi «neš», tādējādi pārvēršot piederības vietniekvārdu neizprotamā «nešmans» un izliekoties, ka vainīgs bijis runas defekts. Tomēr, ticis garām šim sarežģījumam, viņš vismaigākajos toņos cenšas pierunāt savu dārgo draugu nepārsteigties un darīt tā, kā vēlas šis izcilais kungs, un darīt to ar laipnu prātu, un ticēt, ka šāda rīcība ir tikpat nevainojama, cik ienesīga. Misters Talkinghorns tikai nevērīgi izmet pa teikumam: — Jums pašam labāk jāzina, kas ir jūsu interesēs, seržant. — Skatieties, ka nenodarāt pāri sev pašam. — Dariet, kā tīk, dariet, kā tīk. — Ja esat drošs par savu taisnību, tad viss kārtībā. — Sos teikumus viņš izmet, šķiet, pilnīgā vienaldzībā, pārlūkodams papīrus uz galda un ķerdamies pie vēstules rakstīšanas.

Mistera Džordža skatiens neuzticīgi klejo no apgleznotajiem griestiem uz grīdu, no grīdas uz misteru Smolvīdu, no mistera Smolvīda uz misteru Talkinghornu un no mistera Talkinghorna atkal uz apgleznotajiem griestiem; mulsuma dzīts, viņš vairākkārt pamīņājas no vienas kājas uz otru.

— Es jums saku no tīras sirds, ser, — misters Džordžs turpina, — negribu jūs apvainot, taču, būdams te, starp jums un misteru Smolvīdu, es nudien jūtos tā, it kā būtu nosmacēts jau piecdesmit reižu pēc kārtas. Tā ir taisnība, ser. Es nevaru ar jums mēroties, kungi. Vai atļausiet vaicāt, kādam nolūkam jums jāredz šis kapteiņa rokraksts, ja gadījumā man izdotos tādu pie sevis atrast?

Misters Talkinghoms rāmi papurina galvu. — Nē. Ja jūs būtu darījumu cilvēks, seržant, jūs bez teikšanas zinātu, ka profesijā, kuru es pārstāvu, daudzas šādas vajadzības ir saistītas ar noslēpumu glabāšanu, kaut arī tajos neslēpjas nekas ļauns. Bet, ja jūs baidāties kaut kādi nodarīt pāri kapteinim Hodonam, tad šai ziņā varat būt pilnīgi mierīgs.

—   Tā gan taisnība! Jo viņš ir miris, ser.

—  Vai patiesi miris? — misters Talkinghoms mierīgi apsēžas, lai ķertos pie rakstīšanas.

—   Tad nu tā, ser, — lūkodamies savā platmalē, kavalērists pēc neveikla klusuma brīža saka, — man žēl, ka nevarēju apmierināt jūsu vēlēšanos. Man šajā lietā iejaukties negribas, bet, ja jūs gribētu, lai manas domas apstiprina kāds mans draugs, kuram darījumos ir labāka galva nekā man un kurš arī ir atvaļināts kareivis, es esmu gatavs aprunāties ar viņu. Es… es patiešām šobrīd jūtos gandrīz kā nosmacēts, — saka misters Džordžs, ar bezcerīgu žestu pārvilkdams ar plaukstu pār pieri, — un pat nesaprotu, ko gribētu es pats!

Misters Smolvīds, dzirdēdams, ka pieminētā autoritatīvā persona ir atvaļināts kareivis, tik aizrautīgi apgalvo, ka šāda apspriešanās būtu ļoti noderīga, jo sevišķi uzsvērdams, ka tā var ienest piecas ginejas vai pat vairāk, ka misters Džordžs apsolās doties pie šī cilvēka un aprunāties ar viņu. Misters Talkinghoms nesaka ne «jā», ne «nē».

—   Nu tad, ja atļausiet, es aprunāšos ar savu draugu, ser, — kavalērists saka, — un iegriezīšos šodien pie jums vēlreiz ar galigo atbildi, ja jums nav iebildumu. Mister Smolvīd, ja vēlaties, lai jūs nones lejā…

—   Acumirkllti, mans dārgais draugs, acumirklītit Vai jūs vispirms neatļautu man parunāt pāris vārdu ar šo kungu zem četrām acīm?

—   Protams, ser. Manis dēļ varat nesteigties. — Un kavalērists aiziet līdz istabas viņam galam, kur atsāk ar interesi pētīt dažādās kastītes un seifus.

—   Ja es nebūtu tik vārgs kā jaunpiedzimis bandubērns, ser, — nočukst vectēvs Smolvīds, aiz uzvalka atloka pavilkdams tiesasvīru lejup pie sevis, niknajām acīm zibsnījot zaļas uguntiņasL — es viņam to papīru izrautu ar varu. Viņš to ir iepogājis krūšu kabatā. Es pats redzēju, ka Ielika. Džūdija arī redzēja. Runā jel, tu, saskābusi maikste, kas derētu par spieķu veikala izkārtni, saki jel, ka tu redzēji, ka viņš to ielika kabatai

Līdz ar šo kvēles izpaudumu vecais kungs tik sparīgi pagrūž savu mazmeitu, ka spēka patēriņš izrādās par lielu un viņš noslīd lejā no krēsla, raudams arī misteru Talkinghornu, līdz Džūdija viņu satver un pamatīgi sapurina.

—   Varasdarbi man neder, mans draugs, — misters Talkinghorns vēsi atsaka.

—   Nē, nē, es jau zinu, ser, es zinu. Bet tas tik briesmīgi tracina un kaitina — tas ir… tas ir vēl trakāk nekā tavas tarkšķēs vecāsmātes grabēšana un žvadzēšana, — tas teikts nesatricināmajai Džūdijai, kura nenovērsdamās raugās ugunī, — labi zināt, ka viņam ir tas, kas vajadzīgs, un viņš to nedod! Viņš — un atļaujas nedot! Viņš! Klaidonis! Bet tas nekas, ser, tas nekas. Sliktākajā gadījumā viņš vēl tikai īsu brītiņu rīkosies pēc sava prāta. Viņš man ir spīlēs. Es viņu piežmiegšu, ser, es viņu samiegšu, ser. Ja viņš to nedarīs ar labu, es viņu piespiedīšu ar Jaunu, ser!… Nu, mans dārgais mister Džorž, — saka vectēvs Smolvīds un, palaizdams vajā tiesasvīru, dedzīgi pamirkšķina tam ar aci, — esmu gatavs saņemt jūsu laipno palīdzību, mans lieliskais draugs!

Misters Talkinghorns, stāvēdams uz kamīna paklāja ar muguru pret uguni, vēro mistera Smolvīda attālināšanos ar tikko jaušamu uzjautrinājumu aiz nosvērtās sejas izteiksmes un atņem kavalērista atvadu sveicienu ar vieglu galvas mājienu.

Misters Džordžs pārliecinās, ka vieglāk ir nest veco kungu lejā pa kāpnēm nekā tikt no viņa vajā, jo, kad misters Smolvīds ir sekmīgi iesēdināts savā braucamlīdzeklī, viņš izplūst tādā valodībā par iepriekš minētajām ginejām un tik dedzīgi turas pie mistera Džordža pogas — patiesībā viņu māc slepenas alkas atraut vaļā šos svārkus un aplaupīt to īpašnieku —, ka tikai ar zināmu spēku kavalēristam izdodas atrauties no vecā vīra. Beidzot tas ir padarīts, un viņš viens dodas meklēt savu padomdevēju.

Gar Templi ar tā krustejām, cauri Vaitfraiersai (kur viņš spiests pamest skatienu uz Pakārtā Zobena aleju, kas šķiet ne gluži bez nozīmes gadījusies viņa ceļā), pāri Blekfraiersas tiltam un pa Blekfraiersroudu misters Džordžs nosvērti aizsoļo līdz kādai sīktirgotavu ieliņai, kas slēpjas daudzu Ielu sateces punktā — te satiekas ielas no Kentas un Sarijas un vēl citas no Londonas tiltiem, un visas tās saplūst vienkop pie slavenā «Ziloņa», kas zaudējis savu pili* ar tūkstoš četrjūga karietēm cita, stiprāka, dzelzs nezvēra dēļ, kurš jebkurā brīdī var samalt viņu putekļos. Uz vienu no mazajiem šīs ielas veikaliņiem, uz mūzikas piederumu veikalu, kura skatlogu grezno vairākas vijoles, pānflauta, tamburīns, trijstūris un vairākas iegarenas lapas ar nošu rakstu, ceļu mēro mistera Džordža smagnējais solis. Viņš apstājas dažus soļus no tā, ieraudzīdams no veikaliņa iznākam kareivīga izskata sievieti ar atspraustu svārku malu un koka toveri rokā; šo toveri viņa noliek uz ietves malas un sāk pa to šļakstināties un laistīties; to redzot, misters Džordžs sevī nosaka: «Viņa, kā vienmēr, mazgā dārzeņus. Cik vien esmu viņu redzējis, tik viņa vienmēr mazgājusi dārzeņus — varbūt vienīgi kravas furgonā viņa to nedarījal»

Būtne, kam veltītas šīs pārdomas, šobrīd ir tik aizņemta ar dārzeņu mazgāšanu, ka pat nenojauš mistera Džordža tuvošanos līdz tam brīdim, kad, piecēlusies, pacēlusi toveri un izlējusi ūdeni notekā, attopas ar viņu vaigu vaigā. Viņas sveiciens nav nekāds glaimojošais:

—   Džordž, kad vien es jūs redzu, es vēlos, kaut jūs atrastos simt jūdžu tālumā!

Kavalērists, neko neatbildējis uz šo sveicienu, seko viņai mūzikas piederumu veikaliņā, kur sieviete noliek savu dārzeņu toveri uz letes un, sarokojusies ar atnācēju, atspiežas uz tās ar elkoņiem.

—   Es ne mirkli nejūtos droša par Metjū Begnetu, — viņa saka, — kad jūs esat viņa tuvumā. Jūs esat tik nemiera pilns, tāds klaiņotājs…

—   Jā, misis Begneta, es zinu, ka tāds esmu.

—   Jūs zināt! — nosaka misis Begneta. — Kāda tam nozīme! Bet kāpēc jūs tāds esat?

—   Laikam dzīvnieka instinkts, — labsirdīgi atbild kavalērists.

—   Ā! — misis Begneta iesaucas mazliet spalgāk. — Bet kāds prieks būs man no tāda dzīvnieka instinkta, kad šis dzīvnieks aizvilinās manu Metu projām no mūzikas veikala uz Jaunzēlandi vai Austrāliju?

Misis Begneta nepavisam nav neglīta sieviete. Tiesa, diezgan lieliem kauliem, mazliet tā kā paraupja, turklāt saules un vēju iespaidā viņas seja pārklājusies vasarraibumiem, bet mati uz pieres izbalojuši, taču viņa ir veselīga,

ziedoša sieviete dzirkstošām acīm. Spēcīga, enerģiska, rosīga sieviete atklātu seju, četrdesmit piecus — piecdesmit gadus veca. Stalti noaugusi, izturīga un ģērbusies tik pieticīgi (tomēr piedienīgi), ka vienīgā rota viņai, šķiet, ir laulības gredzens, kopš kura uzlikšanas pirksts abās pusēs tā piebriedis, ka tam tur būs jāpaliek, līdz tas sajauksies ar misis Begnetas pīšļiem.

—   Misis Begneta, — kavalērists saka, — es jau jums esmu devis godavārdu. Metam no manis nebūs nekāda ļaunuma. Tur jūs man varat ticēt.

—   Nu, es ceru, ka varu. Bet jūsu izskats vien jau dara bažīgu, — atbild misis Begneta. — Ak, Džordž, Džordžl Ja vien jūs būtu apmeties uz kārtīgu dzīvi un apprecējis Džo Pouča atraitni, kad viņas vīrs nomira Ziemeļamerikā, viņa jums kājas būtu gatava mazgāt!

—   Tā man, protams, bija laba izdevība, — puspajokam, pusnopietni atbild kavalērists, — bet nu jau es nekad vairs netapšu par cienījamu kārtīgas dzīves cilvēku. Džo Pouča atraitne man būtu varējusi sagādāt labu ģimenes dzīvi — viņai un ap viņu bija kaut kas tāds… bet es nespēju saņemties uz šo soli. Ja man būtu laimējies atrast tādu sievu, kādu sev atrada Mets!

Misis Begneta, kas pavisam nevainīgā veidā, šķiet, miļuprāt pārmij pa draiskam vārdam ar dažu lāga zēnu un, starp citu, ari pati ir tāds kā lāga zēns, par atbildi uz šo komplimentu uzšauj misteram Džordžam pa seju ar zaļumu kušķi un ienes savu toveri mazajā istabiņā aiz veikala. f

—   Ehē, Kvēbeka, manu cīrulīti — saka Džordžs, pēc uzaicinājuma iegājis tajā pašā istabā viņai līdzi. — Un mazā Aialta arī! Nāciet un noskūpstiet savu Viltnieku!

Uzrunātās jaunās dāmas — kuras gan nav kristītas šajos vārdos, bet allaž ģimenes lokā šādi dēvētas, pieminot viņu dzimšanas vietas kazarmās, — sēž uz trijkāju ķeblīšiem, katra savā veidā nodarbinātas: jaunākā (gadus piecus vai sešus veca) mācās burtus no lētas ābeces, bet vecākā (varbūt astoņus vai deviņus gadus veca) palīdz viņai tos apgūt un piedevām ļoti centīgi strādā ar šuvekli. Abas apsveic misteru Džordžu ar gaviļu saucieniem kā vecu draugu un pēc saskūpstīšanās un nelielas padraiskošanās atkal atgriežas savās vietās.

—   Un kā iet jaunajam Vulidžam? — vaicā misters Džordžs.

—   A! Padomājiet tikail — iesaucas misis Begneta, pagriezdamās projām no savām pannām (jo viņa gatavo pusdienas) ar koši piesārtušu seju. — Vai jūs tam varētu ticēt? Viņš dabūjis darbu teātrī kopā ar tēvu uu spēlē tur flautu vienā izrādē no armijas dzīves.

—   Malacis krustdēls! — iesaucas misters Džordžs, uzsizdams sev pa lielu.

—   Tur jums taisnība! — misis Begneta piekrīt. — Viņš ir īsts brits. Tāds ir šis mūsu Vulidžs. īstens britsl

—   Un Mets tāpat pūš savu fagotu, un jūs visi esat krietni un kārtīgi pilsoņi, — nosaka misters Džordžs. — Ģimenes cilvēki. Audzināt bērnus. Meta vecā māmuļa ir Skotijā un jūsu vecais tēvs kaut kur citur, un jūs ar viņiem sarakstāties, kaut cik palīdzat viņiem un … ak, ko nu! Tiesa, es neredzu iemesla, kāpēc lai jūs nevēlētos, kaut es būtu simt jūdžu tālumā, — man ar to visu ir tik maz kopīga!

Misters Džordžs sēž, domās nogrimis, pie kamīna spodri izbalsinātā istabā, kur grīda nokaisīta smiltīm un gaisā vēdī kazarmu dvaša, kur nav nekā lieka un nav arī neviena netīrumu krimslīša vai puteklīša — no Kvēbekas un Maltas sejiņām līdz pat spožajiem skārda kastroļiem un pannām virtuves skapja plauktos; misters Džordžs sēž, domās nogrimis, kamēr misis Begneta rosīgi darbojas pa istabu, līdz īstajā brīdī mājās pārrodas misters Begnets un jaunais Vulidžs. Misters Begnets ir bijušais artilērists, garš un stalts, pinkainām uzacīm un tādu vaigubārdu kā kokosa šķiedra, pilnīgi kailu galvvidu un iedegušu seju. Viņa balss ir aprauta, dobja un skanīga un lielā mērā atgādina to instrumentu, kam viņš pievērsies. Patiesībā arī viņš pats ar savu pastīvo, nepadevīgo, itin kā varā kalto stāju atgādina fagotu cilvēces orķestrī. Jaunais Vulidžs ir tipisks jauna bundzinieka paraugmodelis.

Gan tēvs, gan dēls sirsnīgi apsveic kavalēristu. Kad misters Džordžs piemērotā brīdī pamanās pateikt, ka nācis pie mistera Begneta pēc padoma, namatēvs viesmīlīgi paziņo, ka nedomājot uzklausīt nekādas lietišķas runas, iekams nebūšot paēstas pusdienas, un ka viņš nedošot draugam nekādu padomu, iekams nebūšot iedevis vārītu cūkgaļu ar dārzeņiem. Kad kavalērists padodas šim uzaicinājumam, viņi abi ar misteru Begnetu iziet ārā, lai netraucētu saimniecisko rosīšanos, un brīdi pastaigājas turp un atpakaļ pa mazo ieliņu, iedami ritmiskā soli un sakrustotām rokām, gluži kā staigādami ap cietoksni.

—   Džordž, — saka misters Begnets, — tu mani pazīsti. Padomus dod mana vecā draudzene. Viņai ir galva īstajā vietā. Tikai es nekad to nesaku viņas klātbūtnē. Kārtībai jābūt. Pagaidi, līdz viņa tiks galā ar dārzeņiem. Pēc tam apspriedīsimies. Ko vecā draudzene ieteiks, to ari es tev iesaku — dari tā!

—   Tā es darīšu, Met, — atbild misters Džordžs. — Es drīzāk ņemšu vērā viņas nekā veselas kolēģijas domas.

—   Kolēģijas, — misters Begnets runā īsos, aprautos teikumos, kas atgādina frāzes no fagota spēles. — Kuru kolēģiju tu pametīsi… citā pasaules daļā… ar vienu pašu pelēku apmetni un lietussargu… lai tā dodas mājās uz Eiropu? Mana vecā draudzene to kaut rīt dabūtu gatavu. Reiz jau viņa tā izdarīja!

—   Tev taisnība, — saka Džordžs.

—   Kura kolēģija uzsāks dzīvi.,, ar kaļķiem par divi pensi… ar māliem par pensu… ar smiltīm par puspensu… un ar to sīknaudu, kas paliek pāri no sešiem pensiem? Vecā draudzene tā iesāka. Mūsu tagadējo veikalu.

—   Es priecājos dzirdēt, ka veikals zeļ, Met.

—   Vecā draudzene krāj naudu, — misters Džordžs piekrītoši piebilst. — Viņai kaut kur ir vesela zeķe ar naudu. Redzējis neesmu. Bet zinu, ka ir. Pagaidi, kamēr viņa tiks galā ar dārzeņiem. Tad viņa tev pateiks, ko darīt.

—  Viņa ir īsts dārgums! — iesaucas misters Džordžs.

—   Vēl vairāk. Bet es nekad to nesaku viņas klātbūtnē. Kārtībai jābūt. Vecā draudzene bija arī tā, kas lika lietā manas mūzikas dāvanas. Ja nebūtu viņas, es vēl šodien kalpotu artilērijā. Sešus gadus es čīgāju vijoli. Desmit gadus spēlēju flautu. Vecā draudzene teica: nav jēgas, griba jau laba, bet veiklības pietrūkst, pamēģini fagotu. Un vecā draudzene aizņēmās fagotu no šāvēju pulka kapelmeistara. Es vingrinājos tranšejās. Veicās labi, nopirku pats savu — un tagad pelnu ar to naudu!

Džordžs piebilst, ka misis Begneta izskaloties spirgta kā roze un veselīga kā ābols.

—   Vecā draudzene, — atbildot saka misters Begnets, — ir caur un cauri lieliska sieviete. Var teikt, ka viņa ir kā caur un cauri lieliska diena. Un, jo tālāk, jo lieliskāka.

Es otru tādu neesmu redzējis. Bet es nekad to nesaku viņas klātbūtnē. Kārtībai jābūt.

Tālāk saruna ievirzās nenozīmīgākā gultnē, un viņi staigā turp un atpakaļ pa mazo ieliņu, ieturēdami ritmu un vienādu soli, līdz Kvēbeka un Malta aicina abus parādīt godu cūkgaļai ar dārzeņiem, pār kuru misis Begneta gluži kā pulka kapelāns noskaita īsu lūgšanu. Sadalīdama ēdamo, viņa, tāpat kā visos saimniecības darbos, ievēro precīzu sistēmu: novieto katru šķīvi sev priekšā, pievieno katrai cūkgaļas porcijai nepieciešamo mērces devu, dārzeņus, kartupeļus un pat sinepes un izsniedz katram viņa'šķīvi pilnīgā gatavībā. Kad misis Begneta tādā pašā veidā salējusi visiem no kannas alu un tādejādi apgādājusi ēdējus ar visu nepieciešamo, viņa beidzot var apmierināt pati savu ēstgribu, kura šķiet itin veselīga. «Armijas galda rīki», ja tā var dēvēt ēšanas piederumus, galvenokārt sastāv no nažiem un dakšiņām ar raga kātiem un skārda traukiem, kas jau veikuši savu pienākumu dažādās pasaules daļās. Jo sevišķi jaunā Vulidža nazis, kas ar pūlēm saliecams un atvāžams kā austeru vāki (bet reizēm ar sparu aizcērlas pats, tādējādi bojādams jaunajam mūziķim ēstgribu), kā stāsta, ir kalpojis visiem pēc kārtas dažādos ārvalstu garnizonos.

Kad pusdienas paēstas, misis Begneta ar jaunāko atvašu palīdzību (viņas pašas nokopj savas tasītes, šķīvjus un dakšiņas) nospodrina visu pusdienu servīzi atkal tikpat spožu kā pirms tam un noliek katru lietu savā vietā, iepriekš izgrābusi pelnus no kamīna, lai misters Begncts un viesis varētu netraucēti izsmēķēt pīpi. Šīs saimnieciskās rūpes liek viņai daudzkārt klaudzināt šurp un turp savās koka tupelēs pāri pagalmam un nest ūdeni spainī, kam visbeidzot pienāk tā laime kalpot pašas saimnieces aplaistīšanai. Tad «vecā draudzene» atgriežas istabā spirgta un svaiga un apsēžas pie šuvekļa, un tikai tagad — jo tikai tagad var uzskatīt, ka viņa beidzot tikusi galā ar dārzeņiem, — misters Begnets lūdz kavalēristu stāstīt, kas uz sirds.

To misters Džordžs dara ar lielu apdomību, šķietami runādams tikai ar misteru Bcgnetu, bet visu laiku ar acs kaktiņu vērodams viņa sievu, kā to dara arī pats Begnets. Arī viņa, būdama tikpat apdomīga, šķiet pilnīgi aizņemta ar savu šuvekli. Kad viss ir izstāstīts, misters Begnets ķeras pie savas parastās viltības, kas kalpo kārtības uzturēšanai.

—   Vai tas ir viss, Džordž? — viņš jautā.

—   Tas ir viss.

—  Vai tu gribi zināt manas domas?

—  Es vadīšos vienīgi pēc tām, — atbild Džordžs.

—  Vecā draudzenīt, — saka misters Begnets, — pasaki viņam manas domas. Tu tās zini. Pasaki viņam.

Un šīs domas ir tādas, ka viņam, cik vien iespējams, jāvairās ielaisties darīšanās ar cilvēkiem, kuri ir noslēpumaini pret viņu, un pēc iespējas jāsargās iejaukties lietās, kuras viņš nesaprot; ka jāseko vienkāršam un skaidram likumam: neko nedarīt pa tumsu, nekļūt par līdzdalībnieku nekam slepenam vai mīklainam un nekad nespert soli tur, kur zem kājām nav redzama zeme. Tādas īsumā ir mistera Begneta domas, ko skaļi pasaka viņa «vecā draudzene», un tās tik ļoti atvieglo mistera Džordža sirdi, nostiprinādamas viņa paša pārliecību un izgaisinādamas šaubas, ka viņš šim īpašajam gadījumam par godu nolemj izsmēķēt vēl vienu pīpi un pakavēties atmiņās par bijušiem laikiem kopā ar visu Begnetu ģimeni — atbilstoši katra tās locekļa pieredzes lokam.

Tādējādi viss beidzas ar to, ka Džordžs šajā istabā pieceļas no krēsla un izslējās pilnā augumā tikai tad, kad tuvojas stunda, kurā britu publika gaida fagotu un flautu ierodamies teātrī; vēl pēc tam paiet labs brīdis, kamēr šis ģimenes iemīļotais Viltnieks atvadās no Kvēbekas un Maltas un ieslidina šiliņu sava krustdēla kabatā, vēlēdams viņam labu laimi dzīvē, tādēļ ir jau tumšs, kad misters Džordžs atkal dodas Linkolnsinfildas virzienā.

«Ģimenes ligzda,» viņš soļodams prāto sevī, «lai cik tā niecīga, liek tādam kā man justies vientuļam. Tomēr labi vien ir, ka es nemēģināju dibināt laulības dzīvi. Es nebūtu tai piemērots. Pat savos tagadējos gados es joprojām esmu tāds klaidonis, ka pat pie savas šautuves nespētu noturēties ne mēnesi, ja tā man nozīmētu regulāru ikdienas darbu un ja es tur nedzīvotu gluži pa čigānu modei. Ek, niekil Es nevienam nedaru kaunu un nevienam nestājos ceļā; arī tas kaut ko nozīmē. To es neesmu darījis jau daudzus gadus!»

Un viņš uzsvilpo un soļo tālāk.

Ieradies Linkolnsinfīklā un uzkāpis pa mistera Talkinghorna nama kāpnēm, viņš atrod ārdurvis un pieņemamās telpas slēgtas, bet, tā kā kavalērists maz saprot no šādām ārdurvīm un kāpnēs turklāt ir tumšs, viņš joprojām taustās un meklē sev apkārt, cerēdams atrast zvana rokturi vai atvērt durvis tāpat; šajā brīdī pa kāpnēm augšup nāk misters Talkinghorns (protams, klusi); un dusmīgi noprasa:

—   Kas tur ir? Ko jūs te darāt?

—   Lūdzu piedošanu, ser. Tas esmu es, Džordžs. Seržants.

—   Un vai šis Džordžs, seržants, nevarēja pamanīt, ka manas durvis ir slēgtas?

—   Nevarēju gan, ser. Vismaz nepamanīju, — atbild kavalērists, juzdamies itin saērcināts.

—   Vai esat mainījis savas domas? Jeb vai joprojām tais pašās domās? — misters Talkinghorns noprasa. Taču atbildi viņš redz jau pirmajā acu uzmetienā.

— Tais pašās domās, ser.

—   Tā jau es gaidīju. Nu, tad diezgan. Jūs varat iet. Tātad jūs esat tas cilvēks, — misters Talkinghorns noprasa, slēgdams vaļā savas durvis, — pie kura slēpjoties tika atrasts misters Gridlijs?

—   Jā, es esmu tas cilvēks, — atbild kavalērists, apstājies divus vai trīs pakāpienus zemāk. — Un kas tad ir, ser?

—   Kas tad ir? Man nepatīk jūsu biedri. Jūs šorīt nebūtu ticis pāri manam slieksnim, ja es būtu nojautis, ka jūs esat tas pats cilvēks. Gridlijs? Ļaunprātīgs, slepkavniecisks, bīstams vīrsl

Pēc šiem vārdiem, ko viņš izrunājis sev neierasti paceltā balsī, tiesasvīrs ieiet savā dzīvoklī un ar dārdošu troksni aizdara sev aiz muguras durvis.

Misters Džordžs dodas prom dziji aizskarts — jo vairāk tāpēc, ka ierēdnis, kurš šobrīd nāk augšup pa kāpnēm, ir dzirdējis pēdējos vārdus un acīmredzot attiecina tos uz viņu. — Varens raksturojums, — kavalērists, lejā kāpdams, norūc un klusi nolamājas. — Ļaunprātīgs, slepkavniecisks, bīstams vīrs! — Pametis skatienu augšup, viņš redz, ka ierēdnis raugās lejā viņam pakaļ un, kad viņš iet garām laternai, acīm redzami cenšas ielāgot viņa izskatu. Tas misteru Džordžu aizkaitina vēl jo vairāk, tā ka labu bridi viņš ir sliktā omā. Tomēr viņš atsāk svilpot, cenzdamies to atgainīt tāpat kā pārējās raizes, un dodas mājup uz savu šautuvi.

XXVIII NODAĻA

Dzelzs Meistars.

Sers Lesters Dedloks uz laiciņu ir kaut cik pievārējis savu dzimtas ģikti un tiklab tiešā, kā pārnestā nozīmē ir atkal uz kājām. Viņš uzturas savā Linkolnšīras namā; taču ūdeņi atkal ir pārplūdinājuši zemos apvidus un saltums un miklums zogas iekšā arī labi pasargātajā Ceznivoldā un lien seram Lesteram kaulos. Žagari un ogles, baļķi no Dedloku mežiem un aizvēsturisku mežu kritalas, kas deg spožās liesmās visos lielajos, platajos kamīnos un puskrēslā mirkšķina īgnajiem mežiem, kuri pikti raugās, kā tiek upurēti to koki, nespēj atvairīt ienaidnieku. Arī karstā ūdens caurules, kas stiepjas pa visu nātnu, apsistās durvis un logi, aizslietņi un aizkari nespēj paveikt to, kas nav pa spēkam ugunij, — nodrošināt labsajūtu seram Lesteram. Tādējādi labāko aprindu hronika vienu rītu pavēsta jaunumu alkstošajai pasaulei, ka lēdija Dedloka drīzumā gaidāma atgriežamies savā pilsētas mītnē, kur uzturēsies vairākas nedēļas.

Nav apgāžama skumjā patiesība, ka pat ievērojamiem vīriem mēdz būt savi trūcīgie radinieki. Patiesību sakot, ievērojamiem vīriem nereti ir vairāk trūcīgo radinieku, nekā pēc tiesas un taisnības pienāktos, tā ka pat viņu augstdzimušajām sarkanajām asinīm jābrēc tikpat skaļi kā zemākas kārtas noziedzīgi izlietām asinīm un jātop sadzirdētām. Sera Lestera attālāku pakāpju brālēni savā būtībā ir ļoti līdzīgi noziegumiem — tie allaž «nāk gaismā». Viņu vidū ir tik trūcīgi radinieki, ka gandrīz vai jāsāk domāt, ka tiem būtu vairāk veicies, ja tie nebūtu vis apzeltīti posmi Dedloku zelta ķēdē, bet gan jau no paša sākuma bijuši veidoti no parastas dzelzs un darījuši melno darbu.

Tomēr darbu darīt (ja neņem vērā ļoti ierobežotu loku augstdzimušu, bet neienesīgu nodarbību) viņi, būdami cilvēki ar Dedloku pašcieņu, nekādi nevar. Tāpēc viņi mēdz apciemot savus bagātos radiniekus un, kad vien iespējams, aizņemties no tiem naudu vai arī dzīvot trūkumā, kad tas nav iespējams; sievietes nevar atrast sev vīrus, vīrieši — sievas; viņi brauc no citiem paņemtās karietēs un sēž pie mielastu galdiem, ko nekad nav rīkojuši paši, un šādi kuļas cauri labāko aprindu dzīvei. Bagātā dzimta ir kā liela summa, kas sadalīta noteiktās daļās, un viņi ir tās atlikums — neviens nesaprot, ko ar to iesākt.

Ikviens sera Dedloka piekritējs un domubiedrs acīm redzami uzskata sevi par viņa kaut kādas pakāpes radinieku. Kā tīkla pavedieni uz visām pusēm no spožā zirnekļa — sera Lestera — stiepjas viņa radniecības saites — no milorda Būdla un hercoga Fūdla līdz pat sīkajam Nūdlam. Tomēr, lepni nesdams savu radniecību ar Lielajiem, vrņš tomēr ir laipns un cēlsirdīgs — tiesa, no savas pašcieņas augstumiem — savā radniecībā ar Sīkajiem, un šobrīd, par spīti mitrajam laikam, viņš ar mocekļa izturību cieš vairāku šādu radinieku apciemojumu Čeznivoldā.

Sī viesu pulka priekšplānā atrodas Volumnija Dedloka, jauna dāma (ap sešdesmit), kam ir divkārši augstie radi, jo viņai ir tas gods saukties par nabaga radinieci vēl citai ievērojamai dzimtai no mātes puses. Tā kā mis Volumnija jau kopš jauniem gadiem likusi lietā savu talantu griezt ornamentus no krāsaina papīra un dziedāt spāniski ģitāras pavadījumā, un vēl izklaidēt lauku muižu iemītniekus ar franču mīklām, viņa ir pavadījusi savas dzīves divdesmit gadus — vecumā no divdesmit līdz četrdesmit — itin apmierinošā jautrībā. Tā kā pēc tam Volumnija izgājusi no modes un sākusi garlaikot publiku ar saviem dziedāšanas priekšnesumiem spāņu valodā, viņa apmetusies Bātā, kur pieticīgi dzīvo no sera Lestera ikgadēja pabalsta un no kurienes laiku pa laikam apbraukā lauku muižas, kur dzīvo viņas brālēni. Bātā viņai ir plaša pazīšanās starp derdzīgiem veciem kungiem ar tievām kājām un nankina biksēm, un šajā vienmuļīgajā pilsētiņā viņa spēlē ievērojamu lomu. Taču visur citur no viņas drusku baidās, jo viņa ar neslēptu izšķērdību tērē smiņķi un neparko nešķiras no vecmodīgas pērļu kaklarotas, kas atgādina rožukroņi no sīka putna olām.

Jebkurā veselīgas iekārtas zemē Volumnija, bez šaubām, būtu iekļauta pensionāru sarakstā. Ir pieliktas pūles, lai to panāktu, un, kad pie varas nāca Viljams Bafijs, visi bija pilnīgi pārliecināti, ka viņas vārds nokļūs sarakstā iepretī pāris simtiem gadā. Taču pretēji visu pārliecībai Viljams Bafijs kaut kādi nāca pie secinājuma, ka šajos laikos to nevar atļauties, un sers Lesters Dedloks viņam darīja zināmu, ka šī ir pirmā nepārprotamā liecība tam, ka valsts ir uz sabrukuma robežas.

Čeznivoldā viesojas arī godājamais Bobs Steiblzs, kurš prot sabrūvēt siltu dziru zirgiem tikpat veikli kā Veterinдr» ārsts un šauj labāk par daudziem medniekiem. Viņš jau labu laiku dedzīgi vēlas kalpot savai tēvzemei kādā dāsni atalgotā postenī, kurā nebūtu ne raižu, ne atbildības. Labi organizētā valstī šāda dabiska vēlēšanās no jauna, enerģiska cilvēka puses, kuram turklāt ir tik ievērojamas radu saites, ātri vien tiktu apmierināta, taču Viljams Bafijs, nācis pie varas, kaut kādi secināja, ka šajos laikos arī šis nelielais pakalpojums nav iespējams, un tad sers Lesters Dedloks viņam darīja zināmu, ka šī ir otrā pazīme tam, ka valsts ir uz sabrukuma robežas.

Pārējie radinieki ir dāmas un kungi dažādā vecumā un ar dažādām spējām; lielākā daļa no viņiem ir patīkami un saprātīgi cilvēki, kuri, visticamākais, būtu itin labi iekārtojušies dzīvē, ja būtu spējuši pārvarēt savas radniecības saites, taču šobrīd tās ir uzvarējušas viņus — un viņi gurdi klīst pa savām bezmēri,a takām, nezinādami, ko ar sevi iesākt, tāpat kā visi citi savukārt nezina, ko iesākt ar viņiem.

Sajā sabiedrībā, tāpat kā visur citur, lēdija Dedloka ir pilnīga stāvokļa valdniece. Viņa ir skaista, eleganta, apdāvināta un visuvaroša savā mazajā pasaulītē (jo labāko aprindu pasaule nebūt nestiepjas no viena pola līdz otram), un viņas ietekme sera Lestera namā, par spīti nevērīgi augstprātīgajam izturēšanās veidam, ir ļoti labvēlīga un piešķir tam nebijušu izsmalcinātību. Pat vecākās paaudzes radinieki, kas savā laikā bija satriekti par sera Lestera laulībām ar viņu, tagad parāda viņai pienācīgo vasaļu godu, un augsti cienījamais Bobs Steiblzs ik dienu starp brokastlaiku un lenču atkārto kādam izraudzītam klausītājam savu iemīļoto izteicienu, ka viņa esot vislabāk uzturētais eksemplārs visā ganāmpulkā.

Tādi ir viesi, kas sapulcējušies iegarenajā Ceznivoldas viesistabā šai drūmajā vakarā, kad soļus uz Spoku takas (kas šeit gan nav dzirdami) varētu viegli noturēt par kāda miruša, kādreiz aukstumā aiz durvīm atstāta radinieka soļiem. Tuvojas gulētiešanas stunda. Visās nama guļamistabās spoži liesmo kamīni — un mēbeļu ēnas met drūmus, spokainus apveidus uz sienām un griestiem. Uz attālākā galdiņa pie durvīm gaida guļamistabām domātās sveces, un radinieki, sēdēdami uz turku dīvāniem, palaikam nožāvājas. Radinieki pulcējas ap klavierēm, radinieki stāv ap paplāti ar sodas dzēriena glāzēm, radinieki ceļas no kāršu galdiņa, radinieki sēž pie kamīna.

Sers Lesters stāv pats pie sava īpašā kamīna (jo Šai telpā ir divi kamīni). Tā platās mutes pretējā pusē pie sava galdiņa sēž milēdija. Greznā atpūtas krēslā starp viņiem ar augstāka stāvokļa radinieces tiesībām sēž Volumnija. Sers Lesters ar cēlu nepatiku pamet skatienu uz biezo smiņķa kārtu un pērļu kaklarotu.

—   Šeit,' uz savām kāpnēm, — gurdi novelk Volumnija, kuras domas pēc garā, vienmuļās valodās aizvadītā vakara jau, iespējams, palēkdamās steidzas pa šīm pašām kāpnēm augšup uz gultu, — es reizumis sastopu vienu no skaistākajām meitenēm, kādu man jebkad, šķiet, gadījies redzēt.

—   Tā ir milēdijas protйgй, — piebilst sers Lesters.

—   Tā jau es domāju. Alan droši likās, ka šo meiteni ir izraudzījušās kādas neikdienišķas acis. Viņa patiesi ir burvīga. Varbūt drusciņ tāds kā lelles skaistums, — nosaka mis Volumnija, domās apsvērdama pati savējo, — bet savā veidā nepārspējams; kaut ko tik ziedošu es nekur vēl neesmu redzējusi!

Sers Lesters, vēlreiz ar dziļu nepatiku pametis skatienu uz biezo smiņķa kārtu, apgalvo to pašu.

—   Patiesībā, — garlaikoti piebilst milēdija, — ja viņu tiešām izraudzījušās neikdienišķas acis, tās pieder misis Raunsvelai, nevis man. Roza ir viņas atradums.

—  Viņa, cik saprotu, ir jūsu istabmeita?

—   Nē. Viņa man ir viss reizē: mīlule, sekretāre, ziņnese… varbūt vēl kaut kas.

—   Tātad jums patīk turēt viņu sev tuvumā — kā puķi, putnu, gleznu vai pūdeli… ak, nē, pūdeli ne… kā jebko vienlīdz skaistu? — ar piekrišanas izteiksmi saka Volumnija. — Jā, tas ir brīnišķīgi! Un cik labi izskatās vecā lāga dvēsele misis Raunsvela! Viņai jābūt jau krietni gados, un tomēr viņa ir tik rosīga un izskatīga! Nudien, man nav bijis labākas draudzenes par viņu!

Seram Lesteram šķiet, ka tā tam arī jābūt un viss ir savā vietā — Ceznivoldas saimniecības pārzinei pieklājas būt izcilai sievietei. Turklāt viņš ļoti ciena misis Raunsvelu un priecājas, kad viņu kāds cildina. Tāpēc viņš nosaka: — Jums taisnība, Volumnij, — un par to savukārt ļoti priecājas Volumnija.

—   Viņai laikam pašai nav nevienas meitas?

—Misis Raunsvelai? Nē, Volumnij. Viņai ir dēl$. Bija pat divi.

Milēdija, kuras hronisko garlaikošanās kaiti šovakar spēcīgi saasinājusi Volumnija, paceļ apātisku skatienu pret svečturiem un bez skaņas dziļi nopūšas.

—   Un te nu jums ir spožs apliecinājums tam juceklim, kādā ir nonācis mūsu laikmets, — robežu noārdīšana, slūžu atdarīšana, dižciltības zīmju iznīdēšana! — nosaka sers Lesters ar drūmu cienību. — Kā man darīja zināmu misters Talkinghorns, misis Raunsvelas dēlam ir piedāvāta vieta parlamentā.

Misis Volumnijai izlaužas pakluss šausmu kliedziens.

—  Jā, patiesi, — atkārto sers Lesters. — Parlamentā.

—   Pirmo reizi dzirdu kaut ko tamlīdzīgu! Dievs augstais, kas tad šis cilvēks ir? — iesaucas Volumnija.

—   Viņu, šķiet, sauc par Dzelzs Meistaru, — sers Lesters nosaka lēni, domīgi un ar šaubām balsī, it kā nebūtu pārliecināts, vai tikai īstais vārds nav Svina Lēdija vai varbūt vēl citāds nosaukums, kas pauž kādu citu saistību ar kādu citu metālu.

Volumnijai izlaužas vēl viens pakluss kliedziens.

—   Viņš šo priekšlikumu ir noraidījis, ja mistera Talkinghorna ziņas ir pareizas, un es nešaubos, ka tās ir pareizas, jo misters Talkinghorns vienmēr ir nemaldīgs un precīzs; un tomēr, — saka sers Lesters, — šī ačgārnība tālab netop mazāka un liek izdarīt dīvainus secinājumus — es teiktu, satriecošus secinājumus.

Tā kā mis Volumnija pieceļas, raudzīdamās uz svečturu pusi, sers Lesters laipni dodas garajā ceļojumā pāri viesistabai, atnes vienu no svecēm un aizdedzina to pie inilēdijas lampas, ko sedz kupols.

—   Man jālūdz jūs, milēdij, — to darīdams, viņš saka, — lai jūs vēl brīdi uzkavējaties, jo tas cilvēks, par kuru es nupat runāju, šovakar īsi pirms vakariņām ieradās te, un viņš lūdz ļoti piedienīgā vēstulē, — sers Lesters ar sev piemītošo patiesības mīlestību uzskata par nepieciešamu atzīmēt šo apstākli, — jāatzīst, ka ļoti piedienīgā un labi uzrakstītā vēstulē, — lai jūs un es parādītu viņam labvēlību un veltītu laiku īsai sarunai par to pašu jauno meiteni. Tā kā viņš šo pašu vakaru dzīrās braukt projām, es atbildēju, ka pirms prombraukšanas viņu pieņemšu.

Mis Volumnija ar trešo pakluso kliedzienu aizsteidzas prom, novēlējusi saimniekiem — ak die's, kaut jūs ātrāk tiktu vaļā no tā,., kā tad nu bija,,, tā Dzelzs Meistara!

Drīz izklīst un aiziet ari visi pārējie radinieki. Sers

Lesters paskandina zvanu. — Sveiciniet misteru Raunsveļu, kurš atrodams saimniecības pārzines istabā, un pasakiet, ka es varu viņu pieņemti

Milēdija, kas visu dzirdēto noklausījusies ar tikko jaušamu uzmanību, pievērš skatienu ienācējam. Misteram Raunsvelam varētu būt mazliet vairāk par piecdesmit gadiem, viņam ir stalts augums tāpat kā mātei, labskanīga balss, augsta piere, virs kuras tumšie mati atkāpušies tālāk uz galvvidu, un gudri vērīga, tomēr atklāta seja. Viņš ir cienījama izskata kungs, tērpies melnās drānās, samērā drukns, taču spēcīgs un enerģisks. Viņš jūtas pavisam brīvi un nepiespiesti, un izskatās, ka ievērojamā pasaule, kurā viņš ienācis, viņu ne mazākā mērā nemulsina.

—   Ser Lcster un lēdija Dedloka, tā kā es jau tiku atvainojies par šo traucējumu, vislabāk būs, ja es runāšu pēc iespējas īsi. Pateicos jums, ser Lester.

Dedloku galvas mājieni norāda uz dīvānu starp seru Lestcru un milēdiju. Misters Raunsvels mierīgi apsēžas.

—   Sājos nevaļīgajos laikos, kad darbojas tik daudz lielu uzņēmumu, tādiem cilvēkiem kā man visās malās ir tik daudz strādnieku, ka mēs atrodamies mūžīgā kustībā.

Seram Lesteram nav nekas pretī ļaut Dzelzs Meistaram sajust, ka šeit nav nekādas steigas — šeit, šajā senatnīgajā namā šī klusā parka vidū, kur efejām un sūnām bijis diezgan laika briest un zelt, kur zarotās un grumbuļainās gobas grimst dziļi papardēs un simtgadīgu lapu kaudzēs un kur saules pulkstenis uz terases jau gadsimtiem ilgi mēmi skaitījis laiku, kas vienmēr ir bijis tāds pats katra Dedloka īpašums — kamēr vien īpašnieks dzīvs — kā šis nams un šī zeme. Sers Lesters apsēžas atpūtas krēslā, likdams pretī savu un Ceznivoldas rāmo mieru dzelzs meistaru nemierpilnajam skrējienam.

—   Lēdija Dedloka ir bijusi tik laipna, — turpina misters Raunsvels, ar cieņu paskatīdamies uz milēdijas pusi un viegli paklanīdamies, — ka pieņēmusi savā tiešā gādībā kādu jaunu skaistuli, vārdā Rozu. Nu, un, redzat, mans dēls ir iemīlējis Rozu un lūdzis man atļauju viņu bildināt un saderināties ar viņu, ja meitene būtu ar mieru — un es domāju, ka būs. Es nebiju redzējis Rozu līdz šai dienai, taču es uzticos sava dēla izvēles prasmei — pat mīlestībā. Tagad esmu pārliecinājies, ciktāl man iespējams spriest, ka viņa patiesi ir tāda, kādu viņš viņu attēlo; arī mana māte par šo meiteni atsaucas tikai cildinoši.

—   To viņa ir pilnībā pelnījusi, — saka milēdija.

—   Priecājos to dzirdēt no jums, milēdij Dedloka; lieki piebilst, cik augstu es vērtēju jūsu laipnās domas par viņu.

—   Protams, — piemetina sers Lesters ar neaprakstāmu diženību, jo viņam šķiet, ka šim Dzelzs Meistaram pārlieku veikla valoda, — tas būtu pilnīgi lieki.

—   Pilnīgi lieki, ser Lester. Mans dēls vēl ir ļoti jauns, un arī Roza ir ļoti jauna. Tāpat kā es izlauzu ceļu dzīvē, tas jādara arī manam dēlam, un par precēšanos pagaidām nevar būt ne runas. Tomēr, pieņemot, ka es dodu viņam atļauju saderināties ar šo jauko meiteni, ja šī jaukā meitene vēlēsies ar viņu saderināties, es domāju, ka jābūt atklātam un jāsaka uzreiz — esmu pārliecināts, ka jūs, ser Lester un lēdij Dedloka, mani sapratīsit un atvainosit, — man jāuzstāda noteikums, ka viņa nevar palikt Ceznivoldā. Tāpēc, pirms es runāju tālāk ar savu dēlu, uzdrīkstēšos sacīt: ja viņas aizbraukšana šobrīd ir neērta vai nevēlama, es šo sarunu atlikšu uz vēlāku laiku atkarībā no vajadzības, un pagaidām lai viss paliek tāpat, kā bijis.

Nevar palikt Ceznivoldā! Jāuzstāda noteikums! Visas sera Lestera senās, ļaunās nojausmas attiecībā uz Votu Taileru un cilvēkiem no dzelzs apstrādes apvidiem, kuri nezina nekā cita kā pulcēties baros lāpu gaismā, kā ūdens šalts nolīst pār viņa galvu, kuras dižciltīgie, sirmie mati, tāpat kā vaigubārda, drebēt dreb aiz sašutuma.

—   Vai man jāsaprot, ser, — saka sers Lesters, — un vai milēdijai jāsaprot, — viņš tīši iesaista sarunā lēdiju Dedloku, pirmkārt, galantuma dēļ un, otrkārt, piesardzīgas apdomības dēļ, jo allaž ļoti paļaujas uz viņas saprātu, — vai man jāsaprot, mister Raunsvel, un vai milēdijai jāsaprot, ser, ka šī jaunā sieviete Ceznivoldai ir pārāk laba, vai arī jums šķiet, ka viņai šeit tiks nodarīts pāri?

—   Protams, ne, ser Lester.

—   Priecājos, to dzirdot, — sers Lesters runā no nesasniedzamiem augstumiem.

—   Esiet tik laipns, mister Raunsvel, — saka milēdija, brīdinoši pamādama seram Lesteram ar savas daiļās rokas tikko jaušamu kustību, gluži kā atvairot mušu, — paskaidrojiet man, ko jūs ar to domājat.

—   Labprāt, lēdij Dedloka! Tieši to es visvairāk vēlos.

Pievērsusi savu rāmo seju — bezkaislīguma maska, lai cik ierasta, tomēr nespēj noslēpt aso un darbīgo prātu aiz tās — apmeklētāja vīrišķīgajiem saksieša vaibstiem, kas pauž apņēmību un neatlaidību, milēdija uzmanīgi klausās, palaikam viegli pamādama ar galvu.

—   Es esmu jūsu saimniecības pārzines dēls, lēdij Dedloka, un mana bērnība pagājusi šajā namā. Mana māte šeit nodzīvojusi veselu pusgadsimtu, un es nešaubos, ka tepat viņa arī šķirsies no pasaules. Tajā stāvoklī, ko mana māte ieņem, viņa ir viens no tiem priekšzīmīgajiem uzticīgas pieķeršanās un mīlestības paraugiem — varbūt pats labākais to vidū —, ar kuriem Anglija var patiesi lepoties, bet kuru godu un nopelnus nevar pilnībā sev piesavināties neviena cita šķira, jo šādi paraugi liecina par augstu abpusēju vērtību; tā neapstrīdami piemīt augstākajai pusei, bet tikpat neapstrīdami ari zemākajai.

Sers Lesters paklusi nošņācās, dzirdēdams, ka jautājums tiek skatīts šādā gaismā, taču gods un patiesības mīlestība liek viņam labprātīgi, kaut arī klusībā, atzīt, ka Dzelzs Meistars runā tīru patiesību.

—   Atvainojiet mani, ja es saku to, kas ir acīm redzams, taču es negribētu dot iemeslu pārsteidzīgam secinājumam, it kā es kaunētos par savas mātes stāvokli šeit vai nejustu pienācīgo cieņu pret Ceznivoldu un tās dzimtu. Protams, es varētu vēlēties — un es tiešām esmu vēlējies, lēdij Dedloka, — lai mana māte pēc tik daudziem gadiem dotos atpūtā un savu mūža nogali pavadītu pie manis. Bet, tā kā esmu sapratis, ka pārcirst šo spēcīgo saiti nozīmētu lauzt viņas sirdi, es no šīs domas jau sen esmu atteicies.

Serā Lesterā atkal uzbango dižciltīgs sašutums, iedomājoties, ka misis Raunsvelu varētu aizraut prom no viņas visīstākajām mājām, lai viņa pavadītu mūža nogali pie kaut kāda Dzelzs Meistara!

—   Es esmu bijis māceklis, — turpina apmeklētājs, runādams vienkārši un skaidri, — esmu bijis strādnieks. Esmu garus gadus dzīvojis no strādnieka algas un |oti daudz iemācījies pašmācības ceļā. Mana sieva ir priekšstrādnieka meita un augusi pieticīgos apstākļos. Mums ir trīs meitas un vēl dēls, par kuru jau runāju, un, tā kā mums laimējies audzināt viņus labākos apstākļos, nekā esam baudījuši paši, mēs esam devuši viņiem labu, pat ļoti labu izglītību. Mūsu lielākās rūpes un prieks ir allaž saistījušies ar to, lai viņi būtu cienīgi ieņemt vietu jebkādā sabiedrībā.

Te viņa tēvišķajā toni mazliet ieskanas tāda kā padižošanās, it kā viņš sirdī piebilstu: «Pat Ceznivoldas sabiedrībā.» Tas liek seram Lesteram vēl jo dižciltīgāk izslieties savā varenībā.

—   Tur, kur es dzīvoju, lēdij Dedloka, un tajās aprindās, pie kurām piederu, tā notiek ļoti bieži, un tās, ko dēvē par nevienlīdzīgām laulībām, mūsu vidū nav tik reta parādība kā citur. Dēls dažkārt paziņo tēvam, ka ir iemīlējies, teiksim, kādā fabrikas meitenē. Tēvs, kurš pats savulaik strādājis fabrikā, iespējams, pirmajā brīdī jutīsies mazliet vīlies. Iespējams, ka viņam attiecībā uz dēlu bijuši citādi nodomi. Tomēr visticamākais, ka viņš, pārliecinājies par dēla iecerētās nevainojamo raksturu, sacīs dēlam: «Man jābūt drošam, ka tavas jūtas ir nopietnas. Sī izvēle jums abiem ir ļoti svarīga. Tāpēc es šai meitenei došu iespēju divus gadus mācīties,» — vai arī: «Es sūtīšu šo meiteni skolā kopā ar tavām māsām tādu un tādu laiku, un tu dosi man godavārdu, ka šajā laikā tiksies ar viņu ne vairāk kā tik un tik bieži. Ja tad, kad šis laiks būs pagājis, viņa savas iespējas būs pratusi izmantot tiktāl, ka jūs abi būsiet līdzīgi un joprojām abi gribēsiet palikt kopā, es no savas puses palīdzēšu jums kļūt laimīgiem.» Es zinu vairākus šādus gadījumus, milēdij, un šķiet, ka tie šoreiz norāda ceļu arī man pašam.

Sera Lestera diženība eksplodē. Lēnām, bet briesmīgi.

—   Mister Raunsvel, — saka sers Lesters, turēdams labo roku pie krūtīm aiz zilo svārku apmales — šādā pozā viņš redzams galerijā novietotajā portretā, — vai jūs velkat paralēli starp Ceznivoldu un… — šai vietā viņa balss gandrīz aizslāpst, — un fabriku?

—   Lieki sacīt, ser Lester, ka abas šīs vietas ir ļoti dažādas, taču, skatot tās no minētā viedokļa, manuprāt, paralēle velkama ļoti viegli.

Sers Lesters raida savu majestātisko skatienu lejup pa vienu garās viesistabas pusi un augšup pa otru, lai pārliecinātos, ka ir nomodā.

—   Vai jums ir zināms, ser, ka šī jaunā sieviete, kuru inilēdija… milēdija… izvēlējusies turēt savā tuvumā, ir mācījusies ciemata skolā tepat aiz muižas vārtiem?

—   Tas man ir labi zināms, ser Lester. Tā ir ļoti laba skola, un šī dzimta to devīgi atbalsta.

—   Tādā gadījumā, mister Raunsvel, — atsaka sers Lesters, — jūsu vārdu nozīme man ir pilnīgi nesaprotama.

—   Vai tā kļūs labāk saprotama, ser Lester, — Dzelzs Meistars mazliet pietvīkst, — ja es teikšu, ka neuzskatu ciemata skolas izglītību par pietiekamu sava dēla sievai?

No Ceznivoldas ciemata skolas, kura šobrīd gan vēl neskarta stāv savā vietā, līdz visai sabiedriskajai iekārtai, no visas sabiedriskās iekārtas līdz tam brīdim, kad šī iekārta sāks irt un plaisāt, tāpēc ka cilvēki (dzelzs meistari, svina lēdijas un diezin kas vēl) negrib zināt savu vietu un bēg projām no tā stāvokļa, kurā tiem lemts atrasties, — un tam, pēc sera Lestera ciešās loģikas, neapstrīdami un uz visiem laikiem jāpaliek tam stāvoklim, kādā viņi dzimuši, — un tālāk līdz tam, ka viņi sāk skolot citus un vedināt projām no viņu stāvokļa un tādējādi noārda robežas, atdara slūžas un nodara vēl daudz ko citu, — tāda ir straujā domu gaita Dedloku dzimtas pārstāvja prātā.

—   Milēdij, es lūdzu jūs mani atvainot. Atļaujiet man vienu mirkli! — Lēdija Dedloka ir mazliet sakustējusies, it kā grasītos kaut ko teikt. — Mister Raunsvel, mūsu uzskati par pienākumu, mūsu uzskati par katra ieņemamo stāvokli, mūsu uzskati par izglītību, mūsu uzskati par… īsi sakot, visi mūsu uzskati ir tik diametrāli pretēji, ka turpināt šo sarunu būtu neciešami kā jums, tā man. Si jaunā sieviete bauda milēdijas ievērību un labvēlību. Ja viņa grib laupīt sev šo ievērību un labvēlību vai ari tiecas pakļauties tāda cilvēka ietekmei, kurš savu dīvaino uzskatu dēļ — jūs atļausiet man sacīt: dīvaino uzskatu dēļ, kaut gan es, protams, atzīstu, ka viņam nav tie jāsaskaņo ar manējiem, — kurš tātad savu dīvaino uzskatu dēļ grib laupīt viņai šo ievērību un labvēlību, viņa to var darīt jebkurā brīdī. Mēs jums pateicamies par jūsu atklāto valodu. Tā nekādi neietekmēs šīs jaunās sievietes stāvokli mūsu namā. Nekāda cita vienošanās mūsu starpā nav iespējama, un mēs jūs lūdzam — ja jūs būtu tik laipns — uzskatīt šo jautājumu par izrunātu.

Apmeklētājs brīdi klusē, lai dotu milēdijai iespēju izteikties, taču viņa nesaka ne vārda. Tad viņš pieceļas un saka:

—   Ser Lester un lēdij Dedloka, atļaujiet pateikties jums par uzmanību un vēl piebilst, ka es ļoti nopietni ieteikšu savam dēlam censties pārvarēt savu aizraušanos. Ar labu nakti!

—  Mister Raunsvel, — saka sers Lesters ar patiesa džentlmeņa spožumu, — ir jau vēls, un ceļi ir tumši. Es ceru, ka jūsu laiks nav tik dārgs, ka jūs nevarētu pieņemt milēdijas un manu piedāvājumu vismaz šonakt izmantot Ceznivoldas viesmīlību.

—   Arī es tā ceru, — piebilst milēdija.

—       Es jums joti pateicos, taču man jābrauc visu nakti, lai sasniegtu kādu attālāku apvidu precīzi noteiktā rīta stundā.

Ar šiem vārdiem Dzelzs Meistars atvadās, sers Lesters pašķindina zvanu, un milēdija pieceļas, viesim izejot no istabas.

Kad milēdija uzkāpusi savā buduārā, viņa apsēžas pie kamīna un iegrimst domās, un, nepievērsdama uzmanību soļiem uz Spoku takas, raugās uz Rozu, kura dziļākajā istabā kaut ko raksta. Pēc brīža milēdija viņu pasauc:

—       Atnāc pie manis, bērns! Pastāsti man patiesību. Vai tu esi iemīlējusies?

—   Ai! Milēdij!

Milēdija, lūkodamās lejup vērstajā un pietvīkušajā sejiņā, smaidīdama saka:

—   Kas viņš ir? Vai misis Raunsvelas mazdēls?

—       Jā, milēdij, ja drīkstu sacīt. Bet es nezinu, vai esmu viņā iemīlējusies, — pagaidām vēl nezinu.

—       Pagaidām, tu, mana mazā muļķite! Vai tu zini, ka viņš tevi gan pagaidām jau mīl?

—       Man šķiet, ka es viņam drusciņ patīku, milēdij. — Un Roza piepeši izplūst asarās.

Vai tā patiesi ir lēdija Dedloka, kura stāv blakām šai ciemata skaistulei, glāstīdama viņas matus ar mātes maigumu un vērodama viņu ar dompilnu interesi acīs? Jā, tā patiesi ir viņa!

—       Paklausies, ko es teikšu, bērns! Tu esi jauna un patiesa, un es ticu, ka tu man esi pieķērusies.

—       Patiešām esmu, milēdij. Es būtu ar mieru darīt it visu pasaulē, lai to apliecinātu.

—       Un šķiet, ka tu negribētu mani šobrīd atstāt, Roza, pat sava iemīļotā dēļ?

—       Nē, milēdij! Ak, nē! — Roza pirmoreiz paceļ galvu, gluži izbiedēta par šādu domu.

—       Paļaujies uz mani, bērns. Nebaidies no manis! Es gribu, lai tu būtu laimīga, un es tevi darīšu laimīgu… ja vien es kādu uz zemes vēl spēju darīt laimīgu.

Rozai atkal apbirst asaras, un viņa nometas ceļos pie milēdijas kājām un noskūpsta tai roku. Milēdija saņem plaukstu, kas tajā cieši ieķērusies, un, pievērsusi stingu skatienu ugunij, svārsta to no vienas rokas otrā, līdz beidzot palaiž vajā. Redzēdama, ka kundze iegrimusi domās, Roza klusi aiziet projām, bet milēdijas acis joprojām raugās ugunī.

Ko tās tur meklē? Vai kādu roku, kuras vairs nav, vai kādu roku, kuras nemaz nav bijis, vai kādu pieskārienu, kurš būtu spējis brīnumainā kārtā pārvērst viņas dzīvi? Vai varbūt viņa klausās soļos uz Spoku takas un domā, kā gaitu tie visvairāk atgādina? Vai tie ir vīrieša soļi? Vai sievietes? Vai maza bērna kāju dipoņa, kas nāk arvien tuvāk… tuvāk… tuvāk? Milēdiju pārņēmusi neizprotama grūtsirdība, jo kāda gan cita iemesla dēļ lai tāda lepna dāma kā viņa aizdarītu durvis un sēdētu tik viena un vientuļa pie kamīna uguns?

Nākamajā dienā Volumnija aizbrauc projām, un līdz vakaram izklīst arī visi pārējie radinieki. Un neviens radinieks no visa šī pulka nespēj apslēpt pārsteigumu, dzirdot, kā sers Lesters pie brokastgalda runā par robežu noārdīšanu, slūžu atdarīšanu un visas sabiedriskās iekārtas plaisāšanu, kas izpaužas misis Raunsvelas dēla personā. Neviens radinieks no visa šī pulka nespēj apslēpt īstenu sašutumu un saista dzirdēto ar Viljama Bafija nevarību savā postenī, vēl jo vairāk juzdamies pārliecināti, ka tiem netaisni un ar viltu nolaupīta likumīgā tiesa šai zemē… vai pensija… vai vēl kaut kas cits. Bet Volumnija, seram Lesteram zem rokas kāpdama lejup pa lielajām kāpnēm, tik plaši un daiļrunīgi apcer šo tematu, it kā Anglijas ziemeļos* būtu sākusies plaša sacelšanās ar mērķi atņemt viņai smiņķa kārbiņu un pērļu kaklarotu. Tā nu, istabmeitu un sulaiņu skaļās rosības pavadīti — jo tāds ir šo radinieku liktenis: lai cik grūti viņiem būtu uzturēt pašiem sevi, viņi ir spiesti uzturēt istabmeitas un sulaiņus —, radinieki izklīst uz visām četrām debespusēm, un saltais vējš, kas pūš no vienas debespuses, purina veselu lapu krusu no kokiem ap vientuļo namu, it kā visi radinieki būtu pārvērtušies lapās.

XXIX NODAĻA

Jaunais cilvēks.

Ceznivolda ir aizslēgta, paklāji saritināti lielos rituļos un novietoti nemājīgo istabu stūros, košais Damaskas mēbeļu zīds, kā grēkus nožēlodams, tinas brūnganos audekla pārklājos, grebumi un zeltījumi paslēpuši savu mirdzumu citu acīm, un Dedloku dzimtas senči atkal at šķirti no dienas gaismas. Visapkārt mājai nemitīgi krīt lapas — biezi, bet nesteidzīgi, virpuļodamas lejup ar nedzīvu vieglumu, kas ir grūtsirdīgs un lēns. Lai dārznieks grābj šīs lapas no zāles, cik spēj, krauj tās ķerrās un ved projām, vienalga — lapu paklājs allaž sniedzas lidz potītēm. Griezīgs vējš svelpdams auļo ap Ceznivoldu, spēcīgs lietus kapā jumtu, logi trīc, un skursteņi burzguļo. Migla pārņēmusi alejas, aizsegusi skatienam apkārtni un ar bēru gājiena drūmo gausumu slīd pāri pakalniem. Visā mājā dvašo salts miklums gluži kā mazā baznīciņā — kaut arī šeit nav gluži tik mitrs —, un viegli iztēloties, ka garajās naktīs te varbūt pastaigājas mirušo un apbedīto Dedloku rēgi, atstādami aiz sevis kapvietu dvašu.

Taču pilsētas nams, kurā reti valda tāda pati noskaņa kā tai pašā laikā Ceznivoldā, jo parasti nemēdz būt tā, ka viens no šiem mājokļiem līksmotu tad, kad līksmo otrs, vai sērotu tad, kad sēro otrs (vienīgi kāda Dedloka nāves gadījumā), — pilsētas nams ir pamodies un mirdz spožās ugunīs. Tik silts un gaišs, cik vien šādam dižciltīgam mājoklim iespējams, tik liegu, ziemai tālu smaržu pārpilns, cik to piedvašot pa spēkam siltumnīcu puķēm, mājīgs un kluss, tā ka vienīgi pulksteņu tikšķēšana un uguns spraksti kamīnā traucē istabu klusumu, šis nams šķiet ievīstām sera Lestera izsaldētos kaulus gluži kā siltā varavīkšņu segā. Un sers Lesters ar pašcieņas pilnu tīksmi bauda atpūtu pie lielā kamīna bibliotēkā, iecietīgi pētīdams savu grāmatu muguriņas vai pagodinādams ar atzinīgu skatienu savus mākslas priekšmetus. Jo viņam pieder ne mazums gleznu — gan senu, gan mūsdienīgu. Dažas ir no tā dēvētās «Maskuballes skolas», līdz kurai Māksla nolaižas tikai retumis, un tās katalogā visvieglāk būtu aprakstāmas kā dažādu priekšmetu kopums, kas paredzēts izpārdošanai. Piemēram: «Trīs krēsli augstām atzveltnēm, galds ar galdautu, pudele ar garu kaklu (iekšā vīns), viena plakanpudele, viens spāņu sieviešu tērps, trīsceturtdaļsejas portrets, kam pozējusi mis Džoga, un bruņu komplekts, kas ietver donu Kihotu.» Vai arī: «Viena akmens terase (saplaisājusi), viena gondola tālumā, viens venēciešu senatora pilns ietērpa komplekts, bagātīgi izšūts balta satīna tērps ar portretu profilā, kam pozējusi mis Džoga, viens līks austrumnieku zobens ar

bagātīgu zelta apdari un dārgakmeņiem rotātu rokturi, izsmalcināts mauru tērps (ļoti rets) un Otello.»

Misters Talkinghorns te nāk un iet visai bieži, jo pašlaik veicami visādi īpašuma darījumi, piemēram, nomas līgumu atjaunošana un citi līdzīgi pienākumi. Viņš bieži tiekas ar milēdiju, un viņi abi ir tikpat rāmi nosvērti, tikpat vienaldzīgi un tikpat maz pievērš uzmanību viens otram kā agrāk. Tomēr iespējams, ka milēdija baidās no mistera Talkinghorna, un Iespējams, ka viņš to zina. Iespējams, ka viņš seko inilēdijai stūrgalvīgi un neatlaidīgi, bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem, nožēlas vai līdzjūtības. Iespējams, ka viņas skaistums un dižciltīgais spožums ap viņu tikai vēl vairāk iekvēlina šī kunga tieksmi meklēt to, kas viņam meklējams, un vēl vairāk nocietina viņa nodomus. Vai viņš būtu salts un cietsirdīgs vai nelokāms savā apņēmībā darīt to, ko uzskata par savu pienākumu, vai iededzies alkās pēc varas, vai nozvērējies, ka nekas viņam nepaliks apslēpts šai zemes gabalā, pa kuru viņš racies visu mūžu, noslēpumus meklēdams, vai viņš sirdī nicinātu to spožumu, par kura tālīnu staru ir kļuvis pats, vai viņš allaž krātu sevī visus noniecinājumus un apvainojumus, ko saņēmis no saviem dižajiem klientiem cauri to laipnības maskai, — vienalga, vai viņu vadītu viens no šiem spēkiem vai visi tie reizē, iespējams, ka milēdija labprātāk pacieš raugāmies sevī piecus tūkstošus neuzticīgā modrībā zibošu augstdzimušu acu pāru nekā šo vienu acu pāri, kas pieder vecmodīgajam tiesasvīram ar apnēsāto kaklautu un vienmuļi melnajām biksēm ar lentītēm pie ceļgaliem.

Sers Lesters sēž milēdijas istabā — tajā pašā istabā, kurā misters Talkinghorns lasīja Džāndisu prāvas rakstveida liecību, — un viņa izskats pauž sevišķu apmierinātību. Milēdija, tāpat kā todien, sēž pie kamīna ar vēdekli rokā. Sers Lesters ir sevišķi apmierināts tāpēc, ka izlasījis avīzē dažas radniecīgas domas tiešā sakarā ar slūžām un sabiedrisko iekārtu. Tās tik veiksmīgi sasaucas ar neseno starpgadījumu, ka sers Lesters ir atnācis no bibliotēkas uz milēdijas istabu tieši tāpēc, lai tās nolasītu. — Tas cilvēks, kas šo uzrakstījis, — viņš pavēsta it kā ievada vietā, mādams ar galvu uz uguns pusi gluži tā, it kā mātu lejup no kalna virsotnes šim rakstītājam tā pakājē, — ir cilvēks ar līdzsvarotu domāšanu.

449

Sī cilvēka līdzsvarotā domāšana tomēr spēj vienīgi garlaikot milēdiju, kura pēc gurdena mēģinājuma klau-

15 — 1545

sities vai, pareizak sakot, pēc gurdenas samierināšanās ar to, ka jāizliekas klausāmies, iegrimst sevī un sāk tik domīgi raudzīties ugunī, it kā tā joprojām būtu Ceznivoldas kamīna uguns, no kuras viņa nemaz nav aizgājusi. Sers Lesters, to pat nenojauzdams, lasa tālāk caur savu dubulto lorneti, palaikam apstādamies un to noņemdams, lai piebilstu kaut ko atzinīgu, piemēram: «Tiesa kas tiesa», «Ļoti labi pateikts», «Tieši tā es daudzreiz esmu teicis», pēc katras piezīmes neizbēgami pazaudēdams tekstā lasīto rindu un meklēdams to augšup un lejup pa visu sleju.

Sers Lesters lasa ar dziļu nopietnību un svarīgumu, kad atveras durvis un parādās pūderētais Merkūrijs ar dīvainu paziņojumu:

—   Tas jaunais cilvēks, milēdij, kuru sauc Gapijs.

Sers Lesters apklust, pārsteigts noraugās ienācējā un

iznīcinošā balsī atkārto:

—  Tas jaunais cilvēks, kuru sauc Gapijs?

Paskatīdamies apkārt, viņš ierauga jauno cilvēku, kuru

sauc Gapijs, visai samuisušu stāvam pie durvīm; viņa izskats un izturēšanās nebūt nekalpo šim atnācējam par spožu ieteikumu.

—   Lūdzami, paskaidrojiet, — sers Lesters saka Merkūrijam, — ko jūs domājat, tik strupi pieteikdams un ievczdams kādu jaunu cilvēku, kuru sauc Gapijs?

—   Lūdzu piedošanu, ser Lester, bet milēdija teica, ka viņa pieņemšot šo jauno cilvēku, kad vien viņš ieradīšoties. Es nezināju, ka jūs esat šeit, ser Lester.

Pēc šīs atvainošanās Merkūrijs raida nicinošu un sašutušu skatienu jaunajam cilvēkam, kuru sauc Gapijs, nepārprotami likdams viņam saprast: «Kā tu uzdrīksties tā atnākt šurp un sagādāt man nepatikšanas?»

—   Viss ir pareizi. Es devu viņam šādu norādījumu, — saka milēdija. — Lai jaunais cilvēks drusku pagaida!

—   Nekādā ziņā, milēdij! Tā kā viņš ir ieradies pēc jūsu rīkojuma, es jūs netraucēšu. — Un sers Lesters ar sev piemītošo galantumu dodas projām, gandrīz neatbildēdams uz jaunā cilvēka paklanīšanos un lepni uzskatīdams to par kādu uzbāzīgu kurpnieku.

Kad sulainis izgājis no istabas, lēdija Dedloka valdonīgi palūkojas uz savu apmeklētāju, pārlaizdama viņam skatienu no galvas līdz kājām. Neaicinādama jauno cilvēku ienākt dziļāk, viņa tam jautā, ko tas vēloties.

—       Lai jūsu augstdzimtība būtu tik laipna un atvēlētu

man laiku nelielai sarunai, — samulsis atbild misters Gapijs.

—   Jūs, protams, esat tas cilvēks, kurš man atrakstījis tās daudzās vēstules?

—   Vairākas, jūsu augstdzimtība. Vairākas, iekams jūsu augstdzimtība bija tik laipna un pagodināja mani ar atbildi.

—   Un vai jūs nevarējāt tāpat turpināt, lai šī saruna nebūtu vajadzīga? Vai tā jūs nevarat?

Misters Gapijs savelk lūpas mēma noraidījumā un papurina galvu.

—   Jūs esat apbrīnojami uzbāzīgs. Ja galu galā izrādīsies, ka tas, kas jums sakāms, uz mani neattiecas — un es nesaprotu, kā tas var attiekties uz mani, un neticu, ka tā būs, — es būšu spiesta jūs pārtraukt jeb jebkādām ceremonijām. Esiet tik laipns un sakiet, kas jums sakāms.

Nevērīgi atmetusi vēdekli, milēdija atkal pagriežas pret kamīnu, sēdēdama gandrīz ar muguru pret jauno cilvēku, kuru sauc Gapijs.

—   Nu, tad ar jūsu augstdzimtības atjauju, — saka jaunais cilvēks, — es tagad ķeršos pie lietas. Hml Es tātad esmu, kā jau rakstīju jūsu augstdzimtībai pirmajā vēstulē, tiesu profesijas pārstāvis. Savā amatā es esmu piesavinājies paradumu neizpaust savas domas rakstiski un tāpēc neminēju jūsu augstdzimtībai tās firmas vārdu, ar kuru esmu saistīts un kurā mans stāvoklis — un varu piebilst, ka arī atalgojums, — ir itin pieklājīgs. Tagad es varu jūsu augstdzimtībai konfidenciāli darīt zināmu, ka tā ir «Kendža un Kārboja» firma no Linkolna korporācijas, kas jūsu augstdzimtībai, iespējams, nav gluži sveša, jo ir saistīta ar Lorda kanclera tiesas prāvu «Džāndiss pret Džāndisu».

Milēdijas augumā izpaužas pirmās uzmanības pazīmes. Viņa vairs nekustina vēdekli, bet tur to tā, it kā klausītos runātājā.

15*

451

—   Un es varu teikt jūsu augstdzimtībai tūlīt, — saka misters Gapijs, mazliet sadūšojies, — ka tas, ko es vēlējos sacīt, nav nekādi saistīts ar Džāndisu prāvu; mani šurp atveda citi apstākļi, kuru dēļ mana izturēšanās, saprotams, jūsu augstdzimtībai šķita un joprojām šķiet uzbāzīga — patiesībā tā var pat izskatīties pēc izspiešanas. — Brītiņu pagaidījis cerībā saņemt kādu noraidošu iebildi un tādu nesagaidījis, misters Gapijs turpina: — Ja runa būtu par Džāndisu prāvu, es būtu tūlīt grie

zies pie jūsu augstdzimtības advokāta mistera Talkinghorna no Linkolnsinfīldas. Man ir tas gods pazīt misteru Talkinghornu — vismaz mēs satiekoties palokām galvu—, un, ja šis jautājums būtu tādas dabas, es būtu griezies pie viņa.

Milēdija mazliet pagriežas atpakaļ un saka: — Jūs varat apsēsties.

—   Paldies, jūsu augstdzimtība, — misters Gapijs pieņem uzaicinājumu. — Un tagad, jūsu augstdzimtība, — viņš pievēršas nelielai papīra lapiņai, uz kuras ir uzmetis dažas piezīmes šīs sarunas vajadzībām un kura šķiet neglābjami mulsinām viņu ik reizes, kad viņš tajā ielūkojas, — es… ak, jā, es pilnīgi nododu sevi jūsu augstdzimtības rokās. Ja jūsu augstdzimtība uzskatītu par nepieciešamu žēloties «Kendžam un Kārbojam» vai misteram Talkinghornam par šo apmeklējumu, es nonāktu |oti nepatīkamā stāvoklī. To es atzīstu atklāti. Tāpēc es pilnībā paļaujos uz jūsu augstdzimtības cēlsirdību.

Nicinoši pamezdama ar roku, kas tur mazo vēdekli, milēdija liek saprast, ka atnācējs nepelna tādu ievērību, lai par viņu žēlotos.

—   Paldies, jūsu augstdzimtība, — saka misters Gapijs, — es esmu pilnīgi apmierināts. Tagad… ek, pie joda! Lieta tāda, ka es te uzmetu pāris galveno punktu, par ko gribēju runāt, un tie ir pierakstīti tik īsi, ka es nekā nevaru saprast. Ja jūsu augstdzimtība atļautu man uz mirkli pieiet pie loga, es…

Misters Gapijs pieiet pie loga, uzskrien virsū būrim ar papagaiļu pāri un apjukumā pasaka: — Atvainojiet, lūdzu! — Tas viņa piezīmes nepadara vieglāk salasāmas. Viņš svīst un sarkst, brīžam paceldams lapiņu pārāk tuvu acīm, brīžam atvilkdams pārāk tālu, un murmina: «C. S.» Kas tas par C. S.? AI Tas ir E. S.! A, saprotu! Viss skaidrs! — Un viņš pacilāts atgriežas savā vietā.

—   Man nav tas gods zināt, — saka misters Gapijs, stāvēdams pusceļā starp milēdiju un savu krēslu, — vai jūsu augstdzimtībai ir gadījies dzirdēt par kādu jaunu dāmu vai varbūt pat redzēt viņu — kādu dāmu, vārdā mis Esteri Samersoni?

Mi lēdijas acis skatās viņam tieši sejā. — Jaunu dāmu, ko sauc šajā vārdā, es redzēju pavisam nesen. Pagājušajā rudenī.

—   Un vai jūsu augstdzimtībai nelikās, ka viņa ir kādam līdzīga? — vaicā misters Gapijs, sakrustojis rokas, pašķiebis galvu uz vienu pusi un skrāpēdams mutes kaktiņu ar savu vērtīgo piezīmju lapu.

Milēdija vairs nenovērš acis no viņa.

—   Nē.

—   Nelikās līdzīga kādam no jūsu augstdzimtības ģimenes locekļiem?

—   Nē.

—   Man šķiet, ka jūsu augstdzimtība lāgā neatceras mis Samersones seju, — saka misters Gapijs.

—   Es šo jauno dāmu atceros ļoti labi. Kāds tam sakars ar mani?

—   Jūsu augstdzimtība, varu jums apgalvot, ka mis Samersones tēls man dziļi iespiedies sirdī — to es saku pavisam konfidenciāli —, un, kad man bija tas gods izstaigāt jūsu augstdzimtības savrupnamu Ceznivoldā, kamēr mēs ar draugu bijām īsā izbraukumā pa grāfisti, es ieraudzīju tādu līdzību starp mis Esteri Samersoni un jūsu augstdzimtības portretu, ka paliku gluži bez valodas, kaut arī pirmajā brīdī uzreiz vēl pat neaptvēru, kāpēc esmu palicis bez valodas. Un šobrīd, kad man ir tas gods skatīt jūsu augstdzimtību tuvumā (kopš tās dienas es bieži tiku atļāvies pārdrošību skatīties uz jūsu augstdzimtību, kad jūs vizinājāties karietē pa parku un, uzdrošinos teikt, nenojautāt manu klātbūtni, taču tik tuvu jūsu augstdzimtību es vēl nebiju redzējis), šī līdzība ir vēl pārsteidzošāka, nekā es tiku domājis.

Jaunais cilvēk, kuru sauc Gapijs! Ir bijuši laiki, kad sievietes dzīvoja cietokšņos un to rīcībā bija pakalpīgi sulaiņi, ik brīdi gatavi izpildīt to gribu; tajos laikos jūsu nožēlojamā dzīvība nebūtu ne graša vērta, ja šīs skaistās acis raudzītos uz jums tā, kā tās raugās šobrīd!

Lēni šūpodama vēdekli, milēdija atkal jautā, kāds, pēc jaunā cilvēka domām, viņai sakars ar viņa priekšstatiem par līdzību.

—   Jūsu augstdzimtība, — atbild misters Gapijs, atkal pievērsdamies savām piezīmēm, — to es tūlīt paskaidrošu. Ak, šīs sasodītās piezīmes! A! «Misis Cedbenda.» Skaidrs. — Misters Gapijs pavelk savu krēslu mazliet uz priekšu un atkal apsēžas. Milēdija mierīgi atlaižas krēslā, kaut gan viņas pozā varbūt ir drusku mazāk gracioza viegluma nekā parasti, un ne mirkli nenolaiž acis no sava viesa. — Tātad… nē, pagaidiet mirklīti! — Misters Gapijs atkal pēta savas piezīmes. — E. S. divreiz? Ak, jā! Jā, tagad man viss ir skaidrs.

Saritinājis lapiņu irbuli kā instrumentu, ar ko pasvītrot visu savu sakāmo, misters Gapijs turpina:

—   Jūsu augstdzimtība, mis Esteres Samersones dzimšanu un uzaugšanu tin kaut kāds noslēpumainības plīvurs. Sis fakts man zināms tāpēc, ka — es saku to konfidenciāli — to man atklāja mans amata stāvoklis «Ken~ dža un Kārboja» firmā. Un, kā es jau minēju jūsu augstdzimtībai, mis Samersones tēls man ir dziļi iespiedies sirdī. Ja es spētu izdibināt viņai šo noslēpumu un pierādīt, ka viņai ir dižciltīgas radu saites, vai varbūt atklāt, ka viņai ir tas gods piederēt pie kāda jūsu augstdzimtības dzimtas tālāka zara, kas darītu viņu tiesīgu kļūt par līdzdalībnieci prāvā «Džāndiss pret Džāndisu», — nu tad, kas zina, es varētu savā ziņā pretendēt uz labvēlīgāku mis Samersones attieksmi pret manu bildinājumu nekā līdz šim. Patiesību sakot, līdz šim viņas attieksme vispār nav bijusi man labvēlīga.

Tāds kā saniknots smaids uzplaiksni milēdijas sejā.

—   Un tad gadījās kāds ļoti neparasts apstāklis, jūsu augstdzimtība, — saka misters Gapijs, — kaut gan šādi apstākļi reizēm mēdz gadīties ceļā mūsu profesijas ļaudīm — pie kuriem es varu pieskaitīt arī sevi, jo, kaut arī neesmu vēl pilntiesīgi apstiprināts, tomēr «Kendžs un Kārbojs» man ir izsnieguši apliecību par apmācības beigšanu, un mana māte paņēma no sava nelielā kapitāla naudu zīmogam, kas maksā krietni dārgi, — tāds apstāklis, ka es sastapu sievieti, kas savā laikā bijusi kalpone tai dāmai, kura uzaudzināja mis Samersoni, pirms misters Džāndiss kļuva par viņas aizbildni. Sī dāma bijusi vārdā mis Bārberija, jūsu augstdzimtība.

Vai līķa nokrāsu milēdijas sejā iemetusi atblāzma caur vēdekļa zaļo zīdu — viņa tur šo lietiņu paceltā rokā, it kā aizmirsusi par to, — vai patiesi viņas vaigu ir pārklājis spokains bālums?

—   Vai jūsu augstdzimtība ir kādreiz dzirdējusi par tādu mis Bārberiju? — jautā misters Gapijs,

—   Es nezinu. Laikam esmu. Jā.

—   Vai šī mis Bārberija nav kaut kādi saistīta ar jūsu dzimtu?

Milēdijas lūpas kustas, taču neizdveš nevienu skaņu. Viņa papurina galvu.

—   Nav saistīta? — pārvaicā misters Gapijs. — Ak tāl Varbūt tas vienkārši jūsu augstdzimtībai nav zināms? Nu jā! Bet tā varētu būt? Skaidrs! — Pēc katra no šiem

jautājumiem milēdija ir palocījusi galvu. — Ļoti labil Tālāk: šī mis Bārberija dzīvojusi ārkārtīgi noslēgti — apbrīnojami noslēgti, ievērojot viņas dzimumu, jo sievietes parasti (vismaz vienkāršajās aprindās) ir diezgan runīgas, — un mana lieciniece nekad nav zinājusi, vai viņai ir kāds radinieks. Vienu vienīgu reizi, šķiet, viņa paslepen uzticējusi manai lieciniecei kādu, ziņu, un šī zina bijusi tāda, ka mazās meitenes vārds neesot vis Estere Samersone, bet gan Estere Hodona.

—   Mans dievsl

Misters Gapijs veras viņā platām acīm. Lēdija Dedloka sēž viņa priekšā, urbdamās viņā ar skatienu; milēdijas seju klāj tā pati tumšā ēna, pat vēdeklis palicis gaisā tādā pašā stāvoklī kā iepriekš; lūpas viņai mazliet pavērtas, piere viegli savilkta, bet viņa pati šai mirklī šķiet mirusi. Jaunais cilvēks redz, kā viņas apziņa pamazām atgriežas, redz, kā viņas augumam pārskrien drebuļi kā sīku vilnīšu ņirbas ūdens virsmai, redz, kā noraustās lūpas, redz, kā viņa tās ar lielu piepūli savalda, redz, kā viņa piespiež sevi atcerēties viņa klātbūtni un visu viņa teikto. Tas viss notiek tik ātri, ka šis izsauciens un pamiruma stāvoklis šķiet pagaisis vienā mirklī, tāpat kā daudzus gadus saglabājušies mirušu augumu apveidi reizumis atdarītās kapvietās pagaist kā vējš, līdzko tiem pieskaras gaisa pūsma.

—   Vai jūsu augstdzimtībai Hodonu vārds ir pazīstams?

—   Es esmu to kaut kur dzirdējusi.

—   Vai tas pieder pie kāda jūsu dzimtas netieša vai tālāka atzara?

—   Nē.

—   Nu tad, jūsu augstdzimtība, — saka misters Gapijs, — es tagad ķeršos pie pēdējā punkta šai lietā, ciktāl esmu to izpētījis. Izpēte turpinās, un es pamazām noskaidrošu visu arvien sīkāk. Man jāpaskaidro jūsu augstdzimtībai — ja vien jūsu augstdzimtība to jau gadījumā nezina —, ka pirms kāda laika Cānserileinas tuvumā namā, kas pieder vienam vīram, vārdā Kruks, tika atrasts cilvēks, tiesas dokumentu pārrakstītājs, kas miris ļoti bēdīgos apstākļos. Sakarā ar šo pārrakstītāju tika noturēta izmeklēšanas sēde, un šis pārrakstītājs palika nepazīts — neviens nezināja viņa vārdu. Bet es, jūsu augstdzimtība, pavisam nesen noskaidroju, ka šī pārrakstītāja uzvārds bijis Hodons.

—   Un kāds man ar to sakars?

—   Jā, jūsu augstdzimtība, tieši tāds ir JautāJumsl Redzat, jūsu augstdzimtība, pēc šī cilvēka nāves atgadījas kaut kas pavisam dīvains. Ieradās kāda dāma, nomaskējusies dāma, jūsu augstdzimtība, un devās skatīties, kur las viss noticis, un aizgāja aplūkot viņa kapu. Viņa nolīga sev kādu puiku, kas slauka ielas, lai tas viņai parādītu ce|u. Ja jūsu augstdzimtība vēlētos, lai šis puika atnāk un apstiprina šo ziņu, es viņu varu dabūt rokā jebkurā brīdī.

Tāds nožēlojams puika milēdijai neko nenozīmē, un viņa it nemaz nevēlas, lai to dabū rokā.

—   Bet jūsu augstdzimtība, tas nudien ir ārkārtīgi dīvaini, — saka misters Gapijs. — Ja jūs būtu dzirdējusi, kā viņš stāstīja par gredzeniem, kas mirdzējuši viņai pirkstos, kad viņa novilkusi cimdu, jums tas liktos pavisam romantiski.

Pirkstos, kas saņēmuši mazo vēdekli, vizuļo briljanti. Milēdija paspēlējas ar vēdekli, likdama tiem iemirdzēties vēl spožāk, un viņas sejā ir atkal iegulusi tā izteiksme, kas citos, senākos, laikos varētu būt ļoti bīstama jaunajam cilvēkam, kuru sauc Gapijs.

—   Tika uzskatīts, ka mirušais nav atstājis nevienu sīkumu, pēc kā viņu varētu identificēt. Bet viņš tomēr kaut ko atstāja. Viņš atstāja vēstu|u sainīti.

Vēdeklis joprojām kustas turp un atpakaļ tāpat kā iepriekš. Visu šo laiku milēdijas acis ne mirkli nenovēršas no jaunā cilvēka.

—   Tās tika paņemtas un noglabātas. Un rītvakar, jūsu augstdzimtība, tās nonāks manā īpašumā.

—   Es vēlreiz jums jautāju — kāds man ar to sakars?

—   Atbildot uz to, jūsu augstdzimtība, es beigšu savu sakāmo. — Misters Gapijs pieceļas. — Ja jums šķiet, ka šajā apstākļu virknē, kad tos visus saliek kopā: neapšaubāmi lielā līdzība starp šo jauno dāmu un jūsu augstdzimtību, ko zvērinātie atzītu par vērā ņemamu apstākli; tas, ka viņu uzaudzinājusi mis Bārberija; mis Bārberijas apgalvojums, ka mis Samersones īstais vārds esot Hodona; tas apstāklis, ka jūsu augstdzimtība ļoti labi zina abus šos vārdus; Ilodona neparastā nāve, — ja tas viss var izraisīt jūsu augstdzimtības interesi par savas dzimtas apstākļiem un vēlēšanos izpētīt tos sīkāk, es atnesīšu tos papīrus šurp. Es nezinu, kādi tie ir; zinu vienīgi to, ka tās ir vecas vēstules; pie manis tās vēl nav nonākušas. Es atnesīšu tās šurp, līdzko saņemšu, un pirmo reizi lasīšu tās kopā ar jūsu augstdzimtību. Tagad esmu pastāstījis jūsu augstdzimtībai visu, ko vēlējos. Es arī teicu jūsu augstdzimtībai, ka nonāktu ļoti nepatīkamā situācijā, ja par manu apciemojumu sūdzētos; viss šeit runātais ir domāts pilnīgai slepenībai.

Vai šāds nolūks vien ir jaunajam cilvēkam, kuru sauc Gapijs, vai varbūt viņam ir vēl kas padomā? Vai šie vārdi atklāj viņa nāciena nodomus un aizdomas visā pilnībā no viena gala līdz otram vai slēpj vēl kaut ko — un ko? Seit viņš ir milēdijai līdzvērtīgs pretinieks. Viņa var raudzīties jaunajā cilvēkā, cik vēlas, bet viņš var pievērst skatienu galdam un paslēpt visu, ko vēlas, aiz savas liecību krātuvei līdzīgās ārienes.

—   Jūs varat atnest tās vēstules, — saka milēdija, — ja ļoti vēlaties.

—Jūsu augstdzimtība nav sevišķi pretimnākoša, goda vārds! — mazliet aizskarts, saka misters Gapijs.

—   Varat atnest vēstules, — viņa atkārto tādā pašā tonī, — ja vēlaties.

—   Es to izdarīšu. Vēlu jūsu augstdzimtībai visu labu!

Uz galdiņa līdzās milēdijai stāv mazs, krāšņi rotāts

šķirstiņš, apstīpots un aizslēgts kā veca, stipra lāde. Viņa, joprojām nenovērsdama skatienu no apmeklētāja, pievelk to sev tuvāk un atslēdz.

—   Ak, nē! Es galvoju jūsu augstdzimtībai, ka mani nevada šādi motīvi, — saka misters Gapijs, — un es nekā tāda nevaru pieņemt. Vēlu jūsu augstdzimtībai visu labu un jūtos jums ļoti pateicīgs.

Tā nu jaunais cilvēks paklanās un dodas lejā pa kāpnēm, bet uzpūtīgais Merkūrijs neuzskata par vajadzīgu nolaisties no Olimpa augstumiem vestibila kamīna priekšā, lai izlaistu šo jauno cilvēku pa durvīm.

Vai nav šajā namā tāda spēka, kurš iztraucētu bibliotēkā pie avīzes omulīgi snaudošo seru Lesteru, vēl vairāk — liktu pat Ceznivoldas kokiem izsliet gaisā mezglotās zaru rokas, pat portretiem pie sienām saraukt pieres, pat bruņām nodrebēt?

Nē. Vārdi, šņuksti un kliedzieni ir tikai dvaša gaisā, un gaiss šeit, pilsētas namā, ir tik norobežots no pārējās pasaules, ka ik skaņa milēdijas istabā būtu jāraida cauri trompetei, lai kaut niecīga trīsoņa sasniegtu sera Testera ausis, un tomēr šajā namā skan kliedziens, kas laužas augšup no izmisušā, ceļos nokritušā stāva:

— Ak, mans bērns, mans bērns! Tu tomēr nenomiri savas dzīves pirmajās stundās, kā apgalvoja mana cietsirdīgā māsa, kas tevi tik bargi audzināja un noliedza mani un manu vārdu! Ak, mans bērns, ak, mans bērns!

XXX NODAĻA

Esteres stāstījums.

Neilgu laiku pēc Ričarda aizbraukšanas pie mums uz dažām dienām ieradās kāda viešņa. Tā bija pavecāka dāma. Misis Vudkorta bija atbraukusi no Velsas paviesoties pie misis Bedžeras un atrakstījusi manam aizbildnim «pēc sava dēla Alena vēlēšanās», lai pavēstītu, ka ir saņēmusi no viņa ziņu un viņam klājas labi, «un viņš sūta visiem sirsnīgus sveicienus», un mans aizbildnis bija uzaicinājis viņu apciemot Salto Nātnu. Viņa palika pie mums gandrīz trīs nedēļas. Pret mani viņa izturējās ļoti laipni un ar tādu atklātību, ka reizēm es pat sāku justies gluži neērti. Es ļoti labi sapratu, ka man nav pamata justies neērti tāpēc, ka viņa man uzticas, un es sapratu, ka tas ir muļķīgi, tomēr, lai kā centos, es no šīs sajūtas īsti nespēju atbrīvoties.

Sī mazā kundzīte bija brīnum atjautīga, un, kad viņa sarunājās ar mani, salikusi kopā saņemtās rokas klēpī, viņas skatiens bija tik vērīgs, ka varbūt tieši tas mani kaitināja un nomāca. Iespējams arī, ka vainīga bija viņas staltā un rūpīgi sapostā āriene… tomēr diezin vai, jo tā man drīzāk šķita savdabīgi pievilcīga. Par iemeslu nevarēja būt arī viņas sejas izteiksme — pavecai dāmai tā bija neparasti dzīva un patīkama. Es nezinu, kāds bija īstais iemesls. Pareizāk sakot, tagad varbūt zinu, taču tobrīd domāju, ka nezinu. Vai, vēl pareizāk sakot… nu, bet tas nav svarīgi.

Kad es vakarā kāpu augšā uz savu guļamistabu, viņa mēdza ieaicināt mani savā istabā, kur apsēdās lielā atpūtas krēslā pie kamīna un — ak tu dieviņ! — stāstīja man par Morganu-ap-Kerrigu, kamēr man vairs nebija jaudas klausīties. Reizēm viņa deklamēja vārsmas no Kramlinvollinvera un Mjūlinvillinvoda (ja vien es pareizi nosaucu šos vārdus, par ko nebūt neesmu droša) un iedegās pārsteidzošā kaismē līdzi to paustajām jūtām. Tiesa, es nesapratu, par ko tās stāsta (jo viņa tās deklamēja velsiski), nojautu vienīgi tik daudz, ka tās aizrautīgi cildina Morgana-ap-Kerriga seno dzimtu.

—   Redzat, mis Samersone, — viņa mēdza man sacīt ar triumfējošu lepnumu, — kādu izcilu bagātību ir mantojis mans dēls! Lai kurp viņš dotos, viņš vienmēr varēs lepoties ar piederību pie ap-Kerriga dzimtas. Varbūt viņam nebūs daudz naudas, taču vienmēr būs kaut kas daudz vērtīgāks — dzimtas saites, mana mīļā.

Es mazliet šaubījos, vai Indijā un Ķīnā kādam sevišķi rūp Morgana-ap-Kerriga dzimta, taču savas šaubas, protams, skaļi neizteicu. Parasti es atbildēju, ka laikam ir lieliski apzināties tik cienījamu izcelšanos.

—   Tas patiesi ir lieliski, mana mīļā, — misis Vudkorta mēdza atbildēt. — Protams, tam ir arī savas ēnas puses, piemēram, manam dēlam ir ierobežotas iespējas izvēlēties sev sievu, taču arī karaliskajai ģimenei laulību partnera izvēle tieši tāpat ir ierobežota.

Tad viņa paplikšķināja man pa roku un izlīdzināja manu tērpu, gluži kā gribēdama pārliecināt mani, ka ir par mani labās domās, par spīti atstatumam, kas mūs šķir.

—   Nabaga misters Vudkorts, mana mīļā, — viņa mēdza paskaidrot, turklāt ikreiz darīja to ļoti izjusti, jo dižciltīgā izcelsme nebija laupījusi viņai dziļi mīlošu sirdi, —bija cēlies no ievērojamas skotu dzimtas, no Makkūrtas Makkūrtiem. Viņš kalpoja savam karalim un savai zemei, dienēdams par virsnieku Karaliskajā skotu armijā, un viņš mira kaujas laukā. Mans dēls ir viens no pēdējiem divu senu dzimtu pēcnācējiem. Ja debess dos savu svētību, viņš tās atkal pacels godā un savienos ar kādu citu senu dzimtu.

Veltīgi es reizēm mēģināju mainīt sarunas tematu — kaut vai dažādības pēc… vai varbūt vēl tāpēc, ka… nē, nav nozīmes pieminēt katru sīkumu. Misis Vudkorta man neļāva to mainīt.

—   Mana mīļā, — kādu vakaru viņa sacīja, — jums ir tik daudz veselā saprāta un jūs raugāties uz pasauli ar tik līdzsvarotu skatienu, kāds reti sastopams jūsu gados, ka man ir ļoti patīkami pārrunāt ar jums šos dzimtu jautājumus. Jūs manu dēlu pazīstat maz, tomēr ceru, ka vismaz tik daudz, lai atcerētos viņu?

—   Jā, kundze. Es viņu atceros.

—   Protams, mana mīļā. Redzat, mīļā, man šķiet, ka jūs protat pareizi novērtēt cilvēkus, un man gribētos dzirdēt, kā jūs vērtējat viņu.

—   Ai, misis Vudkorta! — es iesaucos, — Tas ir ļoti

grūti.

—   Kāpēc ļoti grūti, mana mī|ā? — viņa vaicāja. — Es

nesaprotu.

—   Izteikt savas domas…

—   Pēc tik neilgas pazīšanās, mana mī|ā? Tas gan ir

tiesa.

Tā es nebiju domājusi, jo misters Vudkorts mūsu namā tika uzturējies samērā daudz un itin cieši sadraudzējies ar manu aizbildni. Tā es ari pateicu un piebildu, ka mums viņš šķiet ļoti lietpratīgs savā profesijā un ka viņa laipnība un iejūtība pret mis Flaitu pelna sevišķu cildinājumu.

—  Tur jums taisnība! — iesaucās misis Vudkorta, paspiezdama man roku. — Jūs viņu ļoti trāpīgi raksturojāt. Alens ir brīnišķīgs zēns un savā darbā nepārspējams. To es vienmēr saku, kaut arī esmu viņa māte. Tomēr man jāatzīst, ka arī viņam ir savi trūkumi, mīļā.

—   Tie ir mums visiem, — es teicu.

—  Jā! Bet viņa trūkumi ir tādi, ko varētu labot un ko vajadzētu labot, — attrauca vērīgā dāma, enerģiski papurinādama galvu. — Es jums tā esmu pieķērusies, mana mīļā, ka varu jums uzticēties kā trešajam — pilnīgi neieinteresētam — cilvēkam: mans dēls ir apbrīnojami vieglprātīgs!

Es teicu, ka, spriežot pēc labās slavas, kādu viņš sev iemantojis, viņš savā profesijā tieši ir ļoti pastāvīgs un strādā ar nenogurdināmu aizrautību.

—  Jums atkal taisnība, mana mīļā, — vecā dāma attrauca, — bet, redzat, es šoreiz nerunāju par viņa profesiju.

—   Ak tā! — es teicu.

—   Jā gan, — viņa apstiprināja. — Es runāju par viņa izturēšanos sabiedrībā, mana mīļā. Viņš labprāt mēdz izrādīt uzmanību jaunām dāmām — tāds viņš ir jau kopš astoņpadsmit gadu vecuma. Redzat, mana mīļā, viņš nekad nav tā īpaši aizrāvies ne ar vienu no viņām un nekad nav domājis kādai ar to nodarīt pāri vai izrādīt kaut ko vairāk kā vienīgi pieklājību un savu labo sirdi. Tomēr, saprotat, tas nav pareizi — vai jums tā nešķiet?

—   Laikam nav vis, — es teicu, jo izskatījās, ka viņa gaida tādu atbildi.

—   Un tas var viegli novest pie pārpratumiem, vai saprotat, mana mī|ā?

Es piekritu, ka tā tiešām var būt.

—   Tāpēc es viņam daudz reižu esmu teikusi, ka jābūt uzmanīgākam — gan pašam sevis, gan arī citu dēj. Un viņš man ikreiz ir atbildējis: «Labi, māt, būšu, bet tu taču mani pazīsti labāk nekā jebkurš cits un zini, ka es ar to nedomāju neko ļaunu — patiesībā es ar to nedomāju neko.» Tas jau viss ir tiesa, mana mīļā, taču tas nav attaisnojums. Tomēr tagad, kad viņš uz nezināmu laiku ir tik tālu prom, kur viņam netrūkst labu izdevību un iepazīšanās iespēju, mēs varam uzkatīt, ka tas viss pieder pagātnei un ir beidzies. Nu, un jūs, mana mīļā, — teica vecā dāma, vēlīgi mādama ar galvu un sirsnīgi smaidīdama, — kā ir ar jums pašu, mīlulīt?

—   Ar mani, misis Vudkorta?

—   Es negribu allaž būt tik savtīga un runāt vienīgi par savu dēlu, kurš aizbraucis meklēt laimi un nolūkot sev sievu; sakiet — kad jūs domājat meklēt savu laimi un nolūkot sev vīru, mis Samersone? Ak, paskat nu! Kā mēs sarkstam!

Es gan nedomāju, ka būtu sarkusi — katrā ziņā, ja ari nosarku, tas nav svarīgi —, un sacīju viņai, ka mana pašreizējā laime mani pilnīgi apmierina un ka nejūtu vēlēšanos neko tajā grozīt.

—   Vai gribat, lai es jums pasaku, ko allaž domāju par jums un par to laimi, kura jums vēl priekšā, mana mīļā? — vaicāja misis Vudkorta.

—   Ja jums šķiet, ka esat laba pareģe, sakiet, — es teicu.

—   Nu, tad tā: jūs apprecēsiet kādu ļoti bagātu un joti cienījamu cilvēku, krietni vecāku par sevi — varbūt gadus divdesmit piecus vecāku. Un jūs būsiet lieliska sieva, tapsiet ļoti mīlēta un dzīvosiet ļoti laimīgi.

—   Tas ir labs laimes pareģojums, — es teicu. — Bet kāpēc lai mana laime būtu tieši tāda?

—   Mana mīļā, — viņa atbildēja, — tur viss saskan — jūs arvien esat tik rosīga un rūpīga, turklāt jums ir tik savdabīgs stāvoklis, ka tas viss joti labi saskan, un reiz šis brīdis pienāks. Un neviens cits jūs ar šādām laulībām neapsveiks tik sirsnīgi kā es, mana mīļā.

Es pati nesapratu, kāpēc man vajadzētu justies neveikli, to dzirdot, taču tā laikam bija. Pavisam noteikti bija. Sie vārdi man radīja nepatīkamu sajūtu, kas nepārgāja gandrīz visu vakaru. Man bija kauns par savu muļķību un negribējās atzīties par to pat Adai, bet no tā mana sajuta kļuva vēl nepatīkamāka. Es daudz ko būtu ar mieru atdot, lai šī atjautīgā vecā dāma neuzskatītu mani par tādu uzticības personu, ja vien no tā būtu iespējams izvairīties. Sī iemesla dēļ manas domas par viņu bija ļoti nepastāvīgas. Vienubrīd man likās, ka viņa ir valodīga fantazētāja, citubrīd es uzskatīju viņu par pašu patiesības iemiesojumu. Te man šķita, ka viņa ir ļoti viltīga, te atkal es redzēju viņā krietnu velsietes dvēseli, nevainīgi atklātu un vienkāršu. Un galu galā vai tad man tas bija svarīgi un kāpēc man tas likās svarīgi? Kāpēc es, iedama augšā uz guļamistabu ar savu atslēgu groziņu rokā, nevarēju uzkavēties un brīdi pasēdēt viņas istabā pie kamīna, brīdi pielāgoties viņai, vismaz tādā pašā mērā kā jebkuram citam, un nemocīt sevi ar domām par gluži nekaitīgajiem vārdiem, ko viņa man teikusi? Ja jau es tiecos pēc viņas — un tā tas nenoliedzami bija, jo man ļoti gribējās viņai patikt un es ļoti priecājos, ka viņai patīku, — kāpēc gan es vēlāk pastāvīgi atgriezos pie katra viņas teiktā vārda ar patiesām bažām un sirdssāpēm, sverot un pārsverot tos divdesmit reižu pēc kārtas? Kāpēc man tik daudz raižu darīja viņas uzturēšanās mūsu namā un ik vakaru man dāvātā uzticēšanās, ja tai pašā laikā man nez kāpēc likās, ka viņai labāk un drošāk ir uzturēties te nekā jebkur citur? Sīs mulsinošās pretrunas es nespēju izskaidrot. Un, ja arī varbūt spēju… taču pie tā es nonākšu vēlāk — un šobrīd par to runāt nav īsti vietā.

Tā nu, misis Vudkortai aizbraucot, es sajutu reizē gan žēlumu, gan atvieglojumu. Drīz pēc tam pie mums ieradās Kedija Dželibija un atveda no mājām tik daudz jaunumu, ka mums pietika pārdomu un pārrunu ilgākam laikam.

Pirmām kārtām Kedija paziņoja, ka es esot vislabākā padomdevēja pasaulē. Mana mīļā draudzene teica, ka tas nu neesot nekas jauns, un es teicu, ka tās, protams, ir blēņas. Tad Kedija mums pastāstīja, ka pēc mēneša viņa precēšoties un, ja mēs ar Adu būtu ar mieru iet par līgavas māsām, viņa būtu vislaimīgākā meitene pasaulē. Tie nu patiesi bija jaunumi, un man likās, ka mēs nekad nebeigsim par to runāt, jo mums tik daudz kas bija sakāms Kedijai un Kedija! tik daudz kas bija sakāms mums.

Izskatījās, ka Kedijas nelaimīgais tēvs itin ciešami ticis garām savam bankrotam — «izgājis cauri avīzei»*, izteicās Kedija, it kā runa būtu par tuneli, — pateicoties kreditoru Iecietībai un mīkstsirdībai, un laimīgi atkratījies no saviem darījumiem, tā arī neizpratis to jēgu, un atdevis visu, kas viņam piederēja (tas, manuprāt, nekas liels nevarēja būt, spriežot pēc mājas iekārtojuma), un ļāvis visiem ieinteresētajiem pārliecināties, ka neko vairāk viņš, nabaga cilvēks, nespēj. Tā nu viņš puslīdz ar godu palaists, lai iestātos kaut kur kantorī un sāktu dzīvi no jauna. Ko viņš šai kantorī darīja, es nedabūju zināt: Kedija teica, ka viņš esot «muitas un vispārējais aģents», un vienīgais, ko es par šo nodarbošanos sapratu, bija tas, ka misters Dželibijs, nonākdams spiedīgākos naudas apstākļos, dodas meklēt naudu uz dokiem, bet gandrīz nekad to neatrod.

Kad viņu tēvs tapis šādi apcirpts kā avs un atkal atguvis sirdsmieru un viņi visi pārcēlušies uz mēbelētu dzīvokli Metongārdenā (kur, vēlāk aizgājusi, es atradu bērnus velkam astrus ārā no krēslu sēdekļiem un rīstāmies ar tiem), Kedija iekārtojusi viņa un vecā mistera Tērvidropa tikšanos, un nabaga misters Dželibijs, pēc dabas būdams ļoti bikls un padevīgs, ar tādu bijību uzlūkojis misteru Tērvidropu ar viņa smalko toni, ka abi kļuvuši lieliski draugi. Tādējādi misters Tērvidrops, pamazām aprazdams ar domu par dēla laulībām, sakāpinājis savas tēvišķās jūtas tiktāl, lai spētu iedomāties šo notikumu Itin drīzā nākotnē, un devis savu augstsirdīgo piekrišanu jaunā pāra kopīgas dzīves sākšanai Ņūmcnstrītas deju skolā, kad viņi paši to vēlētos.

—   Un tavs tēvs, Kedij? Ko teica viņš?

—   Ak, nabaga papus! — iesaucās Kedija. — Viņš tikai apraudājās un teica, ka cerot — varbūt mēs abi pratīšot dzīvot labāk nekā viņš ar mammu. Princim dzirdot, viņš to neteica, tikai man vienai. Un vēl viņš teica: «Manu nabaga meitiņ, tev daudz kas nav mācīts, kā radīt tīkamu ģimenes pavardu savam vīram; bet, ja tu pati no visas sirds necentīsies pēc tā, tad labāk nogalini viņu nekā stājies laulibā — ja vien tu viņu patiesi mīli.»

—   Un kā tu viņu nomierināji, Kedij?

—   Ai, tas bija briesmīgi nomācoši — redzēt, ka papus tik grūtsirdīgs, un dzirdēt, ka viņš saka tik briesmīgus vārdus; es pat nenoturējos un apraudājos. Bet es viņam teicu, ka patiešām centīšos no visas sirds un ka man gribētos, lai viņš vienmēr varētu atnākt uz mūsu māju, pasēdēt vakaros pie mums un justies labi, un ka es ceru un ticu: tur varēšu būt viņam labāka meita nekā mājās. Un tad es ieminējos, ka Čiepsti ņš varētu padzīvoties pie manis, bet papus atkal apraudājās un teica, ka bērni viņam esot īsti indiāņi.

—   Indiāņi, Kedij?

—   Jā, — apstiprināja Kedija, — mežonīgi indiāņi. Un papus teica… — te nabadzīte sāka šņukstēt un nemaz vairs neizskatījās pēc laimīgākās meitenes pasaulē, — viņš saprotot, ka vislabāk tiem būtu, ja tie visi ņemtu galu no tomahaukiem.

Ada ieteicās, ka par to gan neesot jāraizējas — misters Dželibijs noteikti tādas asinskārības nedomājot nopietni.

—   Nē, papus, bez šaubām, negribētu, lai viņa ģimene lej asinis, — Kedija teica, — bet viņš zina, ka bērni ir ļoti nelaimīgi, tāpēc ka ir mammas bērni, un ka viņš pats ir ļoti nelaimīgs, tāpēc ka ir mammas vīrs, un es pilnīgi piekrītu, ka tā ir taisnība, lai cik nedabiski tas izklausītos.

Es pavaicāju Kedijai, vai misis Dželibija zina, ka viņiem jau nolikta kāzu diena.

—   Ak, tu taču zini, kāda ir mamma, Ester, — viņa atbildēja. — To pat nav iespējams pateikt, vai viņa zina vai nezina. Sacīts viņai tas ir pietiekami daudz reižu, un, kad es to saku, viņa tikai tā rāmi paskatās uz mani, it kā es būtu nezin kas… kaut kāda torņa smaile tālumā, vai, — Kedija pēkšņi izgrūda neparastu salīdzinājumu, — un tad viņa papurina galvu un nosaka: «Ak, Kedij, Kedij, kā tu vari krist uz nerviem!» — un atgriežas pie savām Borribolas vēstulēm.

—   Un kā tev ar apģērbiem, Kedij? — es jautāju. Jo mēs ar viņu varējām brīvi runāt par visu.

—   Ai, manu mīļo Ester, — viņa atsaucās, noslaucīdama acis, — es centīšos darīt, kas manos spēkos, un paļaušos uz to, ka mans mīļais Princis nesaglabās netīkamas atmiņas par to, ka izeju pie viņa tik noplukušā izskatā. Ja runa būtu par apģērbu kādam borribolietim, mamma gādātu par to līdz pēdējam sīkumam — un tas viņu pat sajūsminātu. Bet, tā kā runa ir par mani, ne viņa gādās, ne viņai rūp.

Kedijai nebūt netrūka dabas dāvātu pieķeršanās jūtu pret māti, tomēr šo apgalvojumu viņa izteica asarām acīs kā nenoliedzamu faktu, un diemžēl šķiet, ka te viņa nemaldījās. Mums bija bezgala žēl šīs jaukās nabaga meitenes un mēs tik ļoti apbrīnojām labdabīgās noslieces, kas bija spējušas saglabāties viņas raksturā tik nevēlamos apstākļos, ka abas (tas ir, Ada un es) izteicām priekšlikumu, kas Kediju ļoti iepriecināja. Proti, viņa varētu padzīvot trīs nedēļas pie mums, es varētu vienu nedēļu padzīvot pie viņas, un mēs visas kopā gudrotu, piegrieztu, šūtu un pāršūtu, rīkotos un darbotos kā prazdamas, lai sagatavotu viņai nepieciešamāko pūram. Tā kā mans aizbildnis par šo ieceri bija tikpat iepriecināts kā Kedija, mēs nākamajā dienā aizvedām meiteni mājās, lai nokārtotu visu nepieciešamo, un pacilāti atkal atvedām viņu šurp kopā ar kārbām un visiem iepirkumiem, ko varēja atļauties par desmit mārciņām — nav zināms, vai misters Dželibijs tās bija dabūjis dokos vai kur citur, bet šādu velti viņš nodeva meitas rīcībā. Grūti iedomāties, ko visu viņai būtu sapircis mans aizbildnis, ja mēs viņu būtu iedrošinājušas uz šādu soli, taču mums likās, ka pareizāk būs, ja viņš apmierināsies ar kāzu tērpu un cepuri Kedijai. Viņš piekrita šādam kompromisam; šķiet, ka tas brīdis, kad Kedija ķērās pie šūšanas, bija viens no laimīgākajiem viņas mūžā.

Nabaga meitene ļoti neveikli rīkojās ar adatu un sadurstīja pirkstus tikpat pamatīgi, kā savā laikā tos tika izraibinājusi ar tintes traipiem. Ik pa brīdim viņa sarka un tvīka, gan smeldzīgo dūrienu dēļ, gan tāpēc, ka cieta no savas nemākulības, taču grūtais iesākums drīz bija aiz muguras — un viņai sāka veikties arvien labāk. Tā nu dienu pēc dienas mēs visas — Kedija, mana mīļā draudzene, mana mazā istabmeita Cārlija, šuvēja no pilsētas un es — sēdējām un nerimtīgi šuvām, priecīgas pacilātības pārņemtas.

Vairāk par visu Kedija vēlējās «iemācīties saimniekošanu», kā viņa mēdza sacīt. Bet — ak vai! Jau pati doma mācīties saimniekošanu no kāda ar tik varenu pieredzi kā manējā šķita tāds joks, ka es, dzirdot viņas lūgumu, sāku smieties, nosarku un vēl piedevām savam uzjautrinājumam gluži apmulsu. Tomēr es atbildēju: — Kedij.es protams, ar lielāko prieku palīdzēšu tev iemācīties visu, ko var iemācīties no manis, mīļā, — un izrādīju viņai visas savas grāmatas, un iepazīstināju ar saviem saimnieciskās rosīšanās veidiem un paņēmieniem. Skatoties, kā viņa tam visam sekoja, varētu nodomāt, ka es iepazīstinu viņu ar kaut kādām brīnumainām gudrībām, un, ja jūs redzētu, kā viņa cēlās augšā ik reizi, kad nošķindēja manas saimniecības atslēgas, un tecēja man pakaļ, jūs nudien varētu nodomāt, ka pasaulē nav bijis lielākas skolotājas-viltvārdes par mani un aklākas sekotājas par Kediju Dželibiju.

Tā, šujot un saimniekojot, sniedzot stundas Cārlijai, vakaros ar aizbildni spēlējot triktraku un pārrunājot dzīvi divatā ar Adu, trīs nedēļas aizritēja ātri un nemanot. Tad es kopā ar Kediju devos uz viņas mājām, lai paraudzītos, kas darāms tur; Ada un Čārlija palika, lai rūpētos par manu aizbildni.

Kad es saku — uz Kedijas mājām, ar to es domāju mēbelēto dzīvokli Hetongārdenā. Divas vai trīs reizes mēs aizgājām uz Ņūmenstrītu, kur arī tika veikti dažādi gatavošanās darbi; es ievēroju, ka lielā mērā tie veltīti tam, lai nodrošinātu lielākas ērtības vecajam misteram Tērvidropam, un mazlietiņ tam, lai pēc iespējas pieticīgāk iekārtotu jaunlaulātos mājas augšstāvā; taču šobrīd mutns galvenokārt rūpēja savest kārtībā mēbelēto dzīvokli kāzu dienas brokastīm un iedvest misis Dželibijai kaut vai attālu nojausmu par gaidāmo notikumu.

Sis otrais uzdevums bija krietni vien grūtāks par pirmo, tāpēc ka misis Dželibija kopā ar neveselīga izskata zēnu bija aizņēmusi priekšējo dzīvojamo istabu (tālākā bija pavisam neliels kambarītis) un grīda bija piemētāta aprakstītiem papīriem un Borribolas dokumentiem vēl pamatīgāk, nekā nesakoptā stallī grīda mēdz būt piekaisīta salmiem. Misis Dželibija sēdēja tur augu dienu, dzēra stipru kafiju, diktēja un noturēja pārrunas ar apmeklētājiem Borribolas jautājumos. Neveselīgā izskata zēns, kurš, manuprāt, kļuva arvien neveselīgāks, pusdienoja kaut kur ārpus mājas. Misters Dželibijs, pārnācis mājās, allaž novaidējās un devās uz virtuvi. Tur viņš kaut ko iekoda, ja vien kalpone papūlējās viņam kaut ko sadabūt, un tad, apzinādamies, ka visiem tikai traucē, gāja ārā un staigāja pa Hetongārdenu — arī lietainā laikā. Nabaga bērni tāpat vien klīda un klumburoja pa visu māju, kā jau bija raduši to darīt.

Nebija nekādu cerību, ka nedēļas laikā šos mazos nabaga radījumus varētu pienācīgi sapost, tāpēc es ierosināju Kedijai, ka mēs kāzu dienas rītā varētu bērnus, cik iespējams, labi uzcienāt turpat bēniņu istabā, kur viņi gulēja, un galvenās pūles veltīt mammai, mammas istabai un kārtīgam brokastgaldam. Atklāti sakot, misis Dželibijai vajadzēja pievērst krietni daudz uzmanības, jo atirusī josla kleitas mugurpusē viņai bija krietni paplašinājusies un mati izskatījās pee atkritumu vedēja zirga

krēpēm.

Es nolēmu, ka vislabākais veids, kā pievērst viņas uzmanību šiem jautājumiem, būtu — izrādīt viņai Kedijas jauno garderobi, tāpēc vakarā, kad neveselīgais zēns bija aizgājis mājās, es uzaicināju misis Dželibiju ienākt un paskatīties uz tērpiem, kas bija izklāti uz Kedijas gultas.

—   Mīļā mis Samersone, — pieceldamās no krēsla, viņa teica ar savu parasto laipno mieru, — šī gatavošanās ir bezgala smieklīga, kaut gan jūsu palīdzība liecina par patiesu gādību. Jau pati doma par Kedijas precēšanos man šķiet tik neaprakstāmi bezjēdzīga! Ak, Kedij, tu, dumjais, dumjais, dumjais šuneli!

Tomēr viņa uzkāpa augšā mums līdzi un pārlaida drēbēm savu pazīstamo tālumā vērsto skatienu. Tās viņā rosināja tikai vienu noteiktu domu, jo viņa pasmaidīja savu rāmo smaidu, pakratīja galvu un teica: — Mana labā mis Samersone, ja šī muļķīte dotos uz Āfriku, mēs viņu varētu sapost par divreiz lētāku maksu!

Kad mēs atkal kāpām lejā, misis Dželibija man vaicāja, vai šī apgrūtinošā nejēdzība tiešām notikšot nākamajā trešdienā. Saņēmusi manu apstiprinošo atbildi, viņa vaicāja: — Bet vai tam būs vajadzīga arī mana istaba, mīļā mis Samersone? Jo es nekādi nevaru aizvākt projām visus savus papīrus.

Es uzdrīkstējos atbildēt, ka šī istaba noteikti būs vajadzīga un ka, manuprāt, papīrus tomēr vajadzētu aiznest kaut kur projām.

—   Ko lai dara, mīļā mis Samersone, — atbildēja misis Dželibija, — jums, jādomā, labāk redzams. Bet, kopš man Kedijas dēļ vajadzēja nolīgt zēnu, viņa man tā ir sajaukusi galvu — es taču tik ļoti esmu aizņemta ar sabiedriskām rūpēm! — ka es vairs nesaprotu, uz kuru pusi lai griežos. Turklāt mums trešdienas pēcpusdienā vienmēr notiek Biedrības apakšnodaļu sanāksmes — patiesi iznāk ļoti lielas neērtības.

—   Bet tas jau vairs neatkārtosies, — es smaidīdama teicu. — Kedija, jādomā, izies pie vīra tikai vienu reizi.

—   Tiesa gan, — misis Dželibija atbildēja, — tiesa gan, mīļā. Acīmredzot vajadzēs to kaut kā pieciest.

Pēc tam mēs sākām runāt par to, kā misis Dželibijai šai dienā vajadzētu ģērbties. Man izskatījās bezgala dīvaini, ka viņa, sēdēdama aiz rakstāmgalda, rāmi lūkojas mūsos, kamēr mēs ar Kediju apspriežam šo jautājumu, un tikai reizumis papurina galvu, pasmaidīdama ar tādu kā pārmetumu sejā, gluži kā augstāka būtne, kas iecietīgi panes mūsu sīkumainos untumus.

Misis Dželibijas apģērbi bija tādā stāvoklī un glabājās tik neiedomājamā juceklī, ka mūsu uzdevums nebūt nebija no vieglajiem, tomēr beidzot mēs izgudrojām kaut ko tādu, ko parasta māte varētu ģērbt meitas kāzu dienā. Izklaidīgā vienaldzība, ar kādu misis Džeibija ļāva šuvējai pielaikot sev šo apģērbu, un sirsnīgā laipnība, ar kādu viņa tūdaļ izteica savu nožēlu par to, ka es neesmu pievērsusi savas domas Āfrikai, pilnīgi saskanēja ar visu viņas pārējo izturēšanos.

Telpas ziņā dzīvoklis bija diezgan pašaurs, taču es nešaubījos: ja misis Dželibija ar savu ģimeni un saimniecību vieni paši aizņemtu visu Sv. Pāvila vai Sv. Pētera katedrāli, vienīgā priekšrocība, ko viņa gūtu no plašās telpas, būtu lielāka iespēja izvērst ap sevi nekārtību un netīrību. Man šķiet, ka toiaik, kad mēs gatavojāmies Kedijas kāzām, šajā mājā viss, ko vien varēja salauzt, bija salauzts, ko vien varēja sabojāt, bija sabojāts un ikviens priekšmets, kas spēja pārklāties netīrumiem, sākot ar bērnu ceļgaliem un beidzot ar durvju plāksnīti, bija pārklājies ar tādu melnumu kārtu, kāda vien uz tā spēja noturēties.

Nabaga misters Dželibijs, kurš runāja ļoti reti un, mājās būdams, gandrīz vienmēr sēdēja, atbalstījis galvu pret sienu, sāka izrādīt interesi, redzēdams, ka mēs ar Kediju cenšamies ieviest kaut kādu kārtību visā šai juceklī un nolaistībā, un pat novilka svārkus, lai mums palīdzētu. Taču, kad mēs atvērām sienasskapjus, no tiem sāka ripot ārā tāds neaprakstāms birums visādu lietu — sapelējušu pīrāgu gabali, aizrūgušas pudeles, misis Dželibijas aubes, vēstules, tēja, dakšiņas, bērnu nepāra kurpītes un zābaciņi, skali iekuram, oblātas, pannu vāki, samirkušas cukura paliekas papīra turzās, kājsoliņi, grafīta gabali, maizes donas, misis Dželibijas cepures, grāmatas sviestā notrieptiem vākiem, notecējuši sveču gali, kas, apdzēšot liesmu, iebāzti otrādi salauztos svečturos, riekstu čaumalas, garneļu astes un galvas, pusdienu salvetes, pirkstaini cimdi, kafijas biezumi, lietussargi —, ka viņš izskatījās nobijies un aizgāja atkal projām. Tomēr viņš katru vakaru noteiktā laikā nāca mājās un, novilcis svārkus, sēdēja, atbalstījis galvu pret sienu, it kā labprāt gribētu mums palīdzēt, tikai nezinātu, kā.

—   Nabaga papus! — Kedtja man teica pēdējā vakarā pirms ievērojamā notikuma, kad mums patiesi beidzot bija izdevies kaut ko vērst uz Jabo pusi. — Man tāda sajūta, ka nav labi viņu atstāt, Ester. Bet ko es varētu viņa labā darīt, ja paliktu te? Kopš es iepazinos ar tevi, es esmu atkal un atkal mēģinājusi te kaut ko sakopt, bet tam nav nekādas jēgas. Mamma kopā ar savu Āfriku griež visu māju otrādi. Mums nekad nav bijis tādas kalpones, kas nedzertu. Mamma uz visām pusēm izplata sliktu ietekmi.

Misters Dželibijs viņas vārdus nevarēja dzirdēt, taču man izskatījās, ka viņš ir joti nomākts un reizēm nobirdina pa asarai.

—   Man ļoti sāp sirds par viņu, nudien! — iešņukstējās Kedija. — Es šovakar nevaru nedomāt par to, cik ļoti laimīga ceru būt ar Princi un cik laimīgs papus noteikti cerēja būt ar mammu. Kāda izniekota dzīve!

—   Manu mīļo Kedij! — sacīja misters Dželibijs, lēni pavērsdams skatienu projām no sienas. Man šķiet, tā bija pirmā reize, kad es dzirdēju viņu pasakām trīs vārdus no vietas.

—  Jā, papu! — atsaucās Kedija, piesteigdamās pie viņa un sirsnīgi viņu apskaudama.

—   Manu mīļo Kedij, — teica misters Dželibijs, — nekad nesaisties ar…

—   Ar Princi, papu? — Kedijas balss iedrebējās. — Nesaistīties ar Princi?

—   Nē taču, mīļā, — atteica misters Dželibijs, — pro* tams, saisties ar viņu! Bet nekad nesaisties ar…

Kad es aprakstīju mūsu pirmo apciemojumu Teivisinnā, es minēju, ko tika teicis Ričards: ka misters Dželibijs pie pusdicngalda vairākkārt atvēris muti, bet neko nepateicis. Tāds bija viņa ieradums. Arī tagad viņš vairākas reizes pavēra muti un skumīgi papurināja galvu.

—   Ar ko tu gribi, lai es nesaistos? Ar ko tad, mīļais papu? — Kedija skubināja viņu atbildēt, aplikusi rokas viņam ap kaklu.

—   Nekad nesaisties ne ar kādām misijām, mans mīļais bērns.

Misters Dželibijs novaidējās un atkal atslēja galvu pret sienu; šī bija pirmā reize, kad es dzirdēju viņu izsakām kaut ko līdzīgu attieksmei pret Borribolas jautājumu. Man šķita, ka misters Dželibijs savulaik bijis runīgāks un dzīvāks, taču izskatījās, ka visi viņa spēki izsīkuši jau krietni pirms mūsu iepazīšanās.

Man likās, ka misis Dželibija tajā vakarā nekad nebeigs savu rāmo rīkošanos ar papīriem un kafijas dzeršanu. Bija jau divpadsmit, kad istaba beidzot tika atstāta mūsu ziņā, un pēc tam tās sakopšana prasīja tik daudz darba, ka Kedija, būdama jau gluži pārguruši, apsēdās uz grīdas putekļos un sāka raudāt. Tomēr drīz viņa atkal saņēmās, un līdz gulētiešanai mēs istabu pilnīgi pārvērtām: krietni izmazgājām ar ziejļēm un ūdeni, sakārtojām un ielikām vāzēs puķes, un tā no rīta istaba izskatījās pavisam iepriecinoša. Arī vienkāršās brokastis izdevās labas un acij tīkamas, un Kedija izskatījās taisni apburoša. Bet, kad atnāca mana mīļā draudzene, man likās — un tā man liekas vēl tagad —, ka tik brīnišķīgu sejiņu kā viņai es nekad nekur citur neesmu redzējusi.

Mēs sarīkojām bērniem augšstāvā nelielas dzīres, nosēdinājām Ciepstiņu galda galā, parādījām viņiem Kediju līgavas tērpā, un viņi sita plaukstas un gavilēja; Kedija apraudājās, iedomādamās, ka jāaiziet no viņiem, un daudz, daudz reižu no vietas skāva un mīļoja viņus, līdz mēs atvedām Princi viņai pakaļ — un tad, man ar nožēlu jāpiebilst, Ciepstiņš viņam iekoda. Lejā mēs tikāmies ar veco misteru Tērvidropu, kurš bija tādos smalkā toņa augstumos, kas nav aprakstāmi; viņš žēlīgi svētīja Kediju un lika manam aizbildnim noprast, ka dēla laime ir viņa paša tēvišķās rokas darbs un ka viņš upurējis savas personiskās vēlmes, lai nodrošinātu šo laimi. — Mans dārgais ser, — teica misters Tērvidrops, — šie jaunie cilvēki dzīvos pie manis; mans nams ir pietiekami liels, lai viņi tur varētu iekārtoties, un viņiem nekad netrūks mana jumta virs galvas. Es varētu vēlēties — jūs sapratīsiet manu domu, mister Džāndis, jo jūs atceraties manu spožo patronu, princi reģentu, — es varētu vēlēties, kaut mans dēls būtu ieprecējies ģimenē, kurā ir vairāk smalkā toņa, taču lai notiek debesu gribai

Viesu starpā bija arī misters un misis Pārdigli; misters Pārdigls bija stūrgalvīga izskata vīrs ar spurainiem matiem un ļoti vaļīgu vesti; viņš visu laiku skaļā, zemā balsī stāstīja par savu artavu vai misis Pārdiglas artavu, vai savu piecu dēlu artavām. Te bija arī misters Kveils, kā allaž, atpakaļ atsukātiem matiem un spoži spīdošiem deniņu laukumiem, taču viņš nebija ieradies kā atraidīts mīlētājs, bet kā jaunas — vai vismaz neprecētas — dāmas mis Viskas saderinātais; ari viņa ligava bija tepat. Mans aizbildnis paskaidroja, ka mis Viskas misija esot parādīt pasaulei, ka sievietes misija ir vīrieša misija un ka vienīgā patiesā — gan vīrieša, gan sievietes — misija ir pastāvīgi izvirzīt deklarējošas rezolūcijas publiskos mītiņos par visu, ko vien iespējams. Viesu bija maz, bet visi, kā jau misis Dželibijas mājā varēja gaidīt, tādi, kuru rūpes ievirzītas vienīgi sabiedriskā gultnē. Kopā ar jau pieminētajiem te bija arī kāda apbrīnojami netīra dāma ar greizu cepuri un vēl nenogrieztu cenas strēmeli pie kleitas; Kedija man pastāstīja, ka viņas nolaistā māja esot kā netīrumos slīkstošs tuksnesis, toties baznīca viņas ierašanās reizē kļūstot par kaut ko līdzīgu labdarības tirgum. Vēl starp viesiem bija kāds ļoti strīdīgs kungs, kurš apgalvoja, ka viņa misija esot būt ikviena brālim, kaut gan izskatījās, ka viņam ar visu savu lielo ģimeni ir diezgan vēsas attiecības.

Diez vai kādam pietiktu atjautības, lai savāktu kopā sabiedrību, kam būtu vēl mazāk kopīga ar šīsdienas notikumu kā šim viesu pulkam. Tik nožēlojamu misiju kā rūpes par māju un ģimeni šai sabiedrībā neviens pat domās nespētu paciest; mis Viska pirms sēšanās pie brokastgalda pat dziļā sašutumā pavēstīja, ka doma par to, ka sievietes misija esot galvenokārt šaurā mājas pasaule, esot viņas tirāna — vīrieša nelietīgais un melīgais izdomājums. Vēl viena šī sabiedrības īpatnība bija tā, ka neviens, kam bija sava misija, — izņemot misteru Kveilu, kura misija, kā jau agrāk laikam teicu, bija slavināt ikviena cita misiju, — it nemaz neinteresējās par citu misijām. Misis Pārdigla dzīvoja tikpat nešaubīgā pārliecībā par to, ka vienīgais nemaldīgais ceļš ir viņas uzlidojumi nabagiem un to aplaimošana ar labdarību kā ar trakokreklu, cik cieši mis Viska turējās pie sava uzskata, ka vienīgais praktiskais uzdevums pasaulei ir sievietes atbrīvošana no verdzības tirāna — vīrieša jūgā. Misis Dželibija tikmēr smaidot raudzījās no augšas uz visiem aprobežotajiem cilvēkiem, kuri spēj pasaulē redzēt kaut ko ārpus Borribolas-Gha.

Bet nu es esmu aizsteigusies notikumiem priekšā, pārstāstīdama mūsu sarunu mājupceļā, nevis vispirms aprakstīdama Kedijas kāzas. Tātad mēs visi devāmies uz baznīcu, kur misters Dželibijs nodeva meitu līgavaiņa rokās. Par to, cik iespaidīgs bija vecais misters Tērvidrops, kurš visu ceremonijas laiku stāvēja aiz mums, līgavas ināsām, taisni izslējies un plecus izriezis, turēdams platmali zem kreisā elkoņa (tās iekšpusi notēmējis pret mācītāju gluži kā lielgabalu) un izvelbis acis augšup līdz pašai parūkai, un cik galanti viņš pēc tam pret mums paklanījās, es vispār nevaru izstāstīt pietiekami spilgti, lai nenodarītu viņam pārestību. Mis Viska, kuras ārieni_ es nesauktu par pievilcīgu un kuras izturēšanās bija drūmi skarba, klausījās ceremoniju ar nicinājumu sejā, uzskatīdama to par vienu no sievietei nodarītajām pārestībām. Misis Dželibija ar savu rāmo smaidu un mirdzošajam acīm izskatījās no visiem klātesošajiem vismazāk ieinteresēta notiekošajā.

Paredzētajā laikā mēs atgriezāmies pie brokastgalda; misis Dželibija sēdēja vienā galda galā un misters Dželibijs otrā. Kedija bija pamanījusies uzskriet augšstāvā, lai vēlreiz samīļotu bērnus un pastāstītu tiem, ka tagad viņas uzvārds ir Tērvidropa. Taču šis jaunums Ciepstiņam nebūt nebija priecīgs pārsteigums, gluži otrādi — viņš nometās garšļaukus zemē un aiz bēdām tik neganti spārdīja kājas, ka arī es, palīgā atsaukta, neko nespēju iesākt, un mēs nolēmām, ka labāk būs, ja atļausim viņam nākt pie lielā brokastgalda. Tā nu Ciepstiņš nonāca lejā un apsēdās man klēpī; misis Dželibija tikai pameta skatienu uz viņa priekšautiņu un bez mazākā mulsuma noteica: — Ak tu, nejaukais Ciepstiņ, kāds tu gan esi sivēns! — Bērns uzvedās ļoti rātni, vienīgi līdzpaņemto Noasu (ko es viņam kopā ar spēļu Noasa šķirstu biju iedāvinājusi pirms došanās uz baznīcu) katrā ziņā gribēja bāzt ar galvu vīna glāzē un pēc tam sev mutē.

Mans aizbildnis ar savu labsirdīgo dabu, attapīgo prātu un laipno vaigu pat šajā nepievilcīgajā sabiedrībā spēja radīt kaut cik patīkamu noskaņojumu. Neviens no viesiem, šķiet, nespēja runāt ne par ko citu kā tikai par savu vienīgo tematu, un neviens no tiem, šķiet, arī par to nespēja runāt kā par daļiņu no pasaules, kurā pastāv vēl kaut kas cits, taču mans aizbildnis prata visu to pavērst un iegrozīt tā, ka ik runa šķita vairojam Kedijas priecīgo omu un papildinām svinīgo noskaņojumu pie galda, un tā mūsu svētku brokastis noritēja itin pieņemami. Baidos domāt, kādas tās būtu bijušas bez viņa: visa šī sabiedrība juta nicinājumu pret līgavu un līgavaini un veco misteru Tērvidropu, bet vecais misters Tērvidrops ar savu smalko toni skatījās uz šo sabiedrību no lieliem augstumiem, nešaubīdamies par savu pārākumu, — situācija patiesi bija visai sarežģīta.

Beidzot pienāca brīdis, kad nabaga Kedijai vajadzēja posties projām, un visas viņas mantas tika sakrautas īrētā divjūga karietē, kam vajadzēja nogādāt jauno pāri uz Greivzendu. Mēs jutāmies ļoti aizkustināti, redzot, cik grūti Kedijai šķirties no savas nožēlojamās mājas un ar kādu maigumu viņa apskauj savu māti.

—   Man ļoti žēl, ka es vairs nevarēju rakstīt, ko tu diktēji, — Kedija šņukstēja. — Es ceru, ka tu man tagad piedod?

—  Ai, Kedij, Kedij! — nopūtās misis Dželibija. — Es taču tev nez cik reižu esmu teikusi, ka nolīgu zēnu, — un ar to viss ir izbeigts.

—  Un tu patiešām itin nemaz neesi dusmīga uz mani, mamm? Saki, ka neesi, pirms es braucu projām, mamml

—  Ak tu, muļķīte, — atteica misis Dželibija, — vai tad es izskatos dusmīga, un vai es vispār mēdzu dusmoties, un vai man tam kādreiz ir laiks? Kā tu vari kaut ko tādu iedomāties?

—   Parūpējies drusciņ par papu, kad manis te nebūs, mamml

Misis Dželibija sirsnīgi nosmējās par tādu iedomu. — Ak tu, romantiskais bērns! — viņa noteica, viegli papliķēdama Kedijai pa muguru. — Brauc nu! Mēs paliekam labas draudzenes. Tagad uz redzēšanos, Kedij, un esi laimīga!

Tad Kedija steidzās apskaut tēvu un pieglauda savu vaigu pie viņējā, gluži kā apmīļodama nabaga nesaprātīgu bērnu, kam nodarīts pāri. Atvadīšanās notika priekštelpā. Tēvs palaida viņu vaļā, izvilka no kabatas mutautiņu un apsēdās uz kāpnēm, atbalstījis galvu pret sienu. Es ceru, ka viņš vismaz sienās rada kādu mierinājumu. Esmu par to gandrīz pārliecināta.

Tad Princis paņēma Kediju zem rokas un ar dziļu cieņu un aizkustinājumu griezās pie sava tēva, kura smalkais tonis šai brīdī bija nepārspējamos augstumos.

—   Bezgala pateicos jums vēlreiz, tēv! — Princis teica, noskūpstīdams viņam roku. — Es esmu ļoti pateicīgs jums par to laipnību un uzmanību, ar kādu jūs izturējā-

ties pret mūsu laulībām, un varu droši apgalvot, ka ari Kedija jūtas jums pateicīga.

—   Ļoti, — iešņukstējās Kedija. — Ļo-ti!

—    Mans mīļais dēls un mana mīļā meita, — teica misters Tērvidrops, — es izpildīju savu pienākumu. 3a virs mums šobrīd lidinās kādas svētas sievietes gars un noraugās šajā svētku mirklī, tad doma par to līdz ar jūsu nerimtīgo pieķeršanos lai ir mana alga. Es ceru, ka ari jūs nepiemirsīsiet savu pienākumu, mans dēls un mana meita?

—   Nekad, mīļo tēvi — iesaucās Princis.

Nekad, nekad, dārgo mister Tērvidrop! — piebalsoja Kedija.

—   Tad viss ir tā, kā tam jābūt, — teica misters Tērvidrops. — Mani bērni, mans nams pieder jums, mana sirds pieder jums, viss, kas pieder man, pieder jums. Es nekad jūs neatstāšu, un vienīgi nāve spēs mūs reiz šķirt. Mans mīļais dēls, tu laikam esi iecerējis būt projām nedēļu?

—   Vienu nedēļu, mīļo tēv. Mēs atgriezīsimies mājās tiešt pēc nedēļas.

—   Mans mīļais bērns, — teica misters Tērvidrops,

—  atļauj, ka es pat šais īpašos apstākļos iesaku tev ievērot stingru precizitāti. Ir ļoti svarīgi saglabāt savu klientūru, un audzēkņi var ātri ņemt ļaunā, ja viņus pamet novārtā.

—   Tieši pēc nedēļas, tēv, mēs būsim mājās uz pusdienām.

—   Labi! — teica misters Tērvidrops. — Jūs, mana dārgā Kerolaina, atradīsiet savas istabas kamīnu iekurtu, un manās istabās jūs gaidīs pusdienu galds. Jā, jā, Princi! — viņš cēlsirdīgi piebilda, it kā paredzēdams, ka dēls sāks pašaizliedzīgi protestēt. — Gan tu, gan Kerolaina no sākuma vēl nebūsiet iejutušies savās augšstāva telpās, tāpēc tajā dienā pusdienosiet pie manis. Un tagad — lai dievs jūs svētī!

Jaunlaulātie aizbrauca; es nezināju, kurš mani vairāk pārsteidzis — misis Dželibija vai misters Tērvidrops. Kad sākām runāt ar Adu un manu aizbildni, izrādījās, ka arī viņi jūt to pašu. Bet, pirms mēs devāmies projām, es saņēmu pavisam negaidītu un izteiksmīgu komplimentu no mistera Dželibija. Viņš priekštelpā pienāca man klāt, saņēma abas manas rokas, ar nopietni svinīgu izskatu tās paspieda un divreiz pavēra muti. Es tik labi sapratu, ko viņš grib sacīt, ka gluži satraukta teicu:

—  Nav par ko, ser. Es ļoti priecājos!

—   Es ceru, ka šīs laulības būs laimīgas, aizbildni? — es vaicāju, kad mēs trijatā braucām mājup.

—   Es ari iā ceru, Mazo Večiņ. Pacietību! Dzīvosim — redzēsim.

—   Vai šodien vējš pūš no austrumiem? — es uzdrīkstējos pajautāt.

Viņš sirsnīgi pasmējās un atbildēja: — Nē.

—   Bet no rīta, man šķiet, pūta gan, — es feicu.

—   Nē, — viņš atkal atbildēja, un šoreiz arī mana mīļā draudzene pārliecināti piebalsoja: — Nē! — papurinādama savu jauko galviņu, kas ar krāšņajām puķēm zeltainajos matos izskatījās kā pats pavasaris.

—   Tu nu gan daudz zini no austrumu vējiem, mana nejaukā meitene! — es teicu un sajūsmas uzplūdā viņu noskūpstīju, jo nespēju no tā atturēties.

Jā! Es ļoti labi zinu, ka tas, ko viņi teica, tika teikts vienīgi aiz mīlestības pret mani, turklāt tas notika tik sen. Bet man tas jāuzraksta, kaut arī pēc tam es to sadomātu izdzēst, jo šīs atmiņas man sagādā neizskāmu prieku. Viņi teica, ka nekāds austrumu vējš nevarot pūst tur, kur esot kāda būtne, un viņi teica, ka tur, kur staigājot Labais Gariņš, vienmēr spīdot saule un valdot vasara.

XXXI NODAĻA

Kopēja un slimniece.

Pēc garākas prombūtnes no mājām es kādu vakaru atkal beidzot varēju uzkāpt savā istabā, lai pāri Cārlijas plecam paraudzītos, kā viņai sokas ar rakstīšanu. Tā Cārlijai bija visai mokoša nodarbošanās; izskatījās, ka šim bērnam nav nekādu dabas dotu spēju valdīt pār rakstāmo, toties ikviena rakstāmspalva viņas rokā šķita nedabiski atdzīvojamies — tā slīdēja aplam un greizi, apstājās nevietā, šķaidīja tinti un meta nevajadzīgus likumus kā ietiepīgs ēzelis. Bija ļoti dīvaini redzēt, cik vecīgus — sačokurojušos, drebelīgus, greizus — burtus uzvilkusi Cārlijas jaunā, bērnišķi apaļā roka. Citos darbos Cārlija taču bija neparasti izveicīga, tur viņas pirkstiņi kustējās tik veikli, kā reti gadās redzēt.

— Nu, Cārlij, — es teicu, pārlaizdama acis «O» burta rindai, kurā cita pie citas, dažnedažādi sašķiebušās, blīvējās četrstūriem, trijstūriem un bumbieriem līdzīgas rakstu zīmes, — mums veicas arvien labāk. Ja vēl izdosies

šo burtiņu padarīt apa|u, tad mēs neko labāku vairs ne

varēsim vēlēties, Cārlij.

Tad es uzvilku vienu burtu ar savu roku — un pēc tam atkal Cārlija ar savējo, bet viņas spalva atteicās līnijas savienot aplī un izveidoja kaut ko līdzīgu greizi satītam kamolam.

—   Nekas, Cārlij. Gan ar laiku ies labāk.

Tā kā lapa bija pabeigta, Cārlija nolika spalvu, izplēta un atkal savilka mazo, piepūlēto plaukstiņu, nopietni pārskatīja uzrakstīto reizē ar lepnumu un neticību, piecēlās un pakniksēja pret mani.

—   Paldies, jaunkundzi Ja drīkstu jautāt, jaunkundz, — vai jūs pazīstat tādu nabaga sievieti, ko sauc par Dženiju?

—   Ķieģeļu dedzinātāja sievu, Cārlij? Jā.

—   Kad es pirms maza laiciņa biju izgājusi, viņa pienāca man klāt un sāka runāt, un viņa teica, ka jūs viņu pazīstot, jaunkundz. Viņa vaicāja, vai es neesot jaunās dāmas istabmeita — to jauno dāmu viņa domāja uz jums, jaunkundz, — un es teicu, ka esmu, jaunkundz.

—   Es domāju, ka viņa aizgājusi pavisam projām no šī apvidus, Cārlij.

—   Bija gan aizgājusi, jaunkundz, bet tagad ir atnākusi atpakaj uz veco vietu — abas kopā ar Lizu. Vai jūs zināt vēl vienu tādu pašu nabaga sievieti, ko sauc par Lizu, jaunkundz?

—   Laikam zinu, Cārlij, kaut gan vārds man svešs.

—   Taisni tā viņa teica! — atsaucās Cārlija. — Viņas abas ir atnākušas atpakaj — izklaiņojušās pa malu malām.

—   Izklaiņojušās pa malu malām… tiešām, Cārlij?

—   Jā, jaunkundz. — Ja vien Cārlija spētu uzvilkt lapā burtus tik apaļus kā šīs acis, kas raudzījās man pretī, tie izskatītos lieliski. — Un šī nabaga sieviete staigājusi te gar māju dienas trīs vai četras, cerēdama uzmest jums acis — viņa teica, ka nekā cita negribot, — bet jūs bijāt projām. Un tad viņa ievērojusi mani. Viņa redzējusi, kā es te saimniekoju, jaunkundz, — Cārlija teica, īsi iesmiedamās, un šais smieklos skanēja milzīgs prieks un lepnums, — un uzreiz nodomājusi, ka es izskatoties pēc jūsu istabmeitas.

—   Vai tiešām, Cārlij?

—   Jā, jaunkundz! — atsaucās Cārlija. — Tiešām un noteikti.

Un, vēlreiz iesmējusies patiesā priekā, Cārlija atkal paskatījās manī ļoti apaļām acīm un kļuva tik nopietna, cik, viņasprāt, piederējās manai istabmeitai. Man nekad neapnika vērot, kā Cārlija no sirds līksmo par šo cienījamo pienākumu, kā viņa stāv manā priekšā ar savu bērnišķo seju un augumiņu un prātīgo izturēšanos un laiku pa laikam caur šo nopietno virskārtu izlaužas neviltotas bērna gaviles, kurās tik patīkami klausīties.

—Un kur tu viņu sastapi, Cārlij? — es jautāju.

Manas mazās izpalīdzēs sejiņa sadruma, un viņa atbildēja: — Pie aptiekas, jaunkundz. — Cārlija joprojām valkāja savu melno sēru ģērbu.

Es jautāju, vai ķieģeļu dedzinātāja sieva saslimusi, bet Cārlija atbildēja noliedzoši. Saslimis esot kāds cits. Kāds, kurš pašlaik apmeties viņas mājiņā — atklīdis līdz Sentolbensai un pats nezinot, kurp gribējis aizklīst. Kāds nabaga zēns, Cārlija paskaidroja. Bārenis bez tēva un mātes. — Tāds pats, kāds būtu mūsu nabaga Toms, ja mēs ar Emmu būtu nomirušas pēc tēva nāves, — viņa piebilda, un apaļās acis pieplūda asarām.

—   Un viņa gāja pirkt šim zēnam zāles, Cārlij?

—   Viņa teica, jaunkundz, — atbildēja Cārlija, — ka viņš vienreiz esot to pašu darījis priekš viņas.

Manas istabmeitiņas seja pauda tādu raižpilnu vēlēšanos un rātnās rokas bija tik cieši sažņaugušas viena otru, ka es bez pūlēm varēju uzminēt viņas domas. — Man šķiet, Cārlij, — es teicu, — labākais', ko mēs varam darīt, ir aiziet pie Dženijas un paskatīties, kas tur notiek.

Pacilātā rosība, ar kādu Cārlija steidzās atnest manu cepuri un plīvuru un, palīdzējusi man saposties, satinās savā siltajā lakatā, kas viņu pārvērta jocīgā, mazā vecenītē, vēl jo vairāk apliecināja viņas gatavību rīkoties. Tā nu mēs abas ar Cārliju, nevienam neko neteikušas, devāmies projām.

Vakars bija auksts un nemīlīgs, un koki drebēja vēja brāzmās. Visu dienu bija lijis spēcīgs, nerimtīgs lietus, kas ar īsiem pārtraukumiem turpinājās jau vairākas dienas. Tomēr šajā brīdī tas bija pierimis. Debesis izskatījās noskaidrojušās, bet joprojām bezgala drūmas — pat ' tieši mums virs galvas, kur mirdzēja dažas zvaigznes. Ziemeļos un ziemeļrietumos, kur pirms trim stundām bija norietejusi saule, pletās blāvs, bālgans gaišums, reizē pievilcīgs un baiss, un tam cauri stiepās garas, drūvīgas

mākoņu drīksnas, gluži kā jūras viļņi, kas piepeši sastinguši uz vietas. Londonas pusē melno plašumu nomainīja spokains spožums, un kontrasts starp šīm abām gaismām, tāpat kā iztēles ainas, ko rosināja spilgtākā gaisma, likdama domāt par kādām pārdabiskām ugunīm, kas met atblāzmu uz visiem pilsētas neredzamajiem namiem un uz visu tās daudzo tūkstošu iedzīvotāju pārsteigtajām sejām, radīja neparasti svinīgu sajūtu.

Tovakar man nebija ne jausmas — nē, ne mazākās nojautas — par to, kas mani sagaida itin tuvā nākotnē. Bet man uz visiem laikiem palicis atmiņā, ka tobrīd, kad mēs apstājāmies pie dārza vārtiem, lai palūkotos debesīs, un pēc tam devāmies tālāk, mani uz mirkli pārņēma kaut kāda neizskaidrojama sajūta, it kā es patiesībā nebūtu tā, kas pašlaik esmu. Es skaidri zinu, ka tā mani pārņēma tieši tobrīd un tieši tajā vietā. Kopš tās dienas šī sajūta man ikreiz atsaukusi domās tieši to vietu un laiku un visu, kas ar to saistīts, — pat tālīnos pilsētas trokšņus, suņa rejas, pa dubļaino ceļu lejup braucošu riteņu čīkstoņu.

Bija sestdienas vakars, un lielākā daļa iedzīvotāju no tās puses, uz kuru mēs devāmies, bija aizgājuši kaut kur iedzert. Apkaime šķita klusāka nekā tad, kad es to skatīju iepriekšējo reizi, taču tikpat nožēlojama. Cepļi kurējās, un mums pretī plūda smacējoši, bāli zilgani izgarojumi.

Mēs nonācām pie mājas, kuras logā aiz izsistās un šā tā aizbāztās rūts dega vāja sveces liesma. Pieklauvējušas pie durvīm, mēs iegājām istabā. Uz krēsla līdzās gultai, bēdīgā kamīna vienā pusē, sēdēja viņreiz nomirušā mazulīša māte, un viņai iepretī, atbalstījies pret kamīna stūri, uz grīdas tupēja sarāvies, skrandains zēns. Padusē viņš kā vīstokli bija iežmiedzis kaut ko līdzīgu ziemas cepurei, un, siltumu meklēdams, viņš tik ļoti drebēja, ka greizās durvis un logs drebēja līdzi. Istaba bija smacīgāka nekā iepriekšējo reizi, un gaisā valdīja neveselīga un ļoti savdabīga dvaka.

Kad, ienākdama istabā, es pirmoreiz uzrunāju sievieti, es nebiju pacēlusi plīvuru. Zēns acumirklī grīļodamies uzslējās kājās un raudzījās manī ar ļoti neparastu izteiksmi, kurā pārsteigums mijās ar šausmām.

Sī kustība bija tik strauja un es tik nepārprotami biju tās cēlonis, ka es paliku stāvam uz vietas un negāju tālāk.

— Uz tiem kapiem es vairāk neiesi — zēns izgrūda. — Neies — un cauri!

Es pacēlu plīvuru un sāku runāt ar sievieti. Viņa man

klusām teica; — Nepievērsiet viņam uzmanību, kundzei Drīz viņš būs atkal pie saprašanas. — Tad pievērsās viņam: — Džo, Džo, kas tev notika?

~ Es zin, priekš kam viņa atnāca! — iesaucās zēns.

—   Kas?

—   Tā tur dāma. Viņa grib, lai es ar viņu reizē iet uz ;iem kapiem. Bet es vairāk neies uz kapiem. Es negrib dzirdēt to vārdu. Viņa var sadomāt aprakt tur mani. — Viņu atkal sāka kratīt drebuli, un, atspiezdamies pret sienu viņš sadrebināja visu mājeli.

—   Tā viņš te murgo visu dienu, kundze, — klusi sa cīja Dženija. — Nu, ko tu tā skaties? Sī ir mana dāma, Džo.

—   Sitā te? — neticīgi pārprasīja zēns un nopētīja mani, pacēlis roku virs kvēlošajām acīm. — Man viņa izskatās pēc tās otras. Cepure gan nav tā, kas viņreiz, un kleite arī ne, bet viņa man izskatās pēc tās otras.

Mana mazā Cārlija, kura jau priekšlaikus bija paguvusi tuvu iepazīties ar slimībām un nelaimi, tikmēr bija noraisījusi lakatu un noņēmusi cepuri un tagad klusi piegāja pie viņa, paņēma krēslu un apsēdināja zēnu kā veca un pieredzējusi slimnieku kopēja. Tikai tādai kopējai būtu pietrūcis Cārlijas bērna sejiņas, kura, šķiet, modināja zēna uzticēšanos.

—   Paklau, tu! — zēns teica. — Pasaki tu, kā iri Vai šī dāma nav tā otra dāma?

Cārlija papurināja galvu, rūpīgi sakārtodama zēna skrandas tā, lai viņam būtu pēc iespējas siltāk.

—   Ā! — novilka zēns. — Tad varbūt nav ar.

—   Es atnācu paskatīties, vai nevaru kaut ko palīdzēt, — es teicu. — Kas tev kait?

—   Dikti salst, — aizsmakušā balsī atbildēja zēns, un viņa izvārgušais skatiens joprojām pētīja mani, — un tad atkal deg, un atkal salst, un atkal deg, un tā no vietas vien. Un galva smaga un pavisam kā dulna, un mute kalst… un kauli tā sāp, kā kad viss kopā lūztu.

—   Kad viņš atnāca šurp? — es jautāju sievietei.

—   Šorīt, kundze. Es viņu atradu pilsētā uz viena stūra. Man viņš jau drusku pazīstams no Londonas. Vai ne, Džo?

—   No «Vientuļā Toma», — atbildēja zēns.

4H1

Kaut arī viņš brīžam sasprindzināja uzmanību un skatienu, tas arvien ilga tikai īsu brīdi. Drīz viņa galva atkal noslīga lejup un smagi sasvērās — un viņš sāka runāt kā pa miegam.

16 — 1548

—   Kad viņš aizgāja no Londonas? — es jautāju.

—  No Londonas vakar, — zēns atbildēja pats, šobrīd pietvīcis karstuma lēkmē. — Jāiet prom… kaut kur proin.

—   Kurp viņš iet? — es vaicāju.

—   Kaut kur prom, — zēns atkārtoja skaļāk. — Mani stumda un dzenā te šur, te tur — un tā mūždien, bet vistrakāk pēc tam, kad tā otra man iedeva sovriņu. Misis Snegsbija — tā tik mūždien glūn uz mani un tramda mani — ko es viņai ir izdarījis? — un visi viņi glūn uz mani un tramda mani. Visi, itin visi to vien dara; te skatās, kamdē| es nav piecēlies, te atkal, kamdē] es nav nolicies gulēt. Es ies kaut kur prom. Kaut kur prom — un cauri. Viņa man pateica tur, «Vientuļā Tomā», ka esot no Stolbensas*, un es gāju prom pa ceļu uz Stoibensu. Visviens, kāds ceļš.

Runādams viņš ik reizes beigās pievērsās Cārlijai.

—   Ko lai ar viņu dara? — es vaicāju, pavedusi sievieti sāņus. — Viņš taču nevar klīst tālāk šādā stāvoklī, pat ja viņam būtu kāds mērķis un viņš zinātu, kurp iet!

—   Es nezinu, ko iesākt, kundze, — nezinu labāk par mirušajiem, — sieviete atbildēja, uzmezdama zēnam līdzcietīgu skatienu. — Varbūt mirušie zina labāk, tikai nevar mums pasacīt. Es viņu te žēlodama noturēju visu dienu, devu viņam buljonu un zāles, un Liza aizgāja pameklēt, vai kāds nevarēs viņu kaut kur pieņemt (rau, kur gultā mans jaukumiņš — tas ir viņas bērns, bet es to saucu par savējo); ilgi es viņu paturēt nevaru, jo, kad pārnāks mans vīrs un atradīs zēnu te, viņš to rupji izmetīs ārā un var nodarīt viņam pāri. Klau! Liza nāk atpakaļ!

Viņai runājot, istabā iesteidzās otra sieviete — un zēns uzslējās kājās ar neskaidru apjautu, ka jāiet prom. Pa kuru laiku pamodās mazulis un kad un kādā veidā viņš no gultas nokļuva Cārlijas rokās, kura staigāja, viņu klusinādama, to es nezinu. Taču viņa to darīja ar mātes saudzību un pacietību, it kā atkal atrastos misis Blainderas jumtistabā kopā ar Tomu un Emmu.

Dženijas draudzene bija apstaigājusi daudzas vietas un tikusi raidīta no vienām durvīm pie otrām, no cita pie cita, un beigās atgriezusies tikpat gudra, kā gājusi. Vis' pirms bijis par agru, lai zēnu varētu uzņemt patversmē, un visbeidzot bijis par vēlu. Viens ierēdnis sūtījis viņu pie otra un otrs sūtījis atpakaļ pie pirmā, un šādi viņa tiktāl raidīta šurp un turp, ka man radās iespaids, vai šie abi nav tikuši savos amatos, pateicoties prasmei izvairīties no saviem pienākumiem, nevis prasmei tos pildīt. Un piedevām visam pārējam sieviete vēl paziņoja — strauji elpodama, jo nupat bija skrējusi, turklāt arī izbijusies: — Dženij, tavs saimnieks nāk pa ceļu uz māju pusi, un manējais arī nav tālu, lai nu dievs palīdz tam zēnam, jo mēs viņam neko vairs līdzēt nevaram!

Viņas steidzīgi sameklēja dažus puspensus, iespieda tos zēnam saujā, un viņš, neko daudz neaptverdams, itin kā pateicībā, itin kā nemaņā izsteberēja no mājas.

—   Dod nu man to mazuli, mīļā, — bērna māte sacīja Cārlijai, — un paldies tev! Dženij, mīļā mās, ar labu nakti! Jaunkundz, ja mans saimnieks nebūs pārlieku negants, es vēlāk no rīta pameklēšu gar cepli, kur zēns visdrīzāk varētu būt.

Viņa izsteidzās ārā, un promiedamas mēs atkal pagājām viņai garām — viņa sēdēja pie savām durvīm, aijāja bērnu, dziedādama tam dziesmiņu, un bažīgi raudzījās uz ceļa pusi, kur drīz vajadzēja parādīties viņas piedzērušajam vīram.

Es tobrīd baidījos tur ilgāk uzkavēties un runāt ar šīm abām sievietēm, lai nesagādātu viņām nepatikšanas. Tomēr Cārlijai es sacīju, ka mēs nedrīkstam pamest zēnu un ļaut viņam nomirt. Cārlija, kura daudz labāk par mani zināja, kas darāms, un kuras izdarīgums neatpalika no attapības, aizsteidzās man pa priekšu, un drīz vien — īsi pirms ķieģeļu cepļa — mēs panācām Džo.

Man šķiet, ka viņš savu ceļojumu bija uzsācis ar kaut kādu nelielu sainīti padusē un vēlāk to pazaudējis — vai arī tas viņam nozagts. Jo viņš aizvien vēl turēja savu nožēlojamo ausaines palieku padusē kā sainīti, kaut arī pats gāja kailu galvu pa lietu, kas šobrīd šļāca šaltīm. Kad mēs viņu pasaucām, viņš apstājās un, līdzko es pienācu tuvāk, atkal izrādīja baiļu pazīmes; slimīgi spīdošās acis ieurbās manī, un pat drudža drebuļi šķita uz brīdi apraujamies.

Es aicināju viņu nākt mums līdzi, solīdama, ka parūpēsimies viņam par pajumti naktij.

—   Man nekādu jumtu nevajag, — viņš teica, — es var gulēt pie siltiem ķieģeļiem.

—  Bet vai tad tu nezini, ka tur var nomirt? — iebilda Cārlija.

—  Visur var nomirt, — teica zēns. — Savā istabā var nomirt — tā otra zin, kur, es viņai parādīju —, un «Vientūļā Tomā» — tur mirst veselām kaudzēm. Vairāk mirst nekā izdzīvo… vismaz man tā izskatās. — Tad viņš aizsmakušā čukstā noprasīja Cārlijai: — Tā otra šitā nav, un tā svešzemniece ar viņa nav. Vai ta' viņas ir trīs, vai?

Cārlija, mazliet iztrūkusies, paraudzījās uz mani. Man pašai gandrīz vai sametās bail no sevis, redzot, ka zēns tik neganti urbjas manī ar skatienu.

Tomēr viņš pagriezās un sekoja mums, kad es aicināju, un, redzēdama, ka viņš ir gatavs pakļauties manai ietekmei, gāju tieši uz mājām. Tās nebija tālu, vajadzēja tikai uzkāpt kalna virsotnē. Ceļā mēs pagājām garām tikai vienam cilvēkam. Es šaubījos, vai mēs saviem spēkiem tiksim līdz pajumtei, jo zēna soļi bija pavisam nedroši un grīļīgi. Tomēr viņš ne reizi nežēlojās un izskatījās dīvaini vienaldzīgs pats pret sevi, ja man atļauts tik neparasti izteikties.

Un brītiņu atstājusi viņu priekšistabā, kur viņš sarāvies apmetās uz krēsla stūra pie loga un blenza uz apkārtējo gaišumu un mājīgumu drīzāk ar vienaldzību nekā izbrīnu, es devos uz atpūtas istabu, lai aprunātos ar savu aizbildni. Tur es sastapu misteru Skimpolu, kurš bija atbraucis ar karieti — bez iepriekšējas pieteikšanās, kā viņš bieži mēdza darīt, nekad nepaņēmis līdzi lieku drēbju kārtu, allaž aizņemdamies visu vajadzīgo no citiem.

Viņi abi tūdaļ devās man līdzi paskatīties uz zēnu. Arī kalpotāji bija sapulcējušies priekšistabā, un Cārlija stāvēja pie loga līdzās krēslam, kurā sēdēja zēns, drebēdams kā ievainots zvēriņš, kas atrasts ceļmalas grāvī.

—   Izskatās bēdīgi, — teica mans aizbildnis, kad bija zēnam šo to pajautājis, apraudzījis viņa pieri un uzmanīgi ieskatījies acīs. — Ko jūs sakāt, Harold?

—   Vislabāk būtu, ja jūs viņu raidītu prom, — teica misters Skimpols.

—   Kā to lai saprot? — gandrīz bargi noprasīja mans aizbildnis.

—   Mans mīļais Džāndis, — teica misters Skimpols, — jūs zināt, kas esmu: bērns. Esiet bargs pret mani, ja es to pelnu. Bet man ir instinktīva nepatika pret šādām lietām. Tā tas bija visus manus ārsta prakses gadus. Sa-

' protiet, tas zēns ir bīstams. Viņa drudzis izskatās stipri nelāgs.

Kad misters Skimpols sacīja šos vārdus, kā daždien, bezbēdīgā tonī, viņš jau bija atgriezies no priekštelpas

atpūtas istabā un apsēdies uz klavieru soliņa, kamēr mēs

stāvējām līdzās.

—   Jus teiksiet, ka tas ir bērnišķīgi, — piezīmēja misters Skimpols, priecīgu vaigu lūkodamies mūsos. — Labi, es pieļauju, ka tā varbūt ir; bet es esmu bērns un necenšos izlikties par kaut ko citu. Ja jūs izraidīsiet to puiku laukā uz ceļa, jūs būsiet tikai izraidījuši viņu turpat, kur viņš jau bija iepriekš. Saprotiet, viņš nebūs sliktākā stāvoklī, nekā bija pirms tam. Varbūt pat labākā, ja jums tā gribētos. Iedodiet viņam sešus pensus vai piecus šiliņus, vai piecas mārciņas un desmit šiliņus — rēķināšana ir jūsu ziņā, ne manējā — un raisieties no viņa vaļā!

—   Un ko viņš darīs tālāk? — noprasīja mans aizbildnis.

—   Zvēru pie savas dvēseles, — ar sirsnīgu smaidu atteica misters Skimpols, paraustīdams plecus, — ka man nav ne mazākās jausmas, ko viņš darīs tālāki Taču es ne mirkli nešaubos, ka viņš kaut ko darīs.

—   Vai tā nav briesmīga doma, — sacīja mans aizbildnis, kuram es steigšus biju pastāstījusi par abu sieviešu nesekmīgajām pūlēm, — vai tā nav briesmīga doma, — un viņš staigāja turp un atpakaļ, jaukdams matus sev uz galvvidus, — ka tad, ja šis nožēlojamais radījums būtu notiesāts cietumnieks, viņam cietuma slimnīcas durvis būtu plaši atvērtas un par viņu rūpētos tikpat daudz, cik par jebkuru slimu zēnu šajā karalistē?

—   Mans mīļais Džāndis, — attrauca misters Skimpols, — jūs mani atvainosiet par tik vienkāršotu jautājumu, jo šo jautājumu uzdod cilvēks, kam pasaulīgās lietās ir pavisam vienkāršota domāšana, — bet kāpēc tad viņš nav cietumnieks?

Mans aizbildnis apstājās un paskatījās viņā ar izteiksmi, kurā dīvaini jaucās uzjautrinājums ar sašutumu.

—   Neliekas ticami, ka mūsu jaunais draugs būtu apveltīts ar izsmalcinātām jūtām, — teica misters Skimpols — vaļsirdīgi un bez jebkāda mulsuma. — Man šķiet, ka būtu gudrāk un arī savā ziņā cienījamāk, ja viņš ļautu izpausties kādai neceļos virzītai enerģijai, kas novestu viņu cietumā. Sādā rīcībā būtu vairāk piedzīvojumu gara un līdz ar to vairāk sava veida poēzijas.

—   Es teiktu, — sacīja mans aizbildnis, atsākdams savu nemierīgo soļošanu, — ka pasaulē nav otra tāda bērna prāta kā jūsējaisl

—  Ak tā? — atsaucās misters Skimpols. — Viss var būt! Bet es patiešām nesaprotu, kāpēc mūsu jaunais draugs savā stāvokli nevarētu tiekties kaut vai pēc tās poēzijas, kas viņam pieejama. Jādomā, ka daba viņu apveltījusi ar normālu ēstgribu — vismaz apmierinošā veselības stāvoklī viņa ēstgriba, šķiet, varētu būt lieliska. Nu labi. Savā ierastajā pusdienu laikā, visticamākais, tā ap dienas vidu, mūsu jaunais draugs vēršas pie sabiedrības un saka: «Es esmu izsalcis, lūdzu, esiet tik laipni — pasniedziet man karoti un paēdiniet manii» Sabiedrība, kas ir uzņēmusies visas kopējās karošu sistēmas sadali un kas sludina, ka tai esot karote arī rnūsu jaunajam draugam, tomēr nepasniedz viņam šo karoti, un mūsu jaunais draugs tāpēc saka: «Jums vajadzēs mani atvainot, ja es ņemšu to ar varu.» Sādi es saprotu neceļos ievirzītas enerģijas izpausmi, kuras pamatā ir zināms saprāts un zināma romantika, un diez vai es nejustu lielāku interesi par mūsu jauno draugu, ja viņš būtu šādas izpausmes paraugs, nevis gluži vienkārši klaiņojošs ubags — par ko var kļūt jebkurš.

—  Bet tikmēr, — es uzdrīkstējos piebilst, — viņam kļūst arvien sliktāk.

—   Bet tikmēr, — misters Skimpols moži atkārtoja, — kā atzīmē mis Samersone ar savu praktisko un veselīgo domāšanu, viņam kļūst arvien sliktāk. Tāpēc es iesaku jums raidīt viņu projām, iekams viņam nav kļuvis vēl sliktāk.

Man šķiet, ka es nekad neaizmirsīšu laipni sirsnīgo sejas izteiksmi, ar kādu viņš sacīja šos vārdus.

—   Protams, Mazo Večiņ, — teica mans aizbildnis, pievērsdamies man, — es varu panākt, lai viņu pieņem attiecīgajā iestādē, ja aiziešu turp un piespiedīšu šos ierēdņus darīt, kas jādara, lai gan tā ir neciešama bezjēdzība, ka tas vispār vēl īpaši jāpanāk, kad zēns ir šādā stāvoklī. Taču ir jau vēls, laiks šovakar nejauks un zēns ir pārguris. Staļļa jumtistabā ir gulta; lai viņš tur pārguļ līdz rītam, un tad varēs viņu kaut kā ievīstīt segās un aiz* gādāt projām. Tā arī darīsim.

—   01 — iesaucās misters Skimpols, uzlicis rokas uz klavieru taustiņiem, kamēr mēs devāmies ārā. — Vai jūs ejat atpakaļ pie mūsu jaunā drauga?

—  Jā, — atteica mans aizbildnis.

—   Kā es apskaužu jūs par šādu raksturu, Džāndis! — ar rotaļīgu apbrīnu izsaucās misters Skimpols. — Jūs neko neiztaisāt par šādām situācijām — un mis Samersone tāpat. Jūs vienmēr esat gatavi doties jebkur un darīt jebko. Liik, ko nozīmē griba! Bet es nepazīstu nekādu gribu un «negribu» arī ne — vienīgi «nevaru»!

—   Jūs, šķiet, nevarat nekā ieteikt zēna labā? — noprasīja mans aizbildnis, pāri plecam uzmezdams viņam pa pusei dusmīgu skatienu; tikai pa pusei dusmīgu, jo viņš nekad neizturējās pret misteru Skimpolu kā pret cilvēku, no kura var prasīt saprašanu vai atbildību.

—   Mans mljais Džāndis, es viņam kabatā redzēju pu dēlīti zāļu, kas noņem karstumu, un nekā labāka nav iespējams viņam ieteikt kā vienīgi izdzert šīs zāles. Varat pateikt, lai kalpotāji izšļakstina viņa istabā mazlietiņ etiķa un istabu lai tur mēreni vēsu, bet viņu pašu lai sasedz samērā silti. Taču no manas puses kaut ko ieteikt ir tīrā bezkaunība. Mis Samersone tik labi pārzina visus šos sīkumus un tik lieliski prot tikt ar tiem galā, ka viņa izdarīs visu tik labi, cik vien vajadzīgs.

Mēs atgriezāmies priekšistabā un pastāstījām Džo, ko esam nolēmuši, un Cārlija viņam visu paskaidroja vēlreiz; zēns uzklausīja mūs ar to pašu gurdo vienaldzību, ko es jau biju viņā ievērojusi, un tikai apātiski vēroja visu notiekošo, it kā tas skartu kādu citu, nevis viņu. Tā kā kalpotāji ļoti juta līdzi viņam šai bēdīgajā stāvoklī un no sirds vēlējās palīdzēt, mēs drīz savedam jumtistabu kārtībā un daži no saimes vīriem zēnu, silti ievīstītu, pārnesa pāri slapjajam pagalmam. Bija patīkami redzēt, cik laipni tie izturas pret viņu un kā cenšas uzlabot viņa noskaņojumu, bieži uzrunādami Džo par «veco zēnu». Cārlija bija galvenā rīkotāja; viņa vēl labu laiku skraidīja no mājas uz jumtistabu un atpakaļ, lai aiznestu zēnam pa kādam spirdzinājumam vai iepriecinājumam, ja mums likās, ka tie viņam nekaitēs. Mans aizbildnis pats vēlreiz apraudzīja Džo, pirms atstāja viņu uz nakti, un, atgriezies Rūcamistabā, lai uzrakstītu zēna labā vēstuli, ko sūtnim vajadzēja nogādāt tālāk līdz ar rīta gaismu, pa stāstīja man, ka zēns izskatoties mazliet labāk un, šķiet, laižoties miegā. Durvis no ārpuses esot drošības dēļ aizslēgtas, ja gadījumā zēns sāktu murgos staigāt apkārt, bet esot gādāts, lai neviens troksnis viņa istabā nepaliktu nedzirdēts.

Tā kā Ada bija mazliet saaukstējusies un uzturējās mūsu istabās, misters Skimpols visu šo laiku sēdēja viens pats un kavēja sev laiku, spēlēdams patētisku skaņdarbu fragmentus un brīžam dziedādams līdzi (kā mēs iztālēm dzirdējām) ar dziļu izteiksmību un izjūtu. Kad mēs viņam piebiedrojāmies atpūtas istabā, viņš teica, ka nodziedāšot mums nelielu balādi, kas viņam nākusi atmiņā «sakarā ar mūsu jauno draugu», un mēs noklausījāmies «Balādi par zemnieku zēnu» itin izteiksmīgā izpildījumā-

«Pamests un viens viņš pa pasauli klīst, Mātes rokas un mājvietas nepazīst.»

Sī dziesma viņam allaž liekot apraudāties, viņš mums pavēstīja.

Visu pārējo vakara daļu misters Skimpols bija apbrīnojami pacilāts, jo, kā viņš sajūsmināts izteicās, «redzot sev apkārt tādus darbīgus talantus, vienkārši nevar nedziedāt aiz prieka». Pacēlis savu karstvīna glāzi, viņš uzsauca tostu «uz mūsu jaunā drauga veselību» un izteica domu, ko tūlīt jūsmīgi izvērsa plašāk, proti, varbūt šis jaunais draugs, tāpat kā Vitingtons, reiz kļūšot par pilsētas mēru. Tādā gadījumā viņš, bez šaubām, nodibināšot Džāndisa Labdarības institūtu un Samersones Nespējnieku patversmi, un nelielu ikgadēju Municipalitātes Svētceļojumu uz Sentolbensu. Viņam, Haroldam Skimpolam, neesot nekādu šaubu, ka mūsu jaunais draugs ir brīnišķīgs zēns savā būtībā, taču tā būtība, kas derot viņam, nederot Haroldam Skimpolam; kas ir Harolds Skimpols, to Harolds Skimpols, sev par lielu pārsteigumu, esot atklājis pats, kad pirmo reizi iepazinies ar sevi; viņš esot pieņēmis pats sevi ar visiem saviem trūkumiem un nospriedis, ka pati veselīgākā filozofija ir samierināties ar esošo stāvokli, un viņš cerot, ka mēs darīsim to pašu.

Pēc pēdējā apmeklējuma Cārlija tika mums ziņojusi, k zēns guļot mierīgi. Pa savas istabas logu es redzēju rāmi spīgojam lākturi, kas bija atstāts viņa istabā, un nolikos gulēt, juzdamās laimīga, ka zēns iekārtots labā pajumtē.

Neilgi pirms rītausmas ārā bija dzirdama lielāka rosība un skaļākas valodas nekā parasti — un es pamodos. Saģērbos un izliecos pa logu, lai pajautātu vienam no mūsu iepriekšējā vakara cītīgākajiem palīgiem, vai kaut kas atgadījies. Jumtistabas logā joprojām dega lākturis.

—   Tas zēns, jaunkundz… — viņš teica.

—  Vai viņam kļuvis sliktāk? — es jautāju.

Viņa vairs nav, jaunkundz.

—   Miris!

—   Miris, jaunkundz? Nē. Viņa nav — aizgājis un pazudis.

Kurā nakts stundā viņš bija aizgājis, kādā veidā un kāpēc, šķita pilnigi bezcerīgi izdibināt. Tā kā durvis joprojām bija aizslēgtas un lākturis atradās vecajā vietā pie loga, varēja tikai noprast, ka viņš izlidis pa grīdas lūku, kura veda no istabas lejā uz tukšo ratnīcu. Bet, ja tā, viņš lūku bija atkal aizdarījis, turklāt tā nemaz neizskatījās kustināta. Nekur netrūka neviena sīkuma. Kad tas bija noskaidrots pavisam droši, mēs visi samierinājāmies ar bēdīgo domu, ka naktī zēnu pārņēmuši drudža murgi un viņš, kāda iedomāta aicinājuma vilināts vai kādu iedomātu šausmu dzīts, aizklejojis prom, par spīti savam vairāk nekā bezpalīdzīgajam stāvoklim; kad es saku — mēs visi, es nedomāju misteru Skimpolu, kurš savā ierasti nebēdīgajā manierē atkārtoti apgalvoja, ka mūsu jaunais draugs sapratis, ka ir bīstams apkārtējiem ar savu nelāgo drudzi, un, būdams no dabas apveltīts ar teicamu takta izjūtu, klusi aizlavījies projām.

Visi tika izjautāti, visas iespējamās vietas pārmeklētas. Tika izpētīts ķieģeļu ceplis, izstaigātas apkārtnes mājas, jo sevišķi iztaujātas abas sievietes, taču viņas nekā nezināja, un neviens nešaubījās, ka viņu izbrīns ir neviltots. Laiks jau pailgi bija turējies slapjš, un sevišķi stipri tika lijis iepriekšējā naktī, tāpēc arī pēdu nospiedumi nesolīja nekādu palīdzību. Mūsu vīri pārmeklēja dzīvžogus, grāvjus, nožogojumus, siena gubas un stirpas visā tuvākajā apkaimē, lai pārliecinātos, ka zēns kaut kur negul bezsamaņā vai miris, taču nekādas pazīmes neliecināja, ka viņš bijis kaut vai tuvumā. Kopš tā brīža, kad mēs viņu atstājām jumtistabā, viņš bija pazudis bez vēsts.

Meklējumi turpinājās piecas dienas. Nevarētu teikt, ka pēc tam tie gluži mitējās, taču tad mana uzmanība tika novirzīta citā gultnē, ar kuru saistās visas manas tālākās atmiņas.

Kad vakarā Cārlija atkal sēdēja manā istabā un rakstīja un es, viņai pretī sēdēdama, šuvu, es sajutu, ka galds trīc. Pacēlusi galvu, es ievēroju, ka mana mazā istabmeitiņa dreb no galvas līdz kājām.

—   čārlij, — es teicu, — vai tev tik ļoti salst?

—   Laikam gan, jaunkundz, — viņa atbildēja. — Es nezinu, ko tas nozīmē. Nevaru noturēties mierā, visu laiku jādrebinās. Vakar ap šo pašu laiku arī bija tāpat, jaunVundz. Jūs tikai neuztraucieties, bet es laikam esmu slima.

Es izdzirdu ārpusē Adas balsi un steidzos pie durvīm, kas savienoja manu istabu ar mūsu jauko dzīvojamo istabu, un aizslēdzu tās. Aizslēdzu īstajā bridi, jo viņa pieklauvēja, kad mana roka vēl turēja atslēgu.

Ada gribēja ienākt pie manis, bet es teicu: — Pašlaik ne, mijā. Ej projāml Nekas nav noticis; drīz es pati aiziešu pie tevis. — Ai, cik ilgs laiks pagāja, iekams mēs ar manu mīļo draudzeni atkal varējām būt kopā!

Cārlija saslima. Divpadsmit stundas vēlāk viņai bija pavisam slikti. Es atvedu viņu uz savu istabu, apguldīju savā gultā un apsēdos līdzās, lai rūpētos par viņu. Savam aizbildnim es visu pastāstīju, arī to, kāpēc domāju, ka man šobrīd jāturas savrup no citiem un nepavisam nav vēlams tikties ar savu mīļo draudzeni. Sākumā viņa bieži nāca pie durvīm un sauca mani, šņukstēdama un raudādama izteica man pārmetumus, bet es uzrakstīju viņai garu vēstuli, paskaidrodama, ka viņa man šādi sagādā daudz raižu un liek justies nelaimīgai, un lūdzu, ja viņa mani mīl un vēlas, lai mans prāts būtu mierīgs, sarunāties ar mani tikai no dārza. Pēc tam viņa bieži nāca un kavējās zem mana loga, pat biežāk, nekā iepriekš tika nākusi pie durvīm, un, kaut gan es viņas jauko balsi biju iemīļojusi jau tad, kad mēs gandrīz nemaz netikām šķirtas, es to vēl daudzkārt sirsnīgāk iemīļoju tagad, kad stāvēju aiz aizkariem savā istabā, klausīdamās un atbildēdama, bet ne reizi nepaskatīdamās ārā. Un cik ļoti es to iemīļoju vēlāk, kad pienāca vēl grūtākas dienas!

Man ienesa gultu mūsu dzīvojamā istabā, un, turēdama durvis plati atvērtas, es savienoju abas istabas vienā (Ada bija pārgājusi uz citu mājas daļu) un gādāju, lai tajās vienmēr būtu tīrs, svaigs gaiss. Visi mājas kalpotāji bija tik labi, ka ikviens no viņiem ļoti labprāt būtu bijis gatavs nākt pie manis jebkurā diennakts stundā bez baiļošanās vai nepatikas, bet es nolēmu izvēlēties vienu uzticamu sievieti, uz kuru droši varēju paļauties, ka viņa nāks un ies ar vislielāko piesardzību un nekad netiksies ar Adu. Ar viņas palīdzību es reizēm izgāju paelpot svaigu gaisu kopā ar savu aizbildni, kad nebija jābīstas sastapties ar Adu, un viņa teicami gādāja, lai man nekad nekā netrūktu.

Tomēr nabaga Cārlija savārga arvien vairāk, līdz viņas dzīvība bija nopietni apdraudēta; daudz dienu un nakšu viņa nogulēja smagi slima. Viņa bija tik pacietīga, tik pilna klusa spēka un izturības, ka es, sēdēdama meitenei blakām un turēdama viņas galvu savās rokās — šādi viņai dažkārt izdevās iemigt, ja tas neizdevās nekā citādi, — Joti bieži lūdzu mūsu Tēvam debesīs, lai viņš nekad neļauj man aizmirst to, ko man šajās dienās iemācījusi šī mana jaunākā māsa.

Es ar dziļām skumjām domāju par to, ka pat tad, ja Cārlija izveseļosies, viņas jaukā sejiņa pārvērtīsies un zaudēs savu pievilcību — bet šie bērna vaidziņi ar bedrītēm bija tik aizkustinošil — tomēr šī doma lielākoties pieklusa nopietnāku briesmu priekšā. Pašos Jaunākajos brīžos, kad viņas domas nesakarīgi klejoja ap tēva nāves gultu un rūpēm pie tās un ap mazajiem bērniem, viņa tomēr spēja mani tiktāl pazīt, lai manās rokās nomierinātos, kad citur vairs nespēja mierīgi gulēt, un murgainie vārdi kļūtu tādi kā rimtāki. Tajos brīžos es nereti domāju — kā gan es spēšu pateikt abiem pārējiem bērniem, ka tas bērns, kas tik uzticīgi centās būt viņiem mātes vietā, ir miris?

Bija arī tādi brīži, kad Cārlija mani labi pazina un sarunājās ar mani) lūdza nodot sveicienus Tomam un Emmai un izteica savu pārliecību, ka Toms noteikti izaugšot par labu cilvēku. Tajās reizēs Cārlija man stāstīja, ko viņa kā prazdama lasījusi priekšā savam tēvam, lai atvieglotu viņa slimību: par jauno cilvēku, kas aizvests uz kapsētu un kas bijis vienīgais dēls savai mātei — atraitnei; par valdnieka meitu, ko žēlsirdīga roka piecēlusi no nāves gultas. Un Cārlija man pastāstīja, ka tad, kad viņas tēvs nomiris, viņa nometusies ceļos un pirmajā lielajā bēdu brīdī lūgusi dievu, lai arī viņas tēvs taptu tāpat piecelts un atdots saviem nabaga bērniem, un, ja viņa neatveseļošoties un ari nomiršot, droši vien arī Tomam ienākšot prātā doma tāpat lūgt dievu par viņu. Un viņa lūdza, lai tad es pastāstot Tomam, ka sensenos laikos cilvēkiem atdota dzīvība tikai tāpēc, lai mēs varētu lolot cerību atdzimt debesu valstībā.

Taču visā Cārlijas slimības laikā, kurā viņas stāvoklis daudzkārt mainījās, viņa ne reizi nezaudēja tās labestīgās īpašības, par kurām esmu stāstījusi. Un daudz jo daudz reižu es naktī kavējos domās pie dziļās ticības visuredzošajam eņģelim un vēl dziļākās ticības dievam, kura līdz pēdējam brīdim bija mājojusi viņas nabaga nicinātā tēva krūtīs.

Un Cārlija nenomira. Nenoteikti un lēni viņa pārcieta pašu bīstamāko bridi, ilgi kavēdamās tajā, un tad sāka atlabt. Drīz pamodās cerība, kuras sākumā tikpat kā nebijās ka Cārlija pēc slimošanas atkal izskatīsies pēc Cārlijas, un vēl pēc kāda laiciņa tā kļuva arvien stiprāka — es jau redzēju atgriežamies viņas agrākos bērna vaibstus.

Kāds izcils notikums bija tas rīts, kad es to visu varēju pastāstīt Adai, kura stāvēja dārzā, un kāds izcils notikums bija tas vakars, kad mēs abas ar Cārliju beidzot dzērām tēju blakusistabā! Bet tajā pašā vakarā es sajutu, ka mani krata drebuļi.

Mums abām par laimi, Cārlija jau bija atgriezusies gultā un gulēja, rāmi aizmigusi, kad es sāku apjaust, ka lipīgā slimība skārusi arī mani. Tēju dzerot, man vēl nemaz nebija grūti noslēpt savas sajūtas, taču tagad es to vairs nevarēju un sapratu, ka strauji dodos Cārlijas pēdās.

Tomēr no rīta es jutos pietiekami labi, lai agri pieceltos un atsauktos uz savas mīļās draudzenes sveicienu no dārza, un aprunātos ar viņu tikpat ilgi kā citkārt. Taču mani neatstāja apjauta, it kā es naktī būtu staigājusi pa abām istabām ar tādu kā aizmiglotu apziņu, kaut gan visu laiku skaidri zinājusi, kur atrodos; arī pašlaik mani palaikam mocīja dīvaina sajūta — it kā es nemitīgi plestos arvien lielāka.

Pret vakaru man kļuva tik slikti, ka es nolēmu sagatavot Cārliju nepatīkamajai ziņai, tāpēc sacīju: — Tu jau tagad jūties pavisam stipra, vai ne, Cārlij?

—  Jā, pavisam! — atsaucās Cārlija.

—   Vai pietiekami stipra, lai es tev uzticētu noslēpumu, Cārlij?

—   Pietiekami stipra, jaunkundzi — Cārlija apgalvoja. Taču tūdaļ pat sajūsma viņas sejā apdzisa, jo viņa izlasīja šo noslēpumu manā sejā; meitene pielēca kājās no sava atzveltnes krēsla un apkrita man ap kaklu, saukdama: — Ai, jaunkundz, tā ir mana vaina! Tā ir mana vaina! — Un vēl daudz līdzīgu vārdu izskanēja no viņas pārpilnās, pateicīgās sirds dziļumiem.

—   Redzi, Cārlij, — es teicu, ļāvusi viņai brīdi nomierināties, — ja nu man lemts slimot, tad visa mana paļāvība, cilvēciski runājot, gulstas uz tevi. Un to attaisnot tu spēsi tikai tad, ja pret manu slimību izturēsies tikpat mierīgi un savaldīgi, kā izturējies pret savējo, Cārlij.

—   Tikai ļaujiet man vēl drusciņ paraudāt, jaunkundz! — sauca Cārlija. — Ai, mīļā, mīļā, mīļā! Tikai Jaujiet man vēl drusciņ paraudāt! Ai, mana mīļā! — to viņa izgrūda ar tādu uzticīgu mīlestību, apķērusies man

kaklu, ka es allaž atceros to ar asarām acīs. — Es būšu prātīga.

Tā nu es ļāvu Cārlijai vēl drusciņ paraudāt, un mums nbārn kļuva vieglāk.

—  Paļaujieties tagad uz mani, jaunkundz, — Cārlija klusi teica. — Es iegaumēšu visu, ko jūs teiksiet.

—  Pagaidām vēl nekā nopietna nav, Cārlij. Es šovakar pateikšu tavam ārstam, ka nejūtos labi un ka tu rūpēsies par mani.

Par to nabaga bērns man pateicās no visas sirds.

—  Un no rīta, kad tu dzirdēsi dārzā Adas jaunkundzes balsi, — ja es nevarēšu, kā parasti, pieiet pie loga, tad pieej tu, Cārlij, un pasaki, ka es esmu aizmigusi — ka esmu ļoti nogurusi un tāpēc aizmigusi. Visu laiku turi istabu tādā pašā kārtībā kā es un nelaid nevienu iekšā.

Cārlija man visu to apsolīja, un es nolikos gulēt, jo mani māca neciešams smagums. Vakarā es aprunājos ar ārstu un lūdzu, lai viņš pagaidām mājiniekiem par manu slimību nekā nesaka. Ļoti neskaidri atceros, kā šo nakti nomainīja diena un dienu atkal nakts, tomēr pirmajā rītā es kaut kā aizkļuvu līdz logam, lai parunātos ar savu mīļo draudzeni.

Nākamās dienas rītā es atkal dzirdēju ārā viņas mīļo balsi — cik bezgala mīļa tā man tagad likās! — un ar pūlēm palūdzu Cārliju (jo man bija grūti runāt)', lai viņa pieiet un paskaidro, ka esmu aizmigusi. Dzirdēju, ka Ada klusi atbild: — Nekādā ziņā nemodini viņu, Cārlij!

—  Kāda izskatās mana mīļā draudzene, Cārlij? — es vaicāju.

—  Noskumusi, jaunkundz, — atbildēja Cārlija, raudzīdamās pa aizkaru šķirbu.

—   Bet es zinu, ka viņa šorīt izskatās ļoti skaista.

—  Patiešām skaista, jaunkundz, — atteica Cārlija, joprojām lūkodamās caur aizkariem. — Vēl visu laiku skatās augšā uz mūsu logu.

Lai svētītas šīs zilās, dzidrās acis — vēl jo skaistākas ikreiz, kad viņa tās pacēla augšup!

Es pasaucu Cārliju pie sevis un uzticēju viņai pēdējo uzdevumu.

—  Cārlij, kad viņa uzzinās, ka es esmu slima, viņa centīsies iekļūt istabā. Neļauj viņai to, Cārlij, ja tu mani mīli, neļauj, cik ilgi vien spēj! Saproti, Cārlij, ja tu viņu ielaidīsi kaut vai vienu reizi, kaut vai tikai paskatīties, kā es te guļu, es nomiršu.

—   Neparko nelaidīšu! Neparko nelaidīšul — viņa apsolīja.

—   Es tev ticu, mana mīļā Cārlij. Un tagad nāc un pasēdi drusku man blakām un pieskaries man ar savu rociņu. Jo es tevi neredzu, Cārlij, — es esmu kļuvusi akla.

XXXII NODAĻA

Noliktais laiks.

Atkal pienācis vakars Linkolna korporācijā — šai necaurredzamajā, nemierpilnajā likuma ēnu ielejā*, kur prasītāji reti redz dienas gaismu, — un resnas sveces kantortelpās tiek nodzēstas, ierēdņi, apaviem klaudzot, nosteidzas lejā pa koka kāpnēm un izklīst katrs uz savu pusi. Zvans, kurš pulksten deviņos mēdz dimdināt savu tukši žēlabaino dziesmu, ir jau apklusis, vārti ir aizvērti, un nakts vārtnieks, svinīgs sardzesvīrs, kas apveltīts ar sevišķi ciešu miegu, sēž savā postenī vārtu namiņā. Caur daudzajiem kāpņu logiem blāvi mirgo aizkvēpušas lampas kā Taisnīguma tiesas, šī pusaklā Argusa, daudzās acis, kam ikvienai ir sava neizmērojama kabata, un miegaini mirkšķina zvaigznēm. Sur un tur netīros augšstāvu lodziņos mirguļo nelieli, miglaini sveču gaismas laukumi, liecinādami, ka aiz tiem vēl rosās pa kādam visgudram darbonim un rakstzinim, kas cītīgi pūlas iemudžināt aitādas pergamenta tīklos nekustamu īpašumu — caurmērā rēķinot, iznāks pa ducim aitu uz akru zemes. Sādā bitēm piemērotā darbā nogrimuši, šie sava aroda labdari joprojām nerimstas pūlēties — kaut gan darbalaiks jau beidzies —, lai dienas beigās varētu apkopot nevainojamu atskaiti.

Blakuskvartālā, kur mājo lupatu un pudeļu tirgotavas Lords Kanclers, iekvēlojušās vispārējas alkas pēc alus un vakariņām. Misis Paipera un misis Pērkinsa, kuru abu dēli kopā ar citiem līdzīgiem zeļļiem spēlē slēpšanos un jau vairākas stundas vai nu guļ paslēptuvēs Cānserileinas atzaru takās, vai arī pārmeklē šīs varenās ielas plašumus, mulsinādami garāmgājējus, — misis Paipera un misis Pērkinsa nupat ir apsveikušas viena otru ar to, ka bērni nolikti gulēt, un abas vēl brīdi kavējas uz durvju sliekšņa, pārmīdamas dažus vārdus pirms šķiršanās. Viņu galvenais sarunu temats joprojām ir misters Kruks un viņa īrnieks, un tas apstāklis, ka misters Kruks «mūždien ir kunga prātā», un vēl jaunā īrnieka mantojuma izredzes. Taču viņām ir arī šis tas piebilstams par Mūzikas draugu biedrības sanāksmi «Saules ģerbonī», pa kura puspievērtajiem logiem laukumā dzirdamas klavieru skaņas un kur Mazais Svilzs, izraisījis mūzikas draugos sajūsmas aurus kā pats Joriks*, tagad uzsāk basa partiju vairākbalsu dziedājumā un jūtelīgi aicina savus draugus un labvēļus «klausīties, klausīties, klausīties ū-dens-krilu-māl». Misis Pērkinsa un misis Paipera apmainās ieskatiem par jauno dāmu, mūzikas slavenību, kura piedalās Mūzikas draugu sanāksmēs un kuras vārdam atvēlēta īpaša vieta ar roku rakstītajā paziņojumā traktiera logā; misis Pērkinsa zina stāstit, ka viņa jau pusotra gada esot precējusies, kaut ari sludinājumā dēvējot sevi par inis Melvilsoni, slaveno sirēnu, un ka viņas mazulis ik vakaru tiekot slepeni nogādāts «Saules ģerbonī», lai priekšnesumu starplaikos saņemtu savu dabiskā uztura devu. — Nudien, — saka misis Pērkinsa, — es tad labāk pelnītu iztiku, tirgojot sērkociņus. — Misis Paipera, kā pieklājas, domā gluži tāpat un uzskata, ka savrupa dzīve ir labāka par publiskiem aplausiem, un slavē debesis par to, ka pati (un, kā nojaušams zemtekstā, arī misis Pērkinsa) ir saglabājusi cienījamas sievietes stāvokli. Tikmēr parādās kalpotājs no «Saules ģerboņa» ar viņai domāto vakariņu alus pinti zem brangas putu kaudzes, un misis Paipera, paņēmusi šo trauku, dodas istabā, iepriekš novēlējusi labunakti misis Pērkinsai, kura savu alus krūzi tur rokā jau kopš tā brīža, kad to no šī paša traktiera atnesa jaunais Pērkinss, pirms viņš tika aizsūtīts gulēt. Tagad pāri laukumam aizskan aizvirtņu klaudzoņa — tos aizver līdz ar veikaliņu slēgšanu — un izplatās pīpes dūmu smarža; augšējos logos atmirgo tādas kā zibošas zvaigznītes, liecinot, ka visi pamazām dodas atpūtā. Nu parādās arī policists — tas aprauga durvis, pārbauda aizdares, aizdomīgi noskata sainīšus gājēju rokās un uzsāk savu apgaitu pilnā pārliecībā, ka ikviens vai nu laupa pats, vai arī top citu aplaupīts.

Gaiss šovakar ir smacīgs, kaut gan tam cauri laužas arī salts miklums, un gabaliņu virs zemes gausi klājas migla. Sāds vakars ir kā radīts, lai sabiezētu un izplatītos nelāgie izgarojumi no lopkautuvēm, kaitīgu darbu vietām, kanalizācijas, netīrām ūdenskrātuvēm un kapiem un sagādātu miršanas gadījumu reģistratoram papildu slodzi.

Varbūt vaina ir gaisā — vismaz daļa vainas noteikti —, vai varbūt tā ir pašā misterā Vīviā, ko citkārt sauc par Džoblingu, bet, tā vai citādi, viņš šovakar jūtas gauži nelāgi. Viņš nemitīgi staigā no savas istabas uz atvērtajām nama ārdurvīm un atpakaļ — reizes divdesmit stundā. Tā viņš dara jau kopš krēslas iestāšanās. Kopš tā brīža, kad Lords Kanclers aizslēdza savu tirgotavu — un to viņš šovakar darīja neparasti agri —, misters Vīvls (ar lētu, pieguļošu samta micīti galvā, kuras dēļ viņa vaigubārda izskatās nesamērīgi kupla) staigā lejā un augšā daudz biežāk nekā jebkad iepriekš.

Nav nekāds brīnums, ka arī misters Snegsbijs jūtas visai nelāgi, jo sev uzspiestā, nomācošā noslēpuma dēļ viņš vairāk vai mazāk nelāgi jūtas vienmēr. Noslēpums, kuram viņš kļuvis par līdzdalībnieku, taču par līdzzinātāju tomēr ne, allaž dzen viņu atgriezties tā šķietamajā izejas punktā — lupatu un pudeļu tirgotavā. Sī vieta viņu pievelk ar neatvairāmu spēku. Pat tagad, iedams gar «Saules ģerboni» ar domu šķērsot laukumu iepretī Cānserileinas galam un tādējādi pabeigt savu iepriekš neplānoto desmit minūšu pēcvakariņu pastaigu no savām durvīm un atpakaļ, misters Snegsbijs tuvojas Kruķa tirgotavai.

—   Tas esat jūs, mister Vīvl? — kancelejas preču tirgotājs saka un apstājas, lai aprunātos ar jauno cilvēku. — Ak tad jūs esat šeit?

—   Jā, — atbild Vīvls. — Es esmu šeit, mister Snegsbij.

—   Elpojat svaigu gaisu pirms naktsguļas tāpat kā es, ko? — vaicā kancelejas preču tirgotājs.

—   Gaisa gan te diez cik daudz nav, un to pašu grūti saukt par svaigu, — atbild Vīvls, pārlaizdams ašu skatienu pari laukumam un atpakaļ.

—   Skaidra patiesība, ser. Vai jūs nemanāt, — saka misters Snegsbijs, mirkli apklusdams, lai ievilktu nāsīs gaisu un paošņātu, — vai jūs nemanāt, mister Vivl, ka jums šeit valda — sauksim lietas īstajā vārdā! — tāda kā taukaina smaka, ser?

—   Jā, es jau pats jutu, ka te šovakar kaut kā dīvaini smaržo, — misters Vīvls atsaka. — Laikam «Saules ģerbonī» cepas karbonādes.

—   Jūs domājat, karbonādes? A… Ak tad karbonādes? — misters Snegsbijs vēlreiz paosta gaisu. — Laikam tā būs gan, ser. Bet es jums teikšu, ka tai «Saules ģerboņa» ķēkšai būtu drusku jāpaskatās pakaļ. Viņa tās ir piededzinājusi, seri Un man liekas — sauksim lietas īstajā vārdāl — ka tās vairs nebija gluži svaigas, kad nokļuva uz uguns.

—   Ļoti var būt. Sis laiks ir kā radīts, lai viss ātri bojātos.

—   Laiks patiešām tāds ir, — piekrīt misters Snegsbijs,

—  un tas ļoti nomācoši iedarbojas uz pašsajūtu.

—   Kaut velns to rāvisl Man tas pilnīgi dzen tirpas pār kauliem, — atbild misters Vivls.

—   Nav nekāds brīnums — jūs taču dzīvojat diezgan vientuļi, vientuļā istabā, pār kuru klājas drumu atmiņu čna, — saka misters Snegsbijs, raudzīdamies pari sarunu biedra plecam tumšajā ieliņā; pēc tam viņš soli_ atkāpjas un pārlaiž skatienu mājai. — Es nu gan nevarētu dzīvot lai istabā viens — tā kā jūs, ser. Tad es pret vakaru kļūtu tik satraukts un nemierīgs, ka man laikam vajadzētu nākt un stāvēt te pie durvīm, jo iekšā nosēdēt es vienkārši nespētu. Nu, bet jūs jau netikāt redzējuši savā istabā to, ko tur redzēju es. Tā ir liela starpība.

—   Es par to tāpat zinu pietiekami daudz, — atbild Tonijs.

—   Tas nav patīkami, vai ne? — misters Snegsbijs turpina, delnā noklepodamies savu bikli mudinošo klepu.

—   Misteram Krukam to vajadzētu ņemt vērā, nosakot īres maksu. Es ceru, ka viņš tā arī darīs.

—   Cerēt jau var, — atbild Tonijs. — Bet es šaubos.

—   Jums īres maksa liekas par augstu, vai ne, ser? — saka kancelejas preču tirgotājs. — Sai apkaimē tā patiesi ir diezgan augsta. Es nesaprotu, kā tas īsti notiek, bet tā vien izskatās, ka tiesas klātbūtne visu sadārdzina. Nu, bet, protams, — misters Snegsbijs kā atvainodamies noklepojas, — es negribu runāt sliktu par profesiju, kas palīdz man pelnīt iztiku.

Misters Vīvls atkal pārlaiž skatienu laukumam turp un atpakaļ, tad paraugās uz kancelejas preču tirgotāju. Misters Snegsbijs, uztvēris viņa skatienu, paveras augšup debesīs, it kā zvaigznes pētīdams, un atkal noklepojas, īsti nesaprazdams, kā pabeigt šo sarunu.

—   Cik tas dīvaini, ser, — viņš piebilst, lēni berzēdams plaukstas, — ka viņš …

—   Kāds viņš? — pārtrauc misters Vīvls.

—   Nu, tas mirušais, — saka misters Snegsbij?, ?,r ašu galvas kustību un savilktu labo uzaci norādīdams uz kāpņu pusi uri piesizdams sarunu biedram pie pogas.

—   Ak tas! — atsaucas sarunu biedrs, turkiai izklausās, ka viņš nav par šo tematu sajūsmā, —Es domāju, ka tnēs jau beidzām runāt par viņu.

—   Es tikai gribēju sacīt, cik tas dīvaini, ser, ka viņš atnāca un apmetās šeit, un kļuva par manu pārrakstītāju — un pēc tam šeit atnākat un apmetaties jūs, un arī kļūstat par manu pārrakstītāju. Sai amatā, bez šaubām, nav it nekā noniecināma, nepavisam ne, — piebilst misters Snegsbijs, steigšus iedomājies, ka viņš varbūt ir nepiedienīgi pasludinājis tādas kā īpašuma tiesības uz misteru Vivlu, — jo es esmu pazinis pārrakstītājus, kas pēc tam strādājuši alus darītavu kantoros un ieņēmuši itin cienījamu stāvokli. Ļoti cienījamu stāvokli, ser, — misters Snegsbijs vēl piemetina, juzdams bažas, ka nav neko pratis vērst uz labo pusi.

—   Patiešām dīvaina sagadīšanās, kā jūs sakāt, — atbild Vīvls, vēlreiz pārlaizdams skatienu laukumam.

—   Gluži kā likteņa pirksts, vai ne? — saka misters Snegsbijs.

—   Pilnīgi pareizi.

—   Es ari saku, — piezīmē kancelejas preču tirgotājs, apstiprinoši noklepodamies. — īstens likteņa pirksts. Likteņa pirksts. Nu labi, mister Vīvl, man šķiet, ka laiks vēlēt jums labu nakti, — misters Snegsbijs to saka tā, it kā viņam būtu skumji iet projām, kaut gan viņš visu laiku ir raudzījies pēc iegansta aizbēgt — jau no tā brīža, kad apstājās parunāties, — citādi mana drostaliņa sāks mani meklēt. Ar labu nakti, ser!

Ja misters Snegsbijs steidzas mājup, lai aiztaupītu savai drostaliņai meklēšanas pūles, tad šai ziņā gan viņa prāts varētu būt pavisam mierīgs. Viņa drostaliņa visu šo laiku ir «Saules ģerboņa» tuvumā un nav izlaidusi viņu no acīm; tagad viņa, ietinusi galvu lakatā, aizslīd viņam nopakaļ, garām ejot, pagodinājusi misteru Vivlu un viņa namdurvis ar pētošu skatienu.

—   Jūs, kundze, bez šaubām, tagad mani visur pazīsiet, — misters Vīvls pie sevis nomurmina, — bet, lai kas jūs būtu, par jūsu izskatu es nevaru sacīt nekā glaimojoša, jo galvas vietā jums ir satīts vīstoklis. Vai tas zellis vispār netaisās nākt šurp?

Tieši tajā brīdī tas zellis arī parādās. Misters Vīvls paceļ brīdinošu pirkstu, ievelk nācēju gaitenī un aizver ārdurvis. Pēc tam viņi kāpj augšā; misters Vīvls kāpj smagi, toties misters Gapijs (jo tas ir viņšj neparasti viegli. Kad abi iegājuši aizmugures istabā un aizvēruši durvis, viņi sarunājas pavisam klusu.

—   Es jau domāju, ka tu esi sajaucis adreses un aizgājis pie paša nelabā ciemos! — saka Tonijs.

" — Kā tā? Es taču teicu: ap desmitiem.

—   Tu teici: ap desmitiem, — Tonijs atkārto. — Jā, teici jau, teici. Bet, pēc mana rēķina, ir jau desmitreiz desmit — pulkstenis ir vismaz simts. Savā mūžā neesmu piedzīvojis tik riebīgu vakaru!

—   Kas tad noticis?

—   Tur jau ir tas joks! — satoa Tonijs. — Nekas nav noticis. Bet es te svīstu un cepos šai nolādēti jautrajā šķirbā, kamēr sāk mālēties visādas šausmas — nak tā kā krusa uz galvas! Re, vai šitā nav viena izcila svece? — Tonijs norāda uz galdu, kuru apgaismo tieva, notecējusi svece ar garu degli un vārgu liesmiņu.

—   To var viegli labot, — piezīmē misters Gapijs, paņēmis degļa grieznes.

—   Tu tā domā? — atcērt viņa draugs. — Tik viegli diez vai būs. Kvēpina kā ellē jau no paša sākuma, kad es šo aizdedzu.

—   Kas tev īsti noticis, Tonij? — jautā misters Gapijs, paraudzīdamies uz viņu, tad apsēžas pie galda, atbalstījis uz tā elkoni, joprojām turēdams rokā grieznes.

—   Viljam Gapij, — saka viņa draugs, — man ir melnie. Laikam vainīga šī neciešami drūmā pašnāvnieka istaba … un tas vecais blēdis tur lejā. — Misters Vīvls sadudzis pastumj ar elkoni prom griežņu paliktni, atbalsta galvu rokās, uzslien kājas uz kamīna režģiem un pievēršas ugunij. Misters Gapijs seko viņam ar skatienu, viegli pašūpo galvu un apsēžas galda otrā pusē, izturēdamies brīvi un nepiespiesti.

—   Vai tas nebija Snegsbijs, kas nupat runāja ar tevi, Tonij?

—   Jā, un viņš… Jā, tas bija Snegsbijs, — saka misters Vīvls, mainīdams iesāktā teikuma beigas.

—   Bija atnācis darīšanās?

—   Nē. Darīšanās ne. Tāpat vien pastaigājās un apstājās pakulstīt mēli.

—   Man jau likās, ka tas ir Snegsbijs, — saka misters Gapijs, — un es domāju, ka labāk būs, ja viņš mani neredzēs, tāpēc pagaidīju, līdz viņš aiziet.

1 — Atkal jau savā lomā, Viljam Gapij! — iesaucas Toniis. uz mirkli paceldams acis. — Cik mēs mūžam slepeni un noslēpumaini! Nu, pie velna, ja mēs taisītos kādu nožmiegt, diez vai mācētu vēl slepenāk izdarītiesl

Misters Gapijs māksloti pasmaida un, vēlēdamies mainīt sarunas tematu, pievērš jūsmīgu skatienu — grūti pateikt, cik šī jūsma patiesa vai tēlota, — tai istabas daļai, ko rotā Angļu Daiļuma plejāde, pabeigdams šo apskati ar lēdijas Dedlokas portretu virs kamīna malas; miledija tajā attēlota stāvam uz terases: uz terases ir paaugstinājums, uz paaugstinājuma vāze, uz vāzes milēdijas lakats, uz lakata iespaidīgs zvērādas apmetnis, uz iespaidīgā zvērādas apmetņa viņas roka, uz rokas dārga aproce.

—   Visīstākā lēdija Dedloka, — piezīmē misters Gapijs.

—  Gluži kā dzīva.

—   Nebūtu jau slikti, — norūc Tonijs, nemainīdams savu pozu. — Tad es te varētu kavēt laiku ar smalkām sarunām.

Tagad, jau skaidri redzēdams, ka neizdosies draugu ar aplinkiem padarīt runīgāku, misters Gapijs novēršas no nepareizi izraudzītā ceļa un izvēlas pārliecināšanas taktiku.

—   Tonij, — viņš saka, — es ļoti labi saprotu, ko nozīmē grūtsirdība, jo neviens nezina labāk par mani, kā cilvēks jūtas, kad tā ņem virsroku pār viņu, un iespējams, ka nevienam nav lielāku tiesību to zināt kā tam, kam sirdī iespiedies neatbildētu jūtu tēls. Tomēr ir jāzina robežas, kad ir darīšana ar tam nepiederošu personu, un man jāatzīstas, Tonij, ka tavu izturēšanos es šobrīd nevaru saukt ne par viesmīlīgu, ne džentlmeņa cienīgu.

—   Tu spēcīgi izsakies, Viljam Gapij, — atbild misters Vīvls.

—   Iespējams, ser, — atcērt misters Viljams Gapijs,

—  bet, kā es jūtos, tā izsakos.

Misters Vīvls atzīst, ka izturējies nelāgi, un lūdz misteru Gapiju par to vairs nedomāt. Tomēr misters Viljams Gapijs, virsroku ieguvis, negrib no tās uzreiz atteikties un vēl brīdi ļauj vaļu aizskartu jūtu izpaudumam.

—   Nē, patiešām! Pie velna, Tonij, — šis kungs saka,

—  tu nudien varētu būt uzmanīgāks, lai neievainotu tādu cilvēku, kuram sirdī iespiedies neatbildētu jūtu tēls un kurš nav guvis laimi caur tām stīgām, kas trīs vismaigākajās emocijās. Tev, Tonij, ir viss, kam lemts valdzināt skatienu un apburt prātu. Tavā dabā nav — un varbūt tā ir tava laime, un, iespējams, būtu labāk, ja arī es varētu teikt to pašu, — tavā dabā nav ilgstoši lidināties ap vienu un to pašu puķi. Tev atvērts viss dārzs, un tu traucies tam cauri ar saviem gaisīgajiem spārniņiem. Un tomēr, Tonlj, es droši varu teikt, ka man ne prātā nenāktu bez iemesla aizskart pat tavas jūtasl

Tonijs vēlreiz lūdz, lai viņš šo tematu vairs neskar, ar uzsvaru noteikdams: — Viljatn Gapij, izbeidz! — Misters Gapijs piekāpdamies piebilst: — Pats no sava prāta es nekad to nebūtu sācis, Tonij.

—   Un tagad, — saka Tonijs, sabikstīdams uguni, atgriezīsimies pie tā vēstuju sainīša. Vai nav dīvaini,

ka Kruks nolēmis atdot tās man šovakar tieši pulksten divpadsmitos?

—   Ļoti dīvaini. Kāpēc viņš tā darīja?

—   Kāpēc viņš vispār kaut ko dara? Viņš nemaz to nezina. Teica, ka viņam šodien esot dzimšanas diena un viņš man nodošot sainīti taisni pusnaktī. Līdz tam laikam viņš jau būs pielējies līdz nemaņai. Visu dienu dzerdams vien staigā.

—   Es ceru, ka viņš nebūs aizmirsis šo norunu?

—   Aizmirsis? Nē, par to tu vari būt drošs. Viņš nekad neko neaizmirst. Šovakar ap astoņiem es viņu satiku — palīdzēju viņam aizslēgt tirgotavu —, un vēstules tad jau bija pie viņa, iebāztas spalvainajā cepurē. Viņš noņēma cepuri un parādīja man tās. Kad bodīte bija aizslēgta, izņēma tās no cepures, uzkāra cepuri uz krēsla atzveltnes un pārcilāja tās kamīna priekšā. Pēc kāda brīža es no šejienes dzirdēju, kā viņš apakšējā stāvā dungo vienīgo dziesmu, ko prot, — par Bibo un veco Haronu, kā tas Bibo mirdams bijis piedzēries — un tādā garā. Kopš tā brīža viņš ir tik kluss kā veca, aizmigusi žurka savā alā.

—   Un tev divpadsmitos jāiet pie viņa lejā?

—  Jā. Un es jau tev teicu — kad tu atnāci, man likās, ka pulkstenis nav desmit, bet simts.

—  Tonij, — saka misters Gapijs, kādu brīdi sēdējis sakrustotām kājām un kaut ko domājis pie sevis, — viņš taču neprot lasīt, vai ne?

—   Kur nu lasīt! Nekad arī nepratīs. Viņš var uzvilkt visus burtus pa vienam un lielāko daļu no tiem, atsevišķi ieraugot, pazīst — tiktāl viņš ar manu palīdzību ir ticis, bet kopā salasīt nav spējīgs. Ir jau par vecu, lai to iemanītos, un tad vēl tā mūžīgā dzeršana!

—   Tonij, — saka misters Gapijs, mainīdams sakrustotās kājas te uz vienu, te otru pusi, — kā viņš, pēc tavam domām, saburtoja Hodona vārdu?

—   Neko viņš nesaburtoja. Tu jau zini, cik viņain vērīga acs, turklāt viņš mūžīgi nodarbojas ar visādu vārdu pārrakstīšanu pēc redzes atmiņas vien. Viņš to uzrakstīja no galvas — acīmredzot iegaumējis no adreses uz aploksnes — un pavaicāja man, ko tas nozīmē.

—   Tonij, — saka misters Gapijs, atkal samainījis sakrustotās kājas vietām, — kā tev šķiet, vai oriģināls bija rakstīts ar vīrieša vai sievietes roku?

—   Sievietes. Piecdesmit pret vienu, ka rakstījusi dāma: slīpi, slaidi burti, un «n» burta astīte tāda gara un sasteigta.

Misters Gapijs visu šo laiku košļā īkšķa nagu un parasti apmaina vienas rokas īkšķi pret otru reizē ar sakrustoto kāju maiņu. Kad viņš atkal grasās to darīt, viņa skatiens nejauši pārslīd pār svārku piedurkni. Tā piesaista viņa uzmanību. Viņš blenž uz to gluži kā apstulbis.

—   Paklau, Tonij, — kas šajā mājā šovakar īsti notiek? Kāds skurstenis aizdedzies, vai?

—   Skurstenis aizdedzies?

—   Nu re! — atsaucas misters Gapijs. — Paskat, kā nosēžas kvēpi! Re, kas man uz rokas! Un paskaties tur, uz galda! Ir gan nolādēta ķēpa, nevar pat nopūst nost — izsmērējas kā melni tauki!

Viņi saskatās, un Tonijs ieklausīdamies aiziet līdz durvīm, tad pakāpjas dažus pakāpienus augšup un dažus lejup. Viņš atgriežas un paziņo, ka viss ir kārtībā un viss klusu, un atkārto vārdus, ko nesen tika teicis misteram Snegsbijam par ceptajām karbonādēm «Saules ģerbonī»,

—   Tātad toreiz, — Gapijs atsāk, joprojām ar uzkrītošu riebumu raudzīdamies uz savu piedurkni, kamēr saruna kamīna priekšā turpinās un viņi, katrs savā galda pusē sēdēdami, ir sabāzuši galvas tuvu kopā, — viņš tev pateica, ka paņēmis vēstuļu sainīti no sava īrnieka čemodāna?

—   Tai pašā reizē, ser, — atbild Tonijs, noglauzdams valgubārdu. — Un es tūlīt aizrakstīju savam dārgajam 'draugam godātajam Viljamam Gapijam un darīju viņam zināmu mūsu vienošanos, un ieteicu viņam agrāk nenākt šurp, jo tas vecais blēdis ir slīpēts kā velns.

Mundrais smalko aprindu sarunu tonis, ko misters

Vīvls parasti mēdz atdarināt, šovakar viņam tik slikti padodas, ka viņš met to pie malas līdz ar rūpēm par vaigubārdu un, pametis skatienu sev pār plecu, atkal, šķiet, pakļaujas briesmu sajūtai.

—    Un tev jāatnes vēstules uz savu istabu, lai tās izlasītu un izpētītu tiktāl, ka varētu viņam visu par tām izstāstit. Tāda bija jūsu vienošanās, vai ne, Tonij? — vaicā misters Gapijs, raizīgi kodīdams īkšķa nagu.

—   Nerunā tik skaļi. Jā. Tā mēs ar viņu vienojāmies.

—   Zini, ko es tev teikšu, Tonij…

—    Nerunā tik skaļi, — vēlreiz atgādina Tonijs. Misters Gapijs pamāj savu saprātīgo galvu, pieliec to sarunu biedram vēl tuvāk un turpina čukstus:

—    Klausies, ko es tev teikšu! Visupirms — jāuztaisa otra paciņa, tieši tāda kā īstā, lai tad, ja viņš tev paprasa vēstules, kamēr tās atrodas pie manis, tu varētu viņam parādīt neīstās.

—    Un ja nu viņš no pirmā skatiena pazīst, ka tās ir viltotas, jo ar tik caururbjošu aci kā viņējā tāda iespēja ir piecsimt reižu lielāka? — saka Tonijs.

—    Tad mēs liksim kārtis galdā. Vēstules nepieder viņam un nav piederējušas arī agrāk. Tu to atklāji un nodevi tās manās rokās, nodevi savam draugam, kurš ir jurists, lai tās glabātos drošībā. Un, ja viņš neliksies mierā, varēs jau viņam tās vēlāk atdot, vai ne?

—   J-jā, — misters Vīvls negribīgi piekrīt.

—   Nu, nu, Tonij, — draugs viņu cenšas iedrošināt.

—   kāds tu izskaties! Vai tu neuzticies Viljamam Gapijam? Tu taču nedomā, ka te slēpjas kas ļauns?

—    Es nedomāju neko vairāk par to, ko zinu, Viljam, — uzrunātais drūmi atbild.

—    Un ko tad tu zini? — uzstājīgi noprasa misters Gapijs, mazliet paceldams balsi, bet, kad draugs viņu vēlreiz brīdina: — Es tev saku, nerunā tik skaļi, — atkārto jautājumu pavisam bez skaņas, tikai ar lūpām:

—  Ko tu zini?

—    Es zinu trīs lietas. Pirmkārt, es zinu, ka mēs te slepeni sačukstamies kā divi sazvērnieki.

—    Tā gan! — atsaucas misters Gapijs. — Un tas ir daudz labāk nekā būt diviem muļķa lempjiem, kādi mēs būtu, ja darītu ko citu, jo šis ir vienīgais ceļš, kā paveikt to, kas mums veicams. Un otrkārt?

—    Otrkārt, man nav skaidrs, kādā veidā šis darāmais mums beigu beigās var nest kādu labumu.

Misters Gapijs paceļ acis uz lēdijas Dedlokas portretu virs kamīna malas un atbild: — Tonij, šeit es tevi lūdzu paļauties uz sava drauga godaprātu. Atceries, ka mēs visu to iesākām, lai palīdzētu tavam draugam dziedināt tās cilvēka dvēseles stīgas, kuras šobrīd nevajag aizskart, lai neliktu tām sāpīgi trīsēt, — un ka tavs draugs nav muļķis. Kas tad tas?

—   Svētā Pāvila baznīcas zvans sit vienpadsmit. Ieklausies — un tu dzirdēsi, kā dimd visi pilsētas zvani.

Abi sēž klusu, klausīdamies tuvējās un tālās metāla balsīs, kas skan no dažāda augstuma torņiem, savā dimdoņā pauzdamas vairāk daudzveidības nekā savā novietojumā. Kad tās beidzot apklust, viss šķiet noslēpumaināks un klusāks nekā iepriekš. Viena no čukstēšanas nelādzīgajām īpašibām ir tāda, ka tā šķiet radām ap sevi klusuma telpu, kurā biedējoši klīst spokainas skaņas — dīvaini kraksti un tikšķi, neesošu apģērbu čaukstoņa un baisa kāju dipoņa, kas neatstātu pēdas ne jūrmalas smiltīs, ne ziemas sniegā. Izrādās — abi draugi ir tik jūtīgi, ka viss gaiss viņiem šķiet šo rēgu pārpilns, un abi kā norunājuši paraugās pāri plecam, lai pārliecinātos, ka durvis ir ciet.

—   Jā, Tonij, — saka misters Gapijs, pievirzīdamies tuvāk ugunij un kodīdams sava drebošā īkšķa nagu.

—  Un treškārt?

—   Nepavisam nav patīkami rīkot sazvērestību pret mirušu cilvēku tai pašā istabā, kur viņš miris, it īpaši, ja tev pašam tur iegadījies dzīvot.

—   Bet mēs nerīkojam nekādu sazvērestību pret viņu, Tonij!

—   Var jau būt, ka ne, bet man tas nepatīk. Padzīvo te pats, tad redzēsi, kā tev tas patiks.

—   Ja runājam par mirušajiem, Tonij, — turpina misters Gapijs, izvairīdamies atbildēt uz šo priekšlikumu,

—   tad lielum lielajā daļā istabu kādreiz ir gulējuši mirušie.

—   Zinu jau, zinu, bet lielum lielajā daļā istabu viņi tiek likti mierā, un… un ari viņi liek tevi mierā, — atbild Tonijs.

— Abi atkal raugās viens otrā. Misters Gapijs steigšus piezīmē, ka viņi, iespējams, izdarīšot nelaiķim pakalpojumu, vismaz viņš tā cerot. Bridi valda nospiedošs klusums, līdz misters Vīvls, negaidot sabikstījis usuni, liek misteram Gapijam tā salēkties, it kā bigulis būtu skāris nevis ogles, bet viņa sirdi.

—   Fū! Tagad to pretīgo kvēpu ir vēl daudz vairāk, — viņš saka. — Atvērsim mazliet logu, lai var ieraut drusciņu gaisa. Te jau var nosmakt.

Viņš paceļ loga režģi, un abi atspiežas uz palodzes, pa pusei stāvēdami istabā, pa pusei izliekušies ārā. Kaimiņu mājas atrodas pārāk tuvu, tāpēc debesis saskatāmas, tikai izstiepjot kaklu un raugoties augšup, tomēr gaisma, kas blāvo šur tur aiz netīrajiem logu stikliem, tālīnu kariešu klaudzoņa un sajūta, ka tepat netālu ir dzīvība un cilvēki, viņiem sagādā atvieglojumu. Misters Gapijs, nedzirdami bungodams pa palodzi, atsāk čukstēt nu jau pavisam nebēdīgi draiskā tonī.

—   Starp citu, Tonij, neaizmirsti, ka jābūt piesardzīgam ar veco Smolvīdu! — Sis apzīmējums veltīts jaunākajam no abiem. — Viņam es, redzi, par visu šo nekā neesmu teicis. Tas viņa vecaistēvs ir par daudz manīgs. Tas viņu dzimtai asinīs.

—   Neaizmirsīšu, — saka Tonijs. — To es pieprotu.

—   Un, runājot par Kruķu, — turpina misters Gapijs, — kā tev šķiet, vai viņš tiešām ir dabūjis kādus svarīgus dokumentus, kā tev izliecās, kopš jūs esat kļuvuši tādi sabiedrotie?

Tonijs papurina galvu. — Es nezinu. Nevaru iedomāties. Ja mēs nokārtosim šo darāmo, nesacēluši viņā aizdomas, es, bez šaubām, uzzināšu vairāk. Kā es varu zināt, ja neesmu tos papīrus redzējis un viņš pats tur neko nesaprot? Viņš bieži sauc man no tiem pa burtam atsevišķus vārdus, raksta tos ar krītu uz galda un veikala sienas un prašņā, ko nozīmē tas un ko nozīmē šitas, bet, manuprāt, tikpat labi var izrādīties, ka tā visa ir nederīgu papīru kaudze, ko viņš par tādu arī nopircis. Tā ir viņa mānija — ieņemt galvā, ka viņam ir svarīgi dokumenti. Spriežot pēc tā, ko viņš stāsta, tas vecis jau gadsimta ceturksni pūlas iemācīties tos izlasīt.

—   Bet kā viņš pirmoreiz nāca uz tādām domām? Lūk, tas ir jautājums, — nosaka misters Gapijs, pievēris vienu aci un kādu brīdi domājis ar zinoša tiesasvīra izteiksmi sejā. — Varbūt viņš tos papīrus atradis starp saviem iepirkumiem tādā vietā, kur tiem nepiederējās būt, un ieņēmis savā apķērīgajā galvā, ka, spriežot pēc to atrašanās vietas un noglabāšanas veida, tas ir kaut kas vērtīgs.

—   Tikpat labi var būt, ka viņu kāds apvedis ap stūri un piedabūjis uz viltotu darījumu. Vai varbūt viņam gluži vienkārši jau sagājis grīstē, gadu gadiem blenžot uz to, kas viņam tur ir, lai kas tas būtu… mūžīgi dzerot un vazājoties ap Lorda kanclera tiesu, un klausoties runas par visvisādiem dokumentiem, — atbild misters Vīvls.

Misters Gapijs sēž uz palodzes, māj ar galvu un prātā pārcilā visas šīs iespējas, domīgi bungodams ar pirkstiem pa palodzi, līdz piepeši steigšus atvelk roku atpakaļ

—   Pie visiem velniem, — viņš iesaucas, — kas tas ir? Paskaties uz maniem pirkstiem!

Tie ir notriepti ar biezu, dzeltenīgu šķidrumu, ko gauži netīkami skatīt un aizskart un vēl jo netīkamāk sajust nāsīs. Tāda kā sastāvējusies, smirdīga eļļa, kas šķiet tik dedzīga, ka abi pretīgumā noskurinās.

—   Ko tu te esi darījis? Ko tu esi lējis ārā pa logu?

—   Arā pa logu? Zvēru, ka it neko! Nevienu reizi, kopš esmu te apmeties! — sauc istabas saimnieks.

Un tomēr, re, te… un, re, tur! Kad viņš atnes šurp sveci, var redzēt, kā vienā vietā šis šķidrums lēni pil lejup no palodzes stūra un tek projām pa ķieģeļu sienu, bet citā vietā uzkrājies kā bieza, šķebīga lāma.

—   Viena drausmīga māja, — saka misters Gapijs, nolaizdams lejā loga režģi. — Dod man ūdeni, citādi es vienkārši griezīšu nost sev to roku.

Viņš tik cītīgi mazgā, berž, rīvē, osta un atkal mazgā, ka itin drīz pēc tam, kad glāze brendija palīdzējusi atgūt spēkus un viņš brītiņu klusēdams pastāvējis pie kamīna, Svētā Pāvila baznīcas zvans noskandina divpadsmit un visi citi zvani nakts tumsā tam pievienojas, dažādās balsīs skandējot divpadsmit no dažāda augstuma torņiem. Kad atkal viss apklust, istabas iemītnieks saka:

—   Beidzot pienācis noliktais laiks. Vai man iet lejā?

Misters Gapijs pamāj ar galvu un, veiksmi vēlēdams,

uzsit viņam pa plecu, tomēr to viņš dara nevis ar nule mazgāto roku — kaut arī tā ir labā —, bet ar otru.

Tonijs dodas lejā, un misters Gapijs, apsēdies pie kamīna, cenšas noskaņot sevi uz ilgu gaidīšanu. Taču nepaiet vairāk par divām minūtēm, kad kāpnes atkal iečīkstas un Tonijs iesteidzas atpakaļ istabā.

—   Dabūji?

—   Kā tad — dabūju! Nekā nedabūju! Tā veča tur nav.

Sai īsajā brīdi viņš šķiet tik ļoti pārbijies, ka bailes sagrābj arī draugu — tas metas viņam klāt un skaļi jautā: — Kas noticis?

—   Uz klauvējienu viņš neatsaucās, tāpēc es klusu atvēru durvis un paskatījos iekšā. Tā deguma smaka nāk no turienes… tur viss ir vienos kvēpos, un visur šī pati eļļa… bet viņa tur nav! — Tonijs kā novaidēdamies pabeidz.

Misters Gapijs paņem sveci. Ne dzīvi, ne miruši viņi dodas lejup un, turēdamies viens pie otra, atgrūž veikala aizmugurējās durvis. Pie paša sliekšņa atkāpusies, tup kaķene un šņāc — tomēr ne uz viņiem, bet uz kaut ko kamīna priekšā uz grīdas. Uguns kamīnā ir gandrīz izdegusi, bet istaba pilna smacīgiem, kvēpainiem izgarojumiem un sienas un griestus klāj tumša, eļļaina kārtiņa. Krēsli, galds un pudele, kuras gandrīz nekad netrūkst uz galda, atrodas savā parastajā vietā. Uz vienas no krēslu atzveltnēm karājas večuka pinkainā cepure un svārki.

—   Paskaties! — nočukst Tonijs, ar drebošu pirkstu pievērsdams drauga uzmanību šiem priekšmetiem. — Es jau tev teicu. Kad es viņu pēdējo reizi redzēju, viņš noņēma cepuri, izņēma vēstuļu sainīti, nolika cepuri uz krēsla atzveltnes — svārki tur bija uzmesti jau iepriekš, tos viņš novilka, kad gāja vērt ciet slēģus, — un, kad es gāju prom, viņš stāvēja, grozīdams vēstules rokās; stāvēja taisni tur, kur tagad uz grīdas guļ tas melnais mudžeklis.

Pakāries kaut kur, vai? Viņi paskatās uz augšu. Nē, nav.

—   Skaties! — nočukst Tonijs. — Re, tur pie tā paša krēsla zemē guļ netīrs tievas, sarkanas auklas gabals, tāds, ar ko parasti sasien kopā rakstāmspalvas. Ar tādu bija pārsietas vēstules. Viņš to lēni atraisīja, glūnēdams uz mani un ķiķinādams, un tad sāka pārcilāt vēstules, bet auklu nometa zemē. Es redzēju, kā tā nokrita.

—   Kas noticis tam kaķim? — saka misters Gapijs. — Paskaties uz viņu!

—   Laikam traks kļuvis. Un nav nekāds brīnums šai nelabajā kaktā.

Viņi lēni virzās uz priekšu, mezdami skatienus apkārt. Kaķene paliek turpat, kur bijusi, joprojām šņākdama uz kaut ko neizprotamu kamīna priekšā uz grīdas, starp diviem krēsliem. Kas tas ir? Augstāk svecil

Neliels, apdedzis grīdas laukums, sagruzdējušas papīru vīstok|a paliekas… bet tās nav tik vieglas, kā papīra plēksnes mēdz būt, tās šķiet it kā iegrimušas kaut kādā neizprotamā masā, un te… vai tas ir pārog|ojie* ba|ķēna gals, iegrimis baltos pelnos, vai varbūt kaudzīte ogļu? Ak šausmas, tas ir viņš! Tas ir viss, kas atlicis no viņa! Un abi ienācēji pa kaklu pa galvu drāžas ārā uz ielas, apdzēsdami sveci un viens otru gandrīz no kājām gāzdami: prom, prom!

Palīgā, palīgā, palīgā! Dieva dēļ, nāciet ātrāk šurp uz šo māju!

Surp atnāks daudzi, taču palīdzēt nevarēs neviens. Si tiesas nama lords kanclers, līdz pēdējam palikdams uzticīgs savam goda nosaukumam, ir miris nāvē, kādā mirst visi lordi kancleri visos tiesas namos un visi valdošie spēki visās dažnedažadi dēvētās vietās, kur mājo liekulība un netaisnība. Sauciet šo nāvi, kādā vārdā vien jūsu gaišībai tīk, vainojiet tajā, ko vien jums tīk, stāstiet, kā to varēja aizkavēt, cik vien jums tīk, — šī nāve ir un paliek mūžam tā pati — iepriekšnolemlā, asinīs ierakstītā, sakropļotu, samaitātu tikumu sagrauzta ķermeņa paša radītā un sevī izauklētā — tā ir pašaizdegšanās un neviena cita no visām daudzajām nāvēm, kādās iespējams nomirt.

XXXIII NODAĻA

Nelūgta iejaukšanās.

Un tā nu abi kungi, kuriem manšetes un pogcaurumi varētu būt labākā stāvoklī un kuri piedalījās pēdējā izmeklēšanas sēdē «Saules ģerbonī», atkal uzrodas šai apkaimē ar pārsteidzošu žiglumu (patiesībā viņus, bez elpas palikdams, šurp atrāvis darbīgais un gudrais bīdīs) un, izpētījuši un pārmeklējuši visu laukumu, ienirst «Saules ģerbonī» un metas kaut ko skrīvēt alkatīgām, nelielām spalviņām uz zīdpapīra lapām. Tā nu viņi vēlā nakts stundā sēž un raksta, kāda vakar ap pusnakti izskatījusies Cānserileina un kādā izbai|u un satraukuma virpuli to ierāvis zemāk aprakstītais satriecošais un baismīgais atklājums. Nu viņi steidz atgādināt, ka visi, bez šaubām atceroties, kādu drūmu piedzīvojumu pirms kāda laika sabiedrībā izsaucis noslēpumainais nāves gadījums no pārmērīgas opija devas kāda nama otrajā stāvā, namā, kurā atrodas lupatu, pude|u un dažādu jūrniecības piederumu tirgotava un kura īpašnieks ir ekscentrisks indivīds, vīrs jau krietni gados un liels sīvā mi|otājs, vārdā Kruks, un kā apbrīnojamas sagadīšanās dēļ šis Kruks ticis iztaujāts izmeklēšanas sēdē, kura, kā visi droši vien atceroties, notikusi «Saules ģerbonī», ļoti labas slavas traktierī, kas atrodas rietumu pusē tieši blakus jau pieminētajam namam un likumīgi pieder ļoti cienījamam namsaimniekam misteram Džeimsam Džordžam Bogsbijam. Nu viņi apraksta (neskopodamies ar vārdiem), kā vakar pievakares stundās laukuma iedzīvotāji sajutuši gaisā neparastu smaku, kuras dēļ atklājies traģiskais notikums, kas devis vielu pašreizējam aprakstam, un ka ši smaka vienubrīd bijusi tik spēcīga, ka misters Svilzs, komisko dziesmu izpildītājs, kuru profesionāliem mērķiem nolīdzis misters Dž. Dž. Bogsbijs, pats darījis zināmu mūsu reportieriem, ka viņš esot teicis mis M. Melvilsonei — dāmai ar pretenzijām uz muzikālu talantu, kuru tāpat nolīdzis misters Dž. Dž. Bogsbijs dziesmu priekšnesumiem koncertos, kurus dēvē par Mūzikas draugu asamblejām jeb sanāksmēm un kuri, cik zināms, notiek «Saules ģerbonī» mistera Bogsbija vadībā saskaņā ar Džordža Otrā rīkojumu, — ka piesārņotais gaiss nopietni apdraudot viņa (mistera Svilza) balsi, turklāt viņš jokodams izteicies, ka nevarēšot padziedāt, jo «iekšā ir, bet ārā nenāk». Tālāk viņi apraksta, kā šos mistera Svilza izteikumus pilnībā apstiprinājušas divas visnotaļ saprātīgas precētas sievietes, kuras dzīvo tajā pašā laukumā un kuru vārdi ir misis Paipera un misis Pērkinsa; arī viņas abas sajutušas dvakojošos izgarojumus un domā, ka tie nākuši no telpām, kurās mitinājies Kruks, nabaga nelaiķis. To visu un vēl daudz ko citu abi kungi, kas pēc šīs drūmās katastrofas noslēguši draudzīgu divvienību, pieraksta tūdaļ uz vietas; laukuma puiku dzimums (tie mirkli izlēkuši no gultām) bariem salasās ap «Saules ģerboņa» zāles slēģiem, lai redzētu kaut abu darboņu matu galus, kamēr viņi pilda šo svarīgo pienākumu.

Viss laukums — kā bērni, tā pieaugušie — šovakar ir nemiera pilns un nespēj aizmigt; tam atliek vienīgi ievīstīt savas daudzās galvas lakatos un augu nakti runāt par piemeklēto namu un skatīties uz to. Mis Flaita ir varonīgi paglābta no savas istabas, it kā tajā būtu izcēlies ugunsgrēks, un iekārtota gultasvietā «Saules ģerbonī».

«Ģerbonis» visu nakti nenogriež gāzi un neaizslēdz durvis, jo tam dara labu ikviens plašākas publikas satraukums — laukuma iedzīvotājiem taču kaut kur jāmeklē mierinājums. Kopš izmeklēšanas sēdes dienas traktieris vēl ne reizi nav tik daudz ieņēmis par māgai tik veselīgajiem ķiplokiem vai brendiju ar karstu ūdeni. Tajā pašā mirklī, kad traktiera kalpotājs uzzinājis par notikušo, viņš atrotījis piedurknes līdz pleciem un noteicis: — Nu tikai sāksies uzbrukums! — Pēc pirmā nelaimes sauciena jaunais Paipers aizdrāzies pēc ugunsdzēsēju ratiem un triumfēdams pilnos auļos atgriezies, tupēdams augšā uz šī Fēniksa starp ķiverēm un lukturiem, kratīdamies un visiem spēkiem turēdamies pie šī fantastiskā radījuma. Pēc rūpīgas visu šķirbu un spraugu apskates viena no ķiverēm ir palikusi notikuma vietā un lēni soļo turp un atpakaļ nama priekšā blakām vienam no abiem policistiem, kas arī norīkoti uzraudzīt apkaimi. Sai trijotnei nu ikviens laukuma iedzīvotājs, kas spēj sameklēt sešus pensus, jūt nepārvaramu vēlēšanos izrādīt viesmīlību klātpienesta dzēriena kausa izskatā.

Misters Vīvls un viņa draugs misters Gapijs sēž «Saules ģerbonī» aiz bāra letes un ir kļuvuši «Ģerbonim» par tādu vērtību, ka drīkst saņemt kaut visu, ko bārs spēj dot, ja vien ir ar mieru palikt šeit. — Sī nav tā reize, kad knauzerēties ar naudu, — saka misters Bogsbijs, kaut gan pats, aiz letes stāvēdams, mēdz modri sekot katrai naudaszīmei. — Pasūtiet tikai, kungi, — un jūs dabūsiet visu, ko nosauksiet!

Pēc šāda aicinājuma abi kungi (jo sevišķi misters Vīvls) pamanās nosaukt tik daudz, ka pēc zināma laika tikai ar grūtībām spēj vairs vispār kaut ko skaidri nosaukt, tomēr viņi joprojām cītīgi pārstāsta katram jaunatnākušam apmeklētājam kādu iepriekšējās nakts versiju — kāda šī nakts viņiem bijusi, ko viņi darījuši, ko domājuši un redzējuši. Gar ārdurvīm tikmēr cītīgi apgrozās viens vai otrs no policistiem, kas, palaikam atraudams vaļā durvis rokas stiepiena platumā, ielūkojas iekšā no āra tumsas. Nav jau viņam nekādu ļaunu aizdomu, tomēr nekaitē zināt, ko viņi tur iekšā dara.

Tā nu nakts virzās uz priekšu savā tumši smagajā solī un redz, ka laukuma iemītnieki šai neierastajā laikā joprojām neguļ — tie cienā citus un cienājas paši, un joprojām izturas tā, it kā būtu negaidot mantojuši prāvu naudas summiņu. Tā nu nakts beidzot lēniem soļiem atkāpjas, un laternu pārraugs, dodamies savā apgaitā, gluži kā despotiska karaļa bende izdzēš dzīvību mazajās, spožajās galvās, kas centušās kliedēt naksnīgo tumsu. Tā nu — gaidīta vai negaidīta — iestājas jauna diena,

Un diena tūdaļ pamana — pat ar savu aizkvēpušo Londonas aci —, ka laukums visu nakti ir bijis kājās. Daudzās sejas, kas, miega pārmāktas, visapkārt nolaidušās uz galdiem, un daudzās pēdas, kas izstiepušās nevis gultās, bet uz cietas grīdas, kā arī paša laukuma ķieģeļu un javas pelēkais vaigs izskatās pārguruši un izvārdzināti. Un tagad visa apkaime, mozdamās un pamazām uzzinādama, kas noticis, plūst šurpu straumēm, un cilvēki pusapģērbušies steidz uzdot jautājumus, un abiem policistiem un ķiverei (kas, spriežot pēc to ārienes, pret notiekošo ir daudz vienaldzīgāki nekā laukuma publika) pietiek, ko nopūlēties, apsargājot nama durvis.

—   Lai dievs žēlīgs, kungi! — saka misters Snegsbijs, pienākdams klāt. — Vai tā ir tiesa, ko es dzirdu?

—   Tiesa gan, — atbild viens no policistiem. — Tā nu tas ir. Nu, paejiet tālāk, pavirzieties nost!

—   Ak, lai dievs žēlīgs, kungi! — saka misters Snegsbijs, kurš bez lielām ceremonijām tiek bīdīts atpakaļ. — Es tak stāvēju pie šīm pašām durvīm vakarnakt starp desmitiem un vienpadsmitiem un runājos ar to jauno kungu, kurš te dzīvo!

—   Vai patiesi? — pārprasa policists. — Nu, tad to jauno cilvēku jūs atradīsiet vienu māju tālāk. Pavirzieties, jūs te visi, paejiet nostāk!

—   Es ceru, ka viņš nav ievainots? — vaicā misters Snegsbijs.

—   Ievainots? Nē. Kas lai šo ievainotu?

Misters Snegsbijs, kurš savā satraukumā nepavisam nejūtas spējīgs atbildēt uz šo vai jebkuru citu jautājumu, dodas uz «Saules ģerboni» un sastop tur misteru Vīvlu gurdi sēžam pie tējas un grauzdētas maizītes; viņa sejas izteiksme pauž apdullinātas emocijas apdullinošu tabakas dūmu ietvarā.

—   Un misters Gapijs arī tepat! — iesaucas misters Snegsbijs. — Ak dieviņ, ak dieviņi Kāds baigs likteņa pirksts te rādās! Un mana dros…

Mistera Snegsbija runasspējas pamet viņu, atstājot vārdus «mana drostaliņa» pusceļā. Jo, kad ši aizskartā sieviešu kārtas būtne šādā rīta stundā iesoļo «Saules ģerbonī» un, nostājusies iepretī alus mucai, ieurbjas savā iaulātajā draugā ar draudīgi apsūdzošu skatienu, viņš uz vietas paliek bez valodas.

—   Mīļā, — saka Snegsbijs, kad viņa mēle mutē atguvusi kustības spēju, — ko es tev varētu piedāvāt? Varbūt vienu mazu — sauksim lietas īstajā vārdāl — lāsīti ruma dzēriena?

—   Nē, — saka misis Snegsbija.

—   Vai tu, mīļā, pazīsti abus šos kungus?

—   Jā, — saka misis Snegsbija un stīvi paloka galvu nz viņu pusi, joprojām nenolaizdama skatienu no mistera Snegsbija.

Uzticīgais misters Snegsbijs nespēj pārdzīvot šādu izturēšanos. Viņš saņem misis Snegsbiju aiz rokas un paved viņu sānis pie vienas no alus muciņām.

—   Manu drostaliņ, kāpēc tu uz mani tā skaties? Lūdzama, nedari tāl

—   Kā varu, tā skatos, — atcērt misis Snegsbija, — un citādi nemaz negribētu, ja arī varētu!

Misters Snegsbijs, pazemīgi noklepojies, mēģina iebilst; — Vai tiešām ne, mīļā? — un brītiņu kavējas domās. Pēc tam viņš noklepojas bažīgākā toņkārtā un saka: — Šausminoša mikla, mīlulīti — joprojām juzdamies stindzinoši neomulīgi misis Snegsbijas skatiena iespaidā.

—   Patiešām, — atbild misis Snegsbija, šūpodama galvu, — patiešām šausminoša mīkla.

—   Manu drostaliņ, — misters Snegsbijs lūdzoši žēlīgā balsī saka, — dieva dēļ, nerunā ar mani tik bargi un nelūkojies tik aizdomīgi! No visas sirds tevi lūdzu, nedari tā! Lai dievs žēlīgs, tu taču nedomā, ka es varētu būt vainīgs pie kāda pašaizdegšanās, mīļā!

—   Ko es varu zināt? — atcērt misis Snegsbija.

Steigšus pārlūkojot savu neveiksmīgo stāvokli, ari misters Snegsbijs gandrīz vai spiests sacīt: «Ko es varu zināt?» Viņš neuzdrošinās apgalvot, ka nekādi nav iesaistīts notikušajā. Viņš jau tik pamatīgi ir ticis iesaistīts — kaut arī nezina, kādā lomā, — tik daudzos mīklainos blakusnotikumos, ka, pilnīgi iespējams, ir iejaukts ari šajā, pašam to nezinot. Viņš nevarīgi nosusina pieri mutautā un izdveš nopūtu.

—   Manu sirsniņ, — nelaimīgais kancelejas preču tirgotājs saka, — ja tev nav nekas pretī, varbūt es drīkstu uzzināt, kādēļ tu, kas allaž esi tik izsmalcināti uzmanīga savā uzvedībā, esi atnākusi uz vīna pagrabu šai rīta stundā pirms brokastlaika?

—  Un kādēļ tu esi atnācis šurp? — noprasa misis Snegsbija.

—   Tikai tādēļ, mana mīļā, lai uzzinātu patiesos apstākļus liktenīgajā nelaimes gadījumā ar cienījamo cilvēku, kurš te… sadedzis. — Seit misters Snegsbijs pārtrauc sakāmo, lai novaidētos. — Vēlāk es tev tos visus būtu pārstāstījis, kamēr tu pie tējas galda mielotos ar bulciņu.

—   Ticu nu gan! Tu labāk izstāsti man tagad visu, mister Snegsbij!

—   Visu, manu dros …

—   Un es priecātos, — turpina misis Snegsbija, vērodama vīra augošo apjukumu ar bargu un ļaunīgu smaidu, — ja tu tagad nāktu man līdzi uz mājām, jo man šķiet, ka tur tu būsi lielākā drošībā, mister Snegsbij, nekā jebkur citur.

—   Nudien nezinu, mīlulīt, varbūt tev taisnība. Esmu ar mieru iet tev līdzi.

Misters Snegsbijs pārlaiž bāram sērīgu skatienu, atsveicinās no Vīvla un Gapija kungiem, apliecina tiem, ka jūtoties ļoti gandarīts, redzot tos sveikus un veselus, un misis Snegsbijas pavadībā iziet no «Saules ģerboņa». Līdz vakaram viņa šaubas par to, vai tikai kāda nenojaušama daļa no visas apkaimes pārrunātās traģēdijas negulstas arī uz viņa sirdsapziņas, misis Snegsbijas neatlaidīgā, caururbjošā skatiena iespaidā pārtop gandrīz vai pārliecībā. Tik smagas ir viņa morālās ciešanas, ka viņš ļaujas slimīgām iedomām par to, ka vajadzētu nodot sevi tiesas rokās un prasīt, lai viņu atbrīvo no apsūdzības, ja viņš ir nevainīgs, vai arī soda ar vislielāko likuma bardzību, ja viņš ir vainīgs.

Misters Vīvls un misters Gapijs, paēduši brokastis, dodas uz Linkolna korporācijas pusi, lai mazliet pastaigātos pa laukumu un izpurinātu no smadzenēm tumšos zirnekļu tīklus, kas ap tām saaudušies, — cik nu tos iespējams izpurināt īsas pastaigas laikā.

—   Sis ir pats piemērotākais brīdis, Tonij, — saka misters Gapijs, kad viņi domīgi nostaigājuši laukumam gar visām četrām malām, — lai mēs ar tevi pārmītu dažus vārdus jautājumā, par kuru mums pēc iespējas drīzāk jātiek pie skaidrības.

—   Nu, tad klausies, ko es tev teikšu, Viljam Gapij! — atbild Tonijs, pavērdamies sarunu biedrā ar asinīm pieplūdušām acīm. — Ja tu gribi atkal runāt par to sa* zvērestību, tad labāk nemaz nepūlies. Man pilnīgi pietiek ar to, kas bijis, un vairāk es neko negribu zināt. Citādi var gadīties, ka nākamais sadegsi tu — vai varbūt ar blīkšķi uzsprāgsi gaisā.

Sāds pie|āvums misteram Gapijam ir tik ļoti nepatīkams, ka viņa balss iedrebas, pamācošā tonī izsakot nākamos vārdus: — Tonij, man šķita, ka tas, ko mēs izbaudījām pagājušajā naktī, tev būs iemācījis iztikt bez personiskiem aizskārumiem. — Uz to misters Vīvls atbild:

—   Viljam, man šķita, ka tas tev būs iemācījis iztikt bez sazvērestībām. — Uz to misters Gapijs atjautā: — Kurš tad te rīko sazvērestības? — Uz to misters Džoblings atbild: — Tu, bez šaubām! — Uz to misters Gapijs atcērt:

—   Nerīkoju vis! — Uz to misters Džoblings savukārt atcērt: — Rīko gan! — Uz to misters Gapijs atcērt: — Kas to saka? — Uz to misters Džoblings atcērt: — Es to saku! — Uz to misters Gapijs atcērt: — Ak tā gan? — Uz to misters Džoblings atcērt: — Jā, tā gan! — Un, tā kā abi ir pietiekami iekarsuši, viņi kādu laiku pastaigājas klusēdami, lai atkal atvēsinātos.

—   Tonij, — pēc brītiņa saka misters Gapijs, — ja tu vispirms uzklausītu savu draugu, nevis uzbruktu viņam, tu neizdarītu aplamus secinājumus. Bet tu esi straujas dabas un visai neapdomīgs. Ņemot vērā, ka tev, Tonij, ir viss, kam lemts valdzināt skatienu…

—   Pie velna skatienu! — iesaucas misters Vīvls, strupi pārtraukdams viņu. — Saki skaidri, kas sakāms!

Redzēdams, ka draugs ir tik drūmā omā un nav spējīgs uz augstu gara lidojumu, misters Gapijs, atsākdams teikto, pauž savas dvēseles smalkākās jūtas tikai aizskartajā balss tonī:

—   Tonij, ja es saku, ka mums kādā jautājumā pēc iespējas drīzāk jātiek pie skaidrības, tad es to saku neatkarīgi no jebkuras sazvērestības, lai cik nevainīga tā būtu. Tu jau zini, ka visos gadījumos, kad kāda lieta jāizskata tiesā, attiecīgas amatpersonas iepriekš nolemj, kādi fakti lieciniekiem ir jāpierāda. Vai tad nav labāk, ja mēs zinām, kādi fakti mums būs jāpierāda šī nelaimīgā tumšo… šī kunga nāves izmeklēšanā? — (Misters Gapijs ir grasījies teikt «šī tumsoņa», taču pārdomājis, ka «kungs» pašreizējā situācijā iederas labāk.)

—   Kādi fakti? Tādi, kādi ir.

—   Runa ir par faktiem, kas interesē izmeklēšanu. Tas nozīmē, — misters Gapijs uzskaitot saliec pirkstus, — ko mēs zinājām par viņa ieradumiem; kad tu viņu pēdējo reizi redzēji; kādā stāvoklī viņš tobrīd bija; ko mēs viņa istabā atklājām un kā mēs to atklājām.

—  Jā, — saka misters Vīvls. — Tādi šie fakti varētu būt.

—   Mēs to atklājām tā, ka viņš, dīvainis būdams, bija tev nolicis tikšanos divpadsmitos naktī, lai tu viņam palīdzētu izlasīt kaut kādus papīrus, kā tu jau agrāk biji darījis, jo pats viņš lasīt neprot. Tā kā es tovakar biju atnācis tevi apciemot, tu mani pasauci lejā… un tā tālāk. Tā kā izmeklēšanu interesē vienīgi tie apstākļi, kas attiecas uz cietušā nāvi, nav nekādas vajadzības stāstīt vairāk kā tikai šos faktus — tam tu, jādomā, piekritīsi?

—  Jā, — atbild misters Vīvls. — Tam es piekritu.

—   Un tā, cerams, nav nekāda sazvērestība? — vaicā aizskartais Gapijs.

—   Nē, — viņa draugs atbild, — ja tik vien, tad es ņemu savus vārdus atpakaļ.

—   Nu tā, Tonij, — turpina misters Gapijs, atkal paņēmis viņu zem elkoņa un lēni vadīdams viņu uz priekšu, — tagad es tev kā draugs gribu pavaicāt — vai tu jau esi padomājis, cik daudz priekšrocību tev sola turpmākā dzīve šai pašā namā?

—   Kā tu to domā? — Tonijs apstājies noprasa.

—   Vai tu jau esi padomājis, cik daudz priekšrocību tev sola turpmākā dzīve šai pašā namā? r— atkārto misters Gapijs, atkal vezdams viņu uz priekšu.

—   Kurā namā? Vai tajā? — Tonijs pastiepj pirkstu lupatu un pudeļu tirgotavas virzienā.

Misters Gapijs pamāj ar galvu.

—   Nu, vai zini, es tur neesmu ar mieru pavadīt vairs nevienu vienīgu nakti, vienalga, ko tu man solītu, — saka misters Vīvls, stīvi raudzīdamies sev priekšā.

—  Vai tu patiesi tā domā, Tonij?

—   Vai domāju? Un tev neizskatās, ka es tā domāju? Bet man šķiet, ka domāju gan, — es to zinu! — saka misters Vīvls, pavisam neviltoti noskurinādamies.

—   Tātad varbūtība vai drīzāk iespēja — jo tā mums uz to ir jāskatās —, ka tev nekas netraucētu pārņemt savā; ziņā lietas, kas pēdējā laikā piederējušas vientuļam ve-i cam vīram, kuram, šķiet, pasaulē nav neviena radinieka, un pavisam drošas izredzes izpētīt, kas īsti slēpjas viņa krājumos, tev nepavisam nespēj atsvērt pagājušo nakti, ja es tevi pareizi saprotu, Tonij? — vaicā misters Gapijs, ar raižpilnu alkatību kodīdams īkšķa nagu.

—   Protams, ne. Un tu tik mierīgi vari runāt par šādu iespēju? — sašutis iesaucas misters Vīvls. — Ej un padzīvo tur pats!

—   A! Ko tad es, Tonij! — misters Gapijs cenšas viņu nomierināt. — Es tur nekad neesmu dzīvojis un tagad nevarētu dabūt tur istabu, bet tev tā jau ir.

—   To es tev ar prieku atdodu, — viņa draugs atsaucas, tun —* tfū! — jūties tur kā mājās!

—   Tātad, ja es tevi pareizi saprotu, Tonij, — saka misters Gapijs, — tu pilnīgi un galīgi atsakies turpināt iesākto?

—  Taisni tā! — atmet Tonijs ar nelokāmu apņēmību.

—   Tas nu reiz ir patiesākais vārds, ko tu savā mūžā esi pateicis!

Kamēr viņi tā sarunājas, laukumā ieripo īrēta ekipāža, kurai uz bukas dižojas sevišķi augsts cilindrs, pievērsdams apkārtējo uzmanību. Karietes iekšienē un tāpēc mazāk uzskatāmi plašākai publikai, tomēr pietiekami redzami abiem draugiem — jo kariete apstājas viņiem gluži līdzās — sēž godājamais misters Smolvīds ar misis Smolvīdu savas mazmeitas Džūdijas pavadībā.

Visa šī sabiedrība šķiet steigas un satraukuma pārņemta, un, kamēr augstais cilindrs (kas slēpj zem sevis misteru Smolvīdu, jaunāko) kāpj lejā no bukas, misters Smolvīds, vecākais, izbāž galvu pa lodziņu un uzkliedz misteram Gapijam: — Sveikiņi, ser! Sveikiņi!

—   Interesanti, ko tad Mazais ar visu savu ģimeni te meklē tik agri no rīta? — saka misters Gapijs, pamājis sveicienu savam paziņam.

—   Mans dārgais ser, — sauc misters Smolvīds, — vai jūs nebūtu ar mieru izdarīt man pakalpojumu? Vai jūs ar savu draugu nebūtu tik bezgala laipni un neienestu mani tur tajā traktierī laukuma malā, kamēr Bārts ar māsu nesīs vecomāti? Vai jūs izdarīsiet vecam vīram labu darbu, ser?

Misters Gapijs ar draugu saskatās un jautājoši atkārto: — Traktierī laukuma malā? — Un abi sagatavojas ienest godājamo nastu «Saules ģerbonī».

—   Te būs jūsu maksa! — ar negantu smīnu patriarhs paziņo kučierim un pakrata pret viņu savu nevarīgo dūri.

—   Mēģiniet tikai prasīt kaut pensu vairāk — un es jums atriebšos likuma kārtā. Dārgie jaunie cilvēki, lūdzami, nesiet mani uzmanīgi! Ļaujiet man apķerties jums ap kaklu. Es centīšos neturēties pārāk stingri. Ak dievsl Ak tētīt! Ak, mani nabaga kaulil

Labi, ka «Saules ģerbonis» nav tālu, jo misters Vīvls jau pusceļā sāk izskatīties pēc triekas upura. Tomēr viņš paveic savu nesēja lomu bez ļaunākiem simptomiem, vienīgi palaikam izdveš gurkstošus mirēja trokšņus, kas liecina par apgrūtinātu elpošanu, un cēlsirdīgais vecais kungs, kā vēlējies, tie nogādāts «Saules ģerbonī».

—   Ak dievs! — dveš misters Smolvīds, no sava krēsla aizelsies lūkodamies apkārt. — Ak tētīt! Ak, mani nabaga kauli, mana mugura! Ak, šīs sāpes un dūrēji! Sēdi, tu, dīdekle, drebekle, mīstīkla, paisīkla, vecā papagaiļu mātīte! Sēdi!

So mazo veltījumu misis Smolvīdai izraisījusi nelaimīgās vecās dāmas tieksme dējīgi tekalēt apkārt, līdzko viņa jūt zem kājām zemi, un vērsties pie nedzīviem priekšmetiem, klabinot kaut ko nesaprotamu kā tādā raganu dejā. Te laikam vienlīdz vainojama kā nervu kaite, tā prāta aptumsums, bet šoreiz tie šķiet sevišķi saasinājušies — un viņa tā aizrāvusies ar kokgriezumiem rotāto atzveltnes krēslu, dubultnieku tam, kurā sēž misters Smolvīds, ka nomierinās tikai tad, kad mazbērni viņu tajā ar varītēm apsēdina; viņas pavēlnieks tikmēr neskaitāmas reizes un ar lielu degsmi veltī viņai mīlošo apzīmējumu «ietiepīgā žagata».

—  Mans dārgais ser, — pēc tam vectēvs Smolvīds turpina, griezdamies pie mistera Gapija, — še notikusi liela nelaime. Vai kāds no jums par to ir dzirdējis?

—   Dzirdējis, ser? Mēs taču paši to atklājām!

—  Jūs to atklājāt! Jūs abi to atklājāt! Bārt, viņi to atklājuši!

Abi atklājēji pārsteigti raugās uz Smolvīdiem, kuri atbild ar tādu pašu uzmanību.

—   Mani dārgie draugi, — iesmilkstas vectēvs Smolvīds, izstiepdams abas rokas, — izsaku jums simtkārtīgu pateicību, ka esat spēruši šo bēdpilno soli un atklājuši misis Smolvīdas brāļa pelnus!

—   Ko? — noprasa misters Gapijs.

—   Misis Smolvīdas brāļa pelnus, mans dārgais draugs, — tas bija viņas vienīgais tuvinieks. Mēs netikām uzturējuši sakarus, un tagad tas gauži jānožēlo, bet viņš negribēja tos uzturēt. Mēs viņam nepatikām. Viņš bija dīvains — bezgala dīvains. Ja viņš nav atstājis testamentu (un to viņš, visticamākais, nav darījis), es dabūšu atļauju īpašuma pārvaldīšanai. Es atbraucu Šurp, lai parūpētos par šo īpašumu; tas ir jāapzīmogo un jāapsargā. Es atbraucu šurp, — vectēvs Smolvīds atkārto, tverdams gaisu ar visiem desmit pirkstiem reizē, — lai parūpētos par īpašumu.

—   Man šķiet, Mazais, — sašļucis ierunājas misters Gapijs, — tu varēji kādreiz ieminēties, ka večuks ir tavs tēvocis.

—   Jūs abi attiecībā uz viņu bijāt tik nerunīgi, ka man šķita — jums labāk patiks, ja es būšu tāds pats, — atbild šis viltīgais radījums, un acis viņam paslepen dzirkstī. — Turklāt es sevišķi nelepojos ar viņu.

—   Turklāt jums jau tas gluži vienalga, vai viņš ir kādam tēvocis vai nav, — piebilst Džūdija. Arī viņas acis paslepen dzirkstī.

—   Viņš mani mūžā vispār netika redzējis, — saka Mazais. — Nudien nezinu, kāpēc man vajadzētu kādu iepazīstināt ar viņu!

—   Nē, viņš ar mums neuzturēja nekādus sakarus — un tagad tas gauži jānožēlo, — iejaucas vecais kungs, — bet es atbraucu šurp, lai parūpētos par īpašumu — lai izskatītu papīrus un parūpētos par īpašumu. Mūsu mantojuma prasība tiks likumīgi apstiprināta. To kārto mans pilnvarotais. Misters Talkinghorns no Linkolnsinfīldas bija tik laipns, ka piekrita būt par manu pilnvaroto, un, kur viņš pieliek roku, tur nekas uz vietas nestāv, to es jums droši varu teikt. Kruks bija misis Smolvīdas vienīgais brālis, viņam nebija neviena cita tuvinieka, tikai misis Smolvīda. Es runāju par tavu brāli, tu, nešķīstā bambale, viņam bija septiņdesmit seši gadi!

Misis Smolvīda tūlīt sāk purināt galvu un vidžināt: — Septiņdesmit sešas mārciņas septiņi šiliņi septiņi pensi! Septiņdesmit seši tūkstoši naudas maisu! Septiņdesmit seši simttūkstoši miljoni banknošu paciņu!

—   Vai kāds nevarētu padot man dzeramkausu? — iesaucas viņas satracinātais vīrs, bezpalīdzīgi raudzīdamies apkārt un neatrazdams sev tuvumā nekā sviežama. — Vai kāds man nepadotu spļaujamtrauku? Vai kāds man nepadotu kaut ko ļoti cietu un asu, ar ko es varētu viņai tā kārtīgi triekt? Ak tu, vecā ragana, kaķene, kuce, nešķīstā vankšķe! — Un misters Smolvīds, iekarsis savas daiļrunības galējos uzplūdos un nekā cita pa rokai neredzēdams, grābj Džūdiju un grūž viņu pret vecomāti ar visu spēku, ko spēj sevī atrast, un pēc tarn sabrūk kaudzē uz krēsla.

— Sapuriniet kāds mani, esiet tik labi, — saka balss no sabrukušā kamola, kas nevarīgi ķepurojas sēdeklī. — Es atbraucu šurp, lai parūpētos par īpašumu. Sapuriniet mani un pasauciet policistu, kas dežurē blakusnamā, lai es varu viņam visu paskaidrot par šo īpašumu. Mans pilnvarotais drīz būs klāt, lai aizsargātu šo īpašumu. Katorga vai karātavas gaida ikvienu, kas uzdrīkstētos aizskart šo īpašumu! — Kamēr padevīgie mazbērni viņu saved kārtībā ar ierasto sakratīšanas un uzčubināšanas procedūru, vecais vīrs elsodams joprojām kā pats sava atbalss atkārto: — īpašumu… īpašumu… īpašumu!

Misters Vīvls un misters Gapijs saskatās; vienam sejas izteiksme skaidri pauž, ka viņš beidzis savu līdzdalību šai dēkā, otram tā pauž zaudējuma vilšanos un itin kā vēl nogaidošu cerību. Taču pret Smolvīdu tiesībām nekas vairs nav iesākams. No sava amata sola mistera Talkinghorna priekšistabā ierodas viņa ierēdnis, lai pavēstītu policijai, ka misters Talkinghorns uzņemas atbildību par radniecības pareizību un ka nepieciešamie dokumenti un apstiprinājumi tiks sagādāti noteiktajā laikā un kārtībā. Misteram Smolvīdam tūdaļ tiek atļauts izmantot savu varu tādējādi, ka viņš drīkst tikt ienests Kruķa namā mīloša radinieka vizītē un uznests pa kāpnēm mis Flaitas pamestajā istabā, kur viņš izskatās pēc derdzīga maitasputna, kas piepulcēts līdzšinējiem būru iemītniekiem.

Vēsts par šo negaidīto mantinieku tūdaļ aplido laukumu un atkal nes labumu «Saules ģerbonim», iekvēlinādama iedzīvotājos jaunu rosību. Misis Paipera un misis Pērkinsa spriež, ka tas esot nežēlīgi pret jauno cilvēku, ja tiešām neesot nekāda testamenta, un ka viņam pienāktos vismaz dāsna dāvana no šī īpašuma. Jaunais Paipers un jaunais Pērkinss, pārstāvji no tā nevaldāmā draiskuļu bara, kas allaž biedē čānserileinas kājāmgājējus, aiz ūdenssūkņa un pavārtē cauru dienu spēlē sadegšanu — un pār iedomātajiem pelniem skan mežonīgas gaudas un taurēŠana. Mazais Svilzs un mis M. Melvilsone uzsāk laipnas pārrunas ar saviem atbalstītājiem, jauzdami, ka šādi neparasti starpgadījumi nolīdzina šķirtnes starp profesionāļiem un neprofesionāļiem. Misters Bogsbijs izziņo, ka «populārākā dziesma «Karaliene Nāve» visas trupas pavadījumā» būšot šīs nedēļas Mūzikas draugu sanāksmju izcilākais vaibsts, un liek ierakstīt afišā, ka «Dž. Dž. B. jūtas aicināts organizēt šādu programmu, par spīti ievērojamiem papildu izdevumiem, ievērojot vēlēšanos, ko vienbalsīgi izteikusi skaitā nozīmīga cienījamu bāra apmeklētāju publika, un pieminot skumjo notikumu, kas izraisījis tādu sensāciju». Viens jautājums attiecībā uz mirušo sevišķi satrauc laukuma iedzīvotājus, proti, visi vēlas, lai nelaiķim tiktu sagādāts dabiska lieluma zārks, kaut arī tajā ir tik maz, ko ielikt. Kad vēlāk dienas gaitā zārcinieks «Saules ģerbonī» dara zināmu, ka ir saņēmis rīkojumu «taisīt sešas pēdas», gādīgā sabiedrība atviegloti nopūšas un nospriež, ka mistera Smolvīda rīcība dara viņam lielu godu.

Jūtams satraukums valda arī aiz laukuma robežām, turklāt krietni tālu aiz tā robežām, jo skatīt notikušo nāk zinātņu vīri un filozofi un karietes atvizina līdz stūrim ārstus, kuri ierodas tādā pašā nolūkā, un visur risinās vairāk gudru sarunu par ugunsnedrošām gāzēm un fosfora piesātinātu ūdeņradi, nekā šis laukums jebkad spējis iedomāties. Dažas no šīm autoritātēm (protams, pašas gudrākās) ar sašutumu apgalvo, ka nelaiķim nebijis nekādu tiesību mirt viņam piedēvētajā nāvē, un, kad citas autoritātes atgādina tiem par kādu līdzīgas dabas nāves gadījuma izmeklēšanu, kas aprakstīta «Filozofijas sacerējumu» sestajā sējumā, un vēl par kādu citu gluži labi pazīstamu angļu tiesas medicīnas grāmatu, un vēl par Itālijā notikušo grāfienes Kornēlijas Baudi nāves gadījumu, ko sīki aprakstījis kāds vīrs, vārdā Bjankīni, Veronas prebendārijs, kurš pazīstams kā vairāku zinātnisku grāmatu autors un savā laikā ticis uzskatīts par cilvēku, kas šo to zina, un vēl par liecībām, ko devuši Fodrē un Mēra kungi, divi neciešami franči, kas par visu varu centušies pētīt šo jautājumu, un vēl par citu liecību, kura apstiprinot šādus faktus un kuru devis Le Kā kungs, savulaik visai izcils franču ārsts, kuram pieticis nesmalkjūtības dzīvot namā, kur noticis šāds gadījums, un turklāt vēl to sīki aprakstīt, — šīs gudrākās autoritātes tomēr paliek tādos ieskatos, ka nelaiķa Kruķa ietiepība, šķiroties no pasaules šādā neceļā, nav nekādi attaisnojama un personiski apvaino zinātņu vīrus. Jo mazāk laukuma iemītnieki to visu saprot, jo labāk viņiem tas patīk, un vēl jo vairāk iepriecinājuma sniedz «Saules ģerbonis» no saviem krājumiem. Tad uzrodas kāda ilustrēta izdevuma mākslinieks, kura rīcībā ir jau gatavas priekšplānu un figūru skices, kas der jebkam — no avarējuša kuģa Kornvolas piekrastē līdz parādei Haidparkā vai mītiņam Mančestrā —, un misis Pērkinsas personiskajā istabā, kas pēc tam top ievērojama uz visiem laikiem, tūdaļ uz vietas uzzīmē mistera Kruķa namu dabiskā lielumā, patiesībā vēl krietni lielāku, pārvērzdams to gandrīz vai par īstu templi. Tāpat viņš rīkojas, dabūjis atļauju ieskatīties pa liktenīgās istabas durvīm, un dzīvoklis zīmējumā izskatās trīsceturtdaļjūdzi garš un piecdesmit jardu augsts, un tas jo sevišķi sajūsmina laukuma iedzīvotājus. Visu šo laiku abi iepriekšminētie kungi zib no mājas uz māju, piedalās filozofiskajos disputos, vārdu sakot, steidzas nokļūt it visur un uzklausīt it visus — un tomēr vēl paspēj arvien atgriezties «Saules ģerbonī» un aprakstīt pa zīdpapīra lapai ar mazām, alkatīgām rakstāmspalviņām.

Beidzot ierodas izmeklēšanas tiesnesis un sāk iztaujāšanu tāpat kā iepriekšējā reizē, vienīgi šoreiz viņš pret notikušo izturas ar lielāku interesi, jo tas ir neikdienišķāks, un privātā sarunā paziņo zvērināto kungiem, ka «tā māja blakām patiesi šķiet piemeklēta, kungi, tā ir īstena nelaimes māja, bet tā reizēm notiek — un šos noslēpumus mēs nespējam izskaidrot». Pēc tam uz skatuves parādās sešpēdu zārks, kas izpelnās vispārēju ievērību.

Visās šajās norisēs misteram Gapijam ir tik nenozīmīga loma, ja neņem vērā liecības došanu, ka viņš tiek atstumts malā kā jebkurš privātskatītājs un var noraudzīties uz nelaimes vajāto namu tikai no ārpuses; tur viņš ar sirdssāpēm noskatās, kā misters Smolvīds aizslēdz durvis ar piekaramo atslēgu, un apjauš rūgto patiesību, ka ir izslēgts no spēles. Bet, iekams šīs norises beigušās, tas ir, nākamajā vakarā pēc notikušās traģēdijas, misteram Gapijam ir kaut kas jāpasaka lēdijai Dedlokai.

Sī iemesla dēļ jaunais cilvēks, kuru sauc Gapijs, ar pamirušu sirdi un tādu kā apkaunojošu vainas apziņu, ko radījušas bailes un modrie vērojumi «Saules ģerbonī», ap pulksten septiņiem vakarā ierodas Dedloku pilsētas savrupnamā un izsaka lūgumu tikties ar viņas augstdzimtību. Merkūrijs atbild, ka viņa grasoties izbraukt uz pusdienām ārpus mājas, vai tad viņš neredzot pie durvīm . karieti. Jā, viņš redzot gan pie durvīm karieti, tomēr viņš vēloties redzēt arī pašu milēdiju.

Merkūrijs jūt kārdinājumu, kā drīz pēc tam atzīstas citam savas kārtas sulainim, «mesties šim jaunajam cilvēkam pie rīkles», taču iepriekš saņemtie norādījumi liek viņam rīkoties citādi. Tāpēc viņš īgni norūc, lai jaunais cilvēks nākot augšā uz bibliotēku. Tur viņš atstāj šo jauno cilvēku sēžam plašā, diezgan viduvēji apgaismotā telpā, kamēr pats aiziet viņu pieteikt.

Misters Gapijs puskrēslā raugās visos virzienos, un visur viņam šķiet rēgojamies kaut kāda apdegusi, baltiem pelniem klāta ogļu vai malkas kaudzīte. Pēc brīža viņš izdzird šalkoņu. Vai tiešām?… Nē, tas nav rēgs, bet dzīva būtne ar miesu un asinīm, turklāt brīnum skaisti tērpusies.

—   Man jālūdz jūsu augstdzimtībai piedošana, — misters Gapijs stomīdamies saka un izskatās ļoti nomākts. — šis ir nepiemērots bridis …

—   Es jau jums teicu, ka varat ierasties jebkādā brīdī.

Viņa paņem krēslu un raugās viņam acīs tieši tāpat kā

iepriekšējā tikšanās reizē.

—   Pateicos, jūsu augstdzimtība. Jūsu augstdzimtība ir ļoti laipna.

—   Jūs varat apsēsties. — Viņas tonis gan neliecina par īpašu laipnību.

—   Es nezinu, jūsu augstdzimtība, vai man vērts sēsties un jūs aizkavēt, jo es… es neesmu atnesis vēstules, par kurām runāju toreiz, kad man bija tas gods tikties ar jūsu augstdzimtību.

—   Vai jūs atnācāt tikai tāpēc, lai to pateiktu?

—   Tikai tāpēc, jūsu augstdzimtība. — Misters Gapijs ne vien jūtas nomākts, sarūgtināts un neveiklības mocīts — viņa stāvokli vēl pasliktina milēdijas skaistums un krāšņais izskats. Viņa lieliski zina tā iespaidu; viņa to ir pietiekami labi izpētījusi, lai nelaistu garām ne drusciņas tā iedarbības spēju. Kamēr viņa tik salti un mierīgi lūkojas uz jauno cilvēku, viņš ļoti labi apzinās, ka viņam nav ne jausmas par to, kas norisinās viņas domās, turklāt vēl jūt, ka ar katru mirkli it kā arvien vairāk attālinās no viņas.

Viņa nesāks runāt pirmā, tas ir skaidrs. Tātad jāsāk viņam.

—   īsi sakot, Jūsu augstdzimtība, — misters Gapijs saka gluži kā zaglis, kas pazemīgi nožēlo grēkus, — tas cilvēks, no kura man vajadzēja saņemt šīs vēstules, ir piepeši miris un … — viņš apklust. Lēdija Dedloka rāmi pabeidz viņa iesākto teikumu:

—   Un vēstules gājušas bojā kopā ar viņu?

Misters Gapijs ļoti gribētu atbildēt noliedzoši, ja vien spētu — taču viņš nespēj noslēpt patiesību.

—  Tā man šķiet, jūsu augstdzimtība.

Ja tagad viņas sejā varētu ieraudzīt kaut mazāko atvieglojuma atblāzmu! Nē, tādu viņš neredz un neredzētu pat tad, ja šī savaldīgā seja viņu tik ļoti nemulsinātu un viņš neskatītos tai garām, bet tieši virsū.

Viņš izstoma neveiklu atvainošanos par savu neveiksmi.

—   Vai tas ir viss, kas jums sakāms? — vaicā lēdija Dedloka, noklausījusies viņu līdz galam vai vismaz tiktāl, cik viņš stomīdamies spēj tikt.

Misters Gapijs domā, ka tas esot viss.

—   Apdomājiet labi, vai nevēlaties sacīt man vēl kaut ko, jo šī ir pēdējā reize, kad jums ir tāda izdevība.

Misters Gapijs ir pārliecināts, ka pateicis visu. Un šobrīd viņam patiesi nav ne mazākās vēlēšanās sacīt vēl kaut ko.

—   Nu, tad pietiks. Es iztikšu bez jūsu atvainošanās. Arlabvakarul — Un viņa pazvana Merkūrijam, lai tas pavada uz durvīm jauno cilvēku, kuru sauc Gapijs.

Taču ir sagadījies tā, ka šajā namā šajā pašā brīdī atrodas kāds vecs cilvēks, kuru sauc Talkinghorns. Un šis vecais cilvēks, saviem nedzirdamajiem soļiem tuvodamies bibliotēkai, satver durvju rokturi… ienāk iekšā … un sastopas vaigu vaigā ar jauno cilvēku, kurš dodas ārā no istabas.

Vecais vīrs un milēdija pārmij vienu zibenīgu skatienu, un vienu zibenīgu mirkli maska, kura allaž segusi šo seju, nokrīt. Pretī skatās aizdomas — dzeļošas un vērīgas. Nākamajā mirklī maska atkal aizsedz seju.

—   Lūdzu piedošanu, lēdij Dedloka! Tūkstoškārt lūdzu piedošanu! Ir ļoti neierasti sastapt jūs šeit šajā laika. Es domāju, ka istaba ir tukša. Lūdzu piedošanu!

—   Palieciet! — viņa nevērīgi aicina veco kungu atpakaļ. — Lūdzami, palieciet tepat! Es dodos projām uz pusdienām. 5im jaunajam cilvēkam man vairāk nekas nav sakāms!

Samulsušais jaunais cilvēks paklanījies dodas ārā, vēl Izsacīdams cerību, ka misters Talkinghorns no Linkolnsinfīldas jūtoties labi.

—   Tā, tā, — saka tiesuvīrs, paraudzīdamies viņā no saraukto uzacu apakšas; otrreiz tas viņam nav vajadzīgs — viņam nu ne. — No «Kendža un Kārboja», man šķiet?

—   No «Kendža un Kārboja», mister Talkinghorn. Mani sauc Gapijs, ser.

—   Jā, protams. Nu, paldies jums, mister Gapij, es jūtos ļoti labi!

—    Priecājos dzirdēt, ser. Vēlu jums justies, cik labi vien iespējams, — mūsu profesijas goda labad.

—   Pateicos, mister Gapij!

Misters Gapijs aizlavās projām. Misters Talkinghorns, savā melni apdilušajā, vecmodīgajā ģērbā lielisks fons lēdijas Dedlokas krāšņumam, pavada viņu lejup pa kāpnēm līdz karietei. Tad viņš atgriežas, berzēdams zodu, un berzē to neparasti cītīgi visu vakara cēlienu.

XXXIV NODAĻA

Skrūves pagrieziens.

—   Interesanti, — saka misters Džordžs, — kas tas varētu būt? Vai tā ir tukša patrona vai pielādēta? Nekaitīgs blīkšķis vai šāviens?

Kavalērista prātojumus izraisījusi kāda atvērta vēstule, kas šķiet viņu manāmi mulsinām. Viņš raugās uz to te no atstatuma, te tuvumā, paņem te labajā rokā, te kreisajā, lasīdams piešķiebj galvu te uz vienu pusi, te uz otru, te sarauc uzacis, te savelk tās uz augšu — un joprojām netiek skaidrībā. Viņš izgludina papīra lapu ar savu masīvo delnu un sāk domīgi staigāt turp un atpakaļ, ik pa laiciņam apstādamies pie galda tās priekšā, lai atkal uz to paskatītos. Tomēr arī tas nelīdz. — Vai tā ir tukša patrona, — misters Džordžs joprojām prāto, — vai pielādēta?

Fils Skvods, apbruņojies ar otu un krāsas podu, gabaliņu tālāk nodarbojas ar mērķu krāsošanu; viņš klusi svilpo pie sevis straujā marša ritmā un orķestrantu manierē dziesmiņu par to, ka atgriezīšoties pie meitenes, kuru atstājis.

—   Fil! — kavalērists viņam uzsauc un. ar mājienu aicina pie sevis.

Fils atnāk, pārvietodamies tāpat kā vienmēr: vispirms aizšļūc sānis, it kā grasītos iet uz citu pusi, tad dodas virsū savam saimniekam tiešā triecienā kā durkļu kaujā. Uz viņa netīrās sejas vietām manāmi izceļas baltu šļakatu pēdas, un viņš kasa vienīgo uzaci ar otas kātu.

—   Paklausies, Fili Klausies uzmanīgil

—   Klausos, komandier, klausos,

—   «Seri Atļaujiet man jums atgādināt (lai gan likums, kā Jūs zināt, man neliek to darīt), ka vekselis ar divu mēnešu termiņu, ko esat parakstījis ar Mistera Metjū Begneta galvojumu par summu deviņdesmit septiņas mārciņas četri šiliņi un deviņi pensi, apmaksājams rit, tāpēc Jūs tiekat lūgts sagatavot šo summu un norādītajā dienā samaksāt. Ar cieņu — Jūsu Džošua Smolvīds.» Ko tu par to saki, Fil?

—   Nelaba būšana, saimniek.

—   Kāpēc?

—   Man šķiet, — atbild Fils, ar otas kātu domīgi braucīdams stāvo rievu uz pieres, — kad prasa naudu, vienādiņ gaidāmas nepatikšanas,

—   Paklausies, Fil, — kavalērists saka, atsēzdamies uz galda malas, — es jau esmu samaksājis, var teikt, pusi no šī parāda — procentos un tamlīdzīgi.

Fils atkāpjas pāris soļu uz sāniem un ar grūti aprakstāmu grimasi greizajā sejā liek saprast, ka šis apstāklis, pēc viņa domām, minēto darījumu nevērš daudzsološāku.

—   Un paklausies vēl ko, Fil, — kavalērists turpina, ar rokas mājienu atvairīdams palīga priekšlaicīgos secinājumus. — Mums no paša sākuma bija vienošanās, ka šis vekselis būs, kā viņi mēdz sacīt, atjaunojams. Un tas ir atjaunots jau neskaitāmas reizes. Ko tu tagad par to teiksi?

—   Es teikšu — man rādās, ka tās reizes tagadiņ ir galā.

—   Tu domā? Man gandrīz vai liekas tāpat.

—   Vai Džošua Smolvīds bija tas, ko teitan ienesa ar visu sēžamo?

—   Tas pats.

—   Saimniek, — Fils saka, kļuvis pavisam drūmi nopietns, — tā ir dēle no dabas un skrūvspīle darbos; tāds izlokās kā čūska un sacērt spīles kā vēzis.

Šādos izteiksmīgos vārdos paudis savas jūtas, misters Skvods vēl brītiņu pakavējas, lai redzētu, vai viņam vēl kas būs jāsaka, un tad savā ierastajā veidā dodas projām, pie krāsojamā mērķa, ar pirmītējā muzikālā izteiksmes veida palīdzību enerģiski vēstīdams, ka noteikti atgriezīšoties pie savas brīnum jaukās meitenes. Džordžs, salocījis vēstuli, arī paietas uz viņa pusi.

—   Viena izeja gan ir no šis klapatas, komandier, — saka Fils, viltīgi paskatīdamies uz viņu.

—   Samaksāt naudu, vai ne? Kaut es to varētu!

Fils papurina galvu. — Nē, saimniek, nē, tik traki ne. Izeja ir, — viņš atkārto, pavadīdams teikto ar īsti māksliniecisku otas triepienu, — re, tā, ko es te daru.

—   Nobalsināt?*

Fils pamāj ar galvu.

—   Neko teikt, jauka izeja! Vai tu zini, kas tādā gadījumā notiktu ar Begnetiem? Vai saproti, ka viņi izputētu, maksādami manus vecos parādus? Nudien, tu esi varens godavīrs, — novelk kavalērists, nomērīdams palīgu ar savu iespaidīgo skatienu, kas pauž neslēptu sašutumu, — tik tiešām, īsts godavīrs, Fil!

Fils, tupēdams uz viena ceļgala mērķa priekšā, dedzīgi protestē, pavadīdams sacīto ar daudziem alegoriskiem otas vēzieniem un ar īkšķi izlīdzinādams balto virsmu pie apmales, ka viņš esot pavisam aizmirsis par Begnetu atbildību un nemūžam tīši neskartu ne matiņu uz šīs godājamās ģimenes locekļu galvas, bet tad garajā gaitenī aiz durvīm atskan soļi un moža balss apvaicājas, vai Džordžs esot mājās. Fils, paskatījies uz savu saimnieku, uzslienas kājās un atsaucas: — Saimnieks tepatās ir, misis Begneta! Re, kur ir!

«Vecā draudzene» nekad un nekādā gadalaikā neiziet uz ielas bez pelēka, rupja auduma apmetņa, kas gan ir stipri pavalkāts, taču nevainojami tīrs; tas neapšaubāmi ir tas pats apģērba gabals, kas misteram Begnetam kļuvis tik nozīmīgs ar to, ka pārradies mājās Eiropā no citas pasaules malas kopā ar misis Begnetu un lietussargu. Arī šis otrs uzticamais priekšmets ir neaizstājams piederums «vecās draudzenes» ietērpā, kad viņa iziet no mājas. Krāsa tam ir nenosakāma un pasaulē nepazīstama, roktura vietā rievots koka kāsis, tam galā jeb «knābī» iestiprināts metāla gabaliņš, kas atgādina mazu, pusapaļu durvju lodziņu vai vienu no ovāliem aceņu stikliem; šim rotājumam gan nepiemīt spēja allaž sīksti turēties savā vietā, kā to varētu sagaidīt no priekšmeta, kas tik ilgi bijis ciešā saskarē ar britu armiju. «Vecās draudzenes» lietussargs vidusdaļā izskatās diezgan pašļaugans, un šķiet, ka tam trūkst vairāku spraišļu — var nojaust, ka šis priekšmets daudzu gadu gaitā ir kalpojis gan mājās par trauku skapi, gan ceļojumos par čemodānu. Misis Begneta nekad to nemēģina atvērt, pilnīgi paļaudamās uz savu pārbaudīto apmetni ar ietilpīgo kapuci; lietussargs viņai visbiežāk noder par rādāmkoku, ar kura palīdzību tirgū norādīt uz vēlamajiem gaļas gabaliem vai dārzeņu saišķiem vai arī draudzīgi piebikstīt tirgotājam, lai piesaistītu viņa uzmanību. Arī bez sava iepirkumu groza, kas atgādina pītu aku ar diviem atlokāmiem vākiem, viņa neizkustas no mājas. Tā nu šo savu uzticamo pavadoņu sabiedrībā, ar draudzīgu smaidu godīgajā, iedegušajā sejā zem raupjās salmu cepures misis Begneta spirgta un ziedoša iesoļo Džordža šautuvē.

—   Nu, Džordž, veco zēn, — viņa saka, — kā tad jums klājas šai saulainajā rītā?

Draudzīgi paspiedusi viņam roku, misis Begneta pēc gājiena dziļi ievelk elpu un apsēžas atpūsties. Tā kā viņai piemīt spēja atpūsties jebkurā vietā un šī spēja turklāt tikusi rūdīta kravas ratu virsotnēs un līdzīgās vietās, viņa piemetas uz rupji tēsta sola, atraisa cepures lentes, atgrūž cepuri atpakaļ, sakrusto rokas un, šķiet, jūtas pavisam omulīgi.

Misters Begnets tikmēr ir sarokojies ar savu veco karabiedru un Filu, kuram arī misis Begneta veltī laipnu galvas mājienu un smaidu.

—   Nu, Džordž, — enerģiski saka misis Begneta, — te nu mēs esam, Lignums un es, — šādi viņa bieži mēdz dēvēt savu vīru, atvasinot šo viņa vārdu no Lignum Vitae* — mistera Begneta pulka gadu iesaukas viņu iepazīšanās laikā; tā acīmredzot radusies šī cilvēka izcilās izturības un cieto sejas vaibstu dēļ. — Mēs iegriezāmies, lai, kā parasts, nokārtotu to galvojumu. Iedodiet viņam parakstīt jaunu vekseli, Džordž, — un viņš to parakstīs, kā kārtīgam vīram pienākas.

—   Es tieši šorīt grasījos iet pie jums, — negribīgi bilst kavalērists.

—   Jā, mēs jau tā domājām un tāpēc izgājām agri, atstājuši Vnlļdžu, šo lielisko zēnu, pieskatīt māsas, — un, kā recļzat, ieradāmies paši pie jumsi Jo Lignums tagad ir tik āizņemts un tik maz izkustas, ka pastaiga viņam ir ļoti noderīga. Bet kas tad jums lēcies, Džordž? — noprasa misis Begneta, pārtraukusi savus mundros vārdu plūdus. — Jūs nemaz neizskatāties kā savā ādā.

—   Es tiešām nejūtos savā ādā, — atbild kavalērists, — es esmu izmests no segliem, misis Begneta.

Viņas modrā acs tūdaļ saskata patiesību. — Džordž! — viņa paceļ rādītājpirkstu. — Tikai nestāstiet man, ka nav kaut kas kārtībā ar Lignuma galvojumu! Nedariet to, Džordž, kaut vai bērnu dēļ!

Kavalērists paskatās viņā ar rūpju pilnu vaigu.

—   Džordž! — saka misis Begneta, lielākas izteiksmības labad ņemdama palīgā abas rokas un laiku pa laikam uzsizdama ar plaukstām pa ceļgaliem. — Ja jūs esat Jāvis kaut kam nelāgam nolikt ar Lignuma galvojumu, ja esat iegrūdis viņu likstā, ja esat pakļāvis mūs ūtrupes briesmām — un to es lasu jūsu sejā, Džordž, tas tur tikpat kā uzrakstīts —, jūs esat pastrādājis kauna darbu un mūs nekrietni piekrāpis, Nekrietni, es jums saku, Džordž! Re, tā!

Misters Begnets, kurš citādi stāv nekustīgs kā ūdenssūknis vai laternas stabs, uzliek savu lielo labo roku uz kailā galvvidus, it kā gribēdams pasargāt to no dušas, un samulsumā raugās uz misis Begnetu.

—   Džordž! — saka šī «vecā draudzene». — Es esmu pārsteigta par jums! Džordž, man kauns par jums! Džordž, es neparko nebūtu ticējusi, ka jūs esat uz to spējīgs! Es vienmēr uzskatīju, ka jūs esat ripojošs akmens, kas neapaug ar sūnām, bet man nekad nenāca prātā, ka jūs spēsiet atraut to mazumiņu sūnu, uz kā apmeties Begnets ar bērniem. Jūs zināt, kāds viņš ir strādīgs, kārtīgs cilvēks. Jūs zināt, kādi ir Kvēbeka, Malta un Vulidžs, — un man nemūžam nebūtu prātā nācis, ka jūs spētu vai gribētu kaut ko tādu izdarīt. Ai, Džordž! — un misis Begneta pacel apmetņa stūri, lai neviltotās bēdās noslaucītu acis. — Kā jūs to varējāt?

Kad misis Begneta pieklust, misters Begnets atvelk plaukstu no galvvidus, it kā duša būtu rimusies, un satraukts raugās uz misteru Džordžu, kurš kļuvis pavisam bāls un savukārt satriekts raugās uz pelēko apmetni un salmu cepuri.

—   Met, — kavalērists saka nomāktā balsī, uzrunādams viņu, bet joprojām raudzīdamies uz viņa sievu, — man žēl, ka jūs tik ļoti ņemat to pie sirds, jo es, nudien, ceru, ka nebūs tik Jauni, kā izskatās. Tiesa, es šorīt saņēmu šo vēstuli, — un viņš nolasa to skaļi, — tomēr es ceru, ka vēl varēs visu nokārtot. Par to ripojošo akmeni — tur jums taisnība: es esmu ripojošs akmens un labi zinu, ka neesmu atnesis labumu nevienam no tiem, kam esmu gadījies ceļā. Bet neviens vecs klaidonis nespētu vairāk mīlēt tavu sievu un ģimeni, kā viņus mīlu es, Met, un es Joti ceru, ka iu mēģināsi man piedot. Nedomā, ka es kaut ko esmu slēpis no tevis. So vēstuli es saņēmu tikai pirms stundas ceturkšņa.

—   Veco draudzenīt, — pēc īsa klusuma brīža nomurmina misters Begnets, — pasaki viņam, ko es par to domāju.

—   Ak vai! Kāpēc viņš neapprecēja Džo Pouča atraitni Ziemeļamerikā? — misis Begneta saka, pa pusei smiedamās, pa pusei raudādama. — Tad viņam visas šīs raizes būtu aiztaupītas.

—  Vecā draudzene runā patiesību, — saka misters Begnets, — kāpēc gan tu to nedarīji?

—   Nu, es ceru, ka viņa līdz šim laikam ir tikusi pie labāka vira, — atbild kavalērists. — Sā vai tā, šodien es te stāvu, kāds esmu, neprecējies ar Džo Pouča atraitni. Ko lai es daru? Jūs redzat visu, kas man apkārt. Tas nav mans, tas ir jūsu. Sakiet vienu vārdu — un es pārdošu pēdējo skrandu. Ja es varētu cerēt, ka tādējādi sadabūšu kaut aptuveni vajadzīgo summu, es jau sen visu būtu pārdevis. Nedomā, ka es atstāšu tevi vai tavējos ķibelē, Met. Drīzāk es pārdošu pats sevi. Gribētos tikai zināt, — viņš piebilst, ar nievājošu žestu iesizdams sev pa krūtīm, — kurš vēlēsies pirkt šādu vecu, apbružātu krāmu!

—   Vecā draudzenīt, — nomurmina misters Begnets, — pasaki viņam, ko vēl es domāju.

—   Džordž, — saka «vecā draudzene», — visu apsverot, jūsu vaina te nav tik liela — tikai jums nevajadzēja uzsākt šo veikalu, ja nebija līdzekļu.

—   Bet tas ir tieši manā dabā, — ar nožēlu piemetina kavalērists. — Tieši manā dabā, es zinu.

—   Klusu! — uzsauc misters Begnets. — Vecā draudzene tev pilnīgi pareizi saka manas domas — tāpēc uzklausi mani līdz galam!

—  Visu apsverot, jums nekad nevajadzēja lūgt no mums galvojumu un nekad nevajadzēja to saņemt. Bet, kas padarīts, padarīts. Jūs arvien esat bijis godīgs un atklāts cilvēks, cik nu tas ir bijis jūsu spēkos, kaut arī drusciņ vieglprātīgs. No otras puses, jūs nenoliegsiet, ka mums, gluži dabiski, ir pamats raizēties, kad virs galvas savelkas tāds mākonis. Tāpēc aizmirsīsim, kas bijis, un piedosim viens otram, Džordžl Vai dzirdat? Aizmirsīsim un piedosim!

Misis Begneta pastiepj viņam savu godīgo roku, otru pasniegdama vīram, un misters Džordžs saņem viņu abu rokas savējās un, neatlaizdams tās, saka;

—   Es no visas sirds jums varu teikt, ka nav nekā tāda, ko es nebūtu ar mieru darīt, lai dzēstu jūsu saistības. Bet viss, ko esmu spējis sagrabināt divu mēnešu gaitā, ikreiz ir aizgājis procentos, lai varētu atjaunot vekseli. Mēs ar Filu te dzīvojam ļoti pieticīgi. Bet šautuve neienes tik, cik es biju cerējis, un tā nav… īsi sakot, tā nav nekāda zelta bedre. Vai man nevajadzēja uzsākt šo veikalu? Skaidrs, ka nevajadzēja. Bet tas mani kaut kā pievilka, es domāju, ka varbūt iemācīšos stāvēt uz kājām, cerēju, ka tas palīdzēs noturēties, un tāpēc, lūdzu, mēģiniet aizbildināt šīs manas cerības — zvēru pie sava goda, ka jūtos jums ļoti pateicīgs un man_ milzīgs kauns pašam par sevi. — Izrunājot pēdējos vārdus, misters Džordžs spēcīgi paspiež abas savās plaukstās saņemtās rokas un, atlaidis tās vaļā, atkāpjas pāris soļu atpakaļ un, stalti izslējies, nostājas taisni viņiem pretī — gluži kā kareivis, kas pateicis notiesātā pēdējo vārdu un sagatavojies, ka viņu tūdaļ nošaus ar visiem militārajiem goda rituāliem.

—   Džordž, uzklausi mani līdz galam! — saka misters Begnets, pametis skatienu uz sievu. — Draudzenīt, turpini!

Izteikdamies šajā savdabīgajā veidā, misters Begnets vēl var vienīgi piebilst, ka uz saņemto vēstuli jāatbild bez kavēšanās, ka viņam ar Džordžu tūlīt pat vajadzētu personiski ierasties pie mistera Smolvīda un ka pats galvenais ir pasargāt un paglābt no nelaimes misteru Begnetu, kas neko nav guvis no šīs naudas. Misters Džordžs nevilcinādamies piekrīt, uzliek platmali un ir gatavs kopā ar misteru Bcgnctu soļot uz ienaidnieka nometni.

—   Neņemiet ļaunā ātru sievišķa valodu, Džordž, — saka misis Begneta, uzsizdama viņam pa plecu. — Es uzticu jums savu veco Lignuinu un nešaubos, ka jūs godam izvedīsiet viņu visam cauri.

Kavalērists atbild, ka tas esot laipni sacīts un ka viņš katrā ziņā kaut kā izvedīšot Lignumu visam cauri. Tad misis Begneta ar savu apmetni, groziņu un lietussargu un jaunu možumu sejā dodas uz mājām pie pārējās ģimenes, bet abi karabiedri sāk savu cerību pilno gājienu, kura mērķis ir pielabināt misteru Smolvīdu.

Vai Anglijā atrastos vēl divi tādi cilvēki, kam jebkādas sarunas ar misteru Smolvīdu solītu vēl mazākas izredzes uz labvēlīgu iznākumu kā misteram Džordžam un misteram Begnetam, tas ir ļoti pamatots jautājums. Tikpat apšaubāmi šķiet tas, vai visā šai zemē atrodami vēl divi tik naivi un nepieredzējuši bērni Smolvīdu tipa darījumos kā šie abi vīri, par spīti viņu kareivīgajai ārienei, platajiem, staltajiem pleciem un smagajai gaitai. Kamēr viņi dzijā nopietnībā so|o pa ielām uz Mauntplezenta pusi, misters Begnets, ievērojis, cik domīgs ir viņa biedrs, nolemj, ka derētu vēlreiz atgriezties pie nesenā misis Begnetas jūtu izvirduma.

—   Džordž, tu jau zini, kāda ir vecā draudzene — mīļa un maiga kā saulīte. Bet, lai tikai kāds aizķer bērnus… vai mani… tad viņa tūliņ iet gaisā kā šaujampulveris.

—   Par to viņu var tikai uzslavēt, Meti

—   Džordž, — saka misters Begnets, skatīdamies taisni sev priekšā, — mana vecā draudzene… nemaz nespēj darīt ko tādu… par ko viņu nevarētu slavēt. Gandrīz vai tā. Es tikai nekad to nesaku. Kārtībai jābūt.

—  Viņa atsver pati sevi zeltā, — piebilst kavalērists.

—   Zeltā? — pārjautā misters Begnets. — Klausies, ko es tev teikšu! Vecā draudzene… sver simt septiņdesmit divas mārciņas. Vai es lai ņemtu pretī tādu svaru… vienalga kādu metālu… par veco draudzeni? Nē. Un kāpēc nē? Tāpēc, ka tas metāls, no kā viņa taisīta, ir daudz reižu dārgāks … dārgāks par visdārgāko metālu. Un viņa viscaur ir no metāla!

—   Tev taisnība, Met!

—   Kad viņa piekrita nākt pie manis… un pieņēma gredzenu… viņa brīvprātīgi k|uva par padoto man un bērniem … no visas sirds un uz visu mūžu. Viņa tik nopietni veic savu dienestu, — saka misters Begnets, — un ir tik uzticīga savam karogam… ka mēģini tikai mums pirkstu piedurt… ur; viņa ir kājās un metas pie ieročiem. Ja vecā draudzene atklāj uguni… ja tā gadās… pienākuma vārdā… neņem par ļaunu, Džordž! Jo viņa ir ļoti uzticama!

—   Lai dievs viņu svētī, Met! — atbild kavalērists. — Es viņu tāpēc vērtēju vēl augstāk!

—   Tev taisnībai — saka misters Begnets ar patiesu dedzību, tomēr neatslābinādams. spraigumu nevienā muskulī. — Tu vari vērtēt veco draudzeni augstu … tik augstu kā Gibraltāra klinti… un tomēr tas būs par zemu… ņemot vērā viņas īpašības. Bet es nekad to nesaku, viņai dzirdot. Kārtībai jābūt!

Šādus cildinājumus pārmijot, viņi sasniedz Mauntplezentu un nonāk pie vectēva Šmolvīda nama. Durvis atver mūžam nemainīgā Džūdija, kas, nopētījusi atnācējus no galvas līdz kājām bez sevišķas labvēlības, drīzāk ar neslēptu ļaunu smīnu, atstāj tos stāvam uz sliekšņa, lai apspriestos ar orākulu, vai laist viņus iekšā. Acīmredzot orākuls ir devis piekrišanu, jo viņa atgriežas un ar savu medussaldo mutīti pavēsta, ka viņi «varot nākt iekšā, ja gribot». Pēc šī pagodinājuma abi draugi ieiet istabā, kur atrod misteru Smolvīdu sēžam ar kājām sava krēsla atvilktnē, it kā tā būtu papīra kāju vanna, kamēr misis Smolvīda paslēpta aiz spilvena kā putns, kam neļauj dziedāt.

—    Mans dārgais draugs, — saka vectēvs Smolvīds, izstiepis uz priekšu abas kalsnās, mīlošās rokas, — kā tad nu iet? Kā tad nu iet? Un kas ir šis mūsu draugs, mans dārgais draugs?

—    Sis te, — atbild Džordžs, uzreiz nespēdams izturēties draudzīgi un samierinoši, — ir Metjū Begnets, kurš man, kā zināt, pakalpojis tai mūsu darījumā.

—    A! Misters Begnetsl Nu protams! — Vecais vīrs paraugās uz viņu, turēdams plaukstu virs acīm. — Ceru, ka jums klājas labi, mister Begnet? Kāds lielisks cilvēks, mister Džordž! Armijas kalums, ser!

Tā kā krēsli atnācējiem netiek piedāvāti, misters Džordžs pats atnes vienu misteram Begnetam, otru sev. Viņi apsēžas, misters Begnets turklāt to dara tā, it kā viņa augums nespētu saliekties citādi kā vienīgi gurnos.

—   Džūdij, — uzsauc vectēvs Smolvīds, — atnes pīpi!

—   Es gan nezinu, — iejaucas misters Džordžs, — vai šai jaunajai sievietei vajadzētu pūlēties, jo es, patiesību sakot, šodien neesmu noskaņots smēķēt.

—   Ak tā? — vecais vīrs atjautā. — Džūdij, atnes pīpi!

—   Lieta tāda, mister Smolvīd, — turpina Džordžs,

—  ka es neesmu labā omā. Man tā izskatās, ser, ka jūsu pilsētas draugs uzsācis nelāgu joku.

—   Ak tu dieviņ, nevar būt! — saka vectēvs Smolvīds.

—  Tā viņš nekad nedara.

—    Nedara? Nu, priecājos, to dzirdot, jo man šķita, ka tas varētu būt viņa darbs. Es runāju par šo te. Par šo vēstuli.

Vectēvs Smolvīds savelk seju ļoti netīkamā smaidā, ļaudams saprast, ka šī vēstule viņam pazīstama.

—   Ko tas nozīmē? — vaicā Džordžs.

—    Džūdij, — saka vecais vīrs, — vai tu atnesi pīpi? Dod man to šurp! Vai jūs vaicājāt, ko tas nozīmē, mans labais draugs?

—   Jā gan! Paklausieties, mister Smolvld, paklausieties, — uzstāj kavalērists, pūlēdamies runāt, cik vien iespējams, rāmi un pieļāvīgi, vienā rokā turēdams vēstuli, otras masīvos pirkstu kauliņus atspiedis pret augšstilbu, — jūs no manis esat saņēmis ne mazumu naudas, un šobrīd mēs te sēžam vaigu vaigā un abi labi zinām, kāda vienmēr bijusi mūsu vienošanās. Es esmu gatavs maksāt jums procentus tāpat kā līdz šim; to esmu darījis kārtīgi un nedomāju pārtraukt arī turpmāk. Līdz šim vēl nekad es no jums šādu vēstuli neesmu saņēmis, un šorīt tā mani drusku izsita no sliedēm, jo šeit ir mans draugs Begnets, kurš, kā jums zināms, nekā nav guvis no šīs naudas… _

—   Kā jums zināms, man tas nav zināms, — rāmi iestarpina vecais vīrs.

—   Nu, kaut velns jūs… tas ir, es taču jums to saku!

—   Jā, jā, jūs man to sakāt, — atbild vectēvs Smolvīds. — Bet man tas nav zināms.

—   Nu labi! — izgrūž kavalērists, apspiedis niknuma vilni. — Toties man ir zināms.

—   AI — vectēvs Smolvīds ar apbrīnojamu mieru atsaucas. — Tas ir pavisam kas cits! Bet tam nav nozīmes, — viņš piebilst. — Mistera Begneta stāvoklis no tā nemainās.

Nabaga Džordžam vajadzīga liela piepūle, lai risinātu šo jautājumu miera ceļā un mēģinātu pielabināt misteru Smolvīdu, atgādinot viņa paša uzstādītos noteikumus.

—   Tieši to arī es gribu teikt. Kā jūs sakāt, mister Smolvīd, Metjū Begnets ir atbildīgs par parādu jebkurā gadījumā. Un tas, redzat, dara lielas raizes viņa labajai laulātai draudzenei un arī man, jo es, tiesa, esmu nekam nederīgs vējagrābslis, kam no dabas lemts gūt vairāk belzienu nekā naudas gabalu, taču viņš ir kārtīgs ģimenes cilvēks, vai saprotat? Redzat, mister Smolvīd, — kavalērists turpina, un militārais tiešums, darījumu kārtojot, palīdz viņam atgūt pašpaļāvību, — kaut arī mēs savā ziņā esam pietiekami labi draugi, es gluži labi saprotu, ka nevaru lūgt, lai jūs pilnībā atbrīvotu manu draugu Begnetu no atbildības.

—   Jūs esat pārāk pieticīgs, mīļais draugs. Jūs man varat lūgt jebko, mister Džordž. — (Šodien vectēva Stnolvīda balsī skan kaut kas no cilvēkēdāja līksmības.)

—   Un jūs varat atteikt — vai tā jūs to domājāt? Vai varbūt nevis jūs, bet jūsu pilsētas draugs? Ha, ha, ha!

—   Ha, ha, hal — piebalso vectēvs Smolvlds. Viņa smiekli ir tik skarbi un acis spīd tik koši zaļas liesmiņas, ka mistera Begneta allaž nopietnā seja kļūst vēl jo nopietnāka, vērojot šo godājamo vīru.

—   Nu rel — saka dzīvespriecīgais Džordžs. — Man prieks redzēt, ka mēs varam aprunāties draudzīgā noskaņā, jo es gribu nokārtot šo jautājumu padraugam. Te ir mans biedrs Begnets, un te esmu es. Ar jūsu laipnu piekrišanu, mister Smolvīd, mēs nokārtosim visu tūlīt tepat uz vietas — tā kā katru reizi. Un jūs novelsiet viņam un viņa ģimenei lielu nastu no sirds, ja paskaidrosiet viņam, kāda ir mūsu vienošanās.

Laikam tas ir kāds rēgs, kas piepeši spalgi un nicīgi iesmejas: — Ak kungs tētīt! Ak mūžs! — jo tā taču nudien nevar būt draiskā Džūdija — kad apmeklētāji satrūkušies paskatās apkārt, viņa stāv klusēdama, tikai zods šķiet nupat saslējies augšup, paužot nicinājumu un izsmieklu. Mistera Begneta nopietnā seja kļūst vēl jo nopietnāka.

—   Bet man šķita, ka jūs vaicājāt, mister Džordž, — tagad runā vecais Smolvlds, kurš visu šo laiku tur rokā pīpi, — man šķita, ka jūs vaicājāt, ko nozīmē šī vēstule?

—   Jā, vaicāju gan, — kavalērists atbild savā nevērīgajā veidā, — tomēr tas man sevišķi nerūp, ja vien mēs visu nokārtojam, kā nākas, pa draugam.

Misters Smolvīds, mērķēdams pīpi pret kavalērista galvu un tad tīši aizgriezdamies sāņus, nosviež to zemē, kur tā salūst gabalos.

—   Re, ko tā nozīmē, mans dārgais draugs! Es jūs satriekšu gabalos. Saberzīšu druskās. Samalšu miltos. Ejiet pie velna!

Abi draugi pieceļas un saskatās. Mistera Begneta nopietnā seja tagad pauž nopietnības galējo robežu.

—   Ejiet pie velna! — atkārto vecais. — Gana esat te smēķējis pīpi un dižojies! Ko jūs iedomājaties? Lepnais dragūns! Ejiet pie mana pilnvarotā (ceļu jūs zināt — esat tur jau bijis) un izrādiet tur savu lepnību! Aizejiet gan, mans dārgais draugs, tur vēl var atrasties kāda izeja. Atver durvis, Džūdij, un izmet šos iedomu pūšļus ārā! Sauc palīgā, ja neiet ar labu! Met viņus ārā!

Viņš izkliedz to tik sparīgi, ka misters Begnets, uzlicis rokas draugam uz pleciem, iekams tas vēl attapies no apstulbuma, izbīda viņu pa ārdurvīm, kuras triumfējošā Džūdija acumirklī ar troksni aizsit ciet. Misters Džordžs brītiņu aiz pārsteiguma stāv kā zemē iemiets un stīvi raugās uz klauvējamo veseri. Misters Begnets, iegrimis visdrūmākajā nopietnības bezdibenī, kā sargkareivis soļo turp un atpakaļ nelielā viesistabas loga priekšā un ik reizi, garām iedams, ielūkojas tajā, acīmredzot kaut ko savā prātā apsvērdams.

—   Ejam, Meti — beidzot atguvies, saka misters Džordžs. — Jāizmēģina laime pie pilnvarotā. Nu, ko tu domā par šo veco blēdi?

Misters Begnets apstājas, lai beidzamo reizi paskatītos viesistabas logā, un atbild, pamezdams ar galvu uz visu, kas atrodas aiz tā: — Ja te būtu bijusi mana vecā draudzene… es nu gan viņam būtu pateicis, ko domāju! — Sādi izmetis no galvas savu drūmo pārdomu priekšmetu, viņš aizgriežas un soli solī, plecu pie pleca ar kavalēristu aizsoļo prom no šī nama.

Kad viņi ierodas Linkolnsinflldā, misters Talkinghorns ir aizņemts un šobrīd nevar viņus uzklausīt. Viņš arī nebūt nevēlas atnācējus satikt, jo, kad viņi nogaidījuši apaļu stundu un ierēdnis, kuru zvans iesaucis kabinetā, izmantojis izdevību paziņot par abiem gaidītājiem, saņemtā atbilde ir vēl mazāk iepriecinoša: misteram Talkinghornam neesot viņiem nekas sakāms, un gaidīt neesot nekādas vajadzības. Viņi tomēr turpina gaidīt ar militārai taktikai nepieciešamo izturību, un beidzot atkal atskan zvans, pēc kura no mistera Talkinghorna istabas iznāk viņa kliente.

Sī kliente, patīkama izskata paveca dāma, nav neviena cita kā misis Raunsvela, Ceznivoldas saimniecības pārzine. Viņa iznāk no svētnīcas, izdarījusi cēlu, vecmodīgu reveransu, un klusi aizver durvis. Viņa acīmredzot šeit bauda tādu kā izredzētu stāvokli, jo ierēdnis pieceļas no sola, pavada viņu cauri priekšistabai un izlaiž pa durvīm. Vecā dāma pateicas viņam par uzmanību un tad ievēro abus gaidītājus.

—   Lūdzu piedošanu, ser, bet man izskatās — vai tikai šie kungi nav no armijas ļaudīm?

Ierēdnis ar acu uzmetienu pārraida jautājumu tālāk viņiem, un, tā kā misters Džordžs nenovērš skatienu no kalendāra virs kamīna, misters Begnets uzņemas pūles -atbildēt pats: — Jā, kundze. Atvaļinātie.

—   Tā jau man likās. Es pat nešaubījos. Mana sirds iesilst, jūs redzot, kungi! Un tā ir ik reizes, kad redzu armijas cilvēkus. Lai dievs jūs svētī, kungi! Jūs atvainosiet vecas sievietes vājību — man reiz bija dēls, kurš aizgāja armijā. Skaists, stalts puisis bija; tiesa gan, pārgalvis, tomēr labu sirdi, kaut arī dažs labs mēģināja viņu nomelnot nabaga mātes acīs. Piedodiet par traucējumu, ser. Lai dievs jūs svētī, kungil

—   Un jūs, kundze, tāpatl — atbild misters Begnets, vēlēdams to no visas sirds.

Vecās dāmas nopietni sirsnīgajā balsī un trīsās, kas šķiet pārņēmušas viņās neparasto, vecīgo augumu, jaušas kaut kas bezgala aizkustinošs. Taču misters Džordžs ir tā iegrimis kalendārā virs kamīna (varbūt viņš kaut ko cenšas aprēķināt nākamajos mēnešos), ka nepagriež pat galvu, iekams viņa nav aizgājusi un durvis aiz viņas aizvērušās.

—   Džordž, — misters Begnets strupi norūc, kad draugs beidzot atrāvies no kalendāra. — Nenokar degunu! «Kādēļ skumsti, kareivi, — galvu augšā, zēn!» Saņem tak dūšu, draugs!

Kad ierēdnis atkal iegājis pasacīt, ka apmeklētāji joprojām ir tepat, un viņi dzirdējuši misteru Talkinghornu itin aizkaitinātā balsī atbildam: — Nu, lai tad nāk iekšā! — abi draugi ieiet lielajā istabā ar apgleznotajiem griestiem un ierauga tiesasvīru stāvam kamīna priekšā,

—   Nu, ko tad jūs abi gribat? Es jums, seržant, jau pagājušā reizē teicu, ka nevēlos vairs baudīt jūsu sabiedrību šajās telpās.

Seržants atbild — turklāt dažu pēdējo minūšu laikā dīvaini pārvērties viņa ierastais runas veids un pat ierastā stāja —, ka esot saņēmis vēstuli, bijis par to runāt ar misteru Smolvīdu un atsūtīts šurp.

—   Man jums nekā nav, ko sacīt,, — strupi atbild misters Talkinghorns. — Ja esat nokļuvis parādos, jums tie jāsamaksā vai arī jārēķinās ar sekām. Lai to uzzinātu, man šķiet, jums nebija nekādas vajadzības nākt šurp.

Seržants ar nožēlu paskaidro, ka šobrīd neesot spējīgs naudu atdot.

—  Ja ne — ne! Tādā gadījumā jūsu vietā vajadzēs maksāt tam otram — šim te cilvēkam, ja tas ir viņš.

Seržants ar nožēlu piebilst, ka arī tas otrs šobrīd neesot spējīgs naudu atdot.

—   Ja ne — ne! Tad vai nu jums jāmaksā par abiem uz pusēm, vai arī jūs abi tiksiet tiesāti un abi cietīsiet. Jūs esat saņēmuši naudu — un jums tā ir jāatmaksā.

Jums nav nekādu tiesību iebāzt kabatā cita cilvēka mārciņas, šiliņus un pensus un mierīgi dzīvot tālāk.

Tiesasvīrs apsēžas atzveltnes krēslā un sabiksta uguni. Misters Džordžs izsaka cerību, ka varbūt viņš būšot tik laipns un…

—   Es jau jums teicu, seržant, ka man nav nekā, ko jums sacīt. Man nepatīk jūsu paziņas, un es nevēlos jūs šeit redzēt. Sis jautājums pavisam neatbilst manai praksei un nav kārtots manā kantorī. Misters Smolvīds ir tik laipns, ka nodod tādas lietas manā ziņā, bet parasti es ar tām nemēdzu nodarboties. Jums jāiet pie Melkizedcka Kliforda kantorī.

—   Man jums jālūdz piedošana, ser, — saka misters Džordžs, — ka uzmācos jums, par spīti jūsu neatsaucībai, — man tas ir tikpat nepatīkami kā jums —, bet vai jūs nebūti! ar mieru uzklausīt pāris vārdu zem četrām acīm?

Misters Talkinghorns pieceļas, rokas sabāzis kabatās, un aiziet līdz vienai no loga nišām. — Nu, tad ātri! Man nav daudz laika. — Cauri nevainojamai vienaldzības maskai viņš uzmet kavalēristam asi vērīgu skatienu, parūpējies par to, lai stāvētu ar muguru pret gaismu, kamēr otram gaisma spīd tieši sejā.

—   Redzat, ser, — saka misters Džordžs, — šis cilvēks, kas man līdzi, ir tas otrais, kas iepīts šai nelaimīgajā darījumā — tikai un vienīgi vārda pēc —, un mana vienīgā rūpe ir neļaut viņam nonākt nelaimē manis dēļ. Viņš ir ļoti cienījams cilvēks, viņam ir sieva un bērni; viņš dienējis karaliskajā artilērijā…

—   Man, draugs, ne mazākā mērā nerūp karaliskā artilērija — ne tās virsnieki, ne kareivji, ne rati, ne furgoni, ne zirgi, ne šaujamie, ne munīcija.

—   Ļoti iespējams, ser. Bet man ļoti rūp, lai manis dēļ neciestu Begnets, viņa sieva un ģimene. Un, lai izpestītu viņus no šis likstas, man acīmredzot atliek vienīgi bez prātošanas atdot jums to, ko jūs gribējāt saņemt no manis pirms dažām dienām.

—   Vai jums tas ir līdzi?

—   Tas ir pie manis, ser.

—   Seržant, — tiesasvīrs turpina savā sausajā, bezkaislīgajā tonī, kas vieš daudz lielāku bezcerību nekā jebkāds niknuma uzliesmojums, — izlemict, kamēr es runāju ar jums, jo šī ir pēdējā iespēja. Kad es beigšu savu sakāmo, es likšu šo tematu pie malas un pie tā vairs neatgriezīšos. Tas jums jāsaprot. Ja gribat, atstājiet šeit uz dažām dienām to, ko sākāties atnesis līdzi; ja gribat, nesiet to tūdaļ projām. Ja izlemsiet, ka atstājat to šeit, es jūsu labā varu izdarīt tik daudz: varu panākt, lai darījums ritētu pa vecam, un varu pat iekārtot tā, lai jūs saņemtu rakstisku solījumu, ka šis cilvēks Begnets nekādi netiks traucēts, iekams no jums nebūs piedzīts viss iespējamais, — ka kreditors no viņa nekā neprasīs, iekams nebūs izsmelti visi jūsu līdzekļi. Tas būtībā ir tikpat kā atbrīvot viņu no atbildības. Vai esat izlēmis?

Kavalērists iebāž roku azotē un ar smagu nopūtu atbild:

—   Man nav citas izejas, ser.

Tā nu misters Talkinghorns uzliek acenes, apsēžas pie galda un uzraksta solījumu; pēc tam viņš to lēni izlasa un izskaidro misteram Begnetam, kurš visu laiku stīvi raugās griestos un, šai jaunajai vārdu dušai sākoties, atkal apsedz kailo galvvidu ar plaukstu un šķiet gauži ilgojamies pēc savas vecās draudzenes, kura varētu izteikt vārdos viņa izjūtas. Tad kavalērists izvelk no krūškabatas salocītu papīra lapu, ko negribīgi noliek pie tiesasvīra elkoņa.

—  Tā ir tikai rīkojumu vēstule, ser. Pēdējā, ko esmu saņēmis no viņa.

Skatieties uz dzirnakmeni, mister Džordž, un mēģiniet ieraudzīt kādu pārmaiņu tā vaigā — tādas pašas izredzes jums ir ieraudzīt pārmaiņu mistera Talkinghorna sejā, kad viņš atloka lapu un lasa iegūto vēstuli! Izlasījis viņš to atkal saloka un noglabā ar tik nesatricināmi bezkaislīgu sejas izteiksmi kā pati Nāve.

Ne viņam vairs kas sakāms, ne darāms; viņš tikai pamāj ar galvu tikpat dzestri un nedraudzīgi kā iepriekš un īsi pasaka: — Varat iet. Izvadiet šos cilvēkus ārāl — Izvadīti ārā, viņi dodas uz mistera Begneta dzīvokli pusdienot.

Vārīta vēršgaļa ar dārzeņiem nomainījusi iepriekšējās reizes vārīto cūkgaļu ar dārzeņiem; tā ir visa dažādība maltītē, ko misis Begneta izsniedz tieši tādā pašā veidā, papildinādama porcijas ar garšvielām un saglabādama nevainojami gaišu omu, jo «vecā draudzene» ir apveltīta ar reto prasmi atplestām rokām saņemt labo, negaidot tā vietā neko labāku, un prot saskatīt gaismu jebkurā tumsas plankumā. Šobrīd tāds plankums ir mistera Džordža sadrūmušais vaigs, jo kavalērists izskatās neparasti domīgs un nomākts. Vispirms misis Begneta cer, ka viņa omu kopīgiem spēkiem uzlabos Kvēbekas un Maltas pieglaudība, taču drīz redz, ka abas jaunās būtnes apjautušas, ka šis Viltnieks nav tas Viltnieks, ar kuru viņas daždien mēdz draiskoties, tāpēc viņa pamirkšķinādama dod vieglajiem kājniekiem zīmi atkāpties un Jauj misteram Džordžam izvietot savu kaujas vienību atpūtai atklātā vietā pie ģimenes pavarda.

Taču viņš to nedara. Ciešā ierinda neizkustas no vietas, un viņš paliek sadrūmis un nospiests. Pa visu garo laiku, kamēr norit galda nokopšanas process koka tupeļu klaboņas pavadībā un misters Džordžs ar misteru Begnetu sēž, apgādāti ar pīpēm, kavalērista noskaņojums nav tapis ne par matu labāks kā maltītes laikā. Viņš aizmirst pat smēķēt un, domās nogrimis, veras ugunī, līdz pīpe apdziest, un misters Begnets, redzēdams, ka draugam pat tabaka neiet pie sirds, jūtas gauži apjucis un nelaimīgs.

Tāpēc, kad beidzot istabā atkal parādās misis Begneta, piesārtusi pēc atvēsinoša ūdens spaiņa, un apsēžas pie šuvekļa, misters Begnets norūc: — Vecā draudzenītl — un pamirkšķinādams skubina viņu noskaidrot, kas īsti noticis.

—   Paklausieties, Džordžl — saka misis Begneta, mierīgi darbodamās ar adatu. — Jūs esat neredzēti drūmsi

—   Ak tā? Slikts sarunu biedrs, vai ne? Baidos, ka jums taisnība.

—   Viņš nemaz nav kā Viltnieks, mamm! — iesaucas mazā Malta.

—   Man liekas, mamm, ka viņš nav vesels, — piebilst Kvēbeka.

—   Jā, tā tiešām ir slikta zīme, ja es neesmu kā Viltnieks! — atbild kavalērists un noskūpsta abas jaunās būtnes. — Bet tiesa vien ir. Bērni vienmēr pasaka taisnību!

—   Džordž, — turpina misis Begneta, rosīgi šūdama, — ja es ticētu, ka jūs esat tik sīvas dabas, ka nevarat aizmirst, ko jums šorīt sarunāja tā ķildniece kareivja sieva, kura vēlāk būtu varējusi sev mēli nokost — un ta šai ari vajadzētu —, tad nudien nesaprastu, ko lai tagad jums saku.

—   Mīļā lāga dvēsele, es ne drusciņas neņemu to ļaunā! — kavalērists iebilst.

—       Jo no visas tiesas, Džordž, es teicu un gribēju teikt vienīgi to, ka uzticu jums Lignumu un nešaubos, ka jūs godam izvedīsiet viņu visam cauri. Un to jūs izdarījāt, cēlā sirds!

—   Paldies jums, mīļā, — saka Džordžs. — Es ļoti priecājos, ka jūs par mani esat tik labās domās.

Draudzīgi paspiezdams misis Begnetas roku, kas tur šuvekli, — jo viņa ir apsēdusies kavalēristam blakām —, misters Džordžs neviļus ciešāk ieskatās viņas sejā. Kādu brīdi tā skatījies, kamēr viņa darbojas ar adatu, viņš palūkojas uz jauno Vulidžu, kas sēž stūrī uz soliņa, un ar mājienu paaicina jauno muzikantu pie sevis.

—   Redzi, manu zēn, — saka Džordžs, ļoti maigi noglauzdams viņa mātes matus, — kāda sirsnīga, mīloša seja! Pilna starojošas mīlestības pret tevi, manu zēn. To mazliet skāruši saule un vējš, māmuļai staigājot līdzi visās tēva gaitās un rūpējoties par tevi, tomēr tā ir tik spirgta un veselīga kā nobriedis ābols zarā.

Mistera Begneta seja, cik vien tās cietie vaibsti atļauj, pauž visnešaubīgāko piekrišanu un līdzjušanu.

—   Pienāks laiks, manu zēn, — turpina kavalērists, — kad tavas māmuļas mati nosirmos un šo pieri viscaur izvagos grumbas un rievas — un tad viņa būs brīnum jauka vecmāmuļa. Gādā tagad, jauns būdams, lai, tām dienām pienākot, tu varētu teikt: «Manis dēļ neviens mats nav nosirmojis uz viņas mīļās galvas, manis dēļ neviena rieva nav iegrauzusies viņas sejā!» No visām domām, ko tu varēsi domāt, vīrs būdams, gādā, lai Šī būtu goda vietā, Vulldž!

To pateicis, misters Džordžs pieceļas no krēsla, apsēdinādams tajā zēnu līdzās viņa mātei, un steidzīgi piemetina, ka iešot izsmēķēt savu pīpi uz ielas.

XXXV NODAĻA

Esteres stāstījums.

Es gulēju slima vairākas nedēļas, un mans ierastais dzīves tecējums kļuva par bālām atmiņām. Taču tur' bija vāinojams ne tik daudz laika ritums, cik pārmaiņas visās manās ieražās, ko uzspieda slimības izraisītā bezpalīdzība un bezdarbība. Jau pēc neilga laika, ko biju pavadījusi savas istabas sienās, viss, kas atradās ārpus tām, šķita atkāpies un pagaisis tādā tālumā, ka manas dzīves dažādie posmi šķita saplūstam kopā, kaut gan patiesībā tos šķīra gadi. Apgulstoties slimības gultā, es šķitu pārbridusi tumšu ezeru un visu agrāk piedzīvoto, vienkopus sajauktu, atstājusi tālu iepakaļ viņā krastā, kur valdīja veselība.

Kaut gan sākumā es ļoti raizējos, domādama par saviem novārtā pamestajiem saimniecības pienākumiem, arī tie itin drīz bija aizslīdējuši no manis tik tālu kā paši senākie no senajiem pienākumiem Grīnllfā vai kā tās vasaras pēcpusdienas, kad es gāju mājās no skolas uz krustmātes māju ar portfeli padusē un sava bērnišķā stāva ēnu pie kājām. Nekad līdz šim es vēl nebiju apjautuši, cik dzīve patiesībā ir īsa un cik šauros ietvaros prāts to spēj iekļaut.

Savas slimības smagākajās dienās es ļoti pārdzīvoju to, kā šie dažādie laika posmi saplūda un sajaucās cits ar citu. Vienlaikus juzdamās gan bērns, gan pusauga meitene, gan laimīgā Mazā Večiņa, es mocījos ne vien ar domām par katra šī posma rūpēm un grūtībām, bet arī ar nemitīgo, mulsinošo neizpratni, kā tos visus savā starpā saskaņot. Laikam gan tikai nedaudzi no tiem, kas nav izbaudījuši šādu stāvokli, spēs īsti saprast manis teikto un to, kādu mokošu nemieru rada šādas izjūtas.

Tā paša iemesla dēļ es gandrīz vai baidos pieminēt to savas slimošanas laiku — man šķiet, tā bija viena gara nakts, bet drīzāk jādomā, ka tajā saplūda vairākas dienas un naktis, — kad es murgos pūlējos uzkāpt pa milzīgām kāpnēm, katrā ziņā gribēdama sasniegt augšējo pakāpienu, bet arvien uzdūros kādam šķērslim un gluži kā slieka, ko kādreiz tiku vērojusi uz dārza celiņa, griezos sānis un pēc tam pūlējos kāpt atkal no jauna. Atsevišķos brīžos es apzinājos pavisam skaidri un arī pārējā laikā, šķiet, vismaz miglaini apjautu, ka atrodos savā gultā; es sarunājos ar Cārliju, jutu viņas roku pieskārienus un nešaubīgi pazinu viņu, tomēr arvien dzirdēju sevi žēlojamies: — Ak, šīs bezgalīgās kāpnes, Cārlij… tām nav un nav gala.,, laikam uzceltas līdz pat debesīm! — un atkal pūlējos kāpt augstāk.

Kā lai es uzdrīkstos stāstīt par to laiku, kad jutos vēl ļaunāk un kaut kur lielā, melnā plašumā redzēju kaut ko ' līdzīgu no posmiem savērtai, kvēlojošai kaklarotai vai gredzenam, vai kaut kādam zvaigžņotam aplim, kam viens no posmiem biju es paiil Un kad mana vienīgā vēlēšanās bija tikt vaļā no šīs virtenes, un kad tik neizprotāmi mokoši un nožēlojami šķita būt daļai no šis briesmīgās parādības!

Varbūt, jo mazāk stāstīšu par šiem slimības murgiem, jo mazik nogurdināšu citus un saprotamak spēšu izteikties. Es tos neatsaucu atmiņā tālab, lai darītu citus nelaimīgus, vai tālab, ka tagad, tos atcerēdamās, nepavisam vairs neesmu nelaimīga. Bet varbūt, vairāk zinādami par šādām mokošām parādībām, mēs labāk spētu remdēt to skaudrumu,

Miers, kas sekoja šiem murgiem, ilgais, brīnišķais miers, svētlaimīgā atpūta, kad savā nevarībā es nespēju pat just kādas bažas par sevi, un, ja man teiktu, ka es mirstu (vismaz šobrīd man tā šķiet), manas vienīgās izjūtas būtu līdzjūtīga mīla pret tiem, kurus atstāšu, — šis stāvoklis laikam citiem ir vieglāk saprotams. Sādā stāvoklī es gulēju tad, kad pirmo reizi sarāvos no gaismas, kas man atkal iespīdēja sejā, un neaptveramā priekā, kas nav aprakstāms nekādos aizgrābjošos vārdos, sapratu, ka atkal varēšu redzēt.

Es tiku dzirdējusi, kā Ada dienu un nakti raud aiz istabas durvīm; tiku dzirdējusi viņu saucam, ka es esot cietsirdīga un nemīlot viņu; tiku dzirdējusi viņu lūgšus lūdzamies, lai ļauj viņai nākt iekšā kopt un mierināt mani un vienmēr palikt pie manas gultas, bet ik reizi, kad vien spēju runāt, es tiku atbildējusi: «Nekādā ziņā, mana mīļā, nekādā ziņā!» — un vēl un vēl piekodinājusi Cārlijai, lai nelaiž manu draudzeni istabā, vienalga, vai es dzīvoju vai mirstu. Cārlija bija man visu šo grūto laiku uzticīgi paklausījusi un ar savu mazo rociņu un lielo sirdsdegsmi turējusi durvis cieši aizdarītas.

Taču tagad, kad redze man pamazām atgriezās un brīnišķā gaisma spīdēja sejā ar katru dienu bagātīgāk un spožāk, es varēju lasīt vēstules, ko mana mīļā draudzene man rakstīja katru rītu un vakaru, varēju spiest tās pie lūpām un glaust pie vaiga, nebaidīdamās nodarīt viņai ļaunumu. Es atkal varēju redzēt, kā mana mazā istabmeitiņa bezgala maiga un rūpīga staigā šurp un turp pa abām istabām, visu piekopdama, un kā viņa jautri sarunājas ar Adu pa atvērto logu. Es tagad varēju saprast, kāpēc mājā valda tāds klusums, un apjaust, cik uzmanīgi pret mani bijuši visi tie, kas man allaž darījuši labu. Es varēju raudāt pārpilnas sirds brīnišķā svētlaimē un justies tikpat laimīga savā vājumā kā agrāk savā spēkā.

Palēnām arī spēki man sāka atjaunoties. Pēc ilgās gulēšanas tik dīvainā mierā, kad visu, kas manis dēļ tika darīts, es vēroju tādām acīm, it kā tas tiktu darīts kāda cita dēļ, kura man klusībā žēl, es tagad sāku mazliet piepalīdzēt, tad vēl mazliet — un tā arvien vairāk, līdz varēju savā labā izdarīt diezgan daudz un manī atkal radās dzīvotprieks un interese.

Cik labi es atceros to jauko pēcpusdienu, kad man pirmoreiz palīdzēja piecelties gultā sēdus, lai es, atbalstīdamās uz spilveniem, varētu svinīgi padzert tēju kopā ar Cārliju! Sī mazā irbīte, kas nudien šķita nākusi pasaulē, lai aprūpētu slimos un vājos, bija tik laimīga un rosīga un tik bieži pārtrauca darboties, lai piespiestu galvu man pie krūtīm, apmīļotu mani un caur prieka asarām sauktu, cik viņa laimīga, cik laimīga, ka es biju spiesta sacīt:

—   Cārlij, ja tu tā turpināsi, man atkal vajadzēs atgulties, mīlulīt, jo es nejūtos tik stipra, kā biju domājusi! — Tad Cārlija kļuva klusa kā pelīte un viņas možā sejiņa zibēja šurp un turp, no vienas istabas otrā, no ēnas dievišķajā saules gaismā un no saules gaismas atkal ēnā, kamēr es rāmi vēroju viņas rosīšanos. Kad viss bija sagatavots un glītais tējas galdiņš, ko Ada lejā bija apklājusi ar baltu galdautu, izrotājusi puķēm un savā mīlestībā visādi izdaiļojusi, ar saviem gardumiem kārdinoši novietots līdzās gultai, es jutos pietiekoši stipra, lai pateiktu Cārlijai to, par ko sen jau biju domājusi.

Vispirms es izteicu Cārlijai atzinību par uzkopto istabu — tā patiesi bija tik lieliski izvēdināta, tik tīra un spodra, ka es gandrīz negribēju ticēt, ka esmu šeit tik ilgi gulējusi. Tas Cārliju ļoti iepriecināja, un viņas sejiņa sāka starot vēl vairāk nekā iepriekš.

—Un tomēr, Cārlij, — es teicu, palūkodamās apkārt,

—   man noteikti kaut kā trūkst — kaut kā tāda, pie kā es esmu pieradusi.

Nabaga mazā Cārlija arī palūkojās apkārt un papurināja galvu, it kā viss atrastos savā vietā.

—   Vai gleznas visas ir turpat, kur bija? — es jautāju.

—   Itin visas, jaunkundz, — atbildēja Cārlija.

—   Un mēbeles, Cārlij?

—   Tikai dažas es pastūmu malā, lai būtu vairāk vietas, jaunkundz.

—   Un tomēr, — es teicu, — man trūkst kaut kā ļoti pazīstama. A, es zinu, kas tas ir, Cārlij! Spogulis,

Cārlija piecēlās no galda, it kā būtu kaut ko aizmirsusi, un izsteidzās otrā istabā; drīz es izdzirdu viņu tur šņukstam.

Es daudzkārt par to biju domājusi. Tagad zināju skaidri. Varēju pateikties dievam, ka nebūs jāsaņem negaidīts trieciens. Es pasaucu Cārliju atpakaļ, un, kad viņa atnāca — vispirms mēģinādama smaidīt, taču arvien skumjāka, pienākot tuvāk, — es apskāvu viņu un teicu:

—   Tam nav lielas nozīmes, Cārlij. Es ceru, ka gluži labi iztikšu bez savas agrākās sejas.

Drīz vien es biju atlabusi tiktāl, ka varēju sēdēt lielajā atzveltnes krēslā un pat nedrošiem soļiem, uz Cārlijas rokas balstīdamās, ieiet blakusistabā. Arī tur spogulis bija pazudis no savas agrākās vietas, taču man lemtā nasta no tā smagāka nekļuva.

Mans aizbildnis jau sen ļoti vēlējās ienākt mani apciemot, un tagad vairs nebija iemesla, lai es sev liegtu šo prieku. Tā kādu rītu viņš ienāca manā istabā un pirmajā brīdī spēja vienīgi apskaut mani un izrunāt:

—   Manu mīļo, mīļo meitenīti — Es jau sen zināju — un kurš gan cits varētu zināt vēl labāk? — cik bezgaldaudz viņa sirdī maiguma un cēluma jūtu, un vai tad nebija vērts izturēt šīs maznozīmīgās ciešanas un izskata pārmaiņu, lai iekarotu šai sirdī tādu vietu? «Jā,» es nodomāju. «Viņš mani ir redzējis — un mīl vēl vairāk nekā agrāk; viņš mani ir redzējis — un es viņam liekos vēl patīkamāka nekā agrāk; par ko tad lai es skumtu?»

Viņš apsēdās man līdzās uz dīvāna, balstīdams mani uz savas rokas. Brītiņu viņš tā sēdēja, aizsedzis seju ar plaukstu, bet, kad atvilka to nost, izturējās tāpat kā vienmēr. Un es nezinu neviena cita, kas būtu spējis un spētu izturēties tik sirsnīgi kā viņš.

—   Mazo Večiņ, — viņš teica, — cik šis bija drūms laiksl Un cik nepielūdzama ir mūsu Mazā Večiņai

—   Tikai labu gribēdama, aizbildni, — es sacīju.

—   Labu gribēdama? — viņš maigi atkārtoja. — Protams, labu gribēdama. Bet mēs ar Adu jutāmies tik atstumti un nelaimīgi, ka nezinājām, kur likties; jūsu draudzene Kedija nāca šurp rītā un vakarā; visi mājas ļaudis izskatījās kā no laivas izmesti; pat nabaga Ričs rakstīja — arī man —, ka esot ļoti noraizējies par jums!

Par Kediju es biju uzzinājusi no Adas vēstulēm, bet par Ričardu dzirdēju pirmoreiz. Tā arī pateicu aizbildnim.

—   Protams, mīļā, — viņš atbildēja. — Es nolēmu, ka labāk būs, ja Adai nemaz to neteikšu.

—   Bet jūs stāstāt, ka viņš rakstījis ari jums, — es teicu ar tādu pašu uzsvērumu, — it kā tas nebūtu gluži dabiski, ka viņš tā dara, aizbildni; kuram tad vēl viņš lai rakstītu, ja ne savam labākajam draugam!

—  Viņš tā nedomā, mīļā, — atteica mans aizbildnis,

—  viņš nepavisam tā nedomā. Patiesība ir tāda, ka viņš bija gandrīz vai spiests to darīt, jo, rakstīdams jums, nebūtu varējis cerēt uz atbildi, — un viņa tonis bija vēss, augstprātīgs, svešāds, aizvainots. Nu, ko lai dara, Mazā Večiņ, te mums jābūt pacietīgiem. Viņu nevar vainot. Džāndisu prāva izšķobījusi viņam pamatus zem kājām un izkropļojusi mani viņa acīs. Es zinu, ka tā ir daudzkārt nodarījusi tādu un vēl lielāku ļaunumu. Ja šai prāvā ierautu divus eņģeļus, esmu pārliecināts, ka tā pārvērstu arī viņu dabu.

—   Bet jūsējo tā nav pārvērtusi, aizbildni.

—   Ak, ir gan, mīļā, — viņš pasmiedamies atteica.

—    Nez cik reižu tā dienvidvēju iegriezusi austrumos. Ričs man neuzticas, skatās uz mani ar aizdomām — viņš staigā pie juristiem, un arī tie viņu vedina neuzticēties un skatīties ar aizdomām. Viņš ir saklausījis, ka mums abiem esot pretējas intereses, ka tās saduroties savā starpā, un diezin ko vēl. Taču dievs zina — ja vien es varētu izkļūt no šiem parūktumsonību kalniem, uz kuriem jau tik ilgus gadus ir uzspiests mans nelaimīgais vārds (bet es to nevaru), vai arī spētu tos nolīdzināt, atsakoties no visām savām tiesībām (bet es nevaru arī to, un šķiet, ka to nevar neviens cilvēks šai zemē — tik tālu mēs esam nonākuši), es to darītu šo pašu mīļu brīdi. Es daudz labprātāk atdotu nabaga Ričam viņa īsto dabu nekā saņemtu visu to naudu, ko mirušie sūdzētāji, kanclera tiesas riteņa saberztie un samaltie, atstājuši neatprasītu galvenā rēķinu pārziņa rokās; un no tās naudas, mīļā, varētu uzcelt veselu piramīdu par piemiņu kanclera tiesas nepārspējamai ļaundarībai!

—  Vai tiešām iespējams, aizbildni, ka Ričards skatās uz jums ar aizdomām? — es pārsteigta vaicāju.

—   Ak, manu mīlulīt, tur jau tā nelaime, ka šādu nejēdzību apslēptā inde izraisa tieši šādas kaites, — viņš atbildēja. — Tā nonākusi viņa asinīs, un viņš redz lietas izkropļotā veidā. Tā nav viņa vaina.

—   Bet tā ir briesmīga nelaime, aizbildni.

—&gt; Tā ir briesmīga nelaime, Mazo Večiņ, ja cilvēks jebkad nonāk Džāndisu prāvas ietekmē. Es nezinu lielākas nelaimes. Mazpamazām viņā iesūkusies ticība šim aizpuvušajam zaram, un tas izplata savu puvi viņam visapkārt. Bet es vēlreiz saku no visas sirds — mums jābūt iecietīgiem pret nabaga Riču, nevajag viņu vainot. Ak, vai es neesmu savā laikā redzējis neskaitāmas šādas jaunas, skaidras sirdis kā viņējā topam greizas tādā pašā ceļā!

Es nenocietos un izteicu izbrīnu un nožēlu par to, ka viņa labdarīgie, nesavtīgie centieni nesuši tik trūcīgus augļus.

—   Tā mēs nedrīkstam spriest, Labo Gariņ, — viņš mundri atbildēja. — Es ceru, ka Ada ir kļuvusi laimīgāka, un tas jau ir daudz. Tiesa, es tiku domājis, ka mēs ar šiem abiem jaunajiem cilvēkiem varētu kļūt draugi, nevis aizdomu pilni ienaidnieki un ka mēs varētu kopīgi pretoties šai prāvai un izrādīties stiprāki par to. Taču tas bija par daudz gribēts. «Džāndiss pret Džāndisu» Ričardam karājies jau pie šūpuļa līksts.

—   Bet, aizbildni, vai mēs nevaram cerēt, ka, ieguvis zināmu pieredzi, viņš sapratīs, cik visa šī prāva melīga un bezjēdzīga?

—   Mums jācer, Ester, — teica misters Džāndiss,

—   un jācer arī, ka tas nenotiks par vēlu. Tā vai citādi, bet mēs nedrīkstam būt bargi pret viņu. Neatradīsies šobrīd daudz pieaugušu un nobriedušu vīru, turklāt krietnu vīru, kas, kļuvuši šai prāvā par prasītājiem, pilnīgi nepārvērstos un neapaugtu ar ļaunumu trijos gados, divos, varbūt gada laikā. Ko tad mēs brīnāmies par nabaga Riču? Jauns cilvēks, ko piemeklējusi šī nelaime, — te viņš pieklusināja balsi, itin kā kavēdamies pārdomās,

—   sākumā nespēj ticēt (un kurš gan spēj?), ka Lorda kanclera tiesa ir tāda, kāda tā ir. Viņš raugās uz to, bijībā pietvīcis, drebošu sirdi un gaida, ka tā kaut ko darīs viņa interesēs un kaut kā atrisinās viņa lietu. Tā vilcina lemšanu, nes vilšanos, moka un vārdzina viņu, pa diedziņam noārda viņa dzīvespriecīgās cerības un pacietību, tomēr viņš joprojām raugās uz to un tiecas pēc tās, un atklāj, ka visa viņa pasaule ir tukša un nodevīga. Tā gan! Nu, pietiks par to, mana mīļā!

Visu šo laiku, tāpat kā sākumā, viņš mani bija balstījis uz savas rokas, un viņa sirsnīgā izturēšanās mani tā aizkustināja, ka es noliecu galvu viņam uz pleca un jutu,

ka mīlu viņu gluži kā savu tēvu. Sai īsajā brīdī es pie

sevis apņēmos: kad būšu atguvusi spēkus, atradīšu iespēju kaut kā satikt Ričardu un mēģināšu atvērt viņam acis.

—   Ir taču labāki temati, par ko runāt, — teica mans aizbildnis, — jo sevišķi tik priecīgā laikā, kad mūsu mīļā meitiņa sākusi atveseļoties. Un man tika uzdots jau pašā sākumā aprunāties par vienu šādu tematu. Kad pie jums var ierasties Ada. mīlulīt?

Arī es par to biju domājusi. Mazliet tas saistījās ar domu par aiznestajiem spoguļiem, bet tikai mazliet, jo es zināju, ka mana mīlošā draudzene nepārvērtīsies līdz ar pārvērtību manā izskatā.

—   Mīļo aizbildni, — es teicu, — tā kā es viņu jau tik ilgi esmu turējusi aiz durvīm… kaut gan viņa man patiesi ir gluži kā gaismas stars…

—   To es zinu, Labo Gariņ, to es lieliski zinu.

Viņš bija tik labs, viņa rokas pieskāriens pauda tādu aizkustinošu saudzību un sirsnību un viņa balss tonis viesa tik brīnišķu mieru manā sirdī, ka es uz brīdi apklusu, nespēdama turpināt. — Jā, jā, jūs esat nogurusi, — viņš teica. — Atpūtieties brītiņu.

—   Tā kā es Adu jau tik ilgi esmu turējusi aiz durvīm, — es pēc maza brīža atsāku, — es domāju, ka labprātāk gribētu vēl kādu laiciņu palikt viena. Es gribētu drusku padzīvot projām no šejienes, pirms tikšos ar viņu. Ja mēs ar Cārliju varētu apmesties kaut kur kādā lauku mājā, tiklīdz es varēšu pārvietoties, un ja tur es kādu nedēļu varētu padzīvot, atgūt spēkus un svaigā gaisā atspirgt, un ar prieku gaidīt tikšanos ar Adu, man šķiet, ka tā mums abām būtu labāk.

Es ceru, ka tas nebija gļēvums, ka es vēlējos vēl drusku ilgāk pierast pie domas par savu pārvērsto izskatu, iekams sastapšu savas mīļās draudzenes acu skatienu, ko es tik dedzīgi ilgojos sastapt, bet man patiesi gribējās likt projām. Ļoti gribējās. Viņš, bez šaubām, mani saprata, bet par to es nebēdāju. Es zināju: ja arī viņam tas liksies gļēvums, viņš man neko nepārmetīs.

—   Lai mūsu izlutinātā Mazā Večiņa rīkojas pēc sava prāta, — mans aizbildnis teica, — viņa savā stūrgalvībā ir nejokāma — kaut gan es zinu, ka tas maksās ne vienu vien asaru apakšstāvā. Un tagad klausieties! Boitorns, šis vīrs ar bruņinieka sirdi, raksta, lai jūs braucot un ieņemot visu viņa māju, no kuras viņš tieši šī iemesla dēj jau paguvis uz laiku izvākties, un viņš dveš tādus ugunīgus zvērestus, kādus papīrs vēl nav redzējis: ja jūs to nedarīšot, viņš debesu un elles vārdā nojaukšot savu māju līdz pamatiem, nevienu ķieģeli neatstāšot uz vietas!

Un mans aizbildnis ielika minēto vēstuli man rokā; tai nebija tradicionālā ievada «Mīļo Džāndis», tā uzreiz sākās ar vārdiem: «Es zvēru: ja mis Samersone nebrauks šurp un neapmctīsies manā mājā, kuru es šodien pulksten vienos viņai atbrīvoju…» — un tālāk visdziļākajā nopietnībā un visizteiksinīgākajos vārdos tika pausts neparastais solījums, ko jau tiku dzirdējusi. Mēs sirsnīgi izsmējārnies par šo vēstuli, tādēļ nebūt nenoniecinādami rakstītāju, un nolēmām, ka es rīt aizrakstīšu viņam pateicības vēstuli un pieņemšu viņa piedāvājumu. Man tas bija ļoti pa prātam, jo no visām vietām, ko varēju iedomāties, es nekur citur nebūtu braukusi ar tādu prieku kā uz Ceznivoldu.

—   Nu labi, mazā Saimniecīt, — sacīja mans aizbildnis, palūkodamies pulkstenī, — pirms es nācu augšā, man tika stingri noteikts atļautais laiks, jo jūs vēl nedrīkst pārlieku nogurdināt, un šis laiks ir jau aizritējis līdz pēdējai minūtei. Man ir vēl viens lūgums. Mazā mis Flaita, padzirdējusi valodas par jūsu slimību, atnāca kājām šurp, it kā nekas nebūtu bijis — nostaigājusi divdesmit jūdzes, nabadzīte, vienās nožēlojamās deju kurpītēs —, lai apvaicātos par jums. Paldies dievam, ka mēs bijām mājās, citādi viņa tāpat vien būtu devusies atpakaļ.

Nu, tā jau ir vesela sazvērestība! Visi kā viens sadomājuši to vien darīt kā mani iepriecināt!

—   Tad nu, mīlulīt, — sacīja mans aizbildnis, — ja jums neliktos pārāk apgrūtinoši viņu pieņemt kādā no atlikušajām pēcpusdienām, pirms jūs dodaties glābt Boitorna māju no bojāejas, man šķiet, jūs dotu viņai tādu prieku un pašapziņu, kādu es nekad neesmu spējis dot — kaut arī mans slavenais vārds ir Džāndiss!

Viņš noteikti zināja, ka nabaga piemeklētās būtnes vienkāršais tēls nesīs sev līdzi kaut ko tādu, kas tobrīd kā svētīga mācība saudzīgi iegulsies man prātā. Es to jutu, jau klausīdamās viņa vārdos. Atbildēju, cik pārliecinoši vien spēdama, ka ar lielāko prieku pieņemšu veco dāmu. Es biju allaž jutusi žēlumu pret viņu, bet tagad to jutu vairāk nekā jebkad. Es biju allaž priecājusies par savu necilo spēju mierināt šo sieviņu viņas nelaimē, bet tagad priecājos par to daudz, daudz vairāk.

Mēs norunājām laiku, kad mis Flaita atbrauks pie manis ar pasta karieti un paēdis kopā ar mani agras pusdienas. Kad mans aizbildnis aizgāja, es iespiedu seju spilvenā un lūdzu, lai dievs man piedod, ja es, būdama svētīta ar tādu labestību sev apkārt, esmu pārspīlējusi savās acīs tās nelielās ciešanas, kas man jāiztur. Man atmiņā uznira mana senā, bērnišķā lūgšana toreiz, manā dzimšanas dienā, kad tiku solījusies būt čakla, apmierināta ar likteni un uzticīga savam pienākumam, darīt citiem labu un, ja iespējams, izpelnīties kāda mīlestību, un, pati sev pārmezdama, es domāju par to, cik daudz laimes es kopš tā laika esmu baudījusi un cik daudzas mīlošas sirdis sastapusi savā ceļā. Ja tagad es ļautos vājumam, ko tad es būtu pratusi gūt no šīs labestības ap sevi? Es atkārtoju savu seno, bērnišķo lūgšanu ar tās senajiem, bērnišķajiem vārdiem un jutu, ka tā joprojām spēj mierināt mani tāpat kā senajās dienās.

Mans aizbildnis tagad nāca pie manis katru dienu. Apmēram pēc nedēļas es jau varēju staigāt pa mūsu istabām un ilgi sarunāties ar Adu, stāvēdama aiz loga aizkara. Tomēr redzējusi es viņu netiku, jo man joprojām nepietika dūšas paskatīties viņas mīļajā sejā, kaut arī es to viegli būtu varējusi izdarīt, pati paliekot neredzama.

Noteiktajā dienā pie manis ieradās mis Flaita. Mazā nabaga būtne ieskrēja manā istabā, pavisam aizmirsusi savu parasto pašcieņu, un metās man ap kaklu ar saucienu, kas nāca no sirds dziļumiem: — Mana mīļā Ficdžāndisa! — un noskūpstīja mani reizes divdesmit no vietas.

—   Ak tu dieviņ! — pēc tam viņa teica, iebāzusi roku savā tīkliņā. — Man te ir vienīgi dokumenti, mīļā Ficdžāndisa; man jālūdz, lai jūs man aizdodat mutautiņu.

Cārlija iedeva viņai prasīto, un lāga dvēsele no tiesas lika to lietā, jo turpmākās desmit minūtes viņa to abām rokām turēja pie acīm, Jaudama vaļu asarām.

—   Tas ir no prieka, mīļā Ficdžāndisa, — viņa steidzās paskaidrot. — Nepavisam ne no bēdām. No prieka redzēt jūs atkal veselu. No prieka par godu, ka man ļauts jūs apciemot. Jūs man daudz, daudz labāk patīkat, mīlulīt, nekā lords kanclers. Lai gan es tiešām regulāri eju uz tiesu. Starp citu, mīļā, runājot par mutautiņiem…

Te mis Flaita paskatījās uz Cārliju, kas viņu bija sagaidījusi karietes piestātnē. Cārlija pameta skatienu uz

mani, un es redzēju, ka viņai lāgā nepatīk aizsāktal8 temats.

—   Ļo-ti pareizi, — noteica mis Flaita, — ļo-ti prātīgil Patiešām! Ir ļoti netaktiski, ka es to pieminu, bet, mana mīļā Ficdžāndisa, es laikam diemžēl reizēm esmu (tas tā, starp mums runājot; pašai jums tas nemaz nenāktu prātā) drusciņ tāda… nu, nesakarīga, saprotiet, — mis Flaita pieskārās sev pie pieres. — Vairāk jau nekas.

—   Ko jūs man gribējāt teikt? — es smaidīdama vaicāju, jo redzēju, ka viņa grib turpināt. — Jūs modinājāt manī ziņkāri, un nu jums tā jāapmierina.

Mis Flaita paskatījās uz Cārliju, it kā lūkodamās pēc padoma šai svarīgajā, grūtajā brīdī, un meitene sacīja:

—  Labāk pastāstiet vien, kundze, — tādējādi bezgala aplaimodama mis Flaitu.

—   Mūsu jaunā draudzene ir ļoti prātīga, — viņa man teica savā noslēpumainajā tonī. — Tik sīciņa. Bet ļo-ti prātīga! Patiesībā, mīļā, tas ir tīrais joks. Vairāk nekas. Bet tas bija tik aizkustinoši! Vai varat iedomāties, mīļā, — no karietes piestātnes mums pa ceļu sekoja viena nabadzīga sieva ļoti prastā cepurē…

—   Ar jūsu atļauju, jaunlcundz, tā bija Dženija, — piebilda Cārlija.

—   Pilnīgi pareizi! — mis Flaita ļoti laipni apstiprināja.

—   Dženija. Jā-ā! Un iedomājieties, ko viņa stāsta mūsu jaunajai draudzenei: pie viņas mājā atnākusi kāda aizplīvurota dāma un apjautājusies par manas mīļās Ficdžāndisas veselību, un aiznesusi sev par piemiņu no turienes vienu mutautiņu — tikai tāpēc, ka tas piederējis manai jaukajai Ficdžāndisai! Nu, vai tas nav apburoši no tādas aizplīvurotas dāmas!

—   Ja drīkstu sacīt, jaunkundz, — teica Cārlija, kad es viņai pievērsu pārsteiguma pilnu skatienu, — Dženija saka: tad, kad nomiris viņas bērns, jūs tur esot atstājusi savu mutautiņu — un viņa to nolikusi prom kopā ar citām mazuļa drēbītēm. Man šķiet, jaunkundz, ja drīkstu sacīt, viņa to paglabāja gan tāpēc, ka tas bija jūsējais, gan tāpēc, ka tas bija sedzis bērnu.

—   Sīciņa, — pačukstēja mis Flaita, izdarīdama daždažādas kustības sev ap pieri, kam vajadzēja paust, cik Cārlija gudra. — Bet ār-kārtīgi prātīga! Un tik skaidri visu māk pateikt! Mīlulīt, viņa runā skaidrāk par jebkuru advokātu, kurā es esmu klausījusies!

—  Jā, Cārlij, — es teicu. — Es to atceros. Un tālāk?,

—   Redzat, jaunkundz, — sacīja Cārlija, — un taisni to mutautiņu paņēmusi tā aizplīvurotā dāma. Un Dženija grib, lai jūs zinātu, ka viņa pati no laba prāta nebūtu to atdevusi par veselu kaudzi naudas, bet tā dāma to vienkārši paņēmusi un atstājusi par to kaut kādu naudu. Dženija viņu nemaz nepazīst, jaunkundz, ja drīkstu sacīt.

—   Nesaprotu — kas gan tā varētu būt? — es teicu.

—   Mīlulīt, — mis Flaita man pačukstēja, pastiepusi lūpas man pie pašas auss un lūkodamās manī ar sevišķi mīklainu skatienu, — pēc manām domām — tikai nesakiet to mūsu sīciņajai draudzenei —, tā ir lorda kanclera sieva. Viņš, zināt, ir precējies. Un, kā es nojaušu, tā viņam briesmīgi gandē dzīvi. Sviež viņa augstdzimtības dokumentus ugunī, mīļā, ja viņš atsakās maksāt juvelierim!

Tobrīd es pārāk ilgi nedomāju par šo dāmu, jo man ienāca prātā, ka tā varētu būt Kedija. Turklāt manu uzmanību vairāk saistīja viešņa, kas pēc ceļojuma likās nosalusi un izskatījās arī izsalkusi; kad mums ienesa pusdienas, viņa ar lielu labpatiku un nelielu mūsu palīdzību izgreznojās, uzlikdama nožēlojamu, vecu šalli un uzvllkdama novalkātus, daudzkārt lāpītus pirkstaiņus, ko bija vedusi sev līdzi, iesaiņotus papīrā. Man vēl piedevām vajadzēja tēlot namamāti šai maltītē, kas sastāvēja no zivs ēdiena, putna cepeša, teļa gaļas, dārzeņiem, pudiņa un Madeiras vīna, bet man bija tāds prieks vērot, cik ļoti viņai viss iet pie sirds un cik cienīgi un ceremoniāli viņa ēd, ka drīz vien es ne par ko citu vairs nedomāju.

Kad mēs bijām paēdušas un mums tika pasniegts saldais ēdiens, ko bija izrotājušas manas mīļās draudzenes rokas, jo viņa nevienam citam neuzticēja pārraudzīt visu, kas tika man gatavots, — mis Flaita šķita tik runīga un apmierināta, ka es nolēmu novirzīt sarunu uz viņas pašas pagātni, zinādama, ka viņai allaž patīk runāt par sevi. Es iesāku ar jautājumu: — Jūs laikam apmeklējat Lorda kanclera tiesu jau daudzus gadus, mis Flaita?

—  Ai, daudzus, daudzus, daudzus gadus, mana mīļāl Bet drīz es gaidu spriedumu. Pavisam drīz.

Tomēr pat cauri šim cerīgumam jautās tāda bažu pieskaņa, ka es sāku šaubīties, vai esmu darījusi pareizi, skardama šo tematu. Nolēmu, ka vairāk par to nerunāšu.

—   Mans tēvs gaidīja spriedumu, — teica mis Flaita. — Mans brālis. Mana māsa. Viņi visi gaidīja spriedumu. To pašu, ko gaidu es.

—  Tātad viņi visi.,.

—   Jā-ā. Protams, miruši, mīļā, — viņa pabeidza.

Tā kā es redzēju, ka vecā dāma grasās šo sarunu turpināt, tad nospriedu, ka vairāk viņai pakalpošu, panākdamās pretī nekā vairīdamās no šī temata.

—   Vai nebūtu prātīgāk, — es teicu, — ja šo spriedumu vairs negaidītu?

—   Ai, mīļā, — viņa bez apdomāšanās atsaucās, — protams, būtul

—   Un ja vairs neietu uz tiesu?

—   Arī, protams! — viņa sacīja. — Tas ir bezgala nogurdinoši — mūžam gaidīt to, kas nenāk un nenāk, mana mīļā Ficdžāndisa! Tik tiešām, nogurdinoši līdz nāvei!

Viņa mazliet pacēla man pretī roku, kas patiesi bija izģindusi kā nāve,

—   Bet, redzat, mīļā, — viņa, kā daždien, mīklaini turpināja, — šai vietai ir baismīga pievilktspēja. Cst! Nesakiet to mūsu mazajai draudzenei, kad viņa atkal ienāks. Tas var viņu izbiedēt. Un ne bez pamata. Sai vietai ir nežēlīga pievilktspēja. No tās nevar aiziet. Un jāgaida vien ir.

Es mēģināju pārliecināt viņu, ka tā tas nav. Vecā dāma noklausījās mani pacietīgi un ar smaidu, taču viņai uz visu to bija sava atbilde.

—   Jā, jā, jā! Jums tā šķiet tāpēc, ka es runāju drusciņ nesakarīgi. Ļo-ti muļķīgi tā nesakarīgi runāt, vai ne? Un ļo-ti apgrūtinoši arī. Galvai. To es jūtu. Bet, mat a mīļā, es tur esmu sabijusi trīs gadus — un es zinu. To dara Zizlis un Zīmogs uz galda.

Ko tie var izdarīt? Es viņai to uzmanīgi pavaicāju.

—   Pievilkt, — atbildēja mis Flaita. — Pievilkt cilvēkus, mana mīļā. Izvilkt tiem sirdsmieru. Un saprātu. Un glītu izskatu. Un labas īpašības. Es reizēm jūtu, ka tie pat naktī izvelk man mieru. Sie aukstie, spīdošie sātani!

Viņa vairākas reizes paplikšķināja man pa roku un labsirdīgi pamāja ar galvu, it kā vēlēdamās, lai es saprastu, ka man nav no viņas jābīstas, kaut arī viņa saka tik drūmus vārdus un uztic man šos baisos noslēpumus.

—   Pagaidiet, — viņa teica, — es jums pastāstīšu, kā bija ar mani. Iekams tie sāka mani pievilkt — iekams es vispār tiku tos redzējusi —, ko es tad darīju? Spēlēju tamburīnu? Nē. Es izšuvu. Alēs abas ar māsu izšuvām. Mūsu tēvs un brālis vadīja būvniecības uzņēmumu. Dzīvojām visi kopā. Bijām ļo-ti cienījama ģimene, mīļā. Vispirrns tie sāka pievilkt manu tēvu — lēnām. Un līdz ar viņu visu māju. Pēc dažiem gadiem viņš bija negants, īgns, dusmīgs bankrotētājs, kas nevienam nezināja ne laipna vārda, ne laipna skatiena. Pirms tam viņš bija pilnīgi citāds, Ficdžāndisa. Tie ievilka viņu parādu cietumā. Turpat viņš arī nomira. Tad tie ievilka manu brāli — ātri — dzeršanā. Un nabadzībā. Un nāvē. Pēc tam ievilka manu māsu. Cst! Nejautājiet jel, kuri Un pēc tam es saslimu, nonācu trūkumā, un visi teica to pašu, ko tik bieži bija teikuši agrāk, — tas viss esot Lorda kanclera tiesas darbs. Kad man kļuva labāk, es aizgāju paskatīties uz šo bricsmckli. Un tad arī sapratu, kā tas notiek, un tie ievilka tur mani pašu — uz palikšanu.

Kad lāga sieviņa bija beigusi savu īso stāstu, kura laikā tika runājusi klusā, aizžņaugtā balsī, it kā pārdzīvotie triecieni joprojām būtu svaigi atmiņā, viņa pamazām atguva savu ierasto draudzīgi svarīgo izturēšanos.

— Jūs man lāgā neticat, mīļā! Nu labi, labi! Pienāks diena, kad ticēsiet. Es runāju drusku nesakarīgi. Bet es esmu ievērojusi. Sais daudzajos gados esmu redzējusi daudz jaunu seju, kas bez jebkādām aizdomām nonāk Zižļa un Zīmoga iespaidā. Tāpat kā mana tēva seja. Kā mana brāļa. Kā māsas. Kā manējā. Es dzirdu, kā daiļrunīgais Kendžs un visi tie citi saka šīm jaunajām sejām: «Te ir mazā mis Flaita. A, jūs taču šeit esat jaunatnācējs, jums jānāk iepazīties ar mazo mis Flaitu!» Ļo-ti labi. Es, protams, lepojos ar šo godu! Un mēs visi smejamies. Bet es zinu, Ficdžāndisa, kas notiks tālāk. Es daudz labāk par viņiem redzu, kad sāk iedarboties pievilktspēja. Es zinu visas pazīmes, mīļā. Es redzēju, kā tās parādījās Gridlijā. Un redzēju, kā tas beidzās. Ficdžāndisa, mana mīļā, — un viņa atkal pieklusināja balsi, — es redzēju, kā tās parādījās mūsu draugā, Džāndisu prāvas aizbilstamajā. Lai kāds viņu mēģina atturēt! Citādi viņš aizies postā.

Viņa brīdi raudzījās manī klusēdama, un viņas seja pamazām atmaiga un savilkās smaidā. It kā baiļodamās, vai nav runājusi pārāk drūmi, turklāt, šķiet, pazaudējusi aizsākto domas pavedienu, viņa iedzēra malciņu vīna un teica: — Jā, mana mīļā, tātad es teicu, ka galdu spriedumu. Drīz. Tad, jūs jau zināt, es atsvabināšu savus putnus un izdalīšu dzimtmuižas.

Manī dziļu iespaidu atstāja viņas vārdi, kas attiecās uz Ričardu, tāpat kā nesakarīgajai valodai cauri jaušamā bēdīgā patiesība, kuru tikpat bēdīgi papildināja viņas nožēlojamais, izdilušais stāvs. Taču, sev par laimi, viņa atkal bija nomierinājusies un, saulaini smaidot, māja ar galvu,

—   Bet, mī]ā, — viņa priecīgi teica, pastiepdama otru roku, lai uzliktu to uz manējās, — jūs vēl neesat apsveikusi mani par manu ārstu. Nudien, ne reizi vēl neesatl

Man vajadzēja atzīties, ka īsti nesaprotu, ko viņa ar to domā.

—   Es domāju savu ārstu misteru Vudkortu, mījā, kurš bija tik bezgala uzmanīgs pret mani. Kaut arī aprūpēja mani par baltu velti. Bet tā būs tikai līdz sprieduma dienai. Tas Ir, līdz tam spriedumam, kas lauzīs Zižļa un Zīmoga varu pār mani.

—   Misters Vudkorts šobrīd Ir tik tālu projām, ka man šķita — šādam apsveikumam jau par vēlu, mis Flaita, — es teicu.

—   Bet, mans bērns, — viņa attrauca, — vai tad jūs patiesi nezināt, kas noticis?

—   Nē, — es teicu.

—   Nezināt to, par ko runā visās malās, mana mijā Ficdžāndisal

—   Nē, — es teicu. — Jūs piemirsit, cik ilgi esmu bijusi ieslēgta šajās sienās.

—   Taisnība gan! Taisnība, mana mīļā, uz mirklīti piemirsu. Manis pašas vaina. Bet tas, ko jau minēju, līdzi visam citam izvilcis no manis arī atmiņu. Ļo-ti spēcīga ietekme, vai ne? Redzat, mana mīļā, tur tajās Austrumindijas jūrās ir notikusi briesmīga kuģa avārija.

«— Misters Vudkorts cietis kuģa avārijā!

—   Nesatraucieties, mana mīļā! Viņš ir sveiks un vesels. Bijis šaušalīgs skats. Nāve visādā izskatā. Simtiem mirušo un mirstošo. Uguns, vētra un tumsa. Neskaitāmi slīcēji mesti pret klintīm. Un tur, cauri visām šim briesmām, mans ārsts turējies kā visīstākais varonis. Nosvērts un drosmīgs no sākuma līdz beigām. Daudziem izglābis dzīvību, ne mirkli nav žēlojies par badu un slāpēm, bez apģērba palikušos ievīstījis savās drānās, ko varējis atlicināt, ņēmis vadību savās rokās, Ierādījis, kas kuram darāms, pārraudzījis visu, kopis slimos, apglabājis mirušos un visbeidzot izvedis nabaga izglābtos sveikus malā! Mana mīļā, šie nelaimīgie, izvārgušie radījumi visi kā viens viņu dievinājuši. Krastā tikuši, tie metušies viņam pie kājām un svētījuši viņu. Tas aizskanējis pa visu Angliju. Pagaidiet! Kur Ir mana somiņa ar dokumentiem? Man tur ir šis raksts, un jums tas jāizlasa, jums tas jāizlasa!

Un es tiešām izlasīju visu šo pacilāto pārstāstu, kaut ari tobrīd spēju lasīt tikai Joti lēnām un uztvert ar grūtībām, jo man acis tā miglojās, ka es nespēju saskatīt vārdus, un man tā lija asaras, ka vajadzēja daudzkārt nolikt garo aprakstu, ko viņa bija izgriezusi no avīzes. Es jutos tik lepna, ka esmu pazinusi cilvēku, kas veicis šādus cēlsirdīgus, nesavtīgus darbus; es sajutu tādas spārnotas gaviles par viņa slavu, tā apbrīnoju un apjūsmoju viņa veikumu, ka apskaudu vētras izmocītos cilvēkus, kas bija krituši viņam pie kājām un svētījuši viņu, savu glābēju. Sajūsmā par viņa labestību un drosmi es pati tobrīd būtu varējusi mesties ceļos, kaut arī biju tik tālu, un svētīt viņu. Man šķita, ka neviens — ne māte, ne māsa, ne sieva — nespētu dievināt viņu vairāk kā es. Un es patiesi viņu dievināju!

Mana mazā nabaga viešņa man uzdāvināja šo rakstu un, kad vakara pusē viņa cēlās kājās, lai atvadītos, jo nedrīkstēja nokavēt karieti, ar kuru vajadzēja braukt atpakaļ, — joprojām nemitējās domāt un runāt par kuģa avāriju, kuru es savā nenorimušajā satraukumā visos sīkumos vēl nespēju aptvert.

—   Mana mī|ā, — viņa teica, rūpīgi salocīdama šalli un pirkstaiņus, — manam drosmīgajam ārstam vajadzētu piešķirt titulu. Un nav šaubu, ka viņš to dabūs. Vai jūs arī tā domājat?

Ka viņš to ir pelnījis, tam es piekritu. Bet, ka viņš to dabūs, tam ne.

—   Kāpēc ne, Ficdžāndisa? — viņa diezgan skarbi noprasīja.

Es paskaidroju, ka Anglijā nav parasts piešķirt titulus cilvēkiem, kas veikuši varoņdarbus miera laikā, kaut arī tie būtu tiešām lieli un cēli, — vienīgi retumis tad, ja tie nes sev līdzi kādu ievērojamu bagātību.

—  Ak mans dievs! — atsaucās mis Flaita. — Kā jūs tā varat teikt! Vai tad jūs nezināt, mana mīļā, ka Anglijā aristokrātiem tiek piepulcēti visi izcilākie zināšanu, iztēles, darbīgas cilvēkmīlestības un visa cita pārākuma paraugi? Paskatieties sev apkārt, mana mīļā, un padomājiet! Tagad laikam jums drusciņ jūk domas, ja jūs nesaprotat, ka tieši šī diženā iemesla dēļ mūsu zemē vienmēr pastāvēs tituli!

Baidos, ka viņa patiešām ticēja tam, ko teica, jo reizēm bija brīži, kad, nudien, likās, ka nabaga sieviņa pilnīgi zaudējusi prātu.

Un tagad man jāatklāj savs mazais noslēpums, ko līdz šim esmu centusies glabāt pie sevis. Es reizēm tiku domājusi, ka misters Vudkorts varbūt mani mīl un, ja viņš būtu bagātāks, viņš varbūt pirms aizbraukšanas būtu man to pateicis. Es reizēm tiku domājusi, ka tas mani būtu |oti iepriecinājis. Bet tagad — cik labi, ka tas nebija noticis! Ko es būtu pārcietusi, ja man vajadzētu viņam aizrakstīt un darīt zināmu, ka tā nabaga seja, ko viņš pazinis kā manējo, ir pazudusi un izgaisusi un ka es atbrīvoju viņu no pienākuma saitēm pret cilvēku, kuru viņš nekad nav redzējis!

Ak, daudz labāk bija tā kā tagadl Liktenis man bija aiztaupījis sāpīgu triecienu, un es varēju ieslēgt dziļi sirdī savu bērnišķo lūgšanu kļūt tādai, kāds viņš bijis, parādīdamies visā spožumā; nedz man bija jāsarauj kāda ķēde, nedz viņam tā jānes kā važas, un, lai slavēts dievs, es varēju Iet tālāk pa savu pieticīgo pienākuma taku un viņš — pa savu plato, godpilno lielceļu; kaut arī mūsu ceļi ies šķirti, es varēšu sapņot par to, ka reiz satikšu viņu — bez savtīgām vēlmēm, ar skaidru sirdi, tapusi daudz labāka, nekā likos viņam toreiz, kad saskatīju atzinību viņa acīs, — ka reiz satikšu viņu savā tālā ceļa galā.

PIEZĪMES

SALTAIS NAMS. Pirmā grāmata

C. Dikensa romāns «Saltais Nams» vispirms iznāca žurnāla burtnīcās. Pirmās publicētās nodaļas parādijās 1852. g. martā un tūdaļ nokļuva lasītāju uzmanības centrā, pārdoto eksemplāru skaita ziņā pārspējot pat «Deividu Koperfīldu»,

Gadu iepriekš C, Dikenss ar savu lielo ģimeni bija pārvācies uz jaunu dzīvesvietu — nopircis tā saucamo Tavistoka Namu, kas gan plašuma, gan arī respektabilitātes ziņā apmierināja lielās ģimenes prasības un ari atbilda rakstnieka aktīvās sabiedriskās dzives vajadzībām.

Kā liecina 1851. g. rakstītās vēstules, C. Dikenss daudz vērības veltīja jaunā nama iekārtošanai. Namu nopirka tik ļoti nolaistu, ka bija nepieciešama pamatīga pārbūve. Taču rakstniekam netrūka enerģijas un izdomas ari praktiskai, organizatoriskai darbībai.

Liekas, ka šo romānu C, Dikenss rakstījis bez tām radoša darba mokām un krizes periodiem, kas šad un tad bija jūtami četrdesmito gadu beigās. Tā tapšanas laikā autors bijis arī ļoti aktīvs sabiedriskajā dzīvē. Jau 1850. gadā ar panākumiem un lielu pašatdevi viņš sāk piedalīties teātra uzvedumos. Izveidojas amatieru grupa, kas uzstājas ne tikai Londonā un tās apkaimē, bet ari tālākās Anglijas pilsētās, visur pulcinot daudz skatītāju.

C. Dikenss jau iepriekš enerģiski atbalstījis rakstnieku un mākslinieku savstarpējās palīdzības fonda radīšanu Anglijā. Atzīstot viņa ieguldījumu un milzīgo popularitāti, 1853. g. janvāri Birrningemas Mākslinieku biedrība apbalvo viņu ar briljanta gredzenu. Sai sakarā C. Dikenss teic runu par rakstnieka misiju. Viņš vēršas pret izdabāšanas garu literatūrā un presē, izsaka savu ticību tautai, kas gaida īstu un brīvu literatūru.

1853, g. augustā iznāk «Saltā Nama» pēdējās nodaļas. Kādā 27. augusta vēstulē C. Dikenss atzīst, ka viņam nekad vēl nav bijis tik daudz lasītāju. «Saltais Nams» popularitātes ziņā pārspējis visu Iepriekš sarakstīto.

«Saltais Nams» top par plaši apspriestu grāmatu, kura izraisa gan galēju noraidījumu, gan jūsmīgu apbrīnu un piekrišanu. Šādas lasītāju polarizācijas cēlonis ir romāna neparastais Iekšējais sprlegurns. Tas izpaužas visos romāna līmeņos — sākot ar tēlainības sfēru un kompozīcijas principu izvēli un beidzot ar saasinātu sociālā netaisnīguma un cilvēcības jautājuma pretstatījumu dažādās dzīves situācijās, kurš gribot negribot vedina lasītāju uz vienīgo iespējamo secinājumu — sociālā sistēma ir neglābjami slima, tā lemta bojāejai. Protams, šīs sistēmas atbalstītājos tāda jautājuma nostādne sajūsmu neizraisīja. Taču kritikas daudzbalsība tikai liecināja par romāna fenomenālo aktualitāti un māksliniecisko spēku.

Ir pamats tieši «Salto Namu» uzskatīt par Dikensa daiļrades visaugstāko sasniegumu, nemaz nenoniecinot citu sacerējumu kvalitātes.

Tā, piemēram, punkts, kurā labākā sabiedrība jutās loti vārīgi aizskarta, bija labdarība un veids, kā Dikenss to attēlojis savā romānā. Mūsdienu lasītājam smieklīga liekas tā palīdzība, ko Dikenss sauc par «teleskopisko filantropiju» un ko romānā pārstāv misis Dželibija — patīkama izskata sieviete, kuras glītās acis, šķiet, tomēr nevar saskatīt neko, kas tuvāks par Āfriku. Viņa domājas nesam cilvēces brālības ideju, taču tik vispārējos un globālos mērogos, ka konkrētas labdarīgas ietekmes uz tuvāko apkārtni — bērniem, māju uti. — viņai nemaz nav. Tieši otrādi — te valda haoss, nesakoptība, pamestība un sērdieniba. Otrs sabiedriskas darbinieces tips ir valdonīgā misis Pārdigla, kas nepie]auj nekādu pretošanos savai vispārējās pamācītājas misijai. Viņa ierodas visur kā auksta gaisa šalts, viņas runas veids ir sausi lietišķs, viņas apiešanās ar cilvēkiem ir mehāniska, manipulējoša un moralizējoša. Starp viņu un viņas «aprūpējamiem» it kā izveidojas dzelzs siena, jo žēlsirdības darbs viņai nevis vērsts uz konkrētu indivīdu ar viņa īpašībām, likstām un vainām, bet tā Ir žēlsirdība «vairumā», kaut kas līdzīgs vairumtirdzniecībai, kur no svara Ir plaši mērogi un lieli daudzumi, nevis atsevišķs gadījums. Dzīvais cilvēks šīs sistēmas režģījumiem vienkārši izkrīt cauri kā nejaušs, nesvarīgs, netipisks gadījums. Ja labestība nav eksistences, bet spazmātiskas darbošanās forma, tad labdarība kļūst lerēdnieclskl vienveidīga. C. Dikenss to parāda ar visu savu satīriķa spēku un asumu, šādai «labdarībai» pretstatīdams mistera Džāndisa un Esteres Samersones darbību — ar mīlestību viņi paveic it kā sīkas, ikdienišķas lietas, bet tās dzīvi padara kaut mazliet labāku un jaukāku. Abstraktai cilvēkmīlestības sludināšanai Dikenss pretstata darbīgu, nepretenciozu cilvēkmīlestību. Trūkumcietēji nav jāapber ar kliņģeru lietu, tas var būt tikpat postošs un bīstams kā krusa. Labdarībai jābūt saistitai ar patiesu personīgu pārdzīvojumu un līdzdalības izjūtu.

Atbildot kritiķiem, kas pārmeta izsmējīgo veidu, kādā attēlota palīdzības sniegšana trūkumcietējiem ārzemēs, rakstnieks Izteica savu pārliecību, ka vislabākais veids, kS padarīt pasauli patiesi kristīgu un harmonisku, ir rūpēties par Jsteni Jabu un harmonisku kristiešu audzināšanu savās mājās. Un tad, kad šādi krietni cilvēki ir izaudzināti, Jaut, lai viņu personiskā piemēra ietekme izplatās pa visu pasauli, Tas ir saprātīgāk nekā ļaut, ka savi paša bērni novārtā pamesti un nemācīti klīst pa ielām, kļūstot par sociāla ļaunuma un vienaldzības upuriem. 1853. g. 9. jūlijā C. Dikenss raksta garīdzniekam Henrijam Kristofersonam: «Varbūt jūs domājat, ka līdzsvars starp palīdzību trūkumcietējiem šeit, mūsu valsti, un palīdzību ārzemēs pašreizējā laikā ir taisnīgs, bet es gan tā nedomāju.»

Ievērojamais angļu filozofs, sociologs un politekonomists Džons Stjuarts Mills, sieviešu un vīriešu vienlīdzības idejas dedzīgais aizstāvis, izteica sašutumu par to, kā misis Pārdiglas un misis Dželibijas satīriskajos tēlos C. Dikenss izņirgājis sieviešu tiesības. Ar lielu sarūgtinājumu viņš piemin to vēstulē sievai: «Si ņirgāšanās notikusi visvulgārākā veidā, kādā vīrieši parasti izsmej mācītās sievietes, proti — pārmetot to, ka tās atstājušas novārtā bērnus un mājas pavardu.»

Romāns ir tik daudzslāņains un bagātīgs dzīves materiāla atspoguļojumā, ka «aizskartie un apvainotie» atradās arī starp literātiem. Harolds Skimpols romānā pārstāv literātu aprindas. Taču šis tels nekādā ziņā nav tām glaimojošs. Mākslotība, pozēšana, prasība pēc savas unikalitātes atzīšanas, savas praktiskās nevarības uzvelšana citu pleciem — tas viss un vēl daudzas citas īpašības parāda Skinipoiu kā savtīgu un savtīgumā agresīvu parazītu, kura pašizpausmei gaužām tāls sakars ar īstu radošu darbību. Dikensa laikabiedri šajā tēlā saskatīja nenoliedzamu portretisku un citādu līdzību ar 19. gs. angļu romantiķi — esejistu un dzejnieku L! Hantu (Lelgh Hunt, 1784— 1859) — viņa uzvedība sabiedrībā bijusi tikpat jautra, paradoksāla un dažbrīd uzsvērti rotaļīga. Tas, ka romānā attēlotā Skimpola rotaļīgumā slēpjas blēdīga savtība, satrauca Dikensa tuvu draugu, kritiķi un literātu Džonu Forsteru. Viņš iebilda, ka, par spīti savam manierīgumam, Li Hants neesot ne zemisks, ne dīkdienīgs, viņš esot strādīgs un sirsnīgs cilvēks. Bija zināms pamats identificēt Skimpoiu ar Hantu arī viņa mūžīgo nesamaksāto parādu dēļ. Tomēr, pēc Forstera izteikumiem, šij parādi radušies tāpēc, ka Hanta sieva slepus nodevusies dzeršanas netikumam, bet tas vīram nav bijis pa kabatai; īsti viktoriāniskā ģimenes goda izpratnes garā Hants šo savu nelaimi nevienam nav izpaudis. Juzdams viņam līdzi, Forsters lūdza C. Dlkensu negrūst nabaga viru negodā. Tā kā Forsters bija C. Dikensa tuvs domubiedrs un draugs, viņam bija iespēja iepazīties ar otrās burtnīcas saturu manuskriptā, pirms publicēšanas, un tfi viņš pārliecināja rakstnieku kaut nedaudz mīkstināt šo karikatūru. īstenībā C. Dikenss nepadarīja Skimpola tēlu mazāk satīrisku, viņš tikai atteicās no dažām pārlieku atpazīstamām iezīmēm, piemēram, pārmainija vārdu — no Leonarda uz Haroldu. Viņš raudzījās ari, lai ilustrācijās Skimpoiam nebūtu nekādas līdzības ar Li Haritu.

Tomēr romāns «Saltais Nams» nav vienkāršs tēlu un epizožu savirknējums. Tas pārliecinoši rāda, ka visi atsevišķie sociālā un morālā ļaunuma gadījumi gan pēc būtības, gan arī cēloņsakarīgi ir cieši saistīti: tie veido savā nobeigtībā pārsteidzoši vienotu sistēmu, kurai ir spoža fasāde un nožēlojami, grūstoši pamati, Sociālā kritika šajā romānā ir dziļāka un konsekventāka nekā citkārt Č, Dikensa darbos, Sacerējumi ar ļoti aktuālu problemātiku un spēcīgu sabiedrisku rezonansi parasti laika gaitā zaudē savu iedarbīgtimu un nozīmi. Taču ar «Salto Namu» tas tā nav noticis. Kāpēc? Tāpēc, ka C. Dikenss līdzās atsevišķu, konkrētu vainu un Jaunumu attēlojumam dod spēcīgu tēlainu vispārinājumu un tas paceļ visu darbu no vlendienīgas vai īslaicīgas publicistikas līmeņa uz visaugstāko mākslas darba līmeni, kas stāv pāri telpā un laikā ierobežotam dzīves skatījumam,

Sajā līmenī ir jārunā par «Saltā Nama» izcilām mākslinieciskām vērtībām, par tā fantastiski bagāto simbolu klāstu. Romāns iesākas ar slavenās Londonas miglas izvērstu tēlojumu. Migla, kas bieza segā klājas pāri Londonai un visai Anglijai, Ir romāna centrālais tēls. īpaši svarīga ir šī tēla metafiziskā, pārnestā nozīme. Migla it kā strāvo cauri visam romānam, radot nebeidzamu, nospiedošu gaisa un gaismas nepietiekamības sajūtu, ko pastiprina daudzkārt pieminētie dubļi, trūdi, atkritumi, nevienam nevajadzīgu papīru kaudzes Kruķa kantorī un visur citur. Miglas nešķiramas pavadones ir netīrība, žurkas un slimības, tātad galu galā arī nāve. Tās visas ir vienas kārtas parādības, kaut arī to izpausmes veidi ir dažādi. Migla ir visbiezākā un visnecaurredzamākā Lorda kanclera tiesas apkaimē un viņa augstības sēdekļa tuvumā; šo sabiedrisko iestādījumu C, Dikenss skata kā ļaundabīgas trunošas sistēmas serdi, kuras metastāzes iestiepušās visos sabiedriskās dzīves kaktiņos un kuras lēnā iedarbībā paralizē visu dzīvo, parazitē uz vēl esošajām dzīvības potencēm, atražojot vienīgi pati sevi. To var secināt ne tikai no sižeta, bet galvenokārt no tā, kādā veidā personas un notikumi ievijas kopējā zīmējumā. Sajā romānā daudzi iet bojā: lēdija Dedloka, mazais Džo, Kruks, Nemo, Ričards un vēl citi. Nāves elpas klātbūtne ir skaidri nojaušama ari daudzos tiešos un netiešos mājienos un metaforās.

Piemēram, lords un lēdija Dedloki domājas esam dzīves saimnieki, bet stingums pārņēmis visu viņu eksistenci. Nolemtību pauž jau dzimtas uzvārds, kas burtiskā tulkojumā nozīmē «strupceļš», bet asociējas ar nāves tvērienu, kura no savām skavām nevienu vaļā nelaiž. Garīgā nāve Onorijai Dedlokai sākusies jau sen, līdz ar atteikšanos no patiesas mīlestības un bērna, līdz ar salaulāšanos ar seru Dedloku. Angliski laulība ir wedlock, bet strupceļš deadlock — cik liela līdzība un cik briesmīga atšķirība!

Ar bezizejas un garīgas iznīcības zīmi apzīmogoti tie, kas labprātīgi vai netīši Ievilkti saltajā miglas valstībā — Lorda kanclera tiesā.

Izteiksmīgi piemēri: pirmkārt, plānprātīgā mis Flalta, kas ar saviem putniņiem galvā un būrīšos ir ists tiesu sistēmas upura simbols. Viņas neprātā nenoliedzami ir daudz patiesīguma. Par tiesu viņa saka: šai vietai ir briesmīgs, nežēlīgs pievilkšanas spēks. Otrkārt Gridlijs jeb vīrs no Sropšīras: ar savu bēdu stāstu tas atklāj jaunu aspektu tam dehumanizācijas stāvoklim, ko vispārināti simbolizē migla, bet konkrēti iemieso Lorda kanclera tiesa. Gaidīdams savas lietas taisnīgu izskatīšanu, šis vīrs ir zaudējis savas cilvēka tiesības, savu vietu zem saules. Viņš ir neaizsargāts, nevienam nevajadzīgs, vienkārši aizmirsts. Ari viņš lemts bojāejai. Treškārt, lēns, bet nenovēršams personības disintegrācijas process notiek Ričardā Kārstonā — jaukā, daudzsološā jaunekli, kurš nerealizē nevienu no savas dzīves daudzajām iespējām, jo atrodas Lorda kanclera tiesas hipnozē, nāves lauka varā; Ričarda griba ir paralizēta, atmirst viņa darbaspējas, viņa fiziskā nāve ir tikai nenovēršams nobeigums nepareizi iesāktajam mūžam. Sakarā ar Ričardu Kārstonu notikumos iesaistās interesants tēls — advokāts Volss. Tas ir cilvēka formā materializējies ļaunums Arēji viņš ir cienījams cilvēks, kas pasludina sevi par Ričarda draugu un padomdevēju, bet patiesībā — īstens cilvēknīdējs. Ne velti Dikenss saka: padariet cilvēknīšanu nelikumīgu — un jūs būsiet nomērdējuši badā tādus Volsus. Nejūtībai pret cita bēdām Volsa skatījumā ir augsta profesionāla vērtība. Rakstāmgalds no viņa pirkstu piesitieniem skan dobji kā zārks, it kā pīšļi gultos kaudzē uz pīšļiem, pelni uz pelniem. Melnais tērps un nekustīgā, bet vērīgā acs dara Volsu līdzīgu nelabajam; liekas, ka viņu apņem sēra smaka.

Volss līdzīgs nelabajam, bet Lorda kanclera tiesa atgādina elil. Uz šādu salīdzinājumu vedina tas darbības un fona apraksts. Migla, biezi tvaiki, smirdīgi izgarojumi blīvi apņem augstās tiesas namu, it kā sargādami to. Visapkārt — gruveši, tumšas ejas. pagrimums, noziegums, iznīcība. Tiesas nama ierēdņi ir groteskas figūras, kas pilda noteiktu lomu tiesas procesu farsā. Romānā «Saltais Nams» C. Dlkenss fiksē parādību, kas labi pazīstama mūsu gadsimta sabiedrībā, proti, personības īpatnu sadalīšanos starp oficiālo un privāto sfēru. Si personības sadalīšanās «Saltā Nama» drūmajos apstākļos draud ar cilvēciskās daļas atrofēšanos, bet tā savukārt — ar katastrofu visai sistēmai, kad tā būs izsmēlusi cilvēcīguma rezerves, uz kurām parazitē.

Romāna uzbūvē C. Dikenss plaši lieto kopīgā un atšķirīgā sastatīšanu, lai spilgtāk atsegtu notikumu slēpto būtību. So paņēmienu varētu salīdzināt ar saplēsta spoguļa efektu — plīsuma vietas šķietami sadala to, kas īstenībā Ir viens vesels. Dedlokn nams dīvainā kārtā atgādina tiesas namu — abās vietās cilvēka dvēsele salst un kalst, kaut ārēji nav nekāda sakara starp Dedloku greznibu tin labklājību un birokrātisko iestādi, kurā ienākot cerības jāatstāj Žrpusē. Zimīgs ir Dedloku pils raksturojums: paradīze tiem, kas to apmeklē, bet tuksnesis tiem, kas tajā dzīvo.

Lorda kanclera dubultnieks Ir vecais Kruks, viņa dīvainā noliktava — tiesas grotesks spoguļattēls. Briesmīgs savā greizumā un neglītumā, tas neatstāj ne mazākās ilūzijas par kāda saprātīga vai cilvēciski pieņemama iznākuma iespēju. Iespējama tikai katastrofa. Fantastiskajā saplēsto spoguļu pasaulē šī katastrofa arī notiek — ta Ir Kruķa dīvainā sadegšana, neizbēgamā bojāej a. Plašākā nozīmē šo epizodi var vērtēt kā sistēmas varmācīga gala paredzējumu.

Saltā Nama tēls tāpat gūst divkāršu risinājumu. Anglijā ar tās vienaldzību pret saviem likteņa pabērniem — «Vientuļā Toma» graustu Iemītniekiem un daudziem citiem — Ir īsteni salts nams, Tam piestāvētu B. Sova dotais nosaukums — «māja, kur sirdis lūst». Aukstums, drēgnums, nemīlīgums ir tā neatņemamas īpašības. Taču C. Dikenss romānā uzbur citu — mazo Salto Namu: tā Ir vieta, kur visi labie cilvēki patiešām ir mājās. Sis nams nav klasiski pareizi, pēc stingra plāna būvēta celtne. Tieši sava fantastiskā, iztēli rosinošā veidojuma dēļ mistera Džāndisa Saltais Nams ir patiesi komfortabla vide, telpa, kas pārsteidzoši piemērota cilvēka labsajūtas radīšanai un uzturēšanai. Te valda labestīga omulība, kas vienīgā padara jebkuru telpu īsti noderīgu dzīvošanai. Būtībā tas ir rakstnieka sauciens pēc cilvēku mitekļu un savstarpējo attiecību humanizācijas. Bet cik liels ir 5ls laimes un cilvēciskā siltuma saliņas īpatsvars visā plašajā un aukstajā pasaulē? Gaužām niecīgs. Romānā attēlotā miglas un tumsas valstība ir lielā pārsvarā pār gaismas un siltuma avotiem cilvēku sirdīs. Piecdesmito gadu C, Dikenss ir zaudējis krietnu daļu sava sākotnējā optimisma un ticības labā visvarenībai un uzvarai. Sabiedrības uzbūves Izpēte un apzināšana padarījusi viņu piesardzīgu un domīgu. Filantropija — iespējamās zāles pret ļaunumu — ari ir atklājusi savas nevēlamās blakusparādibas un zemo efektivitāti īstās slimības ārstēšanā. Ne velti mazais Džo, kuratn visvairāk pienāktos labdarība, nekādu palīdzību nesaņem. Sai «saltajā zemē», kas ir modernās pasaules modelis, valda paradoksāla pretruna — viss atrodas loti ciešā kopsakarā un savstarpējā atkarībā, tomēr It kā sašķelts atsevišķās lauskās, kuras arvien vairāk atdalās cita no citas, liekot zaudēt kopsakara izjūtu.

, Sī pretruna romānā Izpaužas arī savdabīgajā vēstījuma formā. Darbība norisinās it kā pa divām paralēlēm. Viena — raits, enerģisks stāstījums vienkāršajā tagadnē; anonīmā stāstītāja acs vērīgi, taču virspusīgi fiksē parādības un to kopsakaru. Nosacīti to varētu saukt par telegrāfisku stilu, lai gm art te, protams, netrūkst C. Dikensa spožās izdomas un trāpīgo vērojumu. Taču vismaz ārēji Sis vgstijums nepretendē uz iedziļināšanos dzives slēptākos slāņos.

Otra paralēle — individualizēts vēstījums, Esteres Samersones dienasgrāmata. So vēstījumu iekrāso cilvēku un notikumu personisks vērtējums un izpratne. Tas ir subjektīvs pasaules redzējums, to bagātina cilvēciskā ieinteresētība. Atšķirib" no iepriekšējā šis stāstījums veidots pagātnes formā, jo personības klātbūtne sasaista pagātni un tagadni cilvēciskotā laika izjūtā un kopsakarību apziņā.

Ne šīs divas atšķirīgās pasaules var saplūst, nedz ari abi vēstījuma veidi izlīdzinās. Romāna konflikti ir tik dziļi, ka pat daudzie nāves gadījumi būtībā neko neatrisina. Migla neliek izklīdināta. Džāndisa, daudz cietušās Esteres, krietnā Vudkorta un dažu citu labo cilvēku likteņu laimīgais atrisinājums galu galā liekas visai nestabils, tas nerada iekšējās drošības izjūtu, kas nepieciešama pilnīgai pārliecībai par labā galīgo uzvaru. Iespējamie ceļi gan norādīti, taču garantijas C. Dikenss vairs nedod.

7.   lpp. Lorda kanclera tiesa — līdz 1873. g. augstākais tiesu orgāns Anglijā. Tā radīta viduslaikos kā papildinājums Likumu tiesai. Lorda kanclera tiesas spriedumos nebija obligāti jāvadās pēc likuma burta, šis tiesas uzdevums bija Izspriest lietu pēc būtības un taisnības, labojot zemāko tiesu pieļautās kļūdas. Laika gaitā Lorda kanclera tiesa kļuva par orgānu, kas veicināja nevis lietu noskaidrošanu, bet gan to samudiināšanu. Tajā valdīja patvaļa, lietu izskatišana bezcerīgi ieilga vai vispār netika veikta.

Ričards Otrais — Anglijas karalis 1377.—1399. g. Valsts pārvaldīšanā viņam trūka gan efektivitātes, gan patstāvibas, jo viņš tika kronēts 10 g. vecumā.

…Jel palīdzi man pārtapt, Izkļūt no šis bēdāsi — Rindas no V. Šekspīra CXI soneta.

8.   lpp. Misters Lūiss — Lūiss Džordžs Henrijs (1817—1878), filo

zofs un literatūras kritiķis.

13.   lpp. Miķeļdienas sesija — Anglijā tiesu sēdes tradicionāli notiek

periodisku sesiju veidā. Rudens sesija sākas Sv. Miķeja dienā (29. septembri) un ilgst apmēram mēnesi.

14.   lpp. Tempļa vārti — skat. piezīmi Rakstu 3. sēj. 243. lpp.

…kazu spalvas un zirgu astru segtajām galvām.., — Te domātas parūkas, neiztrūkstoša Anglijas tiesu amatpersonu ietērpa daļa.

17. lpp. …misteram Clzlam, Mlzlam vai vēl kādam citam… — Cizls, Mlzls, tālāk Drizls, Tengls — autora izdomāti uzvārdi, kurus komiskus padara gan to fonētiskais veidols, gan nozīmju asociācijas: mizzle un drizzle nozīmē — siks, apnicigs lietus, tangle — mudžeklis. Šo un citu uzvārdu (Blouerssj to blow — pūst) asociāciju vir';ne norāda uz Lorda kanclera tiesas darbības būtību: «uzpūsta» Šķietamība, miglainiba, samudžinātība.

19.  Ipp. Zilie maisi — īpaši maisiņi tiesas dokumentu glabāšanai.

20.   ipp. Rips van Vinkls — populārs tēls no amerikāņu rakstnieka

Vašingtona Irvinga (1783—1859) stāsta. Rips aizklīst no dzimtā ciemata kalnos, satiekas ar rūķiem, kopā ar tiem dzer un spēlē, tad aizmieg dziļā miegā. Kad viņš pēc daudziem gadiem pamostas un atgriežas ciemā, Izrādās, ka viņš nogulējis ne tikai sievas nāvi un bērnu pieaugšanu, bet ari Neatkarības kara notikumus.

Milēdija Dedloka — uzvārds Deadlock nozīmē — bezizeja. Sā vārda atsevišķu daļu nozīme: dead — miris, lock — noslēgtība,

23. Ipp, Sezona — par sezonu dēvēja laiku aptuveni no maija līdz jūlijam, kad karaļa galms un augstākā sabiedrība mēdza uzturēties Londonā, rīkojot krāšņas balles un Izpriecas. Merkūrijs pūderētā parūkā — tā ironiski raksturots sulainis, kurš izturas tik pašapzinīgi, it kā būtu sengrieķu dievu sūtnis Merkūrijs.

25. Ipp. …juvelieri Bleizs un Spārkls… — Dlaze — mirdzums,spožums, sparkls — dzirkstīšana, vizuļošana. Skat. nākamo piez. Sins un Gloss — Sheen — spīdums, gloss — spīdums, spožums. Sie uzvārdi norāda uz augstākās sabiedrības dzīvesveida parādisko, reklāmas spožumu: viss vai gandrīz viss tur tiecas radīt lielisku šķietamību.

27. Ipp. Tiesasraksts — īpašs rokraksts, kādā pārrakstīja tie«s dokumentus.

46. Ipp. Maisiņparūka — parūka ar blzīti, kas iebāzta īpašā zīda maisiņā.

49. Ipp. …sestais zimogs, kas minēts Parādīšanas grāmatā, ir tiesas Lielais zimogs. — Mis Flaitas apziņā saplūduši priekšstati par Lorda kanclera tiesas varas simboliem un Jāņa Parādīšanās Grāmata, t. 1., vienā no Jaunās Derības daļām, minētie septiņi zīmogi. Šķiet, ka C. Dikenss šeit ļoti mērķtiecīgi ievij pastarās tiesas motīvu, kas pareģo taisnīgu, bet bargu atrisinājumu.

56. Ipp. Tanbridžvelza — kūrorts Anglijas dienvidos, kas Ievērojams ar dziednieciskiem minerālūdeņiem.

74. Ipp. ,.. vilks no vecvecās parunas. — Domāts angļu izteiciens «atturēt vilku no durvīm», kas nozīmē — cīnīties ar trūkumu.

79. 1pp. Skat. piez. Rakstu 1. sēj.

87. Ipp. Kapteinis Kuks — Džeitnss Kuks (1728—1779), slavens pasaules apceļotājs.

Karaliene Anna — Anna Stjuarte, Anglijas karaliene no 1702. līdz 1714. g. Viņas valdīšanas laika mākslas darbiem bija raksturīgi puķu un lapu vītņu rotājumi.

99. Ipp. *Dienai stundu nav daudz…» — populāra romance ar Tomasa Mūra vārdiem.

103. Ipp. rDedloku ģerbonis» — lauku kroga nosaukums. Anglijā krogu, iebraucamo vietu utt. nosaukumos bieži minēts vietējā muižnieka vārds, tādējādi viņu godinot.

111. Ipp. Čārlzs Pirmais — karalis no Stjuartu dinastijas, valdījis no 1625. līdz 1649. g. Viņa valdīšanas laikā Anglijā sākās revolūcija. Revolucionāri noskaņotais parlaments nolēma karali Čārlzu I sodīt ar nāvi. 1649. g. sodu izpildīja. Anglijas vēsturē tas ir vienīgais šāda veida gadījums. Monarhistiski noskaņotās aprindas sauca Čārlzu I par svēto mocekli.

113. Ipp. Kā apklāt grēku daudzumu. — No Bībeles: «Par visām lietām lai jums būtu sirsnīga mīlestība citam pret citu, jo mīlestība apklāj grēku daudzumu.» (Apustuļa Pētera pirmā vēstule, IV, 8.)

118. Ipp. Taisnīguma tiesa — 51 tiesa savā darbībā izmantoja īpašu likumu kopumu, kas bija radies papildus parastajiem likumiem. Lorda kanclera tiesai sākotnēji bija paredzēts darboties kā taisnīguma tiesai.

… kā bērnu pantiņā par ābolu pīrāgu. — Te domāts viens no angļu bērniem labi zināmiem skaitāmiem pantiņiem, kurā katra rindiņa sākas ar alfabēta burtu: A was an Apple Pie, B bit It. C cut it… utt.

120, Ipp. Vecenīte — Little Old Woman — angļu folkloras tēls, maza, gudra, burvei līdzīga sieviņa.

126. Ipp. Karaliskā Biedrība — vecākā zinātniskā biedrība Anglijā, līdzvērtīga zinātņu akadēmijām citās valstis.

150. Ipp. Runa ir par vārdiem «mīlēt», «cienīt» un «paklausīt», kas tiek teikti anglikāņu laulību ceremonijā.

154. Ipp. …kuras vētrainajai dabai isti piederētos Gastas vārds. — Sieviešu personvārda «Ogasta» īsā forma «Gasta» līdzīga vārdam gust — vēja brāzma.

.. .brīnišķīgam labdarim no Tūtlngas… — Tūllngā atradās bāreņu patversme, kur no holeras reiz aizgāja bojā vairāk nekā 150 bērnu; tās īpašnieku nodeva tiesai.

168. Ipp. Nimrods — Bībeles tēls, neuzveicams mednieks.

179.   Ipp. .glljotinētā karaļa un karalienes liktenig&amp;s pils… — Do

māta TilerI pils; franču buržuāziskās revolūcijas laikā 1791. g. tur tika ieslodzīti karalis Ludviķis XVI un viņa sieva Marija Antuanete, kurus vēlāk sodīja ar nāvi. … Elizejas laukos, ko vēl telizejiskākus» dara dresēti sunīši un karuseli.,, — Nosaukums «Elizejas lauki» radies no grieķu vārda Elysion, kas antīkajā mitoloģijā nozīmēja skaistu lauku zemes rietumu malā, kur cilvēki dzīvo svētlaimīgā bezdarbībā.

Ariels — tēls V. Šekspīra lugā «Vētra». Ariels spēj mirkli aplidot visu zemeslodi.

180.  Ipp. …virs kura slejas divi tumši, četrstūraini torņi un pār

kuru ieslipi spīd gaisma un ēnas kā eņģeļi Jēkaba sapnil — Domāti Parīzes Dievmātes katedrāles apveidi.

186. Ipp. Sv. Džeimsa pils ilgu laiku bija Anglijas karaļu oficiālā Londonas rezidence. Tās nosaukums cēlies no Sv. Džeimsa slimnīcas, kas tajā vietā atradās līdz 16. gs. Karalis Diordis Ceturtais — Anglijas karalis no 1820. līdz 1830. g. Viņu mēdza saukt par Eiropas pirmo džentlmeni, jo viņš sevišķu vērību veltīja apģērbam un manierēm. Sajā laikā Anglijas karaļa galms k]uva par modes noteicēju Eiropā, radās ari nosaukums īpašai izsmalcinātības kultivēšanai — dendljismam. Dendljisma uzplaukums augstākajās aprindās laika ziņā sakrita ar neapmierinātības pieaugumu sabiedrības zemākajos slāņos, jo karaļa Džordža IV un viņa galma piekoptais dzīvesveids padziļināja krīzes parādības valsts saimnieciskajā dzīvē. Džordža IV nāvei 1830. g. sekoja (1832. g. un vēlāk) ekonomiskas un politiskas reformas, kuru rezultātā dendijismam faktiski zuda sociālais pamats. Taču pali parādība saglabāja savu pievilcību dažādu slāņu acīs līdz pat 19. gs. beigām, kad bija vērojams jauns dendijisma uzplūdu vilnis, taču šoreiz galvenokārt mākslinieku — estētu aprindās, nevis aristokrātijas pēcteču vidū.

187. Ipp. Milords Būdls — autora izdomāts uzvārds, kura nozīme (angļu žargonvārds boodle) ir «kukulis», «blēdīšanās», «uzpirkšana». Tālāk: lords Kūdīs, sers Dūdls, Gūdls, Fūdls, Hūdls, Džūdls, Lūdls, Mūdls, Nūdls, Pūdls — uzvārdi, kas darināti, atskaņojot «Būdlu», kuram ir negatīva nozīme. Dažiem no tiem ir sava, patstāvīga nozīme: Dūdls — doodle *— bezmērķīgs švīkājums vai zīmējums, Fūdls — asociācija ar footle — muļķīga pļāpāšana, Gūdls un Hūdls-— tuvi nozīmēm «labais» un «blēdis», Nūdls — noodle — vientiesis; nūdele; Pūdls — poodle — pūdelis. Art pārējie uzvārdi, kuriem nav savas nozīmes, angļu lasītāja uztverē, pēc analoģijas ar iepriekšējiem, nepārprotami asociējas ar precīzi nenosauktām, taču pietiekami viegli iedomājamām negatīvām īpašībām, darbībām vai parādībām; alfabēta kārtībā savirknēti, tie rada bezgala komisku efektu. C. Dikenss Šeit izmanto bērnu skaitāmo pantiņu šķietami nevainīgo paņēmienu, lai Izceltu to, kas kopīgs visai šai «spožajai» sabiedrībai, — ārišķību, aiz kuras slēpjas vai nu tukšums, vai ļaunums. Smieklīgs un zīmīgs ir šis rindkopas nobeigums: valstij draud bojāeja (šo nojausmu pastiprina sera Dedloka — deadlock — uzvārda pieminēšana), jo NOdlam (Vientiesim, Nūdelei) nevar atrast ministra portfeli.

188. Ipp. Bafiļs, Dafijs, Fafijs, Gajijs, Haļijs, Džafljs. Kajiļs, Laflļs, Mafljs, Pafijs — līdzīgi iepriekšējai veidota uzvārdu rinda, C. Dikensa politiskās satīras paraugs, kas rāda politiskās darbības un aizkulišu cīņas samudžinātību un nejēdzlgumu. … nevienam citam te nav nozīmes kā ūkai Būdlam ar savu svitu un Bafljam ar savējo. — Abu grupu līderu uzvārdi sākas ar burtu «b»: asprātīgs norādījums uz to, ka politiķu un partiju starpā ir visai maz atšķirību, kaut gan to cīņas var radīt iespaidu par būtiskām pretišķībām.

209. Ipp. …kā tas senais vezumnieks. — Atsaukšanās uz senu nostāstu par vezumnieku, kam ratu riteņi iestiguši dubļos. Viņš lūdzies dieviem palīdzību, bet tad parādījies Hērakis un ieteicis viņam pašam pielikt plecu.

218. Ipp. Princis reģents — domāts Velsas princis Džordžs (1762— 1830), kuru tikai 58 gadu vecumā kronēja par Anglijas karali Džordžu IV, kaut ari kā princis reģents viņš faktiski pārvaldīja valsti kopš 1811. g., jo viņa tēvs Džordžs III bija psihiski slims. (Skat. ari piez. 368. Ipp.).

223. Ipp. … kādā viņa žilbinošais paraugs portretā sēž uz divāna. — Domāts viens no iepriekšminētā prinča reģenta portretiem.

249. Ipp. «Neharmoniskais kalējs» — Ironiski pārveidots G. Hendeļa muzikālā sacerējuma «Harmoniskais kalējs» nosaukums.

277. Ipp. Fortunāta maks — Viduslaiku leģendas varonim Fortunātain (t. i., laimīgajam, veiksmīgajam) piederējis burvju maks, kurā vienmēr turējusies nauda. Beidzot šis maks kļuvis par Fortunāta bērnu bojāejas cēloni.

288. Ipp. …kā Miltona mākonis… — Atsaukšanās uz Dž. Miltona agrīnā darba «Komuss» rindām: Was I deceived, or did a sable cloud Turn forth her silver lining on the night?

296. 1pp. Mārgeta, Ramzgeta — Anglijas austrumu piekrastes kūrvietas.

315, lpp. U fo manšē — izkropļota frāze franču vai. (ii faut manger)' ar nozīmi — Ir jāēd.

324.   Ipp. tAlblor.as dievietes», «Angļu daiļuma plejāde» — ievēro

jamu Anglijas augstākās sabiedrības dāmu attēlu albumi, kas tika izdoti, lai apmierinātu vidusšķiras ziņkāri, kā ar? lai popularizētu modi un par skaistuma ideālu uzdotu titulētu sieviešu sejas un augumus. Sādi albumi bija populāri 18. un 19. gs.

325.   Ipp. Mauntplezents — Mount Pleasant tulkojumā nozīmē «Jau

kais kalns».

326.   lpp. …senajām amorītu un hititu tautām.,., — Senas tautas,

kas pieminētas Bibelē.

329, lpp. Cārlijs aiz jūrām, aiz jūrām, kur Cārlijsl — Charlie Over the Water — tā jakobīti mēdza saukt revolūcijas laikā emigrējušo Stjuartu pārstāvi, vēlāko Čārlzu II, kas bija Anglijas karalis Restaurācijas laikā (no 1660. līdz 1685. g.), bet pirms tam uzturējās Francijā.

341. lpp. «Zauls» — G. Hende]a oratorlja.

Estlija teātris — Londonas cirks, kurā uzstājās dresēti zirgi un kas bija slavens ar krāšņiem uzvedumiem.

368. Ipp. …it kā būtu otrais džentlmenis Eiropā. — Misters Tērvidrops Iedomājas, ka smalkuma ziņā ir tūlīt nākamais aiz Džordža IV,

378. lpp. …vajadzīgā nauda iemaksāta aģentu kantori.,, — Atļauja virsnieka pakāpes iegūšanai tika pirkta par naudu.

407. lpp. Dzirnas — skat. piezīmi Rakstu 1. sēj. 85. lpp.

428. lpp. …pie slavenā «Ziloņa», kas zaudējis savu pili… — Runa Ir par Londonas iebraucamo vietu «Zilonis un pils», kas bija iecienīta pasta kariešu laikos. Līdz ar satiksmes attīstību šīs iebraucamās vietas popularitāte samazinājās, tāpēc C. Dikenss ironizē, ka «Zilonis» zaudējis savu pili.

447, lpp. …Anglijas ziemeļos… — Anglijas ziemeļdaļā ir samērā vairāk attīstīta rūpniecība, 19. gs. tur nesen izveidotās industriālās pilsētās mita liela daļa angļu strādnieku; dzīves un darba apstākļi šais pilsētās pa lielākai daļai bija ļoti slikti, tādēļ tieši ziemeļi biedēja valdošās aprindas ar savu

, dumpīgo noskaņojumu.

463. lpp. …«izgājis cauri avīzei»… — Avīzē «Gazette» publicēja bankrotējušo uzņēmēju uzvārdus.

482. lpp. Stolbensa — nepareizi izrunāts Sentolbensas nosaukums.

494, lpp, … likuma ēnu Ielejā,,, — C. Dikenss Ironiski pārfrāzējis

Bībeles tēlu «nāves ēnas ielej», kuru savā alegoriskajā sacerējumā «Pilgrima ceļojums» izmantojis Džons Banjans (1628-1688).

495. lpp. Joriks — galvenā persona Loretisa Sfērna (1713—1768) darbā «Sentimentālais ceļojums».

527.    lpp. Nobalsināt — (šeit) atzit sevi par maksātnespējīgu, pnslu-

diriāt bankrotu, tā izglābjoties no parādu maksāšanas.

528.    lpp. Ugnum Vttae ~ (šeit) ļoti ciets koks.

SATURS

Saltais Nams. Pirmā grāmata

Priekšvārds .

Personas

I nodala. Lorda kanclera tiesā i . «

I! noda(a. Greznajā pasaulē t » *

III    nodaļa. Kādas dzīves ritums « . »

IV    nodaļa. Teleskopiska filantropija , . .

V nodaļa. Rīta piedzīvojums . « . .

VI nodaļa. Gluži kā mājās . . . , ,

VII nodaļa. Spoku taka

VIII nodaļa. Kā apklāt grēku daudzumu .

IX noda|a. Zīmes un pazīmes . . . ,

X nodaļa. Tiesas dokumentu pārrakstītājs ,

XI nodaļa. Mūsu dārgais brālis , . . ,

XII nodaļa. Saspringtā modrībā . . . .

XIII  nodaļa. Esteres stāstījums ( . . .

XIV  nodaļa. Smalkais tonis . . . . . XV nodaļa. Beljārda …«,..

XVI  noda|a. «Vientuļais Toms» . . .

XVII   nodaļa. Esteres stāstījums . . XVIII nodaļa. Lēdija Dedloka

XIX nodaļa. Tālāk uz priekšu , . . . .

XX  nodaļa. Jauns iemītnieks………………..

XXI    nodaja. Smolvīdu ģimene . , . , * XXII nodaļa. Misters Bakits

XXIII nodaļa. Esteres stāstījums . . . ,

XXIV nodaļa. Apelācija…………………………

XXV nodaļa. Misis Snegsbijat viss Ir skaidrs

XXVI nodaļa. Izveicīgie šāvēji………………..

XXVII nodaļa. Vēl dažs atvaļināts kareivis * «

XXVIII nodaļa. Dzelzs Meistars . . .

XXIX noda|a. Jaunais cilvēks . s

XXX nodaļa. Esleres stāstījums ,

XXXI nodaļa. Kopēja un slimniece .

XXXII nodaļa. Noliktais laiks . .

XXXIII nodaļa. Nelūgta iejaukšanās. .

XXXIV nodaļa. Skrūves pagrieziens , XXXV nodaļa. Esteres stāstījums

Šiliņa B. Piezīmes

Чарльз Диккенс СОЧИНЕНИЯ В ДВЕНАДЦАТИ ТОМАХ Том VIII ХОЛОДНЫЙ дом Ромяв в двух книгах. Первая книга Риге «Лнесма» 1939. Не латышском языке

Редакционная коллегия: М. Андерсоне,

А. Вауга, В. Ивбулис, У. Нориетис Перевела с английского 3. Розенберга Составитель Б. Шилиия Иллюстратор А. Ламстерс Графическое оформление Д. Лапсн

HB № 4851

Čārlzs Dikenss RAKSTI DIVPADSMIT SĒJUMOS VIII sijums

Galvenais redaktors U. Norletis Redakcijas vadītāja M. Lejlele

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Telmlskā redaktore I. Soide Korektore I. Kalniņa

Nodota salikšanai 30.12.88. Parakstīta Iespiešanai 21.07.89. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Jfc 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 30.24 uzsk. iepledl.; 31.92 uzsk. krā3U nov.; 35.38 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. № 1643-5. Cena 3 rbj. 30 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 146/33169/ D-1097. Iespiests tipogrāfijā «Ciņa», 22«0I1 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40.

Dikeriss C.

Di 454 Raksti: 12 sēj.

8. sēj. 1. gram. Saltais nams / No ang|u vai. tulk. Z. Rozenberga; II. A. Lamsters; B. Siliņas piez. 1989. — 573 lpp.; il.

[1] 1853. gada augustā (autora piezīme).

[2] cits gadījums, ko ļoti skaidri aprakstījis kāds zobārsts, pavisam nesen notika Amerikas Savienotajās Valstīs, Kolumbijas pilsētā. Upuris šai lietā bija kāds vācietis, kuram piederēja dzērienu veikals un. kurš pats bija nelabojams dzērājs (autora piezīme).

Content

Dikenss Čārlzs Saltais nams. Pirmā grāmata

PRIEKŠVĀRDS

PERSONAS

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

PIEZĪMES

SATURS