Dikenss Čarlzs

Saltais nams. Otrā grāmata

Čarlzs Dikenss

Saltais nams

Romāns divās grāmatās.

Otrā grāmata

.

XXXVI NODAĻA

Čeznivolda.

Ceļojumā uz Linkolnšīru mēs ar Cārliju nebraucām divas vien. Mans aizbildnis bija apņēmies neizlaist mani no acīm, iekams es nebūšu nokļuvusi mistera Boitorna drošajā pajumtē, tāpēc viņš devās mums līdzi, un divas dienas mēs visi pavadījām ceļā. Ik vēja pūsma, ik smarža, ik puķe, ik lapa un zāles stiebrs, ik garāmslīdošs mākonis — it viss, ko sniedza daba, man šķita daudz skaistāks un brīnišķīgāks nekā jebkad agrāk. Tas bija mans pirmais gandarījums pēc pārciestās slimības. Maz, pavisam maz es esmu zaudējusi, ja jau plašā pasaule ap mani spēj sniegt man tik daudz brīnišķu izjūtu!

Tā kā mans aizbildnis dzīrās tūliņ braukt atpakaļ, mēs turpceļā vienojāmies, kurā dienā šurp varētu atbraukt mana mīļā draudzene. Es uzrakstīju viņai vēstuli, ko nodevu aizbildnim, un pusstundu pēc mūsu ierašanās galā brīnumjaukā agras vasaras vakarā viņš devās atpakaļceļā.

Ja šo māju man ar zižļa mājienu būtu uzbūrusi kāda labā pasaku feja un ja es būtu princese un viņas mīļotā krustmeita, diez vai es tiktu vairāk lolota un aprūpēta. Tik ļoti te bija gatavojušies manai atbraukšanai, tik aizkustinoši atcerējušies visas manas sīkās vēlmes un noslieces, ka man aiz jūtu pārpilnības reizes desmit gribējās atkrist krēslā, kad vēl nebiju paspējusi izstaigāt nc pusi no visām istabām. Tomēr es rīkojos prātīgāk — proti, izrādīju tās Cārlijai. Viņas vētrainā sajūsma pieklusināja manējo, un, kad mēs kopā bijām izstaigājušas dārzu un Čārlija bija iztērējusi visus savus apbrīnas apliecinājumu krājumus, mani pārņēma tāds dziļš un laimīgs miers, ka nekā vairāk es nevarēju vēlēties. Bija ļoti patīkami, ka pēc tējas dzeršanas es spēju sev pasacīt: «Nu, Ester, man šķiet, ka tagad tu, mīļā, esi pietiekami atguvusies, lai varētu apsēsties un uzrakstīt pateicības vēstuli savam namatēvam.» Viņš man bija atstājis zīmīti, kurā apsveica manu ierašanos, un šī vēsts bija tikpat saulaina kā mistera Boitorna seja; viņš ari uzticēja manai gādībai savu putnu, un es zināju, ka tā ir augstākā uzticēšanās izpausme. Es aizrakstīju viņam uz Londonu īsu vēstulīti, pastāstīdama, kādi šobrīd izskatās viņa iemīļotie augi un koki un kā pats apbrīnojamākais no visiem putniem man novīteroja izcili viesmīlīgu apsveikuma dziesmu, par neaprakstāmu sajūsmu manai mazajai istabmeitiņai tupēdams inan uz pleca, un pēc tam apmetās nosnausties sava būra ierastajā kaktiņā, tikai nezinu teikt, vai redzēja arī sapņus. Kad biju pabeigusi vēstuli un nodevusi to nosūtīšanai, ar lielu aizrautību ķēros pie mantu izkravāšanas un iekārtošanās; Cārliju es aizraidīju gulēt agri, teikdama, ka man šovakar viņu vairs nevajadzēs.

Jo es taču vēl ne reizi nebiju ielūkojusies spogulī un nebiju lūgusi, lai noliek to vecajā vietā. Es zināju, ka tas ir vājums, kas jāpārvar, tomēr allaž tiku sev atkārtojusi, ka jaunajā dzīvē saņemšu spēkus. Tieši tāpēc gribēju būt viena, un tieši tāpēc, palikusi savā istabā viena, es sev teicu: «Ester, ja tu gribi būt laimīga, ja gribi, lai tev būtu tiesības lūgt Dievu par savas dvēseles skaidrību, tev tagad jātur vārds, mīļā.» Es biju cieši apņēmusies to turēt, tomēr vispirms uz brītiņu apsēdos, lai vēlreiz atcerētos visu labo, ar ko mani svētījis liktenis. Tad es noskaitīju lūgšanu un vēl laiciņu kavējos doinās.

Mani mati nebija nogriezti, kaut arī briesmas tiem slimības gaitā bija draudējušas ne vienreiz vien. Tie bija gari un biezi. Es tos atlaidu vaļā, sapurināju un piegāju pie spoguļa, kas stāvēja virs tualetes galdiņa. Tam priekšā bija aizvilkts plāns muslīna aizkariņš. Es to atvilku nost un brīdi skatījos cauri matu aizsegam — tik biezam, ka neko citu nespēju saskatīt. Tad atbīdīju matus sānis un paraudzījos savā attēlā, un acu mierīgais skatiens mani drusciņ iedrošināja. Es biju ļoti pārvērtusies — ļoti, ļoti. Pirmajā brīdi pašas seja man šķita tik sveša, ka es laikam būtu to aizsegusi ar plaukstām un atrāvusies atpakaļ, ja mani nebūtu iedrošinājis jau pieminētais acu skatiens. Itin drīz šī seja man kļuva pazīstamāka, un tad es jau labāk sāku apjaust savas pārvēršanās pakāpi. Pārvērtība nebija tāda, kādu es biju gaidījusi, taču es laikam nebiju gaidījusi neko noteiktu, un tāpēc mani būtu pārsteigusi jebkura pārmaiņa.

Es zināju, ka nekad neesmu bijusi skaistule, nekad sevi notiku uzskatījusi par tādu, tomēr agrāk biju izskatījusies pavisam citāda. Mana vecā seja bija pazudusi bez pēdām. Lai slavēta debess, ka es spēju šķirties no tās, nobirdinādama tikai dažas ne pārāk rūgtas asaras, un stāvēt spoguļa priekšā, itin mierīgi kārtodama matus naktij!

Viena doma man darīja vairāk raižu par citām, un pirms iemigšanas es ilgi nespēju to atvairīt. Es biju saglabājusi mistera Vudkorta dāvātās puķes. Kad tās novīta, es tās izkaltēju un ieliku savā iemīļotajā grāmatā. Neviens to nezināja, pat Ada ne. Es mocījos šaubās, vai man ir tiesības paturēt to, ko viņš sūtījis pavisam citādai būtnei, vai tāda izturēšanās ir pietiekami cildena pret viņu. Es gribēju izturēties cildeni pret viņu, kaut vai savas sirds slepenākajās dzīlēs, kuras viņam mūžam paliktu nezināmas, — jo es būtu varējusi viņu mīlēt… mīlēt patiesi un uzticīgi. Visbeidzot es nolēmu, ka tomēr drīkstu šīs puķes paturēt, jo tās man nozīmē tikai dārgas pagātnes atmiņas par aizgājušo un neatsaucamo, par to, kas nekad vairs nebūs skatāms citādā gaismā. Es ceru, ka tas neizklausās sekli vai sīkumaini. Man tas nozīmēja ļoti daudz.

Nākamajā rītā es centos piecelties agri, un, kad istabā uz pirkstgaliem ienāca Cārlija, es jau stāvēju spoguļa priekšā.

—    Mīļā, mīļā jaunkundzi — meitene iztrūkusies iesaucās. — Vai jūs jau esat augšā?

—    Jā, Cārlij, — es teicu, mierīgi kārtodama matus. — Un jūtos lieliski un esmu ļoti laimīga.

Es redzēju, ka šie vārdi noveļ lielu smagumu Cārlijai no sirds, taču vēl lielāku smagumu tie novēla no sirds man pašai. Tagad es zināju visļaunāko un biju ar to samierinājusies. Es necentos turpmāk slēpt savus vājuma brīžus, no kuriem nespēju izbēgt, tomēr tie ik reizi drīz atkāpās, un laimīgs sirdsmiers palika mans allaž uzticamais pavadonis.

Vēlēdamās pilnībā atgūt spēkus un labu noskaņojumu līdz tai dienai, kad ieradīsies Ada, es nolēmu izplānot savu laiku tā, lai pēc iespējas vairāk kopā ar Čārliju uzturētos svaigā gaisā. Tika nospriests, ka pirms brokastīm dosimies pastaigā, pusdienas ēdīsim agri un pastaigāsimies gan pirms, gan pēc tām; pēc tējas staigāsim pa dārzu, laikus dosimies pie miera, turklāt uzkāpsim ikvienā pakalnā, izpētīsim ikvienu ceļu, taku un tīrumu tuvākajā apkaimē. Par gardiem spirdzinājumiem un spēcinājumiem jābēdā nebija, jo mistera Boitorna labsirdīgā saimniecības pārzine pastāvīgi tecēja man apkārt ar kaut ko ēdamu vai dzeramu; pietika viņai dzirdēt, ka es atpūšos parkā, lai viņa steigtos turpu ar groziņu rokā, omulīgajai sejai starojot aiz prieka par iespēju vēlreiz atkārtot, cik svarīgi ir bieži stiprināties. Te bija arī ponijs, paredzēts manām izjādēm, — labi barots dzīvnieks īsu kaklu un kuplām krēpēm, kas krita pār acīm; rikšot tas prata (ja vien gribēja) tik viegli un klusi, ka šķita man īsts dārgums. Jau pēc dažām dienām ponijs pats tecēja man pretī, līdzko es to uzrunāju, tuvodamās aplokam, ēda man no rokas un rikšoja nopakaļ. Mēs iemanījāmies tik lieliski saprasties, ka reizēm, kad ponijs laiski un stūrgalvīgi kratīja mani pa kādu ēnainu taku, man tikai vajadzēja paplikšķināt tam pa kaklu un pateikt: — Es brīnos, Tiepša, ka tu necenties rikšot, jo tu taču zini, kā man tas patīk, — varēji nu gan darīt man to prieku, citādi tu paliec pavisam truls un miegains! — un tas tūdaļ ērmīgi atmeta galvu un laidās rikšos, bet Cārlija skatījās un smējās ar tādu sajūsmu, ka šie smiekli man izklausījās gluži kā mūzika. Es nezinu, kurš bija iesaucis šo poniju par Tiepšu, bet šis vārds tam piederējās tikpat lieliski kā raupjā spalva. Reiz mēs iejūdzām viņu vieglos ratos un triumfēdamas nobraucām piecas jūdzes pa zaļajām gatvēm, bet tieši tai brīdī, kad mēs aizrautīgi cildinājām savu mīluli, ponijs, šķiet, noskaitās, ka viņu tik ilgi apsēdis sīku, neciešamu knišļu mākonis — visu ceļu tas riņķoja viņam ap ausīm, šķietami nevirzīdamies ne collu uz priekšu, — un apstājās apdomāties. Laikam nonācis pie atziņas, ka tāds stāvoklis nav ciešams, dzīvnieks ietiepīgi atteicās kustēt no vietas, līdz es atdevu pavadu Cārlijai, izkāpu no ratiem un sāku iet kājām, — tad tas sekoja man tādā kā ietiepīgā labsirdībā, iebāza galvu man padusē un trina ausis gar manu piedurkni. Es gan teicu: — Paklau, Tiepša, es taču tevi pazīstu un zinu, ka tu iesi tālāk arī tad, ja es iekāpšu ratos, — bet tajā pašā brīdī, kad es atgāju no viņa nost, viņš atkal palika stāvam kā zemē iemiets. Tā nu man vajadzēja visu ceļu iet pa priekšu, un tā mēs arī atgriezāmies mājās par lielu uzjautrinājumu ciema iedzīvotājiem.

Mēs ar Cārliju ne bez pamata varējām saukt šo par ļoti draudzīgu ciematu, jo jau pēc nedēļas cilvēki mūs pavadīja ar laipniem smaidiem, kad vien devāmies pastaigā, kaut arī tas notika vairākas reizes dienā, un no ikviena nama mums pretī raudzījās laipnas sejas. Jau savā pirmajā viesošanās reizē es biju šeit iepazinusi daudzus pieaugušos un gandrīz visus bērnus, bet tagad pat zvanu tornis man šķita kaut kā neparasti sirsnīgs un tuvs. Manu jauno draugu vidū bija kāda veca sieviņa, kuras salmiem apjumtais, nobalsinātais namiņš bija tik maziņš, ka, atverot loga slēģus, nosegta tika visa mājas priekšpuse. Šai vecajai sieviņai bija mazdēls — jūrnieks, un es viņam aizrakstīju no vecāsmātes vēstuli, uzzīmēdama tajā stūrīti pie kamīna, kur šī sieviņa tika viņu auklējusi un kur vēl šobrīd vecajā vietā stāvēja viņa vecais soliņš. Viss ciemats to uzskatīja par brīnišķīgāko veikumu pasaulē, bet, kad no Plimutas pienāca vēstule ar atbildi, ka mazdēls ņemšot zīmējumu sev līdzi uz Ameriku un no Amerikas atrakstīšot vēlreiz, man sāka piedēvēt pat tos nopelnus, kas patiesībā pienācās pasta kantorim, un es tiku cildināta par visu, ko paveicis sakaru dienests.

Tādējādi, pavadīdama daudz laika svaigā gaisā, daudz rotaļādamās ar bērniem, pēc ciemata iedzīvotāju aicinājuma viesodamās daudzās mājās, joprojām skolodama Cārliju un ik dienu rakstīdama garas vēstules Adai, es biju tik nodarbināta, ka man gandrīz neatlika laika domāt par savu nelielo zaudējumu un es gandrīz vienmēr biju priecīgā omā. Ja laiku pa laikam man tomēr uzmācās šīs domas, vajadzēja tikai atrast sev nodarbošanos — un viss atkal aizmirsās. Tiesa, reiz man sirds nosmeldza spēcīgāk, nekā biju gaidījusi, kad dzirdēju kādu bērnu sakām: — Māmiņ, kāpēc tā dāma vairs nav tāda pati skaista kā agrāk? — Bet, kad es redzēju, ka šim bērnam tāpēc neesmu kļuvusi mazāk patīkama, un jutu, kā tas ar savu maigo rociņu noglāsta man seju — kā žēlodams, kā sargādams —, es drīz vien atkal saņēmos. Daudz sīku notikumu ļāva man ar lielu atvieglojumu apjaust, cik dabiska ir krietnas sirds tieksme saudzēt un pasargāt ikvienu, kas cieš no kādas nepilnības. Viens šāds atgadījums mani sevišķi aizkustināja.

Reiz pastaigas laikā es iegāju mazajā baznīciņā tieši tādā brīdī, kad nupat bija noslēgta laulība un jaunajam pārim vajadzēja parakstīties reģistru grāmatā. Līgavainis, kuram pirmajam pasniedza spalvu, uzvilka pretī savam vārdam parupju krustu, un to pašu pēc viņa darīja līgava. Bet es šo līgavu pazinu jau no iepriekšējā Linkolnšīras apciemojuma — viņa, viena no apkaimes skaistākajām meitenēm, taču bija savulaik guvusi ļoti labas sekmes skolā — un nespēju skatienā noslēpt pārsteigumu. Meitene panāca sāņus un ar mīlestību un apbrīnu acīs caur asarām man pačukstēja: «Viņš ir brīnišķīgs un krietns cilvēks, jaunkundz, bet neprot rakstīt — tikai pagaidām, jo vēlāk viņš no manis iemācīsies, — un es neparko negribu sagādāt viņam kaunu!» No kā gan man jābīstas, es nodomāju, ja jau pat vienkāršas zemnieka meitas sirdī mājo tāds cēlums!

Vējš vēdīja man pretī tikpat svaigs un spirdzinošs kā agrāk, un manā jaunajā sejā atgriezās tāds pats veselīgs sārtums kā savulaik vecajā. Uz Čārlijas ziedošo, līksmo sejiņu prieks bija skatīties, un mēs abas aizvadījām daudz laimīgu dienu un naktīs gulējām ciešā, veselīgā miegā.

Čeznivoldas mežotajā apkārtnē man bija iemījota vieta, kur, sēžot uz soliņa, varēja vērot brīnumjauku ainavu. Mežs šajā vietā bija izcirsts, lai pavērtos plašāks skats, un saulainais nostūris tā priecēja acis, ka vismaz reizi dienā es devos uz turieni pasēdēt. No šīs augstās vietas labi varēja pārredzēt muižas gleznaino terasi, kas tika dēvēta par Spoku taku, un baigais nosaukums, kā arī senā Dedloku dzimtas leģenda, ko biju dzirdējusi no mistera Boitorna un kas bija devusi terasei šo vārdu, manā apziņā saplūda kopā ar ainavu un piedevām pie tās redzamā jaukuma piešķīra tai arī kaut kādu īpašu noslēpumainību. Turpat bija arī nokalne, kur bagātīgi auga krāšņas vijolītes; tā kā Cārlijai ārkārtīgi patika ik dienu lasīt savvaļas puķes, viņa šo vietu bija iemīļojusi ne mazāk kā es.

Veltīgi šobrīd būtu prātot, kāpēc es nekad negāju tuvāk šim namam un ne reizi nespēru soli pāri tā slieksnim. Jau ierazdamās, biju uzzinājusi, ka saimnieku tur pašlaik neesot un viņus tuvākajā laikā ari negaidot. Sī ēka man nepavisam nelikās vienaldzīga vai neinteresanta, gluži pretēji, sēžot ierastajā vietā, es bieži iztēlojos, kā tajā izkārtotas istabas, un domāju — vai patiešām uz vientuļās Spoku takas reizumis atskan neredzamu soļu atbalsis, kā vēsta nostāsts? Iespējams, ka neizskaidrojamā sajūta, kādu mani tika izraisījusi lēdija Dedloka, attturēja mani no šī nama pat tad, kad viņas pašas tur nebija. Es nezinu. Viņas seja un augums manā apziņā, gluži dabiski, saistījās ar šo māju, bet es nevaru apgalvot, ka tieši tas mani atturēja no turienes — un tomēr kaut kas mani atturēja. Bet, lai kāds būtu iemesls — ja vispār tāds bija—, es nekad netiku tuvojusies šim namam līdz pat dienai, pie kuras tagad nonācis mans stāsts.

Todien es pēc garas pastaigas atpūtos savā iemīļotajā vietā un Cārlija netālu no manis plūca vijolītes. Es raudzījos tālumā uz Spoku taku, ko ēkas siena slēpa dziļā ēnā, un mēģināju iztēloties sievietes rēgu, kas, pēc nostāstiem, mēdza tur parādīties; tad apjautu, ka caur mežu uz manu pusi nāk kāds stāvs. Tas bija vēl patālu, un to slēpa tumšās lapotnes, turklāt zaru mestās ēnas, kas izraibināja zemi, vēl vairāk apgrūtināja redzamību, tāpēc sākumā es nesapratu, kas ir šis nācējs. Pamazām tas kļuva labāk saskatāms, un es redzēju, ka tā ir sieviete… dāma … lēdija Dedloka. Viņa bija viena un nāca tieši uz manu pusi, un es pārsteigta vēroju, ka viņas solis ir ievērojami ātrāks nekā parasti.

Mani ļoti satrauca viņas piepešais tuvums (jo tad, kad es beidzot viņu pazinu, viņa jau bija tik tuvu, ka mēs gandrīz būtu varējušas sarunāties), un es labprāt būtu piecēlusies un gājusi projām. Bet nevarēju. Es nespēju vairs ne pakustēties. Ne tik daudz viņas straujā, lūdzošā žesta dēļ, ne tik daudz ātrās tuvošanās un izstiepto roku dēļ, ne tik daudz neparastās izturēšanās dēļ — viņas augstprātīgā atturība bija pilnīgi zudusi —, bet tāpēc, ka viņas sejā ieraudzīju kaut ko tādu, pēc kā biju kvēli ilgojusies savos bērnu dienu sapņos; kaut ko tādu, ko nebiju redzējusi nevienā sejā; kaut ko tādu, ko nebiju agrāk redzējusi arī viņas sejā.

Mani pārņēma nespēks un bailes, un es pasaucu Cārliju. Lēdija Dedloka acumirklī apstājās, un es viņu atkal ieraudzīju gandrīz tādu, kādu tiku pazinusi agrāk.

—    Es laikam jūs sabiedēju, mis Samersone, — viņa teica, tagad tuvodamās lēnā solī. — Jūs droši vien vēl neesat atguvusi spēkus. Zinu, ka jūs bijāt ļoti slima. Biju ļoti noraizējusies, kad to uzzināju.

Es vairs nespēju novērst acis no viņas bālās sejas, tāpat kā nespēju izkustēties no vietas, kur sēdēju. Viņa sniedza man roku, un tās ledainais saltums bija tik asā pretstatā ar piespiesti mierīgo sejas izteiksmi, ka dīvainais sastingums mani vēl vairāk paņēma savā varā. Es pat nevaru pateikt, kas norisinājās manās juceklīgajās domās.

—    Vai jums kļūst labāk? — viņa laipni vaicāja.

—    Pirms īsa brīža es jutos pavisam labi, lēdij Dedloka.

—    Vai šī ir jūsu jaunā kalponīte?

—    Jā.

—    Vai jūs nevarētu sūtīt viņu mājās un paieties kopā ar mani?

— Čārlij, — es teicu, — nes savas puķes uz mājām, un es tev drīz sekošu.

Cārlija pakniksēja, cik skaisti prazdama, pietvīkusi uzlika cepuri, sasēja tās lentes un devās uz māju pusi. Kad viņa bija pazudusi skatienam, lēdija Dedloka apsēdās man blakām uz soliņa.

Nekādos vārdos es nespēju aprakstīt, ko jutu tobrīd, kad ieraudzīju viņas rokā savu mutautiņu, ar kuru reiz tiku apsegusi mirušo bērnu.

Es raudzījos viņā, bet neredzēju viņu, nedzirdēju viņu, nespēju ievilkt elpu. Mana sirds tik mežonīgi, tik neganti dauzījās, ka man šķita: vēl mirklis — un dzīvība pārtrūks manās krūtīs. Bet, kad viņa apskāva mani un piekļāva sev pie krūtīm, skūpstīja mani, raudāja, žēloja mani, lūdza mani atgūties, kad viņa nokrita cejos, saukdama: — Ak, mans bērns, mans bērns, es esmu tava Jaunā un nelaimīgā māte! Ak, mēģini man piedot! — kad es redzēju viņu noslīgušu uz kailas zemes sev pie kājām lielās dvēseles mokās, mani cauri visām jūtu brāzmām pārņēma dziļa pateicība liktenim, ka esmu tik ļoti pārvērtusies un mūsu starpā nav saglabājusies neviena līdzības pazīme, kas varētu iegrūst viņu negodā, ka neviens šodien nevar skatīties uz mani un uz viņu un kaut neviļus apjaust, ka mūs vieno kāda cieša asinssaite.

Es piecēlu savu māti kājās, lūgšus lūgdama viņu nezemoties un neļauties izmisumam manā priekšā. Šis lūgums izskanēja saraustītos, nesakarīgos vārdos, jo es vēl nespēju atgūties no saņemtā trieciena, turklāt man metās baisi, redzot viņu pie savām kājām. Es viņai teicu — vai vismaz mēģināju teikt —, ka diez vai man, viņas bērnam, pieder tiesības jebko viņai piedot vai nepiedot, bet, ja tomēr tā ir, tad es piedodu viņai visu un esmu piedevusi jau pirms daudz, daudz gadiem. Es teicu viņai, ka mana sirds ir pilna mīlas pret viņu, ka šī mīla ir dabas balss un to nav spējusi un nespētu grozīt nekāda pagātne. Ka ne jau man, kas šobrīd pirmoreiz mūžā pPekļāvusies savai mātei pie krūtīm, piederas tiesāt viņu par to, ka esmu nākusi pasaulē; mans pienākums ir svētīt viņu un pieņemt pat tad, ja visa pasaule novērstos no viņas, un es uzdrīkstos vienīgi lūgt, lai viņa man to atļauj. Es cieši apskāvu savu māti, un viņa cieši apskāva mani, un laikam šajos rāmajos mežos šajā klusajā vasaras dienā mūsu abu satrauktās sirdis bija vienīgās, kas nespēja rast sev mieru.

—    Svētīt un pieņemt mani ir sen jau par vēlu, — kā vaidu izgrūda mana māte. — Man jāiet vienai tālāk savu tumšo ceju, un Dievs vien zina, kurp tas mani aizvedīs. Dienu pēc dienas, reizēm stundu pēc stundas es iedama neredzu ceju zem savām grēcīgajām kājām. Tas ir mans pasaulīgais sods, ko esmu sev iemantojusi. Es ciešu to un slēpju no citu acīm.

Iedomādamās savu uzspiesto izturību, viņa kā zem plīvura paslēpās zem ierastās lepnās vienaldzības maskas, taču drīz vien atkal to nometa.

—    Man tas jāpatur noslēpumā, ja vien būs iespējams, un ne jau tikai sevis dēļ. Man, nožēlojamai, pagrimušai būtnei, ir vīrs!

Sos vārdus viņa izgrūda apslāpētā izmisuma vaidā, kas izskanēja baigāk par kliedzienu. Aizsegusi seju rokām, viņa sarāvās manā apskāvienā, it kā nevēlēdamās, lai es viņu aizskaru; ne ar kādiem lūgumiem un maiguma izpausmēm es nespēju piedabūt viņu piecelties. Nē, nē, nē, viņa sauca, vienīgi tā viņa varot runāt ar mani; visur citur viņai jābūt lepnai un augstprātīgai, bet šeit viņa vēloties kaunā krist pie zemes — šeit, savas dzīves vienīgajā patiesajā brīdī.

Mana nelaimīgā māte pastāstīja, ka manas slimības laikā viņa bijusi gluži kā bez prāta. Tikai tolaik viņa uzzinājusi, ka viņas bērns ir dzīvs. Iepriekš viņa neesot varējusi pat iedomāties, ka šis bērns esmu es. Viņa sekojusi man uz šejieni, lai šo vienīgo reizi mūžā parunātu ar mani. Mēs nekad nevarēsim tikties, nekad nevarēsim sarakstīties un droši vien nekad arī vairs nepārmīsim ne vārda viena ar otru. Viņa ielika man rokā vēstuli, kuru bija uzrakstījusi tikai man vienai, un lūdza: kad es to būšot izlasījusi un iznīcinājusi — ne tik daudz viņas dēļ. jo sev viņa nelūdzot neko, bet viņas vīra un manis pašas dēļ —, lai turpmāk uz visiem laikiem uzskatot viņu par mirušu. Un viņa lūdza: ja es, redzēdama viņu šajā moku brīdī, spējot ticēt, ka viņa mīl mani ar patiesu mātes mīlestību, tad lai es tam ticot, jo tad es spēšot apjaust viņas ciešanas un pieminēt viņu ar lielāku līdzjūtību. Viņa esot aprakusi visas savas cerības un ne no viena nevarot gaidīt palīdzību. Vai viņa paņems savu noslēpumu līdzi kapā, vai arī tas tiks atklāts, iegrūžot kaunā un negodā vārdu, ko viņa valkā, — šīs neziņas mokas viņai jānēsā vienatnē; nekādai mīlestībai neesot vietas viņas tuvumā, un neviens cilvēks uz zemes nevarot sniegt viņai palīdzīgu roku.

—     Bet vai pagaidām šis noslēpums ir drošībā? — es vaicāju. — Vai šobrīd tas ir drošībā, mīļo māt?

—     Nē, — atbildēja mana māte. — Tas jau gandrīz tika atklāts. Paglāba vienīgi nejaušs gadījums. Cits gadījums var to atkal atklāt — kaut rīt vai jebkuru citu dienu.

—    Vai jūs baidāties no kāda noteikta cilvēka?

—     Cst! Nedrebi un neraudi manis dēļ! Es neesmu šo asaru vērta, — māte sacīja, skūpstīdama man rokas. — Es ļoti baidos no viena cilvēka.

—    Vai viņš ir jūsu ienaidnieks?

—     Draugs arī ne. Pārāk nejūtīgs, lai varētu būt viens vai otrs. Viņš ir sera Lestera advokāts, uzticības persona bez jūtām, cilvēks, kam ļoti rūp peļņa, privilēģijas un aristokrātu noslēpumu pārzinātāja slava.

—    Vai viņam ir aizdomas?

—    Lielas aizdomas.

—    Taču ne uz jums! — es satraukta bildu.

—     Tieši uz mani. Viņš allaž ir modrs un allaž atrodas man tuvumā. Es varu turēt viņu zināmā attālumā, taču nevaru tikt no viņa vaļā.

—     Vai viņš nemaz nepazīst žēlumu vai sirdsapziņas pārmetumus?

—     Nemaz — pat dusmas ne. Viņš ir vienaldzīgs pret visu, tikai pret savu aicinājumu ne. Viņa aicinājums ir noslēpumu izzināšana un vara, ko tie viņam piešķir, un tur viņam nav ne līdzinieka, ne pretinieka.

—     Vai jūs varētu pati visu izstāstīt un uzticēties viņam?

—     Es nekad to nemēģināšu. Tumšais ceļš, kuru esmu gājusi tik daudzus gadus, beigsies tur, kur tam lemts beigties. Es iešu viena pa to līdz galam, vienalga, kāds būtu šis gals. Varbūt tas ir tuvu, varbūt tālu, bet, kamēr ceļš turpināsies, nekas mani nenovērsīs no tā.

—    Mīļā māt, vai jūs to cieši esat apņēmusies?

—     Jā, es to esmu apņēmusies. Ilgi esmu atvairījusi muļķību ar muļķību, lepnību ar lepnību, nicinājumu ar nicinājumu, nekaunību ar nekaunību un daudzkārt pretojusies uzpūtībai ar vēl lielāku uzpūtību. Es pretošos arī šīm briesmām un miršu brīva no tām, ja vien spēšu. Tās ir savilkušās lokā ap mani gandrīz tikpat cieši kā šie Ceznivoldas meži ap māju, bet mans ceļš cauri tām paliek tas pats. Man ir tikai viens ceļš — un cita nevar būt.

—     Misters Džāndiss… — es iesāku, bet māte steigšus pārtrauca mani, jautādama:

—    Vai arī viņam ir aizdomas?

—   Nē, — es teicu. — Tik tiešām nav! Par to jūs varat l)iit droša. — Un es pastāstīju viņai to, ko aizbildnis bija stāstījis man, — to, kas viņam bija zināms par manu dzīvi. — Taču viņš ir tik labs un saprātīgs, — es piebildu, — ka varbūt, ja viņš zinātu …

Mana māte — līdz šim brīdim viņa nebija izkustējusies no vietas — pacēla roku man pie lūpām un apklusināja mani.

—    Uztici viņam visu, — pēc brīža viņa teica. — Es dodu tev pilnīgu piekrišanu — ak, cik tā ir niecīga dāvana no šādas mātes viņas daudzcietušajam bērnam! — bet nestāsti man par to. Vēl manī ir atlicis kaut kas no lepnuma — vēl pat šobrīd.

Es paskaidroju viņai, cik saprotami tobrīd spēju, — šobrīd vairs skaidri neatceros, kādiem vārdiem, — jo milzīgajā satraukumā un sirdssāpēs es tik tikko spēju saprast pati sevi, kaut arī nedzēšamā atmiņā man palicis ik vārds, izsacīts manas mātes balsī, kura man šķita tik svešāda un skumja, kuru es bērnībā netiku iepazinusi un iemīļojusi, kura mani nekad nebija ieaijājusi miegā, nekad nebija mani svētījusi, nekad nebija iedvesusi man cerību, — es paskaidroju viņai vai vismaz centos to darīt, ka aizbildni iedomājos, vienīgi cerēdama, ka misters Džāndiss, kurš man bijis labāks par vislabāko tēvu pasaulē, varbūt spētu dot viņai kādu padomu un atbalstu. Taču māte atbildēja, ka tas neesot iespējams; viņai neviens nevarot palīdzēt. Cauri tam tuksnesim, kas plešas viņas priekšā, viņai esot jāiet vienai.

—    Mans bērns, mans bērns! — viņa iesaucās. — Pēdējo reizi! Pēdējo reizi šie skūpsti! Pēdējo reizi šīs rokas ap manu kaklu! Mēs vairs nesatiksimies. Lai es saglabātu šo noslēpumu, man jābūt tai, kas esmu bijusi visus garos gadus. Tāda ir mana alga, un tāds mans liktenis. Ja tu dzirdēsi par lēdiju Dedloku — krāšņu, bagātu un glaimiem apbērtu —, iedomā zem šīs maskas savu sirdsapziņas mocīto nabaga māti! Iedomā, ka patiesība slēpjas viņas ciešanās, viņas bezvērtīgajā nožēlā, viņas pūlēs nokaut savā sirdī vienīgo neviltoto mīlestību un patiesīgumu, uz ko viņa spējīga! Un tad piedod viņai, ja vari, un lūdzies, lai arī Debesis viņai piedod … kaut arī tās nemūžam to nevarēs!

17

Vēl brītiņu mēs cieši turējām viena otru savos apkampienos, taču viņa bija tik apņēmīga, ka atvilka manas

2— 1157

rokas, piespieda tās man pie krūtīm un, īsu mirkli šādi turējusi, pēdējo reizi tās noskūpstīja, atlaida va|ā un nozuda mežā. Es biju palikusi viena; klusa un rāma lejā, gaismēnu ielokā, pletās vecā savrupmāja ar savām terasēm un tornīšiem — tā pati māja, kas man bija likusies tik dziļa miera pilna, kad es to ieraudzīju pirmoreiz; tagad tā šķita manas mātes nelaimes nepiekāpīgā un neiežēlināmā lieciniece.

Lai gan es jutos satricināta līdz dvēseles dzīlēm, pirmajā brīdī pat nevarīga un bezpalīdzīga kā savā slimības gultā, man palīdzēja apziņa, ka jāsargās no atmaskošanas un pat no niecīgākajām aizdomām. Kā vien pratu, pūlējos noslēpt no Cārlijas asaru pēdas un, cieši domādama par visiem svētajiem pienākumiem, kas mani saista, piespiedu sevi saņemties un sakopot domas. Tas prasīja krietnu brīdi, jo es ilgi nespēju apvaldīt izmisumu, tomēr pēc stundas vai mazliet ilgāka laika sāku atgūties un jutu, ka varu doties mājās. Es gāju lēnām un atgriezusies pastāstīju Čārlijai, kura gaidīja mani pie vārtiem, ka pēc šķiršanās ar lēdiju Dedloku man radās vēlēšanās vēl kādu laiku pastaigāties un ka šobrīd esmu ļoti nogurusi un gribētu tūlīt atgulties. Palikusi vienatnē savā istabā, es izlasīju vēstuli. No tās es skaidri sapratu — un tas man tobrīd nozīmēja ļoti daudz —, ka māte nav mani pametusi. Viņas vecākā un vienīgā māsa, mana bērnu dienu krustmāte, pamanījusi manī dzīvības pazīmes, pēc tam kad es jau biju nolikta malā kā mirusi, savā nesaudzīgajā pienākuma apziņā bija paņēmusi mani pie sevis, neilgodamās un pat nevēlēdamās, lai es dzīvotu, un audzinājusi mani stingrā slepenībā, bet ar manu māti kopš manas piedzimšanas dienas vairs ne reizi nesatikusies. Jā, dīvaina bija mana vieta šai pasaulē — mana miesīgā māte vēl pavisam nesen bija dzīvojusi pārliecībā, ka es nekad neesmu elpojusi… ka esmu apglabāta zemē… ka nekad neesmu dzīvojusi… ka man nekad nav bijis vārda. Pirmo reizi ieraudzīdama mani baznīcā, viņa satrūkusies un iedomājusies, kāda es būtu kļuvusi, ja man būtu bijis lemts dzīvot Un izaugt lielai, taču tobrīd ar to viss beidzies.

Pagaidām nav vajadzības pārstāstīt visu, ko uzzināju no šīs vēstules. Savs laiks un vieta manā stāstā atradīsies arī pārējiem apstākļiem.

Manas pirmās rūpes bija sadedzināt mātes rakstīto un iznīcināt pelnus. Ceru, ka tas neliks pārlieku Jauni domāt par mani, ja atzīšos, ka tobrīd sajutu dziļu nožēlu par to,

ka vispār esmu izaudzināta. Man šķita, ka daudziem cilvēkiem būtu bijis labāk un patīkamāk dzīvot, ja es patiesi nekad nebūtu sākusi elpot. Mani pārņēma bailes no sevis, apzinoties, ka esmu drauds pati savai mātei, ka varu iegrūst negodā viņu un veselu godājamu dzimtu. Apmulsums un satricinājums man uzspieda pārliecību: man vajadzēja nomirt jau piedzimstot,1 > tā bija lemts un tā vajadzēja notikt, un tas, ka esmu palikusi dzīva, ir kļūda — tā nebija lemts un tā nevajadzēja notikt.

Tādas tobrīd bija manas izjūtas. Pārguruši es beidzot aizmigu un pamodusies atkal raudāju par to, ka esmu atgriezusies pasaulē kopā ar savu rūpju nastu, savām bailēm par citiem. Vairāk nekā jebkad mani pārņēma bailes no sevis, kad atkal iedomājos to, kurai biju bīstama lieciniece, kad iedomājos Ceznivoldas īpašnieku, kad saklausīju jaunu un baisu nozīmi senajos vārdos, kas tagad skanēja man ausīs kā vētras dzītu viļņu vaidi: «Tava māte, Ester, bija tavs negods, un tu esi viņas negods. Pienāks laiks — un tas pienāks jo drīz —, kad tu to sapratīsi labāk un izjutīsi to tā, kā spēj vienīgi sieviete.» Siem vārdiem līdzi uznira citi: «Lūdz Dievu ik dienas, lai citi grēki nenāk pār tavu galvu!» Es nespēju izkļūt no šī tīkla ap sevi, un mani nomāca sajūta, ka visa vaina un negods slēpjas manī pašā un ka brīdis, kad grēkiem lemts nākt pār manu galvu, beidzot ir klāt.

Diena bālēdama pārtapa drūmā novakarē, vakars bija apmācies un sērīgs, un es joprojām mocījos ar tām pašām smagajām domām. Es izgāju ārā viena, kādu laiciņu pastaigājos pa parku, vērodama, kā kokus pārņem tumšas ēnas un kā starp tiem zibinās sikspārņi, reizumis gandrīz aizskardami mani, un tad pirmo reizi sajutu, ka Dedloku nams velk mani pie sevis. Ja mani nebūtu pārņēmis tāds satraukums, es droši vien tam nebūtu tuvojusies. Taču notika tā, ka es sāku iet pa taku, kura veda šim namam cieši garām.

2*

19

Es neuzdrīkstējos kavēties uz vietas vai pat pacelt acis uz namu, tikai, iedama garām terases dārzam, no kura vēdīja brīnišķas smaržas un skatienam pavērās plati celiņi, rūpīgi koptas dobes un līdzeni zālāji, vēroju, cik tas skaists un svinīgi nopietns un kādas vagas garie gadi un laika untumi iegrauzuši vecajās akmens balustrādēs, margās un zemo kāpņu platajos posmos; redzēju, kā ap tiem saaugušas lietpratīgu roku koptas sūnas un efejas, kas ieskauj arī veco akmens paaugstinājumu ar saules pulk

steni, un dzirdēju šļācamies strūklaku. Tālāk ceļš virzījās gar tumšu logu rindu, kuras vienmuļību kliedēja neparastu apveidu tornīši un lieveņi ar veciem akmens lauvām un dīvainiem nezvēriem, kas uzglūnēja no saviem ēnu midzeņiem un ieza zobus pret drūmo vakarkrēslu pār ķepās cieši satvertajiem ģerboņiem. No turienes taka aizvijās cauri vārtiem, pāri pagalmam ar parādes ieeju (es steigšus metos tālāk) un garām staļ|iem, ap kuriem šķita klīstam vienīgi dobjas balsis — gan vēju čuksti varenajos efeju biezokņos pie augstās, sarkanās sienas, gan vējrāža klusās žēlabas, gan suņu rejas, gan nesteidzīgi stundeņa sitieni. Drīz mani apņēma saldas smaržas vilnis — virs galvas šalca liepu lapotne; tad takas līkums lika man pagriezties uz dienvidu fasādes pusi, un tur gabaliņu virs manis pletās Spoku takas balustrāde un mirgoja gaišs logs — varbūt manas mātes logs.

Ceļš šeit bija izlikts akmens plāksnēm tāpat kā nedaudz augstākā terase, un mani līdz šim nedzirdamie soļi sāka skaņi atbalsoties uz cietā pamata. Es ne brīdi neapstājos, lai kaut ko apskatītu, visu redzēto uztvēru tikai iedama; es gāju ātri un gandrīz jau biju pagājusi garām apgaismotajam logam, kad piepeši, ieklausīdamās savu soļu skaņā, satriekta apjautu, ka leģenda par Spoku taku glabā baismu patiesību: tā esmu es, kas grasās atnest postu un nelaimi šim dižajam namam, mani brīdinošie soļi jau tagad to vajā. Mani sagrāba tādas šaušalīgas bailes pašai no sevis, ka asinis šķita sastingstam dzīslās un es metos bēgt, bēgt no sevis un no visa, kas apkārt; es skrēju atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru biju atnākusi šurp, un neapstājos, iekams nebiju sasniegusi vārtsarga namiņu un drūmais, melnais parks nebija palicis man aiz muguras.

Tikai pēc tam, kad savas istabas vientulībā pirms nakts iestāšanās vēl labu brīdi biju ļāvusies bēdām un grūtsirdībai, es sāku aptvert, cik aplamas un nepateicīgas ir šīs iedomas. Turklāt mani gaidīja līksma vēstule no manas mīļās draudzenes, kurai nākamajā dienā vajadzēja ierasties ciemos, un tā pauda tādu sirsnību un ilgas, ka man vajadzētu būt no akmens, lai spētu to lasīt bez aizkustinājuma; turpat bija vēl viena vēstule no mana aizbildņa — yiņš lūdza, lai es pastāstot Vecenītei, ja man laimētos kaut kur sastapt šo jauko sieviņu, ka visi gauži skumstot pēc viņas, ka mājas saimniecība jūkot un brūkot un neviens cits neprotot apieties ar atslēgām un ka ikviens

Saltajā Namā un ārpus mājas apgalvojot, ka tas vairs nav tas pats nams, un grasoties dumpoties, ja viņa nenākšot atpakaļ. Divas šādas vēstules reizē lika man domāt par to, cik ļoti šo cilvēku mīlestība pārspēj manus nopelnus un cik laimīgai man vajadzētu justies. Tās lika man domāt par visu manu līdzšinējo dzīvi, un, kā tam arī vajadzēja notikt, mans noskaņojums jūtami uzlabojās.

Jo es ļoti labi sapratu: man nekādi nevarēja būt lemts toreiz mirt, jo tad taču es nebūtu dzīvojusi, vēl vairāk — tad taču man nebūtu bijusi lemta tik laimīga dzīve. Es labi aptvēru, cik daudzi labvēlīgi apstākļi krustojušies manā ceļā; ja arī ir taisnība, ka tēvu grēki kādreiz nāk pār bērnu galvām, šim teicienam tomēr ir pavisam cita nozīme nekā tā, ko es tam biju piedēvējusi šorīt. Es zināju, ka savā piedzimšanā esmu tikpat maz vainīga, cik jebkura karaliene savējā, un ka Debesu tēvs mani nesodīs par šo pasaulē nakšanu, tāpat kā karaliene netiks atalgota par savējo. Šīsdienas trieciens bija man spējis parādīt labvēlīgā gaismā pat to pārmaiņu, kas notikusi ar manu izskatu. Es vēlreiz atkārtoju savu apņemšanos un lūdzu Dievu, lai tā kļūtu vēl stiprāka; no visas sirds es aizlūdzu par sevi un savu nelaimīgo māti un jutu, ka šārīta melnais mākonis sāk izklīst. Manu miegu tas vairs netraucēja, un, kad pār mani atausa nākamās dienas gaisma, tas bija jau izgaisis.

Manai mīļajai draudzenei vajadzēja ierasties piecos pēcpusdienā. Man šķita, ka vislabāk īsināt atlikušās stundas varēšu, ja došos garā pastaigā pa to pašu ceļu, pa kuru viņai vajadzēja braukt šurp, tāpēc Cārlija, es un Tiepša — apseglots Tiepša, jo ratos mēs viņu pēc iepriekš minētā gadījuma vairs nejūdzām, — nogājām krietnu gabalu pa šo ceļu turp un atpakaļ. Atgriezušās mēs vēlreiz apstaigājām māju un dārzu, lai pārliecinātos, ka viss ir labākajā kārtībā, un iznesām ārā putniņu — viņš bija viens no šī nama pievilcības noslēpumiem.

Līdz Adas atbraukšanai vēl bija vairāk nekā divas stundas, un atzīšos, ka visu šo laiku, kas man šķita ļoti garš, es mocījos raizēs par savu pārvērsto izskatu. Es tik ļoti biju pieķērusies savai mīļajai draudzenei, ka manas pārmaiņas iespaids uz viņu man rūpēja daudz vairāk nekā tās iespaids uz jebkuru citu cilvēku. Šīs nieka bažas mani nemocīja tāpēc, ka es gaustos par likteni — todien es to noteikti nedomāju darīt —, man nedeva miera jautājums: vai viņa būs tam pietiekami sagatavojusies? Vai, mani pirmoreiz ieraugot, viņa tomēr drusciņ neizbīsies? Vai redzētais neizrādīsies drusciņ Jaunāks par gaidīto? Varbūt viņa meklēs savu veco Esteri un to neatradis? Varbūt viņai vajadzēs no jauna pierast pie manis, sākt visu no gala?

Es ļoti labi pazinu savas jaukās draudzenes sejas dažādās izteiksmes; šī seja bija ne tikai daiļa, bet ari ļoti atklāta, tāpēc es jau iepriekš skaidri zināju, ka pirmajā skatienā savas patiesās izjūtas viņa no manis noslēpt nespēs. Un es domāju: ja šis skatiens paudīs to, par ko raizējos, — un tas šķita ļoti ticami —, vai es spēšu saņemties?

Jā, es nospriedu, spēšu. Pēc aizvadītās nakts es to spēšu. Taču gaidas un raizes, raizes un gaidas, un visas šis domas pirms paredzamās tikšanās šķita darām maz laba, un es nolēmu vēlreiz iet ārā un doties pa ceļu Adai pretī.

Tāpēc es sacīju Čārlijai: — Cārlij, tagad es iziešu viena pati un došos uz priekšu pa ceļu, kamēr sastapšu Adu. — Tā kā Cārlija vienmēr dedzīgi atbalstīja visu, kas man darīja prieku, es devos projām, atstādama viņu mājās.

Bet, pirms vēl tiku līdz otrajam jūdžu stabam, man jau tik daudz reižu bija salēkusies sirds — tas notika ikreiz, kad tālumā parādījās putekļu mākonis (kaut arī es zināju, ka tā nav un vēl nevar būt īstā kariete), — ka es nolēmu griezties atpakaļ. Tikko biju pagriezusies, mani sāka mocīt bailes, ka varbūt kariete pēkšņi piebrauks man klāt no aizmugures (kaut gan es tikpat labi zināju, ka tas nevar notikt un nenotiks), — un es lielāko daļu ceļa noskrēju skriešus, lai tikai mani nevarētu panākt.

Un tad, kad biju atkal nokļuvusi mājās, drošībā, es nodomāju — neko teikt, gudri darīts! Tagad es biju nokarsusi un izskatījos pavisam nelāgi, kaut gan šodien biju gribējusi izskatīties pēc iespējas labāk.

Beidzot, kad man likās, ka jāgaida vēl vismaz stundas ceturksnis, un es drebēdama kavējos dārzā, Cārlija piepeši pilnā balsī iesaucās: — Jaunkundz, viņa brauc! Re, kur brauc!

Es nemaz tā nebiju gribējusi, bet pēc šī sauciena metos augšā pa kāpnēm uz savu istabu un paslēpos aiz durvīm. Tur es drebēdama paliku stāvam un nepakustējos pat tad, kad dzirdēju savas mīļās draudzenes balsi, — viņa kāpa augšā, saukdama: — Ester, mīļā, draudzenīt mana, kur tu esi? Mazo Večiņ, mīļo Labo Gariņ!

Viņa ieskrēja istabā un, kad dzirās atkal skriet ārā, pie durvīm ieraudzīja mani. Ai, mana debešķīgā draudzenei Tas pats mī|ais skatiens, pilns maiguma, sirsnības, uzticības! Un neko citu tas neatklāja — it neko!

Bezgala laimīga es noslīgu turpat uz grīdas, un mana mīļā, skaistā draudzene nometās man līdzās, pieglauzdama manu rētaino seju pie sava jaukā vaidziņa, apklādama to skūpstiem un asarām, auklēdama mani rokās kā bērnu, saukdama mani vismaigākajos vārdos, kādus vien spēja izdomāt, un cieši spiezdama mani pie savas uzticamās sirds.

XXXVII NODAĻA

rDžāndiss pret Džāndisu».

Ja noslēpums, ko vajadzēja glabāt, piederētu man, es to būtu uzticējusi Adai jau īsu brīdi pēc mūsu tikšanās. Tomēr tas nepiederēja man, un es jutu, ka man nav tiesību to stāstīt pat aizbildnim, iekams nav radusies ārkārtēja vajadzība. Nebija viegli vienai nest šādu nastu, taču par savu pienākumu man šaubu nebija un, būdama laimīga par savas mīļās draudzenes pieķeršanos, es nejutu vajadzību meklēt viņas atbalstu un uzmundrinājumu. Tiesa, kad Ada bija aizmigusi un visapkārt valdīja klusums, atmiņas par māti bieži neļāva man gulēt un darīja nakti mokoši skumju, taču citā laikā es tām neļāvu vaļu un Ada redzēja mani tādu pašu kā agrāk — protams, ja neņem vērā to pārmaiņu, par kuru jau esmu pietiekami runājusi un kuru nevēlos vairs te pieminēt, ja vien varēšu no tā izvairīties.

Pirmajā vakarā, kad mēs abas sēdējām blakus un šuvām, Ada man apvaicājās, vai Dedloku ģimene pašlaik uzturoties savā īpašumā, un, kad biju spiesta atbildēt — laikam jā, jo lēdija Dedloka aizvakar mežā runāja ar mani, — es jutu, ka man ļoti grūti saglabāt pilnīgu mieru. Vēl grūtāk tas nācās tad, kad Ada gribēja zināt, ko viņa man teikusi; es atbildēju, ka lēdija Dedloka laipni painteresējusies, kā man klājas; pēc tam mana draudzene, gan uzteikdama lēdijas Dedlokas skaistumu un eleganci, piebilda dažus vārdus par viņas lepnību un salto, pavēlošo izturēšanos. Taču šai brīdī, pati to neapzinādamās, man palīdzēja Cārlija — viņa pastāstīja mums, ka lēdija

Dcdloka pārgulējusi savā muižā tikai divas naktis, jo iegriezusies tur ceļā no Londonas uz kādu citu ievērojamu muižu kaimiņu grāfistē, un ka viņa aizbraukusi agri nākamajā ritā — pēc tam kad bijām sastapušās «skatu laukumiņā», kā mēs to mēdzām dēvēt. Čārlija patiešām bija dzīvs apliecinājums sakāmvārdam, ka mazas ausis tāludzird, jo viņa dienas laikā paspēja sadzirdēt un uzzināt vairāk, nekā līdz manām ausīm nonāktu mēneša laikā.

Mistera Boitorna namā mums bija paredzēts pavadīt vienu mēnesi. Ja nekļūdos laika aprēķinos, mana mīlule bija te nodzīvojusi vienu gaišu nedēļu, un tad kādu vakaru, tikko mēs bijām beigušas palīdzēt dārzniekam laistīt puķes un nupat dedzām istabās sveces, aiz Adas krēsla parādījās Cārlija ar ļoti svarīgu izteiksmi sejā un noslēpumaini māja man ar roku, aicinādama iznākt no istabas.

—    Ai! Ja drīkstu sacīt, jaunkundz, — viņa man čukstus ziņoja, un acis viņai bija iepletušās lielas un apaļas kā pogas, — jūs kāds grib satikt «Dedloku ģerbonī».

—    Ko tu stāsti, Cārlij? — es brīnījos. — Kas tad mant var gaidīt traktierī?

—    Es nezinu, jaunkundz, — Čārlija atbildēja, pastiepusi galviņu uz priekšu un ar rokām cieši iekrampējušies priekšauta jostā kā allaž, kad jūsmīgi vēstīja man kaut ko mīklainu vai slepenu, — es tikai zinu, ka tas ir kāds kungs, jaunkundz, un viņš liek jūs sveicināt, un vai jūs, lūdzu, nebūšot ar mieru aiziet turp, bet nevienam neko lai nesakot.

—    No kā viņš liek mani sveicināt, Cārlij?

—   No sevīm, — paskaidroja Cārlija — viņas zināšanas gramatikā gan pamazām uzlabojās, tomēr visai lēni.

—    Un kā tad tu kļuvi par ziņnesi, Cārlij?

—    Es jau ne, jaunkundz, — atteica mana mazā istabmeitiņa. — Tas bija V. Grābis, jaunkundz, ja drīkstu sacīt.

—    Un kas ir šis V. Grābis, Cārlij?

—    Nu, misters Grābis, jaunkundz, — atbildēja Čārlija. — Vai tad jūs viņu nepazīstat, jaunkundz? «Dedloku ģerbonis, V. Grābis», — to Čārlija noskaitīja tā, it kā lēni burtotu izkārtni.

—    Ak tā? Vai traktiera īpašnieks, Cārlij?

—   Jā, jaunkundz. Ja drīkstu sacīt, jaunkundz, viņam ir ļoti skaista sieva, tikai viņa salauza potīti un tā vairs nesāauga, kā vajag. Un viņas brālis ir tas koku zāģeris, kas bija ielikts aiz restēm, jaunkundz, un visi domā, ka viņš nodzersies līdz nāvei ar alu vien, — Cārlija teica.

Nenojauzdama, ko tas var nozīmēt, un būdama tagad loti piesardzīga, es nolēmu, ka vislabāk būs, ja iešu uz minēto vietu viena pati. Paskubināju Cārliju, lai tā aši atnes man cepuri, plīvuru un plecu lakatu, un saposusies devos projām pa nelielo, pauguraino taku, ko pazinu tikpat labi kā mistera Boitorna dārzu.

Misters Grābis, svārkus nometis, stāvēja sava rūpīgi sakoptā, nelielā traktiera durvīs un gaidīja. Ieraudzījis mani nākam, viņš ar abām rokām noņēma platmali un, nesdams to gluži kā dzelzs trauku (jo tā izskatījās tikpat smaga), pa smiltīm izkaisītu gaiteni aizveda mani uz savu labāko zāli — tā bija glīti uzposta, paklājiem izlikta telpa, ko rotāja pārlieku daudz augu un zaļumu — neērtību no tiem bija gandrīz vairāk nekā skaistuma —, krāsu gravīra — karalienes Kerolainas* portrets —, vairāki gliemežvāki, daudzas tējas paplātes un divas izkaltētas zivis zem stikla kupola; no griestiem karājās kaut kas nenosakāms, ne īsti ola, ne ķirbis (es neizdibināju, kas tas ir, un domāju, ka to nezināja arī citi). Misteru Grablu es pēc izskata pazinu ļoti labi, jo bieži biju redzējusi viņu stāvam traktiera durvīs. Viņš bija laipnīgs, patukls pusmūža vīrs, kurš laikam pat mājās kamīna priekšā nejutās ērti bez platmales un atloku zābakiem, taču svārkus mēdza valkāt vienīgi baznīcā.

Viņš apgrieza sveces degli un atkāpdamies, lai labāk redzētu, kā tas izdevies, tāpat atmuguriski izgāja no istabas — man tas bija gluži negaidīti, jo es nupat dzīros viņam vaicāt, kas licis sūtīt pēc manis. Zāles pretējās durvis tobrīd bija vaļā, un es izdzirdu balsis, kas man likās pazīstamas, taču tās tūdaļ apklusa. Durvīm no viņas puses tuvojās aši, viegli soļi, un pēc brīža manā priekšā stāvēja … neviens cits kā Ričards!

—    Manu mīļo Ester! — viņš iesaucās. — Mans labais draugs!

Viņa izturēšanās bija tik neviltoti sirsnīga, ka pirmajā pārsteigumā un priekā par šo brāļa sveicienu es tik tikko attapos pasacīt viņam, ka Adai klājas labi.

—    Tu esi tā pati brīnišķīgā meitene —' proti atbildēt pat uz neizteiktu jautājumu! — Ričards atsaucās, aizvezdams mani līdz krēslam un pats apsēzdamies blakām.

Es mazliet pacēlu plīvuru, bet tikai mazliet.

—    Tā pati brīnišķīgā meitene! — Ričards atkārtoja tikpat sirsnīgi kā iepriekš.

Es pacēlu plīvuru, pavisam atsegdama seju, un, uzlikusi delnu uz Ričarda piedurknes, pasacīju viņam, cik pateicīga esmu par viņa laipno sveicienu un cik ļoti priecājos, viņu redzot, un vēl jo vairāk priecājos tāpēc, ka slimības laikā tiku cieši apņēmusies ar viņu izrunāties.

—    Mana mīļā, — Ričards teica, — ne ar vienu citu man nav tik dedzīgas vēlēšanās parunāt kā ar tevi, jo es gribu, lai tu mani saprastu.

—    Un es, Ričard, gribu, — es teicu, pašūpodama galvu, — lai tu saprastu kādu eitu.

—    Tā kā tu tik steidzīgi sāc runāt par Džonu Džāndisu … — atbildēja Ričards, — tas ir, tu taču laikam domāji viņu?

—    Protams.

—    Tad es tūlīt varu teikt, ka priecājos par to, jo vēlos, lai tieši šajā ziņā mani saprastu. Lai tu saprastu, dzirdi — tieši tu, mīļa! Ne misteram Džāndisam, ne kādam citam es paskaidrojumus sniegt netaisos.

Man bija sāpīgi dzirdēt, ka viņš uzņem tādu toni, un Ričards to ievēroja.

—    Labi jau, labi, mīļā, — viņš teica, — par to tagad nerunāsim! Es gribu klusiņām ierasties šai lauku mājā ar tevi zem rokas un sagādāt savai burvīgajai māsīcai pārsteigumu. Ceru, ka tava uzticība Džonam Džāndisam nebūs šķērslis?

—    Mans mīļais Ričard, — es atbildēju, — tu zini, ka tiktu sirsnīgi uzņemts viņa mājā — pats savā mājā, ja vien tu to uzskatītu par tādu, — un tikpat sirsnīgi tiksi uzņemts šeit!

—   Tu runā kā pati brīnišķīgākā Mazā Večiņa visā pasaulē! — Ričards priecīgi iesaucās.

Es apvaicājos, kā viņam patīk izraudzītā nodarbošanās.

—    Ā, tīri labi! — Ričards teica. — Tā nekas. Kādam laiciņam derēs ne sliktāk par jebkuru citu. Nedomāju gan, ka tas man vairs rūpēs, kad būšu ticis pie vietas, bet tad jau varēs patentu pārdot un … nu, bet pašreiz nav vērts lauzīt par to galvu.

Viņš bija tik jauns, tik skaists un visādā ziņā tik pilnīgs pretstats mis Flaitai! Un tomēr aizplīvurotais, alkainais, meklējošais skatiens, kas pavīdēja viņa sejā, tik baisminoši atsauca atmiņā mūsu veco paziņu! , — Es atbraucu uz Londonu atvaļinājumā, — teica Ričards.

—    Patiesi?

—      Jā. Atsteidzos, lai pirms garā brīvlaika parūpētos par… par savām interesēm Lorda kanclera tiesā, — sacīja Ričards, piespiesti nevērīgi pasmiedamies. — Beidzot ši vecā prāva sāk kustēties no vietas, vari man ticēt.

Kāds gan brīnums, ja es papurināju galvu!

—    Tiesa gan, tas nav patīkams temats, — Ričards runāja tālāk, un viņa sejai pārvilkās tā pati ēna, kas iepriekš. — Lai tas šovakar peld uz visām četrām debess pusēm … Pū! Prom ir! Kā tu domā, kas atbraucis man līdzi?

—   Vai tikai es pirmīt nedzirdēju mistera Skimpola balsi?

—    Pilnīgi pareizi! Sis cilvēks mani iespaido labāk nekā jebkurš cits. Kas viņš par burvīgu bērnu!

Es pajautāju Ričardam, vai kādam ir zināms, ka viņi šeit ieradušies divatā. Nē, neviens to nezinot, viņš atbildēja. Viņš esot apciemojis jauko veco bērnu — tā viņš dēvēja misteru Skimpolu —, un jaukais vecais bērns viņam pastāstījis, kur mēs abas uzturamies, un viņš teicis jaukajam vecajam bērnam, ka jūtot vēlēšanos mūs apciemot, un jaukais vecais bērns arī tūdaļ gribējis braukt šurp, un tā viņš to paņēmis līdzi.

—    Viņš trīskārt atsver pats sevi zeltā, nemaz nerunājot par saviem nožēlojamiem izdevumiem, — apgalvoja Ričards. — Tik dzīvespriecīgs radījums! Nekādu pasaulīgu pinekļu. Jauna un nesamaitāta sirds!

Es, protams, nespēju saskatīt apliecinājumu mistera Skimpola brīvībai no pasaulīgiem pinekļiem tai apstāklī, ka Ričardam vajag maksāt viņa izdevumus, tomēr atturējos ko piebilst. Ienāca pats misters Skimpols un pavērsa mūsu sarunu uz citu pusi. Viņš ļoti priecājās, mani redzot, un teica, ka pusotru mēnesi manis dēļ esot lējis gan prieka, gan žēluma asaras un nekad neesot juties tik laimīgs kā todien, kad uzzinājis par manu atveseļošanos; tagad viņš esot sācis saprast labā un Jaunā saistību šai pasaulē un, zinādams par cita slimību, esot sācis sevišķi augstu vērtēt savu veselību; viņš pieļaujot tādas likumības iespēju dzīves norisēs: personai A vajag šķielēt, lai persona B varētu justies laimīga par savām veselajām acīm, vai arī personai C vajag dzīvot ar koka kāju, lai sagādātu personai D lielāku apmierinājumu par savu zīda zeķē ietērpto miesu un asinīm.

—    Mīļā mis Samersone, — teica misters Skimpols, — te ir mūsu draugs Ričards, pilns spožāko nākotnes cerību, kuras viņš spējis izvilināt no Lorda kanclera tiesas tumsības. Vai tas nav brīnišķi, vai tas nav aizraujoši, vai tā nav visīstākā dzeja? Senajos laikos ganam mežus un vientuļos klajumus priecīgus darīja paša iztēles radītās nimfu dejas un Pāna stabules. Šodienas gans, mūsu pastorālais Ričards, ienes dzīvību vienmuļajās tiesu ēkās, likdams tajās dejot Fortūnai un tās pavadoņiem tiesas vīru spriedumu melodisko skaņu pavadījumā. Tas taču ir brīnum jauki! Kāds īgņa var man jautāt: «Kāds labums no šiem likuma un taisnības mudžekļiem? Ko jūs varat teikt tiem par attaisnojumu?» Un es atbildēšu: «Mans īgnais draugs, es nemaz negribu tos attaisnot, bet man tie ir ļoti tīkami. Te, lūk, ir jauns gans, mans draugs, kas tos pārvērš tādās formās, kuras manai vienkāršajai uztverei šķiet ārkārtīgi valdzinošas. Es nesaku, ka tie eksistē tikai tādēļ — jo es esmu bērns starp jums, pasaulīgajiem īgņām, un neesmu aicināts kaut ko izskaidrot jums vai sev pašam —, bet iespējams tas ir.»

Es visā nopietnībā sāku domāt, ka sliktāku draugu par viņu Ričards sev diezin vai varētu atrast. Man kļuva gauži neomulīgi, apzinoties, ka šai laikā, kad viņam vairāk par visu vajadzīgs noteikts mērķis un princips, viņa tuvumā gozējas šī vilinošā vaļība, šī atkratīšanās no jebkādām rūpēm, šī gaisīgā mērķu un principu atvairīšana. Es vēl varēju saprast, kālab tāds cilvēks kā mans aizbildnis, kas dzīvē daudz pieredzējis un bieži spiests domāt par savas dzimtas lāstu un tā radīto nožēlojamo strīdu un viltus pasauli, rod milzīgu atvieglojumu mistera Skimpola vaļsirdīgajos spriedelējumos par savām vājībām, viņa naivās vientiesības izpausmēs, taču es nespēju sev iestāstīt, ka šīs izpausmes tiešām ir tik nevainīgas, kā izskatās, — man šķita, ka tās kalpo mistera Skiinpola dīko tieksmju apmierināšanai tikpat sekmīgi kā jcbura cita loma, tikai ar mazākiem pūliņiem.

Atceļā viņi abi nāca kopā ar mani; pie vārtiņiem misters Skimpols no mums atvadījās, bet mēs ar Ričardu klusi, iegājām mājā, un es teicu: — Ada, mīlulīt, es atvedu pie tevis ciemos kādu kungu.

Nebija grūti atminēt, ko pauda viņas pietvīkusī, satrauktā seja. Ada ļoti mīlēja Ričardu, un viņš to zināja; to zināju arī es. Sai šķietamās «radinieku tikšanās» virs kārtai bez pūlēm varēja redzēt cauri.

Es gandrīz vai sāku neuzticēties pati sev un nodomāju, ka laikam kļūstu savā aizdomīgumā pavisam nejauka, taču man trūka pārliecības, ka arī Ričards tikpat ļoti mīl

Adu. Protams, viņš ļoti jūsmoja par Adu — un kā gan citādi! — tāpat uzdrīkstos teikt, ka viņš ar prieku un lepnumu būtu atjaunojis agrāko saderināšanos, ja vien nezinātu, cik svēts viņai ir aizbildnim dotais solījums. Un tomēr mani mocīja doma, ka prāvas nelāgā ietekme uz Ričarda raksturu iesniegusies pat šajā jomā, ka viņš šeit, tāpat kā visur citur, tiecas atstumt malā savas labākās un patiesākās jūtas līdz tam laikam, kad būs ticis galā ar prāvu. Ak vai — kāds būtu Ričards bez šīs sodības, to man nebūs lemts uzzināt!

Kā allaž, sirsnīgā vienkāršībā viņš paskaidroja Adai, ka neesot ieradies ar nolūku slepus pārkāpt mistera Džāndisa noteikumus, ko mana draudzene (pēc viņa domām, pārāk padevīgas un aklas ticības vadita) ļāvusi viņam uzstādīt; viņš esot atklāti ieradies apciemot savu māsīcu un mani un pierādīt, ka pašreizējās attiecības starp viņu un misteru Džāndisu tādas kļuvušas ne jau viņa vainas dēļ. Tā kā kuru katru brīdi bija gaidāms, ka mums piebiedrosies «jaukais vecais bērns», Ričards lūdza, lai es nosakot viņam nākamajā rītā tikšanos, kad viņš varētu atklātā sarunā ar mani izkratīt sirdi un izklāstīt savu taisnību. Es piedāvājos pulksten septiņos iziet ar viņu pastaigā pa parku, un pie tā arī palikām. Drīz pēc tam ienāca misters Skimpols un veselu stundu uzturēja mūsu pulciņā jautrību. Viņš ļoti vēlējās redzēt mazo Kouvinsieti (tas ir, Cārliju) un ar tēvišķīgu lepnumu pavēstīja viņai, ka esot apgādājis viņas nelaiķa tēvu ar darbu, cik vien tas bijis viņa spēkos, un, ja kāds no viņas mazajiem brāļiem iekārtotos šai pašā amatā, viņš cerot, ka varēšot arī tam nodrošināt pietiekami daudz darāmā.

— Jo es pastāvīgi tieku ķerts šajos tīklos, — teica misters Skimpols, starojošu seju raudzīdamies mūsos pāri savai atšķaidīta vīna glāzei, — un pastāvīgi tieku pret galvojumu izpestīts — izvilkts kā laiva no smiltīm. Vai arī nomazgāts no parādiem kā kuģis no dūņām. Kāds par to vienmēr parūpējas. Es pats to nevaru, kā jūs labi saprotat, jo man nekad nav naudas. Bet kāds to izdara. Es tieku ārā ar šī kāda palīdzību; es nepalieku kā strazds tīklā, es tieku ārā. Ja jūs man vaicātu, kas ir šis kāds, dodu jums godavārdu, ka nevarētu to pateikt. Iedzersim uz kāda veselību! Lai Dievs viņu svētī!

Nākamajā rītā Ričards mazliet aizkavējās, tomēr ilgi gaidīt man nevajadzēja, un mēs devāmies pastaigā pa parku. Gaiss bija dzidrs un valgmes pilns, debesis neredzēja neviena mākonīša. Putni brīnišķi dziedāja, rasas lāses paparžu lapās, zālē un kokos dzirkstīja ar košu mirdzumu; meža dāsnā burvība kopš vakardienas šķita uzplaukusi divdesmitkārtīgi, it kā iepriekšējā naktī, kad tas dusēja, majestātiska klusuma apņemts, daba būtu palikusi nomodā ilgāk nekā parasti, lai ik lapas un stiebra vissmalkāko daļiņu izdaiļotu gaidāmās dienas krāšņumam.

—    Cik jauka ir šī vietai — sacīja Ričards, aplaizdams skatienu visapkārt. — Ne miņas no visām tiesas prāvu ķildām un nesaskaņām!

Taču te bija citas raizes.

—    Vai zini, mīļā meitenīt, — Ričards teica, — kad mani darījumi būs kārtībā, es laikam braukšu uz šejieni atpūsties.

—    Vai nebūtu labāk atpūsties tagad? — es jautāju.

—    Ak, tagad … — viņš nopūtās, — tagad nav viegli ne atpūsties, ne kaut ko noteiktu darīt. īsāk sakot, tas vispār nav iespējams; vismaz es to nevaru.

—    Kāpēc ne? — es vaicāju.

—    Tu taču zini, kāpēc, Ester. Ja tu dzīvotu nepabeigtā mājā, tādā, kuru grasās nojaukt vai pārbūvēt no augšas līdz apakšai — rīt, parīt, nākamnedēļ, pēc mēneša, pēc gada —, tev arī nebūtu viegli atpūsties vai iejusties pastāvīgā dzīvē. Un man ir tieši tāpat. Tagad? Mums, prāvas dalībniekiem, nav «tagad».

Es gandrīz būtu varējusi noticēt tam pievilkšanas spēkam, par kuru tik daudz bija runājusi mana nabaga draudzene ar neskaidro prātu, jo atkal ieraudzīju Ričarda sejā iepriekšējā vakara tumšo ēnu. Un, lai cik baigi to iedomāties, viņa sejā kaut kas atgādināja arī to nelaimīgo vīru, kuru mēs redzējām nomirstam.

—    Mans mīļais Ričard, — es teicu, — tas ir slikts sākums mūsu sarunai.

—    Es zināju, ka tu tā teiksi, Labo Gariņ.

—    Un ne tikai es, mīļais Ričard. Tā nebiju es, kas tevi reiz brīdināja nedibināt nekādas cerības vai gaidas uz šī dzimtas lāsta.

—    Un te mēs atkal nonākam pie Džona Džāndisa! — neiecietīgi izsaucās Ričards. — Nu labi! Agri vai vēlu

, mums pie viņa jānonāk, jo viņš ir pamatā visam, ko gribu sacīt, un tāpēc labāk, lai tas notiek uzreiz. Mana mīļā Ester, kā tu vari būt tik akla? Vai tad tu neredzi, ka viņš ir prāvas ieinteresētā puse un ka viņam ir izdevīgi vēlē-

I Irs, lai es nekā nezinātu par šo prāvu un par to vispār nedomātu, bet man tas nebūt nav izdevīgi!

—    Ai, Ričard! — es protestēju. — Vai tiešām iespējams, ka tu esi viņu redzējis, klausījies viņā, dzīvojis zem viena jumta ar viņu un pazinis viņu un tomēr vari izteikt tik zemiskas aizdomas — kaut arī tikai man un tikai šai vientuļajā vietā, kur neviens mūs nedzird?

Ričards tumši piesarka, it kā sajutis sirdsapziņas pārmetumus, ko, iespējams, viņā modināja dvēseles cildenākā daļa. Brītiņu klusējis, viņš aizžņaugtā balsī atbildēja:

—    Ester, es nešaubos, ka tu zini — es neesmu zemisks cilvēks un apjaušu, ka aizdomas un neuzticība nedara cilvēkam godu, it īpaši vēl tik jaunam kā es.

—    Es to zinu ļoti labi, — es teicu. — Man par to nav ne mazāko šaubu.

—    Tie ir labi vārdi, mīļā! — atsaucās Ričards. — Tādi tev piederas, jo tie dod man mierinājumu. Man vajadzēja kaut vai niecīgu mierinājuma kripatu, jo visa šī lieta ir tik bezgala nepatikama — pat tad, ja tā beigtos labi, — bet tas jau man tev nemaz nav jāstāsta.

—    Es lieliski zinu, — es teicu, — zinu tikpat labi, Ričard, kā … teiksim, tu pats, ka šādas kaites tavai dabai ir svešas. Un es zinu tikpat labi kā tu, kas tiecas šo dabu mainīt.

—    Nu, nu, māsiņ, — Ričards attrauca mazliet jautrākā tonī, — tu taču vienmēr būsi taisnīga pret mani! Varbūt man tiešām ir tā nelaime būt šīs ietekmes varā, bet arī viņš nav no tās brīvs. Varbūt tā ir mazliet sašķiebusi manu dabu, bet tā ir mazliet sašķiebusi arī viņējo. Es jau nesaku, ka viņš nav godājams cilvēks; par spīti visiem šiem sarežģījumiem un neskaidrībām, es nešaubos, ka viņš tāds ir. Taču šī prāva kropļo ikvienu. Tu to esi dzirdējusi no viņa neskaitāmas reizes. Tad kāpēc lai viņš pats būtu izņēmums?

—    Tāpēc, ka viņš ir neparasts cilvēks, — es teicu, — un tāpēc, ka viņš ir dzelžaini turējies ārpus šo notikumu loka, Ričard.

—    Ak, tāpēc un tāpēc! — Ričards atmeta ar savu parasto straujumu. — Kas zina, manu mīļo meitenīt, vai šāda ārēja vienaldzība pret prāvu patiesībā nav ļoti gudra rīcība. Tādā veidā var netieši panākt, lai arī citas ieinteresētās puses atslābina rūpes par savām interesēm, turklāt dažs labs var nomirt, šis tas var pagaist no atmiņas un var notikt vēl daudz kas cits, kas būtu ērti un izdevīgi.

Mani tik ļoti māca žēlums par Ričardu, ka es vairs nespēju nekā viņam pārmest, pat ar skatienu ne. Atcerējos, cik saudzīgi par viņa maldiem tika izteicies mans aizbildnis un cik brīva no aizvainojuma bija viņa izturēšanās.

—    Ester, — Ričards atsāka, — tikai neiedomājies, ka es esmu atbraucis šurp, lai aizmuguriski apvainotu Džonu Džāndisu. Es atbraucu, lai attaisnotu pats sevi. Es gribu teikt, lūk, ko: viss bija ļoti labi un mēs lieliski sapratāmies, kamēr es vēl biju zēns, kas par prāvu pat nedomāja; tiklīdz es sāku par to interesēties un tajā iedziļināties, viss kļuva citādi. Tad nu Džons Džāndiss nolemj, ka mums ar Adu jāatsauc saderināšanās un, ja es neesmu ar mieru novērsties no šī slidenā ceļa, tad neesmu viņai piemērots. Bet redzi, Ester, es nedomāju novērsties no šī slidenā ceļa un iztikšu bez Džona Džāndisa labvēlības šais netaisnajos kompromisa noteikumos, kurus viņam nav nekādu tiesību diktēt. Vai nu viņam tas patīk, vai nepatīk, man jārūpējas par savām tiesībām … un par Adas tiesībām. Es par to daudz esmu domājis un pie tāda slēdziena esmu nonācis.

Nabaga mīļais Ričards! Viņš patiesi par to daudz bija domājis. To nepārprotami apliecināja gan viņa seja, gan balss, gan izturēšanās.

—    Tāpēc es viņam godīgi paziņoju (tev jāzina, ka visu to esmu aizrakstījis viņam vēstulē) — mēs esam dažādos ieskatos un labāk būt dažādos ieskatos atklāti nekā slepeni. Es pateicos viņam par labo gribu un atbalstu, un lai viņš iet savu ceļu, bet es iešu savējo. Gluži vienkārši mūsu ceļi ir dažādi. Saskaņā ar vienu no apspriežamajiem testamentiem es saņemtu daudz vairāk nekā viņš. Es negribu sacīt, ka šis testaments katrā ziņā tiks apstiprināts, bet tas pastāv un tam ir savas izredzes.

—    Tu neesi pirmais, kas man stāsta par šo vēstuli, mīļais Ričard, — es teicu. — Par to es esmu jau dzirdējusi, turklāt bez mazākā aizvainojuma vai dusmīga vārda.

—    Patiesi? — Ričards atjautāja mazliet atmaidzis. — Es priecājos, ka nosaucu viņu par godājamu cilvēku, par spīti visai šai nejaukajai prāvai. Bet to es esmu teicis .vienmēr un nekad par to neesmu šaubījies. Es zinu,

' mīļā Ester, ka mani uzskati tev liekas ļoti skarbi un Adai tie liksies tādi paši, kad tu viņai atstāstīsi šo sarunu. Bet, ja tu būtu iedziļinājusies prāvā tāpat kā es, ja tu būtu sēdējusi pie papīriem tā, kā to darīju es, kad strādāju

pie Kcndža, ja vien tu zinātu, kādu milzumu apsūdzību un pretapsūdzību, aizdomu un pretaizdomu tie satur, tev liktos, ka es salīdzinājumā ar to visu esmu pavisam atturīgs.

—   Var jau būt, — es teicu. — Bet vai tev šķiet, ka visos tajos papīru kalnos ir daudz patiesības un taisnīguma, Ričard?

—    Kaut kur šajā lietā taču ir gan patiesība, gan taisnīgums, Ester…

—   Vai arī bija — kādreiz, pirms daudziem gadiem, — es teicu.

—    Ir… ir… kaut kur jābūt, — Ričards dedzīgi turpināja, — un tie jāizce| gaismā! Bet es to neizdarīšu, ja jaušu Adu pārvērst par piekukuļošanas līdzekli, par klusuciešanas algu. Tu saki — šī prāva pārvēršot mani; Džons Džāndiss saka — tā pārvēršot, esot pārvērtusi un pārvērtīšot ikvienu, kas tajā iesaistīts. Tādā gadījumā manā pusē. ir vēl jo vairāk taisnības, ja es apņemos darīt visu iespējamo, lai novestu to lidz galam.

—   Visu iespējamo, Ričard? Vai tu domā, ka šajos garajos gados neviens cits nav mēģinājis darīt visu iespējamo? Vai šis grūtais uzdevums daudzo neveiksmju dēļ ir kļuvis vieglāks?

—   Tā nevar turpināties mūžīgi, — atbildēja Ričards, iekaisdams niknumā, kas man atkal atsauca atmiņā kāda cita drūmo likteni. — Es esmu jauns un aizrautīgs, un enerģija līdz ar neatlaidību ne vienrēiz vien ir veikušas brīnumus. Citi šai lietai ir nodevušies tikai pa pusei. Es tai atdošu visu. Es spraužu to sev par dzīves mērķi.

—    Ai, Ričard, mīļais, jo sliktāk, jo daudzkārt sliktāk!

—Nē, nē, nē, nebaiļojies par mani! — viņš sirsnīgi atsaucās. — Tu esi mīļa, laba, gudra, klusa, brīnišķa būtne, bet tev ir savi aizspriedumi. Un te es atkal nonāku pie Džona Džāndisa. Es tev saku, mana labā Ester: kad mūsu attiecības bija tādas, kādas izdevīgas viņam, tās nebija dabiskas attiecības.

—   Vai par dabiskām attiecībām tu uzskati nevienprātību un nesaticību, Ričard?

33

—   To es neesmu teicis. Es gribu teikt, ka pati šī prāva dara mūsu attiecības nedabiskas un tāpēc tās nav savienojamas ar dabiskām radinieku slieksmēm. Un paklausies, kādēļ vēl šī prāva jāpasteidzina! Kad tā beigsies, es, iespējams, sapratīšu, ka esmu kļūdījies Džonā Džāndisā. Kad es būšu no visa tā brīvs, varbūt mana galva kļūs

2-1157

skaidrāka un, iespējams, es piekritīšu tam, ko tu šodien saki. Lieliski! Tad es to atklāti atzīšu un ņemšu atpakaļ visu, ko esmu teicis.

It visu atlikt uz kaut kādu iedomātu laiku! It visu līdz tam atstāt neskaidrībā un nenoteiktībā!

—    Bet tagad, mana uzticamā līdzzinātāja, — Ričards turpināja, — es gribētu, lai māsīca Ada saprot, ka es neesmu sīkumaini kaprīzs vai ietiepīgs attiecībā uz Džonu Džāndisu, bet ka mani vada noteikti mērķi un apsvērumi. Es gribu, lai tu parunā ar viņu manā vārdā, jo viņa ļoti ciena un augstu vērtē savu brālēnu Džonu; es zinu, ka tu pratīsi nogludināt asumus manā ceļā pat tad, ja to neatzīsti, un… nu, īsi sakot, — šai vietā Ričards sastomījās, — es… es, tāds ķildīgs, strīdu kārs, neticīgs radījums, negribu pats par to runāt ar tādu paļāvīgu meiteni kā Ada.

Es sacīju, ka pēdējos vārdos daudz labāk sajūtu viņa īsto dabu nekā visā iepriekš teiktajā.

—    Kas zina, varbūt tev tiešām taisnība, mīļā, — Ričards pieļāva. — Arī man gandrīz vai tā liekas. Bet pamazām es varēšu pāriet uz atklātību. Un būšu atkal tāds, kā vajag, vari būt mierīga!

Es apjautājos, vai tas ir viss, ko viņš vēlas ar manu starpniecību pavēstīt Adai.

—    Ne gluži, — Ričards atteica. — Man gribas arī darīt viņai zināmu, ka Džons Džāndiss atbildēja uz manu vēstuli savā parastajā tonī, uzrunādams mani par «mīļo Riču», cenzdamies apstrīdēt manus argumentus un apgalvodams, ka tic viņa attieksmē neko nemainīšot. (Viss jau, protams, būtu jauki, tikai tas lietas būtību negroza.) Vēl es gribētu, lai Ada zina — kaut arī es tagad ar viņu tiekos reti, es rūpējos tiklab par viņas interesēm, kā par savējām, jo mēs abi esam pilnīgi vienādā stāvoklī, — vēl es gribētu, lai viņa no dažādām saklausītām valodām nesecinātu, ka es esmu gaisīgs vai neapdomīgs; gluži otrādi, es ar ilgošanos gaidu šīs prāvas beigas un visas ieceres pakļauju šai vienai domai. Tā kā es tagad esmu pilngadīgs un izšķirošais soiis man jau aiz muguras, es uzskatu, ka esmu brīvs no jebkādas atbildības Džona Džāndisa priekšā, bet, tā kā Ada joprojām ir tiesas aizbilstamā, es vēl nelūdzu viņu atjaunot mūsu saderināšanos. Kad viņa būs brīva un varēs rīkoties pēc sava prāta, es atkal kļūšu es pats, un šķiet, ka tad mēs būsim pavisam citādos mantas apstākļos. Ja tu viņai to visu pastāstītu ar savu

nepārspējamo takta izjūtu, tu man izdarītu ļoti lielu un laipnu pakalpojumu, mīļā Ester, un tad es varētu bliezt pa galvu šai Džāndisu prāvai ar jo lielāku sparu. Protams, es neprasu, lai šī saruna tiktu turēta slepenībā no Saltā Nama.

—    Ričard, — es teicu, — tu dāvā man lielu uzticēšanos, bet pieņemt no manis padomu laikam gan negribēsi?

—    Šai jautājumā tas nekādi nav iespējams, mīļo meitenīt. Jebkurā citā — ar lielāko prieku.

It kā viņam vairs dzīvē eksistētu kāds cits jautājums! It kā viss viņa dzīves ceļš un pat raksturs nebūtu pakļauti vienam vienīgam mērķim!

—    Bet vai es drīkstu uzdot tev jautājumu, Ričard?

—    Domāju gan! — viņš smiedamies atteica. — Es gribētu zināt, kurš tad to drīkst, ja ne tu.

—    Tu pats apgalvo, ka joprojām neesi dzīvē pienācīgi iekārtojies.

—    Kā tad es to varu, mīļā Ester, ja viss ap mani ir tik nenokārtots?

—   Vai tu atkal esi parādos?

—    A — nu, protams, esmu, — Ričards atbildēja, pārsteigts par manu tiešumu.

—    Un turklāt vēl «protams»?

—    Bez šaubām, mīļo draudziņ. Es nevaru tik pamatīgi nodoties vienam mērķim bez jebkādiem izdevumiem. Tu esi piemirsusi vai varbūt nemaz nezini, ka mēs ar Adu saņemsim noteiktu summu, vienalga, kurš no abiem testamentiem tiktu apstiprināts. Nav tikai zināms, kuram pienāksies lielāka un kuram mazāka summa. Bet jebkurā gadījumā es varēšu nokārtot visus rēķinus. Lai tava sirds ir mierīga, manu brīnišķīgo meitēn, — Ričards sacīja, gluži uzjautrināts par manu attieksmi, — ar mani viss būs kārtībā! Es ar visu tikšu galā, mīļā!

Es tik skaidri jutu viņam draudošās briesmas, ka mēģināju gan Adas vārdā, gan sava aizbildņa vārdā, gan pati savā vārdā un vispārliecinošākajos izteicienos, kādus vien varēju iedomāties, brīdināt viņu no tām un norādīt uz viņa kļūdām. Viņš noklausījās visu manis teikto pacietīgi un laipni, taču mani vārdi atlēca no viņa kā zirņi, neatstājot nekādu iespaidu. Nebija iemesla par to brīnīties, zinot, ka viņa samulsinātais prāts uztvēris mana aizbildņa vēstuli; es tomēr nolēmu, ka mēģināšu izmantot vēl Adas ietekmi.

2*

35

Pēc pastaigas mēs atgriezāmies ciematā; pārnākusi mā

jās, kur jau gaidīja brokastis, es sagatavoja Adu tam ziņām, ko dzīros viņai pavēstīt, un tad, neko neslepdama, pastāstīju, kāpēc mums ir pamats baiļoties, vai Ričards neaizies postā un neizputinās pa vējam visu savu dzīvi. Tas, protams, darīja Adu ļoti nelaimīgu, kaut arī viņa daudz, daudz paļāvīgāk ticēja, ka Ričards pārvarēs savus maldus, nekā to būtu spējusi es, — ko gan citu varēja gaidīt no šīs mīlošās sirds! — un drīz uzrakstīja viņam šādu vēstuli:

«Mans mīļotais brālēn!

Estere man izstāstīja visu, ko jūs šorīt abi runājāt. Es rakstu šo vēstuli, lai visdziļākajā nopietnībā atkārtotu pati savā vārdā visu to, ko viņa Tev teica, un darītu Tev zināmu, cik cieši ticu, ka Tu agrāk vai vēlāk sapratīsi, kāds patiesīguma, sirsnības un labestības iemiesojums ir mūsu brālēns Džons, un dziļi nožēlosi, ka esi bijis — kaut pašam negribot — tik netaisns pret viņu.

Es īsti nezinu, kā lai uzrakstu to, ko gribu teikt tālāk, bet ceru, ka Tu sapratīsi mani pareizi. Man drusciņ bail, mans mīļotais brālēn, ka daļēji varbūt manis dēļ Tu tagad uzvel sev plecos tik daudz nelaimes — un, ja Tu to uzvel sev, tad arī man. Ja tas patiesi tā ir un ja Tu ej savu uzsākto ceļu, ar gandarījumu domādams par mani, es no visas sirds un visdziļākā pārliecībā lūdzu Tevi apstāties. Nekādi Tavi pūliņi nespēs mani darīt pat uz pusi tik laimīgu kā Tava novēršanās no tās ēnas, zem kuras mēs abi esam dzimuši. Nedusmo uz mani par šiem vārdiem! Lūdzu, lūdzu, mīļo Ričard, manis dēļ un sevis paša dēļ, un aiz dabiskas nepatikas pret to nelaimes avotu, kas arī veicis savu daļu, lai mēs tik jaunās dienās kļūtu par bāreņiem, lūdzu, lūdzu, atsakies no tā uz visiem laikiem! Šobrīd mums vairs nav pamata šaubīties, ka tas nesola nekā laba, nedod nekādas cerības un nenes sev līdzi neko citu kā vienīgi bēdas.

Mans mīļotais brālēn, gluži lieki ir atkārtot, ka Tu esi pilnīgi brīvs un ka Tu, ļoti iespējams, atradīsi kādu, ko mīlēsi daudz stiprāk par savu pirmo iecerēto. Esmu pilnīgi pārliecināta un gribu Tev pasacīt: lai kas būtu Tava izredzētā, viņa daudz labprātāk vēlēsies būt Tev līdzās visas likteņa gaitās, lai cik tās būtu pieticīgas vai trūcīgas, un redzēt Tevi laimīgu pildām savu pienākumu un ejam savu izraudzīto ceļu nekā dzīvot cerībā uz bagātību vai pat īstā bagātībā kopā ar Tevi (ja kaut kas tāds būtu

Iespējams), ja par to maksāts ar mokošiem raižu un rūpju gadiem un vienaldzību pret citiem mērķiem. Tu vari brīnīties, ka es, kam ir tik maz pieredzes un zināšanu, ru-, naju ar tādu pārliecību, bet es ne mirkli nešaubos, ka man ir taisnība, jo to saka mana sirds.

Vienmēr palieku, mīļotais brālēn, Tava uzticamā

Ada.»

Izlasījis šo vēstuli, Ričards tūlīt atkal atsteidzās pie mums, taču tā nebija radījusi viņā gandrīz nekādas pārmaiņas. To mēs vēl redzēsim, viņš teica, kam taisnība, kam ne … viņš mums vēl parādīšot… mēs vēl redzēšot! Viņš bija iekaisis un degsmes pilns, it kā Adas sirsnīgais vēstījums būtu viņu gandarījis, bet man atlika tikai nopūsties un cerēt, ka varbūt viņš vēlāk pārlasīs vēstuli vēlreiz un tad tās iespaids būs nozīmīgāks nekā šobrīd.

Tā kā viņi dzīrās šo dienu pavadīt pie mums un bija nolīguši karieti atpakaļbraucienam nākamajā rītā, es centos sameklēt izdevību sarunai ar misteru Skimpolu. Mēs daudz laika pavadījām ārā, un šāda izdevība nebija ilgi jāmeklē; es uzmanīgi paskaidroju viņam, ka, uzkurinādams Ričardu, viņš uzņemas zināmu atbildību.

—    Atbildību, mana mīļā mis Samersone? — viņš atkārtoja, izrunādams šo vārdu ar brīnumjauku smaidu. —Kas nu neiet, tas neiet! Es ne par ko mūžā necsinu bijis atbildīgs — es to nemaz nevaru.

—    Manuprāt, katram jaatbild par savu rīcību, — es iebildu — diezgan pabikli, jo viņš taču bija par mani ievērojami vecāks un gudrāks.

—    Patiešām? — atteica misters Skimpols, uzņemdams šo neparasto pavērsienu ar apburošu, rotaļīgu izbrīnu. — Bet maksātspējīgam taču nav jābūt katram? Es tāds neesmu. Nekad neesmu bijis. Redziet, mana mīļā mis Samersone, — un viņš izvilka no kabatas riekšavu sudraba un vara monētu, — te ir sauja naudas. Man nav ne jausmas, cik te tās ir. Es nespēju to saskaitīt. Manis pēc sakiet, ka četri šiliņi un deviņi pensi, sakiet, ka četras mārciņas un deviņi šiliņi. Sakiet, ka esmu parādā vēl lielāku summu. Tam es labprāt ticu. Ticu, ka esmu parādā tieši tik daudz, cik labsirdīgi cilvēki ir ar mieru man aizdot. Ja viņi ir gatavi tā turpināt, kāpēc lai es nedarītu to pašu? Te nu jums ir Harolds Skimpols kā uz delnas! Ja to sauc par atbildību, tad to esmu ar mieru uzņemties.

Viņš omulīgi sabēra naudu atpakaļ kabatā un paraudzījās mani ar tādu smaidu smalkajā sejā, it kā būtu izteicis kādu interesantu piezīmi pavisam par citu cilvēku, un man patiesi radās sajūta, ka viņam pašam ar to nav nekā kopēja.

—    Un, kad jūs runājat par atbildību, — viņš atsāka, — es gribētu piemetināt, ka man nekad nav smaidījusi laime pazīt tik aizkustinošu atbildības paraugu kā jūs. Es jūsos redzu atbildības etalonu. Kad es skatos uz jums, mis Sainersone, un redzu jūs dziļā nopietnībā sargājam visu to nevainojami kārtīgo, darbīgo pasaulīti, kuras centrs jūs esat, man gribas pašam sev sacīt — un patiesībā es nereti tā arī daru — lūk, tā ir atbildība!

Pēc visa tā man bija grūti paskaidrot, ko esmu gribējusi teikt, tomēr es ncatlaidos un pateicu viņam, ka mēs visi vēlētos, kaut viņš būtu uzmanīgs un necenstos aizraut Ričardu ar saviem vieglajiem priekšstatiem par dzīvi.

—    Es jums paklausītu ar lielāko prieku, ja vien varētu, — viņš atbildēja. — Bet, mīļā mis Samersone, es neprotu spēlēt, neprotu maskēties! Ja viņš paņem mani pie rokas un velk cauri Vestminsteras zālei, traukdamies pēc bagātības, man ir jāiet. Ja viņš saka: «Skimpol, meties arī tu šajā dancī!» — man tas ir jādara. Es zinu, ka veselais saprāts teiktu: nē, — bet man nav veselā saprāta.

—    Ričardam tā ir liela nelaime, — es sacīju.

—    Tiešām? — atteica misters Skimpols. — Nesakiet vis, nesakiet vis! Brīdi iedomāsimies, ka viņa draugs ir Veselais Saprāts — cildināms vīrs… krietni grumbains… šausmīgi praktisks… katrā kabatā pa desmit mārciņām sīknaudas, rokā vienmēr precīzu rēķinu grāmata … īsi sakot, kaut kas līdzīgs nodokļu vācējam. Mūsu dārgais Ričards, šis dzīvespriecīgais, dedzīgais jauneklis, kas traucas pārvarēt šķēršļus un versmo no poēzijas kā jauns pumpurs no sava briestošā spēka, saka šim ļoti cienījamam draugam: «Es redzu savā priekšā zeltītu tāli, tā ir mirdzoša, tā ir brīnišķa, tā ir priekpilna, un es traucos turp pāri visam, kas manā priekšā!» Cienījamais draugs tūdaļ pat ar savu precīzo rēķinu grāmatu notriec viņu zemē un pasaka viņam tiešā, prozaiskā valodā, ka nekā tamlīdzīga neredzot; viņš parāda Ričardam, ka tur priekša neesot nekā cita kā vienīgi izmaksas, viltojumi, astru parūkas un melni apmetņi. Jūs taču saprotat, ka tā ir sapīga pārvērtība — protams, augstākajā mērā saprātīga, taču nepatīkama. Es šādi rīkoties nevaru. Man nav precīzo rēķinu grāmatas, man nav nekādu nodok|u vācēja īpašību, es nepavisam neesmu cienījams un nemaz negribu tāds būt. Varbūt tas šķiet divaini, bet tā nu reiz ir!

Bija gluži lieki runāt vēl ilgāk, tāpēc, atmetusi bezcerīgo nodomu pārliecināt misteru Skimpolu, es ierosināju piebiedroties Adai un Ričardam, kuri gāja gabaliņu mums pa priekšu. Misters Skimpols šorīt bija izstaigājis Dedloku nama zāli un pastaigas laikā mums aprakstīja redzētos dzimtas portretus, ļaudams brīvu vaļu savai untumainajai iztēlei. Sen mirušo un apglabāto lēdiju Dedloku vidū, viņš teica, esot tādas iespaidīgas ganes, ka pat miermīlīgs zizlis to rokās kļūstot par uzbrukuma ieroci. Stīvinātās drānās tērptas un nopūderētas, viņas stingri un droši valdot pār saviem ganāmpulkiem un līmējot sev virsū skaistuma zīmītes, lai atbaidītu vienkāršo pūli, tāpat kā dažu cilšu vadoņi pirms kaujas mēdz izkrāsot sejas. Tur esot kāds sers Dedloks, kas attēlots uz kaujaslauka fona, un turpat vēl esot sazīmētas sprāgstošas bumbas, dūmu vāli, zibens strēles, degoša pilsēta un forta aplenkšana, un visas šīs versmīgās ainas ietilpinātas starp viņa zirga abām pakaļkājām — tas, pēc mistera Skimpola domām, darīts, lai parādītu, cik mazu nozīmi Dedioki piešķir tādiem sīkumiem. Visi šīs dzimtas pārstāvji, viņš izteicās, acīmredzot dzīvē bijuši «izbāzeņi» — plaša kolekcija eksemplāru ar stikla acīm, kuri pēc iespējas rūpīgi sasēdināti katrs uz sava zara un žubura, visi nevainojami kārtīgi, pilnīgi pārakmeņojušies un vienmēr paslēpti stikla futrāļos.

Man tagad neklājās viegli, kad vien dzirdēju jebkādā sakarā pieminam Dedloku vārdu, tāpēc es jutu manāmu atvieglojumu, kad Ričards ar pārsteiguma saucienu aizsteidzās uz priekšu pretī kādam svešiniekam, kurš lēni nāca uz mūsu pusi un kuru viņš bija ieraudzījis pirmais.

—   Ak tētīt! — noteica misters Skimpols. — Tas taču Volss!

Mēs apvaicājāmies viņam, vai nācējs ir Ričarda draugs.

—    Draugs un juriskonsults, — paskaidroja misters Skimpols. — Skatieties nu, mis Samersone, — ja jūs gribat redzēt veselo saprātu, atbildības sajūtu un cienīgumu vienā personā, ja gribat redzēt paraugcilvēku, tad Volss ir tieši īstais vīrs!

Mēs nebijām zinājušas, ka Ričardam ir šāds palīgs, ko sauc par Volsu.

—    Kad Ričards sasniedza likumā noteikto pilngadību,

viņš šķirās no mūsu drauga Daiļrunīgā Kendža un, man šķiet, sāka sadarboties ar Volsu. Patiesībā nevis «šķiet», bet es zinu, jo pats viņu iepazīstināju ar Volsu, — misters Skiinpols paskaidroja.

—   Vai jūs jau sen pazīstat šo cilvēku? — jautāja Ada.

—    Volsu? Mana mīļā mis Klēra, es ar viņu iepazinos tāpat kā ar vairākiem citiem viņa profesijas pārstāvjiem. Viņš bija ļoti pieklājīgi un solīdi uzsācis kādu… laikam to sauc par tiesas izmeklēšanu, vai? Un tā tiesāšanās beidzās ar to, ka viņš paņēma mani ciet. Pēc tam kāds cilvēks bija tik laipns, ka iejaucās un samaksāja prasīto — tur bija kaut kas ar četriem pensiem galā; mārciņas un šiliņus es neatceros, bet zinu, ka summa beidzās ar četriem pensiem, tāpēc ka tobrīd, atminos, man tas likās ļoti jocīgi, ka es varētu būt kādam parādā četrus pensus… Pēc tam es viņus abus savedu kopā. Volss lūdza, lai es viņu iepazīstinot ar Ričardu, un es to izdarīju. Tagad man nāk prātā, — un viņš jautājoši paraudzījās uz mums ar sevišķi vaļsirdīgu smaidu, gluži kā izdarījis atklājumu, — varbūt Volss mani piekukuļoja? Viņš man kaut ko iedeva un teica, ka tā esot komisijas nauda. Vai tik tur nebija piecas mārciņas? Vai zināt, man šķiet, ka tur patiešām bija piecas mārciņas.

Tālāk apcerēt šo jautājumu viņam neļāva Ričarda atgriešanās — viņš bija pacilāts, satraukts un steidzīgi iepazīstināja mūs ar misteru Volsu, garu, kalsnu vīrieti stūrainiem pleciem, salikušu muguru, dzeltenīgu sejas krāsu un sakniebtām lūpām, kas izskatījās kā nosalušas; seju viņam šur tur klāja sarkani izsitumi. Viņa viscaur melnais apģērbs bija aizpogāts līdz zodam, rokās melni pirkstaiņi, un pats ievērības cienīgākais viņā šķita neparastais stingums un rāmais, caururbjošais skatiens, ar kādu viņš uzlūkoja Ričardu.

—    Es ceru, ka nebūšu jūs iztraucējis, dāmas, — Volss teica, un te es pamanīju, ka ievērību pelna arī viņa runas veids — tas šķita it kā vērsts uz iekšu. — Mums ar misteru Kārstonu bija norunāts, ka es ikreiz ziņošu, kad viņa lieta tiks izskatīta Lorda kanclera tiesā, un, tā kā vakarvakarā, kad pasts jau bija aiznests, viens no maniem ierēdņiem paziņoja, ka šo lietu pavisam negaidīti grasoties izskatīt rīt, es šorīt agri sēdos karietē un devos šurp,

' lai apspriestos ar savu klientu.

—    Jā! — Ričards pietvīcis sacīja un triumfēdams palūkojās uz Adu un mani. — Mēs vairs nevirzāmies lēni, pa

solim, kā agrāk. Mēs auļiem joņojam uz priekšu! Mister Vols, mums jānoīrē kāds braucamais un jātiek lidz pilsētiņai, kur piestāj pasta kariete, šovakar pat tā jānoķer un jābrauc uz Londonu!

—    Kā vien jūs vēlaties, ser, — atbildēja misters Volss. — Es esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

—    Padomāsim, — teica Ričards, paskatīdamies pulkstenī. — Ja es tagad aizskrietu uz «Dedloku ģerboni», sakravātu čemodānu un pasūtītu divričus vai pasta ratus — kas nu būs dabūjams —, mums vēl paliks viena stunda līdz izbraukšanai. Es būšu atpakaļ uz tēju. Māsīc Ada, vai jūs ar Esteri neparūpētos par misteru Volsu, kamēr es būšu projām?

Un projām viņš bija tūdaļ pat — steigas un dedzības pārņemts, viņa stāvs tūdaļ pazuda vakara mijkrēslī. Mēs pārējie devāmies uz mājas pusi.

—   Vai mistera Kārstona klātbūtne rīt ir nepieciešama, ser? — es vaicāju. — Vai tā var nest kādu labumu?

—   Nē, jaunkundz, — misters Volss atbildēja. — Nedomāju vis.

Mēs abas ar Adu izteicām savu nožēlu par to, ka Ričardam jābrauc turp, lai beigu beigās tikpat piedzīvotu vilšanos.

—    Misters Kārstons ir izvirzījis sev principu — sekot visām norisēm personiski, — teica misters Volss, — un, kad klients izvirza sev kādu principu, ja vien tas nav morāli nepieņemams, mans pienākums prasa to ievērot. Lietišķos darījumos es vēlos būt precīzs un atklāts. Es esmu atraitnis, un man ir trīs meitas — Emma, Džeina un Kerolaina —, un es vēlos veikt savus pienākumus tā, lai at stātu viņām savu godīgo vārdu. Sī izskatās jauka vieta, jaunkundz.

Tā kā es gāju viņam blakus, pēdējā piezīme tika veltīta man, un es apstiprināju sacīto, turklāt nosaucu šī apvidus galvenos jaukumus.

—    Redz, kā? — sacīja misters Volss. — Man ir tā laime rūpēties par savu veco tēvu, kurš dzīvo Tontonas ielejā — savā dzimtajā pusē —, un es ļoti jūsmoju par turienes apvidu. Nebiju domājis, ka arī te ir tikpat daudz jaukuma.

Lai uzturētu sarunu, es pavaicāju misteram Volsam, vai .viņš vēlētos pārcelties uz pastāvīgu dzīvi laukos.

—    Kā lai to saka, jaunkundz, — viņš atteica, — jūs trāpījāt vārīgā vietā. Veselība man nav nekāda labā (es ciešu no vielmaiņas traucējumiem), un, ja varētu domāt tikai par sevi, es noteikti vēlētos patverties lauku kluMiinā, jo vairāk tāpēc, ka dienišķās amata rūpes mani vienmēr atturējušas no saskares ar plašāku sabiedrību, it īpaši ar dāmu sabiedrību, kurā man arvien ļoti gribējies uzturēties. Bet man ir trīs meitas — Emma, Džeina un Kerolaina — un vecs tēvs, tāpēc es nevaru ļauties savtīgam tieksmēm. Tiesa, man vairs nav jārūpējas par savu dārgo vecmāmuļu, kas nomira savā simt otrajā dzīves gadā, tomēr paliek pietiekami daudz rūpju, lai dzirnām būtu jāmaļ vienmēr bez pārtraukuma.

Lai saklausītu viņa teikto, vajadzēja ļoti koncentrēties, jo viņš runāja it kā uz iekšu un bez dzīvības.

— Atvainojiet, ka es atkal runāju par savām meitām,— viņš teica. — Tā ir mana lielākā vājība. Es gribu nodrošināt nabaga meitenēm kaut cik neatkarības un atstāt savu godīgo vārdu.

Tikmēr mēs bijām sasnieguši mistera Boitorna māju, kur mūs gaidīja uzklāts tējas galds. Pēc neilga laiciņa steidzīgs un satraukts ieradās Ričards un, noliecies pār mistera Volsa krēslu, kaut ko iečukstēja viņam ausī. Misters Volss atbildēja skaļi — pareizāk sakot, gandrīz tikpat skaļi, cik viņš parasti mēdza runāt: — Jūs gribat ņemt mani līdzi, ser? Man vienalga, ser. Kā vien jūs vēlaties. Esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

No turpmākās sarunas mēs sapratām, ka misters Skimpols paliks tepat līdz rītam un tad sēdīsies karietē, lai aizņemtu tās divas vietas, par kurām jau samaksāts. Tā kā mēs ar Adu jutāmies visai nomāktas Ričarda dēļ un ļoti skumām par šķiršanos no viņa, tad, cik pieklājīgi spēdamas, likām saprast, ka vēlamies atstāt misteru Skimpolu «Dedloku ģerbonī» un doties pie miera, līdzko vēlie prombraucēji būs devušies ceļā.

Ričarda pacilātais noskaņojums nesa viņu kā spārnos. Mēs visi kopā uzkāpām pakalnā aiz ciemata, kur vajadzēja gaidīt divričiem; tur sastapām vīrieti ar lākturi rokā — viņš turēja aiz iemauktiem bālganu, noliesējušu zirgu, kas bija iejūgts divričos.

Nekad neaizmirsīšu, kā viņi abi tur sēdēja viens otram blakām lāktura gaismā: Ričards — viscaur pietvīcis, degsmes un pacilātības pārņemts, cieši saņēmis rokā grožus, un misters Volss — kluss un nekustīgs, melniem pirkstaiņiem rokās, aizpogājies līdz zodam, raudzīdamies uz Ričardu gluži kā uz laupījumu, kas noburams ar skatienu. Kā šodien es atceros to silto, tumšo vakaru, rūsu vasaras debesīs, putekļaino ceļu, ko abās pusēs norobežoja dzīvžogi un lieli koki, noliesējušo, bālgano zirgu ar augšup saslietajām ausīm un strauji zūdošos divričus, kas traucās pretī prāvai «Džāndiss pret Džāndisu».

Mana mīļā draudzene man tovakar sacīja: vienalga, vai šī prāva darītu Ričardu bagātu vai nabagu, pulcētu ap viņu draugus vai atņemtu tos līdz pēdējam, viņas attieksmi tas varētu mainīt tikai vienā ziņā: jo vairāk viņam būtu vajadzīga kādas pastāvīgas sirds mīlestība, jo vairāk šī pastāvīgā sirds viņam to dotu; Ričards domājot par viņu, par spīti visām pašreizējām kļūdām, un viņa domāšot par Ričardu vienmēr un visur un aizmirsīšot pati sevi, ja varēšot ziedot savu dzīvi viņam, aizmirsīšot pati savu laimi, ja varēšot sagādāt to viņam.

Un viņa turēja vārdu!

Es raugos uz ceļu savā priekšā, redzu, kā attālums plok un galamērķis pamazām top saskatāms, un man šķiet, ka pāri Lorda kanclera tiesas prāvas pīšļu jūrai un pelnu vāliem, ko tā izmetusi malā, es redzu savu mīļoto draudzeni — krietnuma un uzticības apliecinājumu.

XXXVIII NODAĻA

Ciņa.

Kad pienāca laiks atgriezties Saltajā Namā, mēs tur ieradāmies precīzi noteiktajā dienā un tikām uzņemtas ar aizkustinošu sirsnību. Veselība un spēki man bija pilnībā atgriezušies; kad es savā istabā atradu gatavībā noliktas saimniecības atslēgas, es tās satvēru un, gluži kā zvani mēdz iezvanīt jauno gadu, ar gaišu prieka šalti iezvanīju savu atgriešanos agrākajā dzivē. «Atceries atkal pienākumu, pienākumu, Ester!» es sev teicu. «Ja tu neķersies pie tā ar vislielāko prieku un nebūsi vienmēr jautra un apmierināta, tad tu neesi tā, kam tev jābūt. To es gribu tev likt pie sirds, mīļā!»

Pirmie rīti pēc atgriešanās man bija aizņemti nemitīgās rūpēs — vajadzēja savest kārtībā neskaitāmus rēķinus, daudz reižu iet uz Rūcamistabu un citām mājas da, ļām un atpakaļ, bezgalīgi pārkārtot atvilktnes un sienasskapjus un visur visu atsākt no jauna, un man neatlika ne mirklis brīva laika. Taču, kad šie darbi bija galā un viss sakārtots, es uz dažām stundām aizbraucu uz Londonu, lai īstenotu savu klusībā radušos lēmumu, ko manī bija izraisījusi kāda piezīme Ceznivoldā sadedzinātajā vēstulē.

Par brauciena ieganstu es izvēlējos tikšanos ar Kediju Dželibiju — viņas meitas uzvārds man bija tik pierasts, ka es joprojām viņu dēvēju tikai šādi, — un es aizsūtīju viņai nelielu vēstulīti ar lūgumu pavadīt mani kādā nelielā lietišķā gājienā. Tā kā es izbraucu no mājām ļoti agri, diližanss mani aizvizināja uz Londonu jau no paša rīta un, kad ierados Ņūmenstrītā, visa diena vēl bija manā rīcībā.

Kedija — es nebiju viņu redzējusi kopš viņas kāzu dienas — bija tik priecīga un saņēma mani tik sirsnīgi, ka es gandrīz vai sāku baiļoties, ka padarīšu viņas vīru greizsirdīgu. Taču Princis bija tikpat nelabojams kā arvien — tas ir, tik labs, ka vairs nebija, ko labot, — un, īsi sakot, viss notika tāpat kā citas reizes, un man nebija nekādas iespējas attaisnot sev piedēvētos nopelnus.

Vecais misters Tērvidrops, izrādījās, bija vēl gultā, un Kedija gatavoja viņam šokolādi, ko skumīga izskata mazs zēns (māceklis, lai gan man šķita loti neparasti, ka deju skolotāja amatā arī ir mācekli) dzīrās pēc tam nest augšā. Kedija man pastāstīja, ka vīratēvs esot ārkārtīgi laipns un uzmanīgs un viņi visi kopā jūtoties |oti laimīgi. (Kopā — tas nozīmēja, ka vecais kungs saņem visus labumus un aizņem dzīvokļa labāko daļu, bet Kedija ar vīru dabū to, kas paliek pāri, un mitinās divās šaurās stūra istabiņās virs steliņģiem.)

—    Un kā iet tavai mammai, Kedij? — es jautāju.

—   Ā, par viņu es uzzinu no papus, Ester, bet mēs tiekamies ļoti reti, — atbildēja Kedija. — Ar prieku varu teikt, ka attiecības mums palikušas draudzīgas, bet mamma domā, ka manas laulības ar deju skolotāju esot smieklīga nejēdzība, un itin kā baidās, kaut tas neskartu viņu.

Es nodomāju, ka misis Dželibija vislabāk nodrošinātos pret jebkādu smieklīgumu, veikdama savu dabas uzlikto misiju un savus pienākumus, nevis ar teleskopu pētīdama apvārsni citu pienākumu meklējumos, taču lieki būtu paskaidrot, ka šo domu es paturēju pie sevis.

—    Un papus, Kedij?

—   Viņš nāk uz šejieni katru vakaru, — atbildēja Kedija, — un viņam tik ļoti patīk sēdēt tur, stūrī, ka taisni prieks uz viņu noskatīties.

Paraudzījusies uz šo stūri, es skaidri saskatīju pēdas, ko bija atstājusi mistera Dželibija galva, balstīdamās pret sienu. Bija patīkami apzināties, ka viņš tai atradis tik labu atpūtas vietu.

—    Un tu pati, Kedij? — es jautāju. — Tev, protams, vienmēr darba pilnas rokas?

—    Nudien, mīļā, tā ir, — Kedija atbildēja, — un varu tev pateikt lielu noslēpumu: es mācos, lai pati varētu pasniegt deju stundas. Princim nav nekāda stiprā veselība, un es gribu iet viņam palīgā. Ar visām šīm skolām, deju stundām tepat mājās, privātskolniekiern un vēl mācekļiem viņam, nabagam, nudien ir pārāk daudz darba!

Doma par mācek|iem man joprojām šķita tik dīvaina, ka es apjautājos Kedijai, vai tādu ir daudz.

—    Četri, — atbildēja Kedija. — Viens dzīvo tepat, un trīs nāk no citurienes. Ļoti jauki bērni, tikai, kad tiek kopā, par visu varu grib spēlēties, nevis darīt savu darbu — kā jau bērni! Tāpēc tas mazais zēns, ko tu nupat redzēji, mācās valša soļus viens pats tukšajā virtuvē, un pārējos mēs arī izvietojam šur tur pa visu māju, kur nu kuro.

—    Protams, tikai tāpēc, lai viņi mācītos deju soļus? — es jautāju.

—    Tikai tāpēc, — atbildēja Kedija. — Tādējādi viņi daudzas stundas pēc kārtas mācās to, kas viņiem ierādīts. Nodarbību laikā viņi dejo visi kopā, un tagad, va sarā, mēs katru rītu piecos sākam strādāt pie atsevišķiem deju elementiem.

—    Tā nu gan ir pamatīga slodze! — es iesaucos.

—    Tici man, mīļā, — smaidīdama atbildēja Kedija, — kad tie mācekļi, kas dzīvo citur, no rīta zvana pie durvīm (zvans skan mūsu istabā, lai netraucētu veco misteru Tērvidropu) un es paceļu aizkarus un redzu, kā viņi tur ārpusē stāv ar savām mazajām deju kurpītēm padusē, man nudien jādomā par mazgadīgajiem skursteņslauķiem.

Viss dzirdētais, protams, atklāja man deju mākslu pavisam jaunā gaismā. Kedija priecājās par sava vēstījuma iespaidu un sāka moži aprakstīt man pati savas skološanās sīkumus:

—    Redzi, mīļā, lai varētu ietaupīt, man kaut kas jāsaprot no klavieru spēles un kaut kas arī no vijoles, tāpēc: man reizē ar citiem amata sīkumiem jāmācās arī šie divi instrumenti. Ja mamma būtu tāda kā visi normāli cilvēki, es varbūt kaut ko drusciņ būtu apguvusi no mūzikas. Taču es nezināju nekā, un jāatzīstas, ka šī mācīšanās man pagaidām, sākumā, padodas diezgan grūti. Tomēr dzirde man ir |oti laba un es esmu pieradusi pie nogurdinoša darba — vismaz par to varu mammai teikt paldies —, un ar labu gribu var visu; tu jau zini, Ester, ka tā ir visās lietās.

Pateikusi šos vārdus, Kedija pasmējās, apsēdās pie nelielām klavierēm ar džinkstošu skaņu un ar lielu sparu nobungoja kadriju. Tad viņa atkal piecēlās ar labsirdīgu izteiksmi pietvīkušajā sejā un, vēlreiz iesmiedamās, teica: — Esi tik labiņa un nesmejies par mani!

Es drīzāk būtu varējusi raudāt, tomēr nedarīju ne vienu, ne otru. Es uzmundrināju un uzslavēju viņu no visas sirds. Jo es patiesi sapratu, ka viņa, kaut arī deju skolotāja sieva būdama un savās pieticīgajās iecerēs pati tiekdamās kļūt tikai par deju skolotāju, bija izraudzījusies strādīguma un neatlaidības ce|u — dabisku, veselīgu un mīlestības piestrāvotu ce|u —, kas varēja godam stāties līdzās jebkurai cēlai misijai.

— Mana mīļā, tu pat iedomāties nevari, kā proti mani uzmundrināt! — Kedija iepriecināta sacīja. — Es tev esmu tik daudz parādā, ka tu to nemaz nevari aptvert. Kādas pārmaiņas, Ester, notikušas pat manā sīkajā pasaulītē! Vai atceries to pirmo vakaru, kad es biju pikta un notricpusies ar tinti? Kurš tobrīd būtu varējis iedomāties, ka es no visām iespējamām un neiespējamām nodarbībām kādreiz izvēlēšos deju skolotājas amatu!

Kad viņas vīrs — šīs sarunas laikā viņš bija mūs atstājis — atkal atgriezās un dzīrās uzsākt nodarbības ar mācekļiem deju zālē, Kedija paziņoja, ka esot pilnīgi manā rīcībā. Taču mūsu gājienam vēl bija par agru, un es ar prieku viņai to pasacīju, jo man būtu bijis ļoti nepatīkami aizvest viņu projām nodarbību laikā. Tāpēc mēs visi trīs iegājām līdzi mācekļiem zālē un es veicu deju partneres lomu.

Sie mācekļi bija ļoti dīvaini bērni. Ja neņem vērā skumīgo zēnu, kas, cerams, nebija tāds kļuvis, mācīdamies viens valša soļus tukšajā virtuvē, tur bija vēl divi zēni un viena maza, nosmulējusies, neveikla meitene caurspīdīga auduma kleitā. Cik pāragri pieaugusi izskatījās šī meitene ar lempīgo cepuri galvā (arī no kaut kāda caurspīdīga materiāla) un deju kurpītēm vecā, nonēsātā samta maisiņā! Cik nožēlojami izskatījās šie puišeļi, kad nedejoja, — ar auklām, akmentiņiem un žebērkļa kauliņiem piedzītām kabatām, ar pārsteidzoši nevīžīgi apautām kājām un nomītiem kurpju papēžiem!

Es apjautājos Kedijai, kas mudinājis viņu vecākus izvēlēties saviem bērniem šādu profesiju. Kedija atbildēja, ka nezinot; varbūt viņiem paredzēts k|ūt par deju skolotājiem, varbūt pašiem uzstāties uz skatuves. Viņi visi nākot no diezgan trūcīgām ģimenēm, skumīgā zēna mātei piederot ingveralus veikaliņš.

Svinīgā nopietnībā mēs nodejojām veselu stundu; skumīgais zēns ar kāju kustībām rādīja īstus brīnumus, šķita pat, ka no tām strāvo kaut kāda prieka apjauta, kaut arī tā ne brīdi nepacēlās augstāk par viņa vidukli. Kedija vērīgi sekoja katrai Prinča kustībai un acīmredzot veidoja savu dejotprasmi pēc vīra parauga, tomēr viņa jau pati bija paspējusi iegūt grāciju un kustību nosvērtību, un tas kopā ar piemīlīgo sejiņu un glīto augumu darīja neparasti pievilcīgu iespaidu. Jau tagad viņa ievērojami atviegloja vīram šo jauno dejotāju apmācīšanu, un viņš reti iejaucās nodarbībā, vienīgi tad, ja viņam vajadzēja izpildīt kādu lomu noteiktā dejas frāzē. Viņš vienmēr spēlēja pavadījumu. Bija vērts paskatīties, cik klīrīgi uzvedās meitene ar caurspīdīgo kleitu un ar kādu visžēlīgu laipnību viņa izturējās pret zēniem! Un tā mēs nodejojām veselu stundu no vietas.

Kad nodarbība bija galā, Kedijas vīrs saposās, lai dotos uz deju stundu kādā skolā ārpus pilsētas, bet Kedija aizskrēja pārģērbties, lai pēc tam nāktu man līdzi. Tikmēr es uzkavējos deju zālē, domīgi vērodama mācekjus. Abi no citurienes atnākušie zēni devās augšā pa kāpnēm, lai uzautu puszābakus un pie viena paraustītu aiz matiem šejienieti — to nopratu pēc viņa protesta saucieniem. Viņi atgriezās aizpogātām žaketēm mugurā un deju kurpēm azotē, tad izvilka sainīšus ar gaļu un maizi un apmetās ieturēt maltīti zem liras gleznojuma uz sienas. Mazā meitene caurspīdīgajā kleitā, ielikusi deju apavus samta maisiņā un apāvusi nošķiebtu kurpju pāri, ar vienu kustību uzstūmusi galvā savu bezveidīgo cepuri un uz manu jautājumu, vai viņai patīk dejot, atbildējusi: — Tikai ne ar puikām! — sasēja zem zoda cepures lentes un ar nicinājuma izteiksmi sejā aizgāja mājās. — Vecais misters Tērvidrops ļoti nožēlo, ka vēl nav beidzis savu rīta tualeti un spiests atteikties no prieka sastapt tevi pirms mūsu aiziešanas, — Kedija teica. — Viņš ir lielā sajūsmā par tevi, Ester.

Es sacīju, ka esmu pateicīga viņam par šādu laipnību, gan nepiebilzdama, ka gluži labi varētu iztikt bez viņa uzmanības.

—    Viņam ģērbšanās iet ļoti ilgi, jo, tu jau zini, visi viņu apbrīno un uzskata par paraugu un viņam jāattaisno sava labā slava, — Kedija turpināja. — Tu nemaz nevari iedomāties, cik laipns viņš ir pret papu! Cauru vakaru stāsta papum par princi reģentu, un es nekad vēl nebiju redzējusi, ka papus ar tādu interesi klausītos.

Doma par to, kā misters Tērvidrops aplaimo ar savu smalko toni misteru Dželibiju, man šķita tik neparasta, ka labu brīdi nodarbināja manu iztēli. Es apvaicājos Kedijai, vai vecajam kungam bieži izdodas iesaistīt viņas tēvu sarunā.

—    Nē, — Kedija atbildēja. — To es vis neteiktu, bet viņš pats uzsāk sarunu ar papu, un papus ir sajūsmā par viņu un klausās ar lielu patiku. Es, bez šaubām, labi zinu, ka papus nepavisam nevar lepoties ar smalku toni, tomēr viņi abi brīnišķīgi saprotas. Tu nemaz nevari iedomāties, kas viņi par draugiem! Es nekad mūžā nebiju redzējusi, ka papus mēģinātu šņaukt tabaku, bet tagad viņš katru reizi paņem vienu šķipsniņu no mistera Tērvidropa tabakdozes un visu vakaru ik pa brīdim ceļ to sev pie deguna un atpakaļ.

Tas, ka visu iespējamo un neiespējamo dzīves untumu gaitā tieši misters Tērvidrops kļuvis par mistera Dželibija patvērumu no Borribolas-Gha, man šķita viena no labdabīgākajām likteņa dīvainībām.

—    Un, par Ciepstiņu runājot, — pēc nelielas vilcināšanās Kedija turpināja, — viņa dēļ es it īpaši baidijos — tāpat kā savu nākamo bērnu dēļ, Ester, — ka viņš varētu misteram Tērvidropam būt liels traucēklis, bet vecā kunga laipnība pret šo bērnu ir vienkārši nepārspējamai Viņš pats saka, lai es vedot Ciepstiņu uz šejieni, mīļā! Ļauj bērnam uznest sev gultā avīzi, atdod tam drupatas no sava grauzdiņa, sūta to šur un tur pa māju ar dažādiem sīkiem uzdevumiem, raida to pie manis pēc sešpensiem. īsi sakot, es negribu kļūt apnicīga, tāpēc teikšu tikai to, ka man ir ļoti laimējies un jābūt ļoti pateicīgai par savu likteni! — Kedija priecīgi pavēstīja. — Kurp tev jādodas, Ester?

—    Uz Oldstrītroudu, — es teicu, — man tur jāpasaka daži vārdi vienam tiesas Ierēdnim, kurš bija atsūtīts man pretī todien, kad ierados Londonā un pirmoreiz tikos ar tevi, mīļā. Patiesībā es tikko atcerējos, ka tieši tas kungs aizveda mūs uz tavām mājām!

—    Tad jau patiešām es tev šoreiz esmu vispiemērotākā līdzgājēja, — Kedija atbildēja.

Un tā mēs ieradāmies Oldstrītroudā, sameklējām misis Gapijas dzīvokli un apvaicājāmies pēc tā īpašnieces. Misis Gapija — viņa tobrīd atradās viesistabā un, iekams vēl tika paaicināta mums pretī, steidzās paskatīties pa durvju spraugu, nepārprotami riskēdama, ka durvis varētu saspiest viņu kā rieksta čaumalu, — nekavējoties stādījās priekšā un aicināja mūs istabā. Viņa bija paveca dāma ar lielu aubi galvā, diezgan sarkanu degunu un aizplīvurotu skatienu, taču viņas seju rotāja plats smaids. Mazā viesistaba bija saposta ciemiņu uzņemšanai; pie sienas karājās viņas dēla portrets, kurš, tā man gluži vai gribas piebilst, atveidoja oriģinālu precīzāk nekā pati dzīve: ar uzkrītošu centību tas uzsvēra katru viņa iezīmi un neatkāpās nevienā sīkā līnijā.

Viesistabā bija ne tikai portrets vien — turpat mēs sastapām ari pašu oriģinālu. Neparasti koši ģērbies, viņš sēdēja pie galda, lasīdams tiesu dokumentus un spiezdams pie pieres rādītājpirkstu.

—    Mis Samersone, — pieceldamies teica misters Gapijs, — jūs darāt šo vietu par oāzi! Māt, vai tu, lūdzama, varētu padot krēslu otrai dāmai un paiet nost no ceļa?

Misis Gapija, kuras nemainīgais smaids piešķīra viņai visai komisku izskatu, izpildīja dēla lūgumu un pēc tam apsēdās istabas kaktā, ar abām rokām spiezdama pie krūtīm mutautiņu, it kā tā būtu komprese.

Es iepazīstināju viņus ar Kediju, un misters Gapijs paziņoja, ka vienmēr ar vislielāko laipnību apsveikšot jebkuru manu draudzeni. Tad es pārgāju pie sava apciemojuma iemesla.

—    Es atļāvos nosūtīt jums zīmīti, ser, — es teicu.

Kā apliecinādams, ka tā ir saņemta, misters Gapijs izvilka šo zīmīti no kabatas, piespieda to pie lūpām un pēc paklanīšanās atlika atpakaļ kabatā. Tas tā uzjautrināja mistera Gapija māti, ka viņa sāka purināt galvu, bez mitas smaidīdama, un, kā sabiedroto meklēdama, piegrūda Kedijai ar elkoni.

—    Vai es brīdi varētu parunāt ar jums divatā? — es vaicāju.

Tādu jautrības izpausmi, kādu šai brīdī izrādīja mistera Gapija māte, man laikam nekad vairs nav gadījies redzēt. Viņa smējās pilnīgi bez skaņas, toties zvārojās un purināja galvu, cēla mutautu pie lūpām un, sabiedroto meklēdama, bikstīja Kedijai ar elkoni, ar roku, ar plecu — un likās tik vareni ielīksmota, ka tikai ar pūlēm spēja izvadīt Kediju pa nelielajām divviru durvīm, kas veda uz viņas guļamistabu.

—    Mis Samersone, — iesāka misters Gapijs, — atvainojiet tās dīvainības, kas gadās mātei, kura arvien domājusi tikai par sava dēla laimi. Kaut arī māmuļas izturēšanās reizēm var stipri kaitināt, tās pamatā ir mātes mīlestība.

Es laikam nebūtu ticējusi, ka cilvēks var vienā acumirklī pietvīkt tik koši sarkans, kāds pietvīka misters Gapijs, kad es pacēlu cepures plīvuru.

—    Es lūdzu jums atļauju īsu brīdi tikties ar jums šeit, mister Gapij, — es teicu, — jo, atcerēdamās, ko jūs man teicāt mūsu neizpaužamajā sarunā, baidījos, ka mana ierašanās mistera Kendža kantorī varētu sagādāt jums zināmas neērtības.

Nebija ne mazāko šaubu, ka neērtības viņam esmu sagādājusi tā kā tā. Es vēl nekad nebiju redzējusi tādu apjukumu, tādu stomīšanos, tādu izbrīnu un tādas bažas.

—    Mis Samersone, — stostījās misters Gapijs, — es… es… lūdzu piedošanu, bet mūsu profesijā… mēs… mēs … uzskatām par nepieciešamu izteikties skaidri. Jūs runājat par to gadījumu, kad es… kad es atļāvos godu izteikt jums priekšlikumu, ko …

Šķita, ka rīklē viņam sakāpis kamols, kuru viņš nespēj norīt. Viņš pielika roku pie kakla, noklepojās, savaikstīja seju, vēlreiz mēģināja kaut ko norīt, vēlreiz noklepojās, vēlreiz savaikstīja seju, aplaida skatienu visapkārt istabai un sāka drudžaini šķirstīt savus papīrus.

—    Man kaut kā neparasti apreiba galva, jaunkundz, — viņš paskaidroja, — gluži vai kājas netur. Es … ē … man paretam tā gadās … ē … velns lai paraujl

Es ļāvu viņam neilgu laiciņu atgūties. Viņš tostarp gan lika roku pie pieres, gan ņēma to atkal nost, gan bīdīja savu krēslu dziļāk kaktā.

—    Es gribēju sacīt, jaunkundz… — teica misters Gapijs, — ak Dievs! Laikam kaut kas iemeties bronhos, vai?… Mm!… Sacīt, ka jūs tajā reizē bijāt tik laipna, ka nepieņēmāt un atraidījāt šo priekšlikumu. Jūs… jūs taču negribēsiet to noliegt? Kaut arī te nav liecinieku, varbūt tomēr jums… jums pašai… būtu labāk ap sirdi, ja jus apstiprinātu šo patiesību?

—    Nav nekādu šaubu, ka jūsu bildinājumu es noraidīju pilnīgi un nepārprotami, mister Gapij, — es teicu.

—    Paldies, jaunkundzi — viņš atbildēja, ar savām nemierīgi ņirbošajām plaukstām mērodams galdu. — Tiktāl viss ir pareizi, un tas dara jums godu. E… tā noteikti ir bronhu kaite!… Kaut kas iemeties elpošanas ceļos … E … Varbūt jūs neņemsiet ļaunā, ja piebildīšu … kaut arī tas nav nepieciešams, jo jūsu veselais saprāts, tāpat kā jebkura cita veselais saprāts, to spēj aptvert tāpat… ja es piebildīšu, ka šis bildinājums no manas puses bija pēdējais un visam pielikts punkts?

—    To es pilnīgi saprotu, — es teicu.

—    Varbūt… ē … formas pēc jau nav svarīgi, bet varbūt jums pašai būtu labāk ap sirdi… varbūt jūs varētu to apstiprināt, jaunkundz? — teica misters Gapijs.

—    Es to apstiprinu pilnīgi un nepārprotami, — es sacīju.

—    Pateicos jums! — atbildēja misters Gapijs. — Tas patiesi ir cildināmi no jūsu puses. Es nožēloju, ka mana dzīves gaita līdz ar apstākļiem, pār kuriem man nav varas, liedz man jebkad atgriezties pie šī priekšlikuma vai izsacīt to par jaunu jebkādā formā un izteiksmē, taču bijušais man allaž paliks kā dārgas atmiņas, ko apvij… ē… draudzības vītnes. — Te misteram Gapijam nāca talkā bronhīts, kas atrāva viņu no galda mērījumiem.

—   Varbūt tagad es varētu pasacīt to, ko vēlējos jums teikt? — es iesāku.

—    Jūs uzklausīt man, protams, ir liels gods, — teica misters Gapijs. — Es nešaubīgi ticu, ka jūsu veselais saprāts un teicamā takta izjūta, jaunkundz, liks… liks jums runāt cik iespējams tieši… ticu, ka man būs vienīgi patiess prieks uzklausīt jebkādu atziņu, ko jūs gribētu piebilst.

—    Mūsu toreizējā sarunā jūs bijāt tik laipns, ka devāt mājienu …

—    Piedodiet, jaunkundz, — misters Gapijs mani pārtrauca, — bet mums nevajadzētu atrauties no faktiem un pāriet pie mājieniem. Es nevaru atzīt, ka būtu devis kādu mājienu.

—    Toreizējā sarunā jūs teicāt, — es atsāku, — ka jums varētu būt iespējams parūpēties par manām interesēm un labvēlīgi iegrozīt manu likteni, izpētot kādus ar mani saistītus apstākļus. Pieļauju, ka šī doma jums radās, uzzinot, ka esmu bārene, kurai par visu jāpateicas mistera Džāndisa labvēlībai. Nu tad uzklausiet mani, mister Gapij, — vienīgais, ko es vēlos jums lūgt, ir tas, lai jūs atmestu jebkādu domu par šādiem pūliņiem manā labā. Es par to reizēm tiku domājusi un jo sevišķi domāju pēdējā laikā — kopš savas slimošanas. Beidzot es nolēmu — gadījumam, ja jūs atcerētos savu nodomu un sāktu attiecīgi rīkoties, — atnākt pie jums un pārliecināt jūs, ka esat pilnīgi maldījies. Jūs nevarētu attiecībā uz mani izpētīt nekā tāda, kas nestu man kaut mazāko labumu vai sagādātu kaut mazāko prieku. Es zinu savu dzīvesstāstu un varu jums apgalvot, ka šādā ceļā jūs nekādi nevarat sekmēt manu labklājību. Iespējams, ka jūs šo ieceri jau sen esat izmetis no prāta. Ja tā, tad atvainojiet, ka sagādāju jums liekas rūpes. Bet, ja ne, tad es jūs lūdzu ņemt vērā manis teikto un turpmāk vairs par to nedomāt. Es to lūdzu jums sava sirdsmiera labad.

—    Man jāatzīstas, jaunkundz, — teica misters Gapijs, — ka jūsu vārdi liecina par tieši tādu veselo saprātu un takta izjūtu, kādu es jums piedēvēju. Mani bezgala gandarī šāda teicama takta izjūta, un, ja es nupat tiku pārpratis jūsu nodomus, esmu gatavs jums pilnībā atvainoties. Es gribētu, lai jūs mani pareizi saprotat, jaunkundz, — šī atvainošanās, kā jums pateiks priekšā jūsu veselais saprāts un teicamā takta izjūta, attiecas tikai un vienīgi uz to, kas noticis mūsu pašreizējās sarunas laikā.

Par godu misteram Gapijam jāteic, ka viņš gandrīz pārvarēja līdzšinējo šņaukāšanos. Izskatījās, ka viņš patiesi priecātos izpildīt kādu manu lūgumu, turklāt viņš šķita nokaunējies.

—    Esiet tik laipns, ser, un atļaujiet man uzreiz pateikt visu, kas sakāms, lai pie tā vairs nevajadzētu atgriezties, — es turpināju, redzēdama, ka viņš grasās vēl ko piebilst. — Es atnācu pie jums, cik slepeni vien iespējams, jo jūs savas vēlmes man izteicāt slepenībā, kuru es tiešām esmu vēlējusies saglabāt un kuru, ja atceraties, vienmēr esmu saglabājusi. Es jau pieminēju, ka tiku slimojusi. Nav nekādas vajadzības slēpt, ka es ļoti labi saprotu — tie izsmalcinātie iemesli, kas agrāk būtu likuši man kautrēties izsacīt jums kādu lūgumu, tagad vairs nav spēkā. Tāpēc es izsaku šo lūgumu skaidri un no visas sirds un ceru, ka jums būs pietiekami daudz cieņas pret mani, lai to izpildītu.

Vēlreiz man jāteic misteram Gapijam par godu, ka viņš izskatījās arvien vairāk nokaunējies un, kad sāka runāt — turklāt joti nopietni un ar koši pietvīkušu seju —, izskatījās vairāk nokaunējies nekā jebkad.

—    Zvēru pie sava labā vārda, sava goda, savas dzīvības un dvēseles miera, mis Samersone, — kamēr vien dzīvošu, es rīkošos tā, kā jūs vēlaties! Es nekad vairs nesperšu nevienu soli pretēji jūsu gribai. Esmu gatavs dot zvērestu, ja tā jums liktos labāk. Dodams solījumu šeit apspriežamā jautājumā, — misters Gapijs ātri nobēra, kā atkārtodams labi iegaumētu tekstu, — es runāju patiesību, pilnīgu patiesību un neko citu kā vienīgi patiesību, un …

—    Ar to man pietiek, — es pieceldamās teicu, — un es jums pateicos. — Kedij, mijā, es esmu gatava ieti

Mistera Gapija māte kopā ar Kediju atgriezās istabā. Tagad viņa tikpat cītīgi grūda ar elkoni man, smiedamās savus nedzirdamos smieklus, un mēs atvadījāmies. Misters Gapijs pavadīja mūs līdz durvīm, iedams tā, it kā nebūtu gluži pamodies vai pat staigātu miegā, un mēs viņu atstājām uz sliekšņa stīvi raugāmies sev priekšā.

Taču mirkli vēlāk viņš metās mums pakaļ pa ielu — kailu galvu, vējam jaucot garās matu šķipsnas, — un apturēja mūs, dedzīgi apgalvodams:

—    Mis Samersone, zvēru pie sava goda un dvēseles, jūs varat paļauties uz mani!

—    Es jums ticu, — es teicu, — un paļaujos uz jums.

—    Lūdzu jūsu piedošanu, jaunkundz, — turpināja misters Gapijs, mīdīdamies uz priekšu un atpakaļ, — bet tagad, kad klāt ir šī dāma… jūsu pašas lieciniece… varbūt jums būtu mierīgāk ap sirdi (un man ir dārgs jūsu sirdsmiers), ja jūs vēlreiz apstiprinātu savus apgalvojumus.

—    Kedij, — es griezos pie draudzenes, — varbūt tu nejutīsies pārlieku pārsteigta, mīļā, ja es tev sacīšu, ka nekad nav bijis nekādas saderināšanās …

—    Nedz arī bildinājuma vai solījuma stāties laulībā,— papildināja misters Gapijs.

—    Nedz arī bildinājuma vai solījuma stāties laulībā, — es atkārtoju, — starp šo kungu …

—    Viljamu Gapiju no Pentonpleisas Pentonvilā, Midlseksas grāfistē, — viņš nomurmināja.

—   Starp šo kungu Viljamu Gapiju no Pentonpleisas Pentonvilā, Midlseksas grāfistē, un mani.

—        Pateicos, jaunkundz, — teica misters Gapijs, — tas li ļoti izsmeļoši… E… piedodiet… kāds ir šīs dāmas vārds … un arī uzvārds?

Es tos nosaucu.

—    Cik noprotu, precēta sieviete? — pārjautāja misters (iapijs. — Precēta sieviete. Pateicos! Dzimusi Kerolaina Dželibija, pirms laulībām dzīvojusi Teivisinnā, Londonā, ārpus noteiktas draudzes robežām, tagad dzīvo Ņūinenstritā pie Oksforstrītas. Padevīgi pateicos!

Viņš skriešus metās uz mājām, bet pēc brīža atkal atgriezās.

—    Runājot par minēto jautājumu … ziniet, es no visas sirds un visdziļākajā nopietnībā nožēloju, ka mana dzīves gaita līdz ar apstākļiem, pār kuriem man nav varas, neļauj man atjaunot to, kam pirms kāda laika tika pilnīgi pielikts punkts, — misters Gapijs man pavēstīja ar bezcerību un skumjām balsī, — bet to nav iespējams atjaunot. Kā jūs domājat, vai tas būtu iespējams? Lūdzama, dodiet atbildi!

Es atbildēju, ka tas pavisam noteikti nav iespējams. Paskaidroju, ka par to nevar būt ne mazāko šaubu. Viņš man pateicās, atkal skriešus metās uz mājas pusi — un atkal atgriezās.

—    Tas, protams, dara jums lielu godu, jaunkundz, — misters Gapijs teica. — Ja no draudzības vītnēm varētu uzcelt altāri… bet, zvēru pie savas dvēseles, jūs varat paļauties uz mani jebkurā ziņā, ja vien nerunājam par mīlas jūtām!

Cīņa, kas plosījās mistera Gapija krūtīs, un tās izraisītā daudzkārtējā šaudīšanās starp mums un mājas durvīm kļuva tik nepanesama (jo sevišķi tāpēc, ka laiks bija vējains, bet viņš sen nebija apgriezis matus), ka mēs pēc iespējas ašāk centāmies aizsteigties projām. Es to darīju ar lielu atvieglojumu sirdī, turpretī misters Gapijs, kad pēdējo reizi paskatījāmies atpakaļ, joprojām izskatījās tikpat nelaimīgs un svārstīgas neziņas pārņemts.

XXXIX NODAĻA

Pilnvarotais un klients.

Cānserileinā, Saimonda Namā, pie durvju stenderes lasāms uzraksts «Misters Volss» un virs tiem norādījums «pirmais stāvs»; tā ir nožēlojama, drūma izskata ēka ar izvelbtām logu acīm, un tā atgādina lielu atkritumu tvertai ar diviem nodalījumiem un sietu. Izskatās, ka Šaimonds ir bijis taupīgs vīrs un uzcēlis savu namu no veciem būvmateriāliem, kas viegli padevušies trupei, netīrumiem un visam, kas irdina, ārda un pūdē, tādējādi iemiesodami Saimonda piemiņu mūžīgā saistībā ar panīkumu un nolaistību. Sai noplukušajā Saimonda piemiņas ģerboni vietu sev atradis mistera Volsa tieslietu kantoris.

Mistera Volsa kantoris, noslēdzies un vientuļš gan pēc rakstura, gan novietojuma, ir iespiests nama stūri un mirkšķina ar aci aklai sienai. Trīs pēdas garš gaitenis pa nelīdzenu grīdu aizved klientu līdz mistera Volsa piķa melnajām durvīm stūrī aiz pagrieziena, kur pat gaišākajā vasaras rītā valda pilnīga tumsa un kur prāvu telpas daļu aizņem kāpņu durvis, pret kurām vēlīni nācēji nereti apdauza pieri. Mistera Volsa kantoris aizņem tik niecīgu telpu, ka viens no ierēdņiem var atvērt durvis, nepieceldamics no sēdekļa, bet otrs, kurš sēž pie tā paša galda un pastāvīgi sagružas elkoņiem ar pirmo, tikpat ērti var sabikstīt uguni. Tāda kā sasirgušu aitu dvaka, kam klāt jaucas pelējuma un putekļu smārds, ļauj noprast, ka te caurus vakarus (un nereti arī dienas) deg aitu tauku sveces un noziestajās atvilktnēs drūp pergamenta tīstokļi. Gaiss te ir sastāvējies un smacīgs. Neviens neatceras, kad šīs telpas pēdējo reizi balsinātas vai krāsotas; abi kamīni dūmo, it visam pāri klājas sodrēju kārta, un blāvie logi ar ieplaisājušām rūtīm masīvo rāmju ietvarā, šķiet, saglabājuši tikai vienu stingrības pazīmi — ciešu apņemšanos vienmēr būt netīriem un cieši aizdarītiem, ja vien uz tiem neiedarbojas ļoti spēcīgs pretspars. Šī iemesla dēļ karstās dienās mazāk ietiepīgajam no šiem abiem logiem starp žokļiem parasti tiek iespiests skalu saišķis.

Misters Volss ir ļoti godājams cilvēks. Tiesa, viņa kantoris nav liels, bet cilvēks viņš ir ļoti godājams. Ievērojamāki pilnvarotie, kas tikuši pie lielas bagātības vai grasās driz pie tādas tikt, atzīst viņu par augstākā mērā godājamu cilvēku. Savā amatā viņš nekad nepalaiž garām nevienu izdevību, un tā neapšaubāmi ir godājama cilvēka pazīme. Viņš nekad neatļaujas nevienu izpriecu, un tā ir vēl viena godājama cilvēka pazīme. Viņš ir atturīgs un nopietns, un tā ir vēl viena godājama cilvēka pazīme. Viņš cieš no vielmaiņas traucējumiem, un tas ir sevišķi godājami. Viņš cītīgi pļauj ražu savu klientu tīrumos un dara to savu triju meitu labā. Un Tontonas ielejā viņam dzīvo apgādājams tēvs.

Anglijas tiesu sistēmas vienīgais un galvenais princips Ir — sagādāt darbošanās lauku un peļņu sev pašai. Tai nav nekādu citu principu, kas tik skaidri, noteikti un nemainīgi saglabātos visos šaurajos līčloču ceļos. Sādā gaismā skatīta, tā kļūst par gluži loģisku sistēmu un nebūt vairs nav baisminošs labirints, kā daždien labpatīk iedomāties nelietpratējiem. Dariet tiem reiz skaidri saprotamu, ka tiesu sistēmas lielais princips ir radīt sev darbības lauku un gūt peļņu uz viņu rēķina, — un tie, bez šaubām, vairs nekurnēs.

Taču, īsti skaidri to neaptverdami — redzēdami šīs sistēmas darbošanos tikai daļēji un juceklīgu fragmentu veidā —, nelietpratēji dažkārt ļoti nelabprāt pacieš sava dvēseles miera un kabatas izlaupīšanu un kurn daudz un pamatīgi. Un šeit spēlē tiek iesaistīta mistera Volsa godājamā persona, no kuras tie saņem spēcīgu pretsitienu. «Atcelt šo likuma pantu, manu labo ser?» saka misters Kendžs izvārdzinātam klientam. «Atcelt to, manu labo ser? Tam es nemūžam nepiekritīšu. Ja grozītu šo likumu, ser, kā šāda pārsteidzīga rīcība ietekmētu veselu šķiru tiesas amatpersonu, ko augsti godājamā veidā pārstāv, atļaujiet man jums paskaidrot, šīs prāvas pretējās puses pilnvarotais, misters Volss? Ser, šī šķira vienkārši tiktu noslaucīta no zemes virsas. Bet jūs taču nevarat atļauties zaudēt… es izteikšos vēl skaidrāk: visa sabiedriskā sistēma nevar atļauties zaudēt tādu cilvēku šķiru kā misters Volss. Viņi ir centīgi, neatlaidīgi, pastāvīgi, savā darbā vērīgi un atjautīgi. Manu dārgo ser, es pilnīgi saprotu, ka jūs esat nemierā ar pašreizējo situāciju, un piekrītu, ka tā jums mazliet sarežģī dzīvi, taču es nekad neatļaušos pacelt balsi, lai iznīcinātu tādu cilvēku šķiru kā misters Volss.» Mistera Volsa godājamā personība ar pārsteidzošiem rezultātiem tikusi piesaukta pat parlamenta komisiju sēdēs, kā liecina turpmāk sniegtais kāda izcila pilnvarotā liecības protokols.

«Jautājums (numurs piecsimt septiņpadsmit tūkstoši astoņsimt sešdesmit deviņi). Ja es jūs pareizi saprotu, šīs rīcības formas noteikti izraisa kavēšanos?

Atbilde. Jā, zināmu kavēšanos tās izraisa.

Jautājums. Un lielus izdevumus?

Atbilde. Protams, to visu nevar paveikt par velti.

Jautājums. Un milzīgu neapmierinātību?

Atbilde. To es nevaru pateikt. Manī tās nekādu neapmierinātību nav izraisījušas, tieši otrādi.

Jautājums. Bet jūs uzskatāt, ka to atmešana izputinātu veselu juristu slāni?

Atbilde. Par to nav ne mazāko šaubu.

Jautājums. Vai jūs varat piemēram minēt kādu no šiem juristiem?

Atbilde. Jā. Es bez vilcināšanās minētu misteru Volsu. Viņš tiktu izputināts.

Jautājums. Misters Volss, šķiet, tiesu aprindās tiek uzskatīts par visai godājamu cilvēku?

Atbilde (kurai jau desmit gadus līdzīgās iztaujās bijusi izšķirošā loma). Misters Volss tieslietu aprindās tiek uzskatīts par sevišķi godājamu cilvēku.»

Personiskās sarunās autoritatīvas, tikpat vienaldzīgas amatpersonas dažkārt piezīmē, ka nezinot, kurp novedīs pašreizējais laikmets, ka mēs krītot lejup bezdibeni, ka atkal kaut kur kaut kas atcelts vai atmests un ka šādas pārmaiņas esot bojāeja tādiem kā Volss, kurš ir neapstrīdamas reputācijas cilvēks, kuram Tontonas ielejā jāuztur tēvs un mājās jāgādā par trim meitām. Vēl daži soļi šai virzienā, viņi saka, un kas notiks ar Volsa tēvu? Un kas notiks ar Volsa meitām? Vai viņām vajadzēs kļūt par veļas šuvējām vai guvernantēm? Gluži tā, it kā misters Volss un viņa piederīgie būtu sīkas kanibālu cilts virsaiši un, izdzirduši priekšlikumu atcelt kanibālismu, tā sašutušie piekritēji stādītu jautājumu šādi: «Pasludiniet cilvēkēšanu par nelikumīgu — un jūs nomērdēsiet badā Volsus!»

Tsi sakot, misters Volss, kuram ir trīs meitas un tēvs Tontonas ielejā, nemitīgi veic savu pienākumu gluži kā sīksts ba]ķis, kas balsta satrunējušu būvi — nožēlojamu, bīstamu graustu. Un bezgaldaudzi cilvēki bezgaldaudzos gadījumos ikvienu jautājumu izskata nevis kā pārmaiņu no |auna uz labu (par to nav ne runas), bet vienīgi kā pārestību vai pakalpojumu izcili godajamo Volsu leģionam.

Lords kanclers turpmāko desmit minūšu laikā slēgs sēdi un dosies projām garajā atvaļinājumā. Misters Volss kopā ar savu jauno klientu un vairākiem ziliem dokumentu maisiem, kas steigā piebāzti tik nevienmērīgi, ka zaudējuši savu parasto formu gluži kā milzu čūskas tūlīt pēc upura aprīšanas, ir atgriezušies kantora telpās. Misters Volss, rāms un nesatricināms, kādam pieklājas būt tik augsti godajamam vīram, novelk melnos, cieši piegulošos pirkstaiņus — gluži kā lobīdams no plaukstām nost ādu —, noņem cieši piegulošo platmali — gluži kā pats sevi skalpēdams — un apsēžas pie rakstāmgalda. Klients nosviež savus pirkstaiņus un platmali uz grīdas — patiesībā viņš aizsviež tos kaut kur pa roku galam, neskatīdamies un nebēdādams, kurp tie aizlido; viņš iekrīt krēslā, izgrūzdams pa pusei nopūtu pa pusei vaidu, atspiež sāpošo galvu plaukstā un izskatās gluži kā dzīvs jaunības ciešanu iemiesojums.

—    Atkal nekas nav izdarīts! — izgrūž Ričards. — Nekas, nekas nav izdarīts!

—    Tā vis nesakiet, ser, — atbild nesatricināmais Volss. — Tas nebūs gluži taisnīgi, ser, tas nebūs gluži taisnīgi!

—    Nu, bet kas tad ir izdarīts? — iesaucas Ričards, pievērsdams viņam savu drūmo skatienu.

—    Jautājums nav gluži pilnīgs, — atbild Volss. — Jājautā arī — kas tiek darīts, kas tiek darīts?

—    Un kas tad tiek darīts? — vaicā nomāktais klients.

Volss, atbalstījis elkoņus uz rakstāmgalda, rāmi saliek

piecus labās rokas pirkstgalus un piecus kreisās rokas pirkstgalus kopā, tad attālina vienu roku no otras, cieši raudzīdamies savā klientā, un atbild:

—    Daudz kas tiek darīts, ser. Mēs esam Iekustinājuši vezumu, mister Kārston, un šis vezums ripo.

—    Jā, akmeņu vezums! Kā lai es pārciešu nākamos piecus vai sešus nolādētos mēnešus? — iesaucas jaunais cilvēks, pielēkdams kājās un sākdams staigāt pa istabu.

—    Mister Kārston, — atbild Volss, visu laiku pavadīdams viņu ar neatlaidīgu skatienu, — jums ir strauja daba, un tādēļ man jūsu žēl. Neņemiet Jaunā, ja ieteikšu jums tik daudz neskaisties, nebūt tik versinīgam, netērēt tik daudz spēku. Jums jābūt pacietīgākam. Jācenšas sevi saudzēt.

—    Vārdu sakot, jāatdarina jūs, mister Vols? — atjautā Ričards un, nepacietīgi iesmējies, atkal apsēžas, nervozi bungodams ar kāju pa nodilušo paklāju.

—    Ser! — atbild Volss, kurš vienmēr raugās savā klientā ar tādu skatienu, it kā baudītu maltīti gan ar acīm, gan ar savu profesionāla apetīti. — Ser, — viņš saka nedzīvā mierā, runādams it kā uz iekšu, — es neesmu tik iedomīgs, lai uzdrošinātos izvirzīt sevi par paraugu jums vai kādam citam. Ļaujiet man vienīgi atstāt savu godīgo vārdu manām trim meitām, un ar to man pietiek; es neesmu savtīgs cilvēks. Bet, tā kā jūs mani tik uzsvērti pieminējāt, atzīšos, ka es itin labprāt aizdotu jums kādu

drusciņu savas… nu jā, ser, jūs to droši vien sauktu par bezjūtību, un man nav nekādu iebildumu … lai būtu bezjūtlba … kādu drusciņu savas bezjūtības.

—    Mister Vols, man nebija nodoma apvainot jūs bezjūtlbā, — klients paskaidro, mazliet apmulsis.

—    Es domāju, ka bija gan, ser, tikai jūs to neapzinājāties, — atbild nesatricināmais Volss. — Gluži dabiski. Mans pienākums ir vēsu prātu rūpēties par jūsu interesēm, un es itin labi saprotu — tādos satraukuma brīžos kā pašreiz jums var likties, ka es esmu bezjūtīgs. Manas meitas, iespējams, mani pazīst labāk; mans vecais tēvs, iespējams, mani pazīst labāk. Taču viņi mani pazīst daudz ilgāk nekā jūs, un uzticīga, mīloša acs ir citāda nekā neuzticīgā darījumu acs. Es nebūt nedomāju žēloties par to, ka darījumu acs ir neuzticīga, gluži otrādi. Rūpēdamies par jūsu interesēm, es vēlos, lai mani kontrolētu un uzraudzītu visos iespējamos veidos; tas būtu taisnīgi un pareizi; es gribu, lai būtu kārtība. Taču jūsu intereses prasa, lai es saglabātu vēsu prātu un precīzu domāšanu, mister Kārston, un es nevaru būt citāds — nevaru, ser, pat jums par prieku ne!

Pametis acis uz likumīgo kantora kaķi, kas pacietīgi vēro peles alu, misters Volss atkal pievērš savu fascinējošo skatienu jaunajam klientam un turpina pusapspiestā, itin kā cieši nopogātā balsī, kura liek domāt, ka viņā sēž kāds nelabs gars, kas negrib ne pats kustēt laukā, ne ļaut vaļu balsij.

—    Jūs man jautājat, ser, ko lai darāt brīvlaika mēnešos. Es ceru, ka jums, armijas kungiem, iespējams atrast ne mazums izklaidēšanās iespēju, ja vien labi gribat. Ja jūs būtu vaicājis, ko es darīšu brīvlaika mēnešos, es jums varētu dot noteiktāku atbildi. Es rūpēšos par jūsu interesēm. Es pavadīšu šeit dienu pēc dienas, rūpēdamies par jūsu interesēm. Tas ir mans pienākums, mister Kārston, un man nav svarīgi, vai pašlaik ir sesija vai brīvlaiks. Ja jūs vēlēsieties apspriesties ar mani par savām interesēm, jūs mani šeit sastapsiet jebkurā laikā. Citas tiesu amatpersonas aizbrauc no pilsētas. Es ne. Nebūt nedomāju pārmest tiem, kuri aizbrauc; es tikai saku, ka es to; nedarīšu. Sis rakstāmgalds ir jūsu klints, seri

Misters Volss uzsit pa to ar plaukstu, un tas noskan dobji un tukši kā zārks. Taču Ričardam tā neizklausās. Viņš šajā skaņā dzird uzmundrinājumu. Un iespējams, ka misters Volss to zina.

—    Es ļoti labi saprotu, mister Vols, ka uz jums varu pajauties vairāk nekā uz jebkuru citu pasaulē un ka saistīties ar jums nozīmē saistīties ar lietišķu cilvēku, ko neviens neapvedīs ap stūri, — Ričards saka jau draudzīgāk un labsirdīgāk. — Bet iedomājieties sevi manā vietā: tā es te velku šo nenoteikto dzīvi, ar katru dienu grimstu arvien dziļāk grūtībās, nepārtraukti ceru un nepārtraukti viļos, apzinos, ka pats ik brīdi mainos uz slikto pusi un nekur nekas nemainās uz labo pusi, — un jūs sapratīsiet, ka mans stāvoklis reizēm ir pārlieku drūms.

—   Jūs zināt, ka es nekad nedāļāju cerības, ser, — saka misters Volss. — Es jau sākutnā jums teicu, mister Kārston, ka es nekad nedāļāju cerības. Jo sevišķi tādā lietā kā šī, kur lielākā daļa izmaksu tiek atskaitīta no strīdīgā mantojuma, — es nudien riskētu ar savu labo vārdu, ja dāļātu cerības. Varētu nodomāt, ka es gādāju tikai par izmaksu segšanu. Tomēr, kad jūs sakāt, ka nekas nemainās uz labo pusi, man tas pavisam lietišķi jānoliedz.

—    Tā? — atsaucas Ričards, sejai noskaidrojoties. —Bet pēc kā jūs to spriežat?

—    Mister Kārston, jūsu intereses sargā…

—   Jūs jau nupat teicāt — klints.

—    Jā, ser, — apstiprina misters Volss, viegli pakratīdams galvu un uzsizdams pa rakstāmgaldu, kura dobjā, tukšā skaņa šķiet atgādinām, ka «no zemes tu nācis un par zemi tev jāpaliek», — klints. Tas kaut ko nozīmē. Jūsu intereses tagad tiek pārstāvētas atsevišķi, tās vairs nav apslēptas un pazudušas citu interešu vidū. Arī tas kaut ko nozīmē. Prāva neguļ; mēs to modinām, mēs to purinām, mēs to kustinām. Arī tas kaut ko nozīmē. Tā vairs nav tikai Džāndisu prāva — ne pēc vārda, ne pēc būtības. Arī tas kaut ko nozīmē. Neviens to nevar virzīt tikai pēc sava prāta, ser. Un tas pavisam noteikti kaut ko nozīmē.

Ričards pietvīcis uzsit ar sažņaugto dūri pa galdu.

—    Mister Vols! Ja todien, kad es pirmoreiz ierados Džona Džāndisa namā, man kāds būtu teicis, ka viņš nebūt nav tāds nesavtīgs draugs, kāds tobrīd likās… ka viņš ir tāds, kāds parādījies laika gaitā … man būtu grūti bijis atrast pietiekami spēcīgus vārdus, lai satriektu šādu apmelojumu; es būtu aizstāvējis viņu ar visu sirdi un dvēseli! Tik maz es tobrīd pazinu pasauli! Taču tagad es jums pavisam noteikti saku, ka viņš manās acīs ir kļuvis par pašas prāvas iemiesojumu, ka tagad šī prāva man vairs nav izplūdis jēdziens, bet konkrēts Džons Džāndiss, ka, jo vairāk es ciešu, jo vairāk aug mans sašutums pret viņu, ka ikviena jauna vilcināšanās un ikviena jauna vilšanās man ir tikai jauna pārestība no Džona Džāndisa rokas!

—    Nē, nē! — iebilst Volss. — Tā vis nesakiet! Mums visiem jāapbruņojas ar pacietību. Turklāt es nemēdzu nopelt citus. Es nemēdzu nopelt citus.

—    Mister Vols, jūs zināt tikpat labi kā es, ka viņš būtu nožņaudzis šo prāvu, ja vien spētu to izdarīt, — atbild saniknotais klients.

—    Viņš nav tajā aktīvi piedalījies, — misters Volss ar negribīgu izteiksmi atzīst. — Viņš, protams, nav tajā aktīvi piedalījies. Un tomēr, tomēr — viņa nolūki var būt pavisam cildināmi. Kurš gan spēj lasīt cilvēka sirdī, mister Kārston?

—    Jūs, — attrauc Ričards.

—    Es, mister Kārston?

—    Vismaz pietiekami, lai saprastu cilvēka nodomus. Vai mūsu intereses prāvā ir pretējas vai nav? Pasakiet… man… to! — sauc Ričards, pavadīdams trīs pēdējos vārdus ar trim uzsitieniem pa uzticamo klinti.

—    Mister Kārston, — Volss atbild tikpat nesatricināms un nekustīgs, un viņa alkatīgās acis ne reizi nesatnirkšķinās, — es nepildītu savu pilnvarotā pienākumu pret jums, es zaudētu uzticību jūsu interesēm, ja apgalvotu, ka tās ir vienādas ar Džona Džāndisa interesēm. Tādas tās nav, ser. Es nemēdzu apsūdzēt citus (aunos nolūkos, man ir tēvs, un es pats esmu tēvs, un es nemēdzu apsūdzēt citus Jaunos nolūkos. Taču es nedrīkstu novērsties no sava amata pienākuma pat tad, ja tas sēj nevienprātību dzimtas vidū. Cik saprotu, jūs šobrīd apspriežaties ar mani amata jautājumā,# jūs vaicājat par savām interesēm? Vai tā ir? Tādā gadījumā es atbildu: tās nav vienādas ar mistera Džāndisa interesēm.

—    Skaidrs, ka nav! — iesaucas Ričards. — Jūs to atklājāt jau sen.

—    Mister Kārston, es negribu sacīt par trešo personu neko vairāk, kā nepieciešams, — atbild Volss. — Es gribu atstāt savām meitām Emmai, Džeinai un Kerolainai savu godīgo vārdu un to nelielo mantību, ko, iespējams, būšu iekrājis ar neatlaidīgu darbu un pūlēm. Turklāt es vēlos dzīvot labā saskaņā ar saviem amata biedriem. Kad misters Skimpols parādīja man godu, ser, — es neteikšu «sevišķi izcilu godu», jo nemēdzu pazemoties līdz glaimiem, — tātad, kad viņš parādīja man godu, savezdams mūs šai telpā kopā, es sacīju, ka nevaru izteikt savas domas vai dot padomu attiecībā uz jūsu interesēm, kamēr šis intereses uzticēts aizstāvēt citam mūsu amata pārstāvim. Un es godam atsaucos par «Kendža un Kārboja» kantori, kas pelna lielu cieņu un ievērību. Tomēr jūs, ser, uzskatījāt par labāku atteikties no tā gādības un nodot savas intereses manā ziņā. Jūs tās atnesāt ar tīrām rokām, un es ar tīrām rokām tās pieņēmu. Sīs intereses šobrīd manā kantorī ir pirmajā vietā. Mana vielmaiņas darbība, kā varbūt jau esat no manis dzirdējis, nav teicamā kārtībā, un atpūta še varētu līdzēt, taču es nedošos atpūtā, ser, kamēr pārstāvu jūsu intereses. Kad vien jums mani vajadzēs, es būšu atrodams šeit. Izsauciet mani, kurp vajadzīgs, un es būšu klāt. Garā brīvlaika mēnešos, ser, es veltīšu visus va]as brīžus tam, lai pēc iespējas sīkāk un pamatīgāk izpētītu jūsu intereses un sagatavotu ceļus, kā pēc Miķeļdienas sesijas izkustināt no vietas zemi un debesis (protams, tai starpā arī lordu kancleru); un, kad es beidzot varēšu jūs apsveikt, ser, — saka misters Volss ar apņēmīga cilvēka bargo nopietnību, — kad es beidzot varēšu jūs no visas sirds apsveikt ar mantojuma saņemšanu — par to es varētu piebilst vēl dažus vārdus, taču es nemēdzu dāļāt cerības —, jūs man neko nebūsiet parādā, ja nerunājam par to nelielo summu, kāda tobrīd, iespējams, būs uzkrājusies no tiesas izdevumiem un kāda pienākas pilnvarotajam no klienta, ja neņem vērā ar likumu noteiktos atskaitījumus no attiecīgās mantojuma daļas. Man nav nekādu pretenziju pret jums, mister Kārston, vienīgi vēlēšanās, lai jūs novērtētu manus dedzīgos un enerģiskos pūliņus amata pienākumu veikšanā, jo gausums un rutīna nav mani pavadoņi. Kad būšu sekmīgi paveicis savu pienākumu, mēs šķirsimies uz visiem laikiem.

So principu deklarāciju Volss nobeidz ar nelielu papildinājumu, proti: tā kā misters Kārstons drīzumā atgriezīšoties savā pulkā, tad varbūt viņš būtu tik laipns un izrakstītu savam bankas aģentam rīkojumu izsniegt divdesmit mārciņas.

— Pēdējā laikā man bija nepieciešamas daudzas konsultācijas un citi sīki darījumi, ser, — piebilst Volss, šķirstīdams savas kantora dienasgrāmatas lapas, — un no šādiem sīkumiem sakrājas lielas summas, bet es necentīšos tēlot bagātnieku. Kad mēs pirmoreiz apvienojām savus

spēkus šai lietā, es jums pateicu atklāti — jo mans princips ir tāds, ka klienta un pilnvarotā starpā atklātības nekad nav par daudz, — ka neesmu bagātnieks, un, ja jūs to uzskatāt par šķērsli, tad jums labāk atstāt savus dokumentus Kendža kantorī. Nē, mister Kārston, šeit jūs neredzēsiet ne bagāta pilnvarotā priekšrocības, ne trūkumus, ser. Šī te, — un Volss vēlreiz uzsit ar dūri pa dobji skanošo rakstāmgaldu, — ir jūsu klints, un nekā citādi es to nesaukšu.

Klients, kura drūmā nomāktība nemanot pagaisusi un vārgās cerības iegailējušās no jauna, paņem spalvu un tinti un izraksta čeku, gan mulsi prātodams, kādu datumu uz tā rakstīt; tas liek domāt, ka bankas aģenta pārziņā nav nekāda lielā bagātība. Visu šo laiku Volss, aizpogājies ārēji un iekšēji, nenolaiž no viņa savu vērīgo skatienu. Visu šo laiku Volsa likumīgais kaķis vēro peles alu.

Visbeidzot klients paspiež misteram Volsam roku un dedzīgi lūdz pilnvaroto debesu un zemes vārdā darīt visu iespējamo, lai «izvilktu» viņu cauri Lorda kanclera tiesai. Misters Volss, kurš nekad nedāļā cerības, uzliek roku klientam uz pleca un smaidīdams atbild:

— Es vienmēr būšu šeit, ser! Vienalga, nāciet pats vai atsūtiet vēstuli — un jūs vienmēr atradīsiet mani šeit, ser, — ar plecu pie vezuma.

Tā nu viņi šķiras, un Volss, palicis vienatnē, sāk pārrakstīt daždažādas sīkas atzīmes no kantora dienasgrāmatas savā rēķinu grāmatā, kam beigu beigās jākalpo viņa triju meitu labklājībai. Apmēram tā uzcītīga lapsa vai lācis varētu sastādīt rēķinu par cāļiem vai noklīdušiem ceļiniekiem, ko paredzējuši izbarot saviem mazuļiem alā; jāpiebilst, ka ar to nebūt nav izteikts noniecinājums trim skumīga izskata izstīdzējušām, līdz zodam aizpogātām jaunavām, kuras kopā ar Volsu mājo Kensingtonā gluži parastā namiņā purvaina dārza vidū.

Ričards, izkļuvis no Saimonda Nama drūmās tumsības saulainajā Cānserileinā — io tajā šodien, izrādās, spīd saule —, domīgi soļo tālāk, iegriežas ielā, kas vedgarLinkolna korporāciju, un ienirst tās koku paēnā. Bczgaldaudz reižu šo koku ņirbošās gaismēnas ir kritušas pār tādiem > gājējiem, pār tādām pašām nokārtām galvām, nervozi kodītiem nagiem, nolaistām acīm, gurdeniem soļiem, bezmērķīgiem un aizplīvurotiem skatieniem, irstošu un dilstošu dvēseles labāko daļu, grūtsirdības nastu uz pleciem.

Sis gājējs vēl nav noplucis un panīcis, bet ar laiku iespējams ari tas. Lorda kanclera tiesa, kas nezina citas gudrības kā precedentus, pazīst ]oti daudz šādu precedentu, un kāpēc iai viens cilvēks pēkšņi būtu citāds nekā desmit tūkstoši pirms viņa?

Tomēr šī klienta spēku pārbaude sākusies vēl tik nesen, ka tagad, lēni soļodams projām no vietas, ko viņš gan nīst, tomēr, ar pūlēm saņēmies, spēj atstāt uz vairākiem gariem mēnešiem, viņš pats varbūt vēl iedomājas savu gadījumu par īpašu un atšķirīgu citu starpā. Kamēr sirdī viņam kā rūsa smagi krājas bažas, gaidas, neuzticība un šaubas, tajā varbūt vel atlikusi vieta skumīgam izbrīnam, atceroties, cik atšķirīga bija viņa pirmā ierašanās šeit, cik atšķirīgs bija viņš pats un cik atšķirīgas bija visas viņa izjūtas. Taču netaisnība rada netaisnību; cīņa ar ēnām un nespēja tās uzveikt rada vajadzību atrast reālu pretinieku, ar ko cīnīties; no netveramās prāvas, ko neviens cilvēks zemes virsū nespēj saprast, jo laiki, kad to varēja saprast, sen pagājuši, izrādās, ar drūmu sirds atvieglojumu var vērsties pret tveramu, taustāmu būtni — draugu, kas būtu spējis glābt nelaimīgo no šī nožēlojamā stāvokļa, — un padarīt viņu par savu ienaidnieku. Ričards Volsam teicis taisnību. Vienalga, vai viņš ir nocietinājies vai atmaidzis, savās pārestībās viņš allaž vaino šo vienu cilvēku; šis cilvēks ir kavējis viņu sasniegt mērķi, bet mērķis Ričardam, protams, iespējams tikai viens vienīgs — tas, kas palēnām uzsūc un aprij viņu pašu; turklāt arī sevi attaisnot ir vieglāk, ja netālu atrodams pretinieks un apspiedējs ar miesu un asinīm.

Vai Ričards patiesi ir tāds briesmonis, vai varbūt atklātos, ka Lorda kanclera tiesa ir bagāta arī ar šādiem precedentiem, ja Visuredzošais eņģelis būtu ar mieru tos uzskaitīt?

Kamēr viņš, nagus kodīdams un drūmās domās kavēdamies, šķērso skvēru un pazūd ēnā aiz dienvidu vārtiem, viņu pavada divi acu pāri, kuru īpašniekiem šādi cilvēki nebūt nav jaunums. Sie acu pāri pieder misteram Gapijam un misteram Vīvlam; abi stāv koku paēnā un sarunājas, atspiedušies pret zemajām akmens margām. Ričards tiem pagājis tuvu garām, redzēdams vienīgi bruģi zem kājām.

—   Viljam, — saka misters Vīvls, pieglauzdams vaigubārdu, — skaties, kur iet dzīvs sadegšanas piemērs! Tikai tā nav pašaizdegšanās, bet gruzdēšana, tā re!

—    A! — atsaucas misters Gapijs. — Par katru cenu

Cilbēja iepīties Džāndisu prāvā un tagad laikam ir parādos līdz ausīm. Es viņu nekad lāgā neesmu pazinis. Kad npgrozījās pie mums kantorī, bija tik neaizsniedzams kā piemineklis. Labi, ka tiku vaļā gan no tāda ierēdņa, gan klienta! Nu tātad, Tonij, es tev teicu, ar ko viņi tur nodarbojas.

Misters Gapijs, atkal sakrustojis rokas, atspiežas pret margām un turpina iepriekš aizsākto interesanto sarunu.

—    Viņi joprojām ar to nodarbojas, — misters Gapijs saka, — joprojām rokas pa mantu krājumiem, joprojām pēta papīrus, joprojām skata cauri veselas grabažu kaudzes. Tādā tempā viņi to darīs vēl gadus septiņus.

—    Un Mazais arī palīdz?

—    Mazais pie mums vairs nestrādā. Nedēju iepriekš brīdināja Kendžu un paskaidroja, ka vectēvs netiekot galā ar savu veikalu, tāpēc viņam būšot izdevīgāk uzņemties to pašam. Mums ar Mazo pēdējā laikā bija diezgan vēsas attiecības, jo viņš man pārāk daudz tika slēpis. Bet viņš teica, ka mēs pirmie esot sākuši slēpt visu no viņa, un taisnība jau vien bija, tāpēc es neko nevarēju iebilst — un tā mēs beigu beigās atsākām veco draudzību. Tā es zinu, ko viņi tur dara.

—   Vai tu pats tur nemaz neesi iemetis aci?

3

67

—    Tonij, — misters Gapijs, drusciņ samulsis, atbild, — būšu pret tevi atklāts — neesmu, jo man tā māja nepavisam nepatīk un viens es tur negribu iet; ar tevi kopā vēl varētu mēģināt, tāpēc es sarunāju šo tikšanos, lai mēs kopīgi aizietu savākt tavas mantas. Un nu tā stunda ir klāt! Tonij, — un misters Gapijs kļūst noslēpumains un maigi daiļrunīgs, — ir svarīgi, lai es tev vēlreiz skaidri darītu zināmu, ka apstākli, pār kuriem man nav varas, ir uzspieduši skumju pārmaiņu maniem dziļi lolotajiem sapņiem un tam neatbildēto jūtu tēlam, par ko es tev kā draugam tiku stāstījis. Tēls ir sairis, un elks ir kritis. Tagad mana vienīgā vēlēšanās attiecībā uz tiem mērķiem, ko es ar tavu drauga atbalstu tiesā cerēju piepildīt, ir mest šādas domas pie malas un nodot aizmirstībai. Kā tev šķiet (es tev jautāju, Tonij, kā draugam) — spriežot pēc tā, ko tu zini par to untumaino un neizdibināmo veco tipu, kas krita par upuri tai … patvaļīgajai uguns stihijai, — kā tev šķiet, Tonij, vai ir iespējams, vai ir ticams, ka viņš būtu pārdomājis un nolicis tās vēstules kaut kur projām — pēc tam kad tu viņu vēl redzēji dzīvu — un tās tonakt nemaz nebūtu sadegušas?

Misters Vīvls kādu brīdi domīgi klusē. Tad papurina galvu. Viņš tādai iespējai netic.

— Tonij, — saka misters Gapijs, kamēr viņi abi kopā iet uz laukuma pusi, — pamēģini vēlreiz saprast mani kā draugs. Neizplūstot sīkākos paskaidrojumos, es varu tikai atkārtot, ka elks ir kritis. Man vairs nav mērķa, kam kalpot, man tas jānodod aizmirstībai. To esmu svēti apsolījis. Tas ir mans pienākums gan pret sevi pašu, gan pret sairušo tēlu, gan arī pret apstākļiem, pār kuriem man nav varas. Ja tu man kaut ar žestu, kaut ar vaibstu liktu saprast, ka esi savā bijušajā miteklī redzējis mētājamies kādus papīrus, kuri kaut vai līdzīgi pieminētajiem, es steigtos iemest tos ugunī pats uz savu atbildību.

Misters Vīvls pamāj ar galvu. Misters Gapijs, loti pacilāts par to, ka tik prasmīgi izteicis šos pa pusei juridiskos, pa pusei romantiskos apgalvojumus — jo viņš par jebkuru tematu tiecas runāt vai nu iztaujāšanas, vai slēdziena, vai publiskas runas formā —, ar cienīgu izskatu pavada draugu līdz laukumam.

Nekad savā pastāvēšanas laikā šis laukums nav iemantojis tādu Fortunāta maku ar tenkām par lupatu un pudeļu tirgotavu kā šobrīd. Ik rītu astoņos vecākais misters Smolvīds tiek atvests līdz stūrim un ienests ēkā, un viņu pavada misis Smolvīda, Džūdija un Bārts, un ik dienu viņi tur nosēž līdz deviņiem vakarā, pa vidām iebaudīdami steidzīgas, diezgan pieticīgas maltītes, ko atnes no tuvējā traktiera; tur viņi rokas un meklē, pēta un rakņājas, ieniruši apraudātā nelaiķa dārgumu jūrā. Kādi ir šie dārgumi, to viņi glabā tik dziļā noslēpumā, ka laukuma publikai gluži vai jāsajūk prātā. Savās murgainajās vīzijās tā redz ginejām pilnas tējkannas, kronām pielādētus punša kausus, Anglijas banknotēm piebāztus vecus krēslus un matračus. Par sešiem pensiem tā iegādājas stāstu par Dānieļu Dānseru un viņa māsu un vēl par misteru Elvzu no Safolkas* un visus faktus no šiem autentiskajiem stāstījumiem attiecina uz mistera Kruķa pasauli. Divas reizes, kad atsaukts atkritumu vedējs, lai aizgādātu prom veselu kravu vecu papīru, drazu un saplēstu pude]u, salasās visi laukuma iemītnieki un cenšas izpētīt pilnos grozus, kas ceļo uz izgāztuvi. Vairākkārt šajā vietā parādās abi kungi, kas mēdz rakstīt ar alkatīgām, nelielām spalviņām uz zīdpapīra lapām; tie izlūko apkaimi, kautrīgi vairīdamies viens no otra, jo abu agrākā sadarbība ir iziruši. «Saules ģerbonis» veiksmīgi izmanto sakāpināto

Interesi savos mūzikas draugu vakaros. Mazais Svilzs par saviem rečitatlva (profesionāli runājot) mājieniem uz šiem notikumiem saņem skaļus aplausus; dziedonis ar iedvesmu iestarpina savos parastajos priekšnesumos pašsacerētas rindas par šo tematu. Pat mis M. Melvilsone atkal iecienītajā kaledoniešu dziesmiņā «Mēs laižamies snaudā» tik izteiksmīgi izceļ frāzi «suņa dzīves bauda — dzira» (vien ilga, kāds strebjamais te būtu domāts) un tik sparīgi pagriež galvu uz blakusnama pusi, ka tūdaļ kļūst skaidrs, ko viņa ar to domājusi — protams, misteru Smolvīdu, kura dzīves bauda ir naudas meklēšana, — un dziedātāja tiek pagodināta ar divkāršu prasību pēc atkārtojuma. Tomēr laukuma publika neuzzina neko, un, kā misis Paipera un misis Pērkinsa tagad steidz pavēstīt agrākajam nama īrniekam — tā parādīšanās ir kā signāls uz kopēju pulcēšanos —, šī publika dzīvo pastāvīgā nemierā un alkās uzzināt visu un vēl vairāk.

Misters Vīvls un misters Gapijs, kuriem seko ikviens laukuma publikas acu pāris, pieklauvē pie apraudātā nelaiķa nama slēgtajām durvīm, ar to izpelnīdamies milzīgu ievērību. Taču viņi pretēji laukuma publikas gaidām tiek ielaisti namā, un tā šī ievērība tūdaļ zūd un pārvēršas aizdomās — diez vai tur kas neslēpjoties.

Slēģi visiem nama logiem ir pievērti vai aizdarīti pavisam, un pirmajā stāvā tik tumšs, ka nevar iztikt bez sveces. Kad misters Smolvīds, jaunākais, ieved viņus abus veikala aizmugures telpā, viņi tikko baudītās saulesgaismas iespaidā kādu brīdi redz vienīgi melnus laukumus, tomēr pamazām saskata veco misteru Smolvīdu — tas sēž savā krēslā pie kapam līdzīgas bedres vai akas, kura pilna ar veciem papīriem; tajos kā sieviešu kārtas kapracis rokas krietnā jaunava Džūdija, un netālu uz grīdas sēž misis Smolvīda, kā kupenā iegrimusi aprakstītos un apdrukātos papīra gabalos, ar ko viņa dienas gaita acīmredzot laipni tikusi apmētāta. Visi viņi, arī Mazais Smolītis, ir notriepušies ar netīrumiem un putekļiem un atstāj diezgan velnišķu iespaidu, ko istabas kopējais izskats tikai pastiprina.' Telpa ir vēl vairāk piemētāta ar papīriem un drazām nekā agrākos laikos, tā ir vēl netīrāka (ja tas vispār iespējams), turklāt mirušā saimnieka atstātās pēdas — krīta uzraksti uz sienas — dara šo vietu gluži spokainu.

Apmeklētājiem ienākot, misters Smolvīds un Džūdija vienlaikus saliek rokas klēpī un pārtrauc savus pētījumus.

—   Ahā! — ieķērcās vecais kungs. — Sveicināti, kungi, sveicināti! Atnācāt savākt savu īpašumu, mister Vīvl? Tas ir labi, tas ir labi. Ila, ha! Ja jūs vēl ilgi būtu kavējies, mēs būtu spiesti izpārdot jūsu mantas, ser, lai saņemtu maksu par glabāšanu. Jūs šeit, jādomā, atkal jūtaties kā mājās, ko? Priecājos, jūs redzot, priecājos, jūs redzot!

Misters Vīvls pateicas par laipnību un aplaiž skatienu visapkārt. Mistera Gapija skatiens tam seko. Mistera Vīvla skatiens atgriežas sākuma punktā, cik noprotams, neko neatklājis. Mistera Gapija skatiens arī atgriežas sākuma punktā un sastop mistera Srnolvīda skatienu. Sis pievilcīgais vecais kungs joprojām murmina kā uzvilkts mehānisms, kam nupat atslābs atspere: — Sveicināti, ser… sveicināti… svei… — Un, kad atspere atslābusi, paliek sēžain klusēdams, ar smīnu uz lūpām — un tieši tobrīd misters Gapijs satrūkdamies ierauga, ka viņam pretī pustumsā, rokas aiz muguras salicis, stāv misters Talkinghorns.

—    Šis kungs ir tik laipns, ka uzņēmies mana pilnvarotā pienākumus, — saka vectēvs Smolvīds. — Es gan neesmu piemērots klients tik izcilam kungam, bet viņš man izrādīja lielu labvēlību!

Misters Gapijs viegli piebiksta draugam, mudinādams viņu apskatīt istabu vēlreiz, un neveikli paklanās misteram Talkinghornam, kurš atbild ar vieglu galvas mājienu. Misters Talkinghorns stāv un skatās ar tādu izteiksmi, it kā viņam nebūtu nekā cita, ko darīt, un Šī nelielā pārmaiņa viņu pat mazliet izklaidētu.

—    Es teiktu, ka te ir krietni daudz mantas, ser, — misters Gapijs bilst misteram Smolvīdam.

—   Lielākā tiesa lupatas un grabažas, mans dārgais draugs! Lupatas un grabažas! Mēs ar Bārtu un mazmeitu Džūdiju_ cenšamies to visu uzskaitīt, lai redzētu, ko ir vērts pārdot. Bet neko prātīgu pagaidām mēs neesam atraduši, mēs … neesam … atraduši… hā!

Mistera Srnolvīda atspere atkal ir atslābusi, bet mistera Vīvla skatiens, kuram seko mistera Gapija skatiens, ir atkal apskrējis istabu un atgriezies.

—   Nu labi, ser, — saka misters Vīvls. — Ja jūs atjausiet mums kāpt augšā, mēs jūs ilgāk nekavēsim.

—    Kurp vien gribat, mans dārgais ser, kurp vien gribat! Jūs esat mājās. Tāpēc, lūdzami, jūtieties kā mājās!

Kāpjot augšup, misters Gapijs jautājoši savelk uzacis un paskatās uz Toniju. Tonijs papurina galvu. Vecā istaba viņus sagaida drūma un vientu|a, aprūsējušā kamīnā joprojām rnelnē pelni no tā neaizmirstamā vakara uguns. Viņiem ļoti negribas neko šeit aizskart, un no katra priekšmeta viņi iepriekš rūpīgi nopūš putekļus. Arī ilgāk šeit uzkavēties viņiem nav ne mazākās vēlēšanās; ar skubu viņi liek kopā nedaudzās mantas un sarunājas tikai čukstus.

—    Paskat! — noskurinādamies saka Tonijs. — Tur nāk tā drausmīgā kaķene!

Misters Gapijs atkāpjas aiz krēsla. — Mazais man stāstīja par viņu. Tonakt viņa kā pūķis drāzusies, lēkusi un plosījusies pa visu māju, tad izšāvusies uz jumta un mētājusies pa augšu divas nedēļas un pēc tam nokūleņojusi lejā pa skursteni — kauli un āda vien! Vai tu esi redzējis tādu briesmoni? Gandrīz vai izskatās, it kā viņai viss būtu zināms, vai ne? Var pat nodomāt, ka viņa ir pats Kruks. Skic! Taisies, ka tiec, briesmone!

Lēdija Džeina stāv durvīs, kā tīģeris atpletusi muti no vienas auss līdz otrai un sacēlusi asti gaisā, un, šķiet, pat nedomā klausīt, bet, kad pret viņu ienākdams paklūp misters Talkinghorns, viņa nosprauslājas pret tā apvalkātajām biksēm, izgrūž zvērīgu skaņu, izliec muguru līkumā un metas augšā pa kāpnēm. Varbūt ar nolūku klejot pa jumtiem un atgriezties mājās pa skursteni.

—    Mister Gapij, — saka misters Talkinghorns, — vai es varētu parunāt ar jums dažus vārdus?

Misters Gapijs šobrīd cītīgi vāc nost no sienas «Britu skaistuma plejādi» un liek šos mākslas darbus atpakaļ vecā, nožēlojamā kārbā. — Ser, — viņš pietvīcis atbild, — es vēlos izturēties ar cieņu pret jebkuru mūsu profesijas pārstāvi un neapšaubāmi ar sevišķu cieņu pret tik Izcilu pārstāvi kā jūs. Tomēr, mister Talkinghorn … tomēr, ser, man jāuzstāda noteikums: ja jūs vēlaties runāt ar mani dažus vārdus, jums tie jārunā mana drauga klātbūtnē. -' '

—    Paskat, kā? — nosaka misters Talkinghorns.

—    Jā, ser. Iemesli tam nav personiskas dabas, taču man tie ir pietiekami svarīgi.

—    Bez šaubām, bez šaubām. — Misters Talkinghorns ir tikpat nesatricināms kā akmens grīda kamīna priekšā, uz kuras viņš klusītēm nostājies. — Jautājums nav tik nozīmīgs, lai man vajadzētu apgrūtināt jūs ar noteikumu uzstādīšanu, mister Gapij. — Te viņš apklust un pasmaida, un šis smaids ir tikpat nespodrs un apnēsāts kā viņa bikses. — Jūs var apsveikt, mister Gapij, jūs esat veiksmes luteklis, ser.

—    Tā laikam ir, mister Talkinghorn; žēloties inan nav iemesla.

—    Ko nu žēloties! Augstu stāvoši draugi, iespēja brīvi iet augstāko aprindu namos un tikties ar elegantām dāmām! Londonā atrastos ne mazums cilvēku, kas ļautu sev ausis nogriezt, lai būtu jūsu vietā.

Misters Gapijs — šķiet, viņš labprāt ļautu nogriezt pats savas pietvīkušās un joprojām tvīkstošās ausis, lai šobrīd varētu būt nevis savā, bet to cilvēku vietā, — atbild: — Ser, ja es pienācīgi veicu savu amatu un daru to, ko no manis gaida «Kendža un Kārboja» kantoris, tad par maniem draugiem un paziņām nav jāinteresējas ne viņiem, ne citiem mūsu amata pārstāvjiem, pat ne misteram Talkinghornam no Linkolnsinfīldas. Man nav nekāda pienākuma sniegt sīkākus paskaidrojumus, un, ievērojot visu cieņu pret jums, ser, un nekādā ziņā nevēloties aizvai not,.. es atkārtoju, nevēloties aizvainot…

—    Bet protams!

—    … es arī nedomāju tādus sniegt.

—    Saprotu, — saka misters Talkingliorns, rāmi pamādams ar galvu. — Ļoti jauki… Pēc šiem portretiem es spriežu, ka jūs sevišķi interesējaties par augstāko aprindu ļaudīm, ser?

To viņš saka apstulbušajam Tonijam, kurš tad arī atzīstas šai sīkajā grēkā.

—    Tas ir tikums, kas nepiemīt tikai retajam anglim,— piezīmē misters Talkinghorns. Viņš visu laiku stāvējis uz akmens grīdas kamīna priekšā ar muguru pret nokvēpušajiem ķieģeļiem un tagad pagriežas, pielicis pie acīm lorneti. — Kas tā ir? «Lēdija Dedloka». Mm! Līdzība visumā uztverta labi, tikai nav jūtams rakstura spēks. Visu labu, kungi, visu labu!

Kad viņš izgājis no istabas, misters Gapijs, viscaur nosvīdis, drudžaini steidzas novākt atlikušo «skaistuma plejādi» un pašu pēdējo ņem nost lēdijas Dedlokas portretu.

—     Tonij, labi aši savāksim mantas un zudīsim prom no šīs vietas, — viņš steidzīgi saka pārsteigtajam draugam. — Būtu lieki vēl ilgāk slēpt no tevis, Tonij, ka ar vienu no šī aristokrātu gulbju bara pārstāvēm — ar šo, kuru pašreiz te turu rokā, — man ir bijušas neizpaužamas darīšanas un tikšanās. Varēja pienākt laiks, kad es, iespējams, to visu būtu tev atklājis. Tas vairs nepienāks. Gan tā zvēresta dēļ, ko esmu devis, gan kritušā elka dēļ, gan to apstākļu dēļ, pār kuriem man nav varas, ir vajadzīgs, lai viss tiktu nodots aizmirstībai. Es lūdzu tevi kā draugu — tās intereses dēļ, ko tu allaž esi izrādījis par augstākajām aprindām, un to sīko pakalpojumu dēļ, ar kuriem man, iespējams, izdevās sagādāt tev zināmas ērlibas, — lai arī tu to visu nodod aizmirstībai un nevaicā par to ne vārda!

So lūgumu misters Gāpijs izsaka gluži kā nabaga apmātais, kura prāta aptumsuma cēlonis ir tiesu prakse, bet viņa draugs izskatās tik samulsis, ka mulsums šķiet spiežamies ārā pa matu galiem un rūpīgi kopto vaignbārdu.

XL NODAĻA

Valstslietas un ģimenes jautājumi.

Anglija jau vairākas nedēļas ir satriecošā stāvoklī. Lords Kūdīs grib aiziet no amata, sers Tomass Dūdls negrib to pārņemt, un, tā kā Lielbritānijā nav neviena cita, par ko vērts runāt, kā tikai Kūdīs un Dūdls, tad zeme paliek bez valdības. Tā ir likteņa žēlastība, ka divkauja šo abu dižvīru starpā, kas vienubrīd šķitusi neizbēgama, tomēr izpaliek — ja abas pistoles trāpītu mērķī un Kūdīs un Dūdls nonāvētu viens otru, tad Anglija acīmredzot dzīvotu bez valdības līdz pat tam laikam, kad izaugtu jaunais Kūdīs un jaunais Dūdls, kuri tagad vēl skraida bruncīšos un garās zeķēs. Taču šo ārkārtējo valsts mēroga katastrofu atvaira lorda Kūdla savlaicīgais paziņojums: ja arī viņš diskusiju karstumā pateicis, ka necieš un nicina visu zemisko sera Tomasa Dūdla karjeru, tad viņš ar to gribējis vienīgi sacīt, ka partiju domstarpības nekad netraucēs viņam apliecināt tai vispatiesāko cieņu un apbrīnu; tostarp tikpat pienācīgā kārtā izrādās, ka sers Tomass Dūdls, no otras puses, savā sirdī jau sen nešaubīgi ticējis, ka lords Kūdīs ieies nākamībā kā goda un cēluma paraugs. Un tomēr Anglija vairākas nedēļas ir neapskaužamā stāvoklī — bez sava stūrmaņa (kā trāpīgi atzīmē sers Lesters Dedloks), kas to prastu izvadīt cauri vētrai, — un pats neparastākais šai notikumā ir tas, ka Anglija, šķiet, par to nemaz īsti nebēdā, turpina ēst, dzert, ņemt sievas un iziet pie vīriem gluži tāpat kā vecajos laikos pirms plūdiem. Taču Kūdīs redz briesmas un Dūdls redz briesmas, un visi viņu piekritēji un sekotāji nepārprotami un skaidri redz briesmas. Beidzot sers Tomass Dūdls ne tikai žēlīgi piekrīt pieņemt amatu, bet vēl izdara to ļoti dāsnā ce|ā, iekārtojot amatos ap sevi visus savus brāļu un māsu dēlus, brālēnus un svaiņus. Tāpēc ir cerība, ka vecais kuģis vēl kādu laiku turēsies uz ūdens.

Dūdls ir nospriedis, ka viņam jāuzrunā sava zeme — galvenokārt ar soverēnu un alus starpniecību. Šai pārtapušajā izskatā viņš ir pieejams daudzās vietās vienlaikus un var uzrunāt krietni prāvu valsts daļu uzreiz. Kamēr Briiānija aizrautīgi bāž Dūdlu sev kabatās soverēnu veidā un tīksrnīgiem malkiem dzer Dūdlu alus veidā, dedzīgi zvērēdama, ka nedarot ne vienu, ne otru, tikai gādājot par savas slavas un tikumības stiprināšanu, Londonas sezona negaidot beidzas, jo visi dūdlisti un kūdlisti izklīduši, lai palīdzētu Britānijai veikt šos svētos uzdevumus.

Tālab misis Raunsvela, Ceznivoldas saimniecības pārzine, kaut arī nav saņēmusi nekādus norādījumus, paredz, ka drīzumā var ierasties saimnieki kopā ar veselu pulku radinieku un vēl citu, kas jūtas aicināti kaut kā pielikt roku lielajā, konstitūcijas iedvesmotajā darbā. Un tālab šī staltā, vecā kundze, saņēmusi Laiku aiz matu šķipsnas, vadā to augšup un lejup pa kāpnēm, pa galerijām un gaiteņiem, cauri visām istabām, lai tas, vēl nepaspējis novecot, pārliecinātos, ka namā viss ir kārtībā — ka grīdas nospodrinātas, paklāji izritināti, aizkari izpurināti, gultas uzbužinātas un sačubinātas, pieliekamais un virtuve gatavi darbam —, ka viss ir tādā kārtībā, kādu prasa Dedloku cienījamais stāvoklis.

Šajā vasaras vakarā, saulrieta stundā, viss ir sagatavots līdz pēdējam sīkumam. Drūms un svinīgs izskatās vecais nams, kurā ir tik daudz apdzīvotības zīmju un neviena iedzīvotāja, tikai gleznās iemūžinātie tēli pie sienām. Tā nu viņi ir nākuši un gājuši, garāmiedams varētu prātot kāds pašreizējais Dedloks, — tāpat kā es, viņi ir redzējuši šo galeriju mēmu un klusu, tāpat kā es, viņi ir domājuši par tukšumu, ko aiziedami atstās šai valstībā aiz sevis, tāpat kā es, nav spējuši ticēt, ka šī valstība varēs iztikt bez viņiem, tāpat aizgājuši no manas pasaules kā es no viņu pasaules — aizvērdami durvis un atstādami tikai atbalsis, un tā viņi aizgājuši aizmirstībā, un tā viņi miruši.

Pa dažiem vakara saulē kvēlošiem logiem, kas šajā rieta stundā lieliski izskatās no ārpuses — gluži kā ietverti krāšņā zelta sienā, nevis vienmuļi pelēkā akmenī —, iekšā plūst gaisma, kas citos logos jau apdzisusi, un pārplūdina istabas ar bagātīgu, dāsnu, izšķērdīgu straumi, kā vasaras veltes mēdz pārplūdināt laukus un dārzus. Tad sastingušo Dedloku vaibsti atdzīvojas. Dīvainas kustības vērojamas viņu sejās, kad galerijā savas rotaļas uzsāk lapotņu ēnas. Uzpūtīgais tiesnesis stūrī, kā burvju spēka savaldzināts, pamirkšķina ar aci. Baronetam ar zizli un stīvo skatienu ievelkas bedrīte zodā. Akmens ganes krūtīs iezogas gaismas un siltuma dzirksts, kas tai lieliski būtu noderējusi pirms simt gadiem. Kāda Volurtinijas priekštece augstpapēžu kurpēs, loti līdzīga savai šobrīd dzīvajai radiniecei — veselus divus gadsimtus iepriekš viņai izdevies parādīt pasaulei šīs jaunavas nākamo tēlu —, iemirdzas kā svētā ar oreolu ap galvu. Čārlza Otrā* galma dāma ar lielām, apaļām acīm (un citiem atbilstošiem jaukumiem) šķiet peldamies spožu ūdeņu jūrā, kam virspusē spīguļodami ņirb sīki vilnīši.

Taču saulrieta kvēle pamazām apdziest. Grīda jau tinas krēslā, un ēnas palēnām kāpj augšup pa sienām, apdzēsdamas Dedloku spožumu kā laiks un nāve. Tagad pāri mi lēdijas portretam virs lielā kamīna krīt kāda veca koka dīvainā ēna, padarīdama ģīmetni blāvu un drebelīgu; gandrīz vai izskatās, ka milēdijai virs galvas kāda milzu roka tur plīvuru vai apmetni, gaidot izdevību, kad varēs ļaut tam krist. Arvien augstāk un augstāk kāpj ēnas pa sienām … vēl pazib sarkans atspulgs pie griestiem… tad pazūd arī tas.

Visa ainava, kura no terases šķita tik tuva, ir svinīgi atkāpusies tālumā un pārvērtusies — tāpat kā pārvēršas daudz skaistu lietu, kas likušās tuvas, — tālīnā rēgā. Ceļas viegla miglas dūmaka, nogulst rasa, un gaisu piesātina saldās dārza smaržas. Meži saplūst lielos, tumšos laukumos, it kā katrs no tiem būtu viens vienīgs milzu koks. Paceļas mēness, kas tos sašķeļ un raida savus mirgojošos starus slīpi starp kokiem, veidojot gaismas taku starp augstajām, dīvaini izšķobītajām stumbru katedrāles velvēm.

Tagad mēness jau pacēlies augstu debesīs un lielais nams, bezgala tukšs un vientuļš, ir gluži kā ķermenis bez dzīvības. Šobrīd zaglīgi tavoties tam cauri, baisi šķistu domāt pat par dzīvajiem, kas nakšņojuši šais vientulīgajās guļamistabās, kur nu vēl pieminēt mirušos. Ir iestājies ēnu laiks — laiks, kad ik istabas kakts kļūst par alu, kad ik pakāpiens lejup top par bezdibeni, kad krāsainie stikli met uz grīdas bālu, neskaidru atblāzmu, kad smagās kāpņu sijas var noturēt par visu, kas vien atrodams pasaulē, tikai ne par sijām, kad uz bruņām zib blāvi atspulgi, kuru trīsoņu viegli var noturēt par zaglīgām svešinieka kustībām, un kad bruņucepurēs zem sejsegiem šķiet baisminoši rēgojamies karotāju galvas. Bet no visām Ceznivoldas ēnām pirmā parādās un pēdējā nozūd ēna garajā viesistabā virs milēdijas portreta. Šobrīd, šajā apgaismojumā, tā tapusi par augšup paceltām, draudīgām rokām, kas līdz ar katru niecīgu gaisa pūstniņu bargi vēršas pret daiļo seju.

—   Viņa nejūtas labi, kundze, — saka zirgupuisis misis Raunsvelas pieņemamā istabā.

—    Milēdija nejūtas labil Kas noticis?

—    Redziet, kundze, milēdija visu laiku ir tāda kā savārgusi, kopš pēdējo reizi bija šeit — tas ir, nevis toreiz, kad te pulcējās visa dzimta, kundze, bet tad, kad viņa te ieradās caurbraucot, tā pa gājputnu modei. Milēdija neparasti maz iziet no mājas un visu laiku uzturas savā istabā.

—    Ceznivolda, Tomas, milēdijai atdos veselībul — ar lepnu pašpārliecību atsaka saimniecības pārzine, — Tik tīra gaisa un tik auglīgas zemes nav nekur citur pasaulēl

Iespējams, ka Tomasam šai jautājumā ir pašam savs viedoklis, un iespējams, ka to apstiprina domīgā kustība, ar kādu viņš atbrauka gludi pieglaustos matus no pakauša uz deniņiem, tomēr izteikt to viņš atturas un dodas prom uz kalpotāju istabu, lai iebaudītu gaļas pīrāgu ar alu.

Sis zirgupuisis ir kā zivs — locis, kas peld pa priekšu dižciltīgajām haizivīm. Nākamajā vakarā ierodas sers Lesters un milēdija kopā ar savu vislielāko svītu, un pēc viņiem sarodas radinieki un citi viesi no visām debess pusēm. No šī brīža vairākas nedēļas turpu un atpakaļ šaudās mīklaini cilvēki, kuriem neviens nezina vārdu, — viņi mēdz joņot pa apvidiem, ko tai brīdī Dūdls ir uzrunājis ar zelta un alus straumi, patiesībā būdami tikai nemierīgas dabas ļautiņi, kas neko nopietnu nedara nevienā vietā.

Šādos valstiski nozīmīgos gadījumos sers Lesters uzskata savus radiniekus par noderīgiem. Neviens cits tik labi kā godājamais Bobs Steiblzs nespēj pie pusdiengalda izklaidēt medniekus. Neviens tik aizrautīgi kā pārējie viņa radinieki nespēj apbraukāt balsošanas tribīnes un kabīnes un apliecināt savas rūpes par Anglijas likteni. Volumnija nevar lepoties ar prāta gaišumu, taču viņa ir dižciltīga, un daudzi prot novērtēt viņas raito valodību, franču kalambūrus, kas ir tik veci, ka laika ritumā jau gandrīz paspējuši otrreiz k|ūt jauni, daudzi lepojas ar godu pavadīt šo apburošo Dedloku pie pusdiengalda vai pat dejot ar viņu. Šādos valstiski nozīmīgos gadījumos ari dejošana var kalpot patriotiskiem mērķiem — un Volumnija nepagurdama dejo savas nepateicīgās tēvzemes labā, kura nemaksā viņai pensiju.

Milēdija sevišķi nepūlas izklaidēt savus daudzos viesus; tā kā viņa joprojām nejūtas labi, viesi parasti ierauga viņu tikai vēlu pēcpusdienā. Taču visās šais vienmuļajās vakariņās, nomācošajās pusdienās, teatrāli smieklīgajās ballēs un citās nožēlojamās izrādēs jau viņas klātbūtne vien rada patīkamu pārmaiņu. Seram Lesteram savukārt šķiet pilnīgi neiespējams, ka tiem, kam smaidījusi laime viesoties zem šī jumta, kaut kas vēl varētu pietrūkt līdz pilnībai, un, cēlas apmierinātības pārņemts, viņš gozējas viesu pulka vidū kā krāšņs leduskalns.

Dienu no dienas šie radinieki rikšo caur putekļiem pa ceļmalu velēnām uz vēlētāju kampaņām un tribīnēm (ar ādas pirkstaiņiem un jājampātagām, kad apceļo grāfistes, un lakādas cimdiem un niedru nūjām, kad apceļo pilsētiņas) un dienu no dienas atgriežas ar ziņām, ko sers Lesters pēc vakariņām ilgi apsver un pārcilā. Dienu no dienas šie nemierīgie cilvēki, kuriem dzīvē nav noteiktas nodarbošanās, demonstrē savu aizņemtību. Dienu no dienas Volumnija ar seru Lesteru draudzīgā radinieku sarunā pārspriež stāvokli valstī, un sers Lesters sliecas secināt, ka šai sievietei ir vairāk saprāta, nekā viņam licies.

—    Kā mums veicas? — taujā Volumnija, saņēmusi rokas. — Vai mūsu stāvoklis ir drošs?

Varenais pasākums ap šo laiku ir jau gandrīz galā, un vēl pēc dažām dienām Dūdls beigs uzrunāt savu zemi. Sers Lesters pēc vakariņām nupat ir ieradies garajā viesistabā un staro kā spoža zvaigzne, un ap viņu peld radinieku mākoņi.

—   Volumnij, — atbild sers Lesters, turēdams rokās sarakstu, — mums veicas ciešami!

—    Tikai ciešami!

Kaut gan ir vasaras vakars, sera Lestera kamīns vienrrier kuras. Viņš apsēžas savā ierastajā vietā, ko no uguns norobežo aizslietnis, un loti noteikti un mazdrusciņ neapmierināti atkārto (likdams saprast: es neesmu parasts cilvēks, un, ja saku «ciešami», tas nav jāsaprot parastajā nozīmē): — Volumnij, mums veicas ciešami!

—    Vismaz jums opozīcijas nav, — Volumnija pārliecināti saka.

—    Nē, Volumnij. Sī neprātīgā zeme, diemžēl jāteic, daudzējādā ziņā ir zaudējusi sajēgu, bet…

—    …bet tiktāl jukusi vēl nav. To ir patīkami dzirdēt!

Volumnijas piedāvātais teikuma nobeigums atkal atdod

viņai namatēva labvēlību. Sers Lesters, cēli pamājis ar galvu, itin kā nosaka sevī: «Vispār viņa ir tīri prātīga sieviete, kaut arī reizēm drusku neapdomīga.»

Taisnību sakot, jautājumā par opozīciju apburošās Dedlokas atziņa bijusi gluži lieka: vēlēšanu reizēs sers Les ters vienmēr izvirza savu kandidatūru kā krāšņu vairumtirdzniecības pasūtījumu, kas izpildāms bez kavēšanās. Divas pārējās parlamenta vietas, kas viņam pieder, viņš uzlūko par mazumtirdzniecības pasūtījumiem ar niecīgāku nozīmi un vienkārši nosūta saviem tirdzniecības aģentiem vēlamās kandidatūras, darot zināmu: «Esiet tik laipni un no šiem materiāliem izgatavojiet divus parlamenta locekļus un pēc pasūtījuma izpildes piegādājiet tos mājās.»

—    Man diemžēl jāteic, Volumnij, ka daudzos apgabalos cilvēki izrādījuši nelāgas noslieces un ka valdības opozīcijai ir visai noteikts un nesamierināms raksturs.

—    Pl-l-lukatas! — izgrūž Volumnija.

—    Turklāt, — sers Lesters turpina, pārlaizdams skatienu radiniekiem, kas izvietojušies tuvumā uz dīvāniem un zviļņiem, — turklāt pat daudzās tajās vietās — patiesībā pat lielākajā daļā to vietu, kur valdība tikusi galā ar kādu frakciju …

(Starp citu, ievērojiet, ka kūdlisti vienmēr ir «frakcija» dūdlistiem un dūdlisti ieņem tieši tādu pašu stāvokli attiecībā pret kūdlistiem.)

—    … pat tajās vietās, kā esmu spiests jums pavēstīt, juzdamies patiesi satriekts savu tautiešu dē], mūsu partija guvusi uzvaru tikai ar milzīgiem izdevumiem, — saka sers Lesters, noskatīdams radiniekus ar augošu pašcieņu un milstošu sašutumu. — Vajadzēja izdot simtiem, tūkstošiem mārciņu!

Ja Volumnijai piemīt kāds trūkums, tad tas ir pārlieku nevainīgs naivums; naivums, kas lieliski papildinātu mdekla apmetni, bet lāgā nesaderas ar košo smiņķi un pērļu kaklarotu. Un, šī naivuma skubināta, viņa vaicā:

—    Izdot? Par ko?

—   Volumnij! — sašutis izsaucas sers Lesters, ielikdams balsī visu savu bardzību. — Volumnij!

—    Nē, nē, es negribēju teikt — par ko! — Volumnija izgrūž savu iecienīto pakluso spiedzienu. — Kāda es esmu muļķel Es gribēju teikt — cik žēl!

—    Ļoti priecājos, — saka sers Lesters, — ka jūs gribējāt teikt — cik žēl!

Volumnija steidz paust savu pārliecību, ka šie briesmīgie cilvēki uzskatāmi par nodevējiem, ir tiesājami un ar varu piespiežami atbalstīt «mūsu partiju».

—    Ļoti priecājos, Volumnij, ka jūs gribējāt teikt — cik žēl! — atkārto sers Lesters, nepievērsdams uzmanību šiem mierinošajiem jūtu izpaudumiem. — Tas ir kauna traips vēlētājiem. Bet, tā kā jūs, kaut arī netīši un negribot, tomēr uzdevāt šo nesaprātīgo jautājumu — «par ko?» —, tad ļaujiet man atbildēt. Par nepieciešamajiem tēriņiem! Un es paļaujos uz jūsu saprātu, Volumnij, cerēdams, ka jūs vairs neskarsiet šo tematu ne šeit, ne citā vietā.

Sers Lesters uzskata par savu pienākumu veltīt Volumnijai sevišķi bargu skatienu, tāpēc ka ļaudīs klīst valodas, ka šie nepieciešamie tēriņi kādās divsimt vēlēšanu petīcijās esot netīkamā kārtā saistīti ar kukuļošanas vārdu, un arī tāpēc, ka dažs netaktisks zobgalis ierosinājis izmest no baznīcas dievkalpojuma ierasto aizlūgumu par augsto parlamentu, ieteikdams tai vietā draudzei aizlūgt par sešsimt piecdesmit astoņiem gauži savārgušiem kungiem.

—    Man šķiet, — piebilst Volumnija, kura brīdi klusējusi, lai dziedētu dvēseli pēc izciestā soda, — man šķiet, ka misters Talkingborns ir nostrādājies līdz nāvei.

—    Nezinu gan, kāpēc lai misters Talkinghorns būtu nostrādājies līdz nāvei, — atbild sers Lesters, atvērdams acis. — Es nezinu, kādi pienākumi te varētu būt misteram Talkinghornam. Viņš nav vēlēšanu kandidāts.

Volumnija, izrādās, domājusi, ka varbūt tiekot izmantoti citi viņa pakalpojumi. Sers Lesters vēlas zināt, kas tos būtu izmantojis un kāpēc. Volumnija, atkal apmulsusi, bilst, ka varbūt kādam… kādam vajadzējis viņa padomu … vai palīdzību dažādu lietu kārtošanā. Seram Lesterain tomēr nav zināms, vai kādam klientam bijuši vajadzīgi mistera Talkinghorna pakalpojumi.

Lēdija Dedloka — viņa sēž pie atvērta loga, atbalstījusi roku uz palodzes spilventiņa, un raugās, kā parku ietin vakara ēnas, — šķiet, sākusi ieklausīties sarunā, kopš pieminēts mistera Talkingliorna vārds.

Kāds apātisks radinieks ar ūsām — viņš izskatās bezgala izvārdzināts — piemetina no sava dīvāna, ka viņam «vakar viens teic', ka Talkinghorns aizbrauc* uz to dzelzs apvid' dot kād' jurist' padoin', un, tā kā šodien tā cīņa ir caur', tad būt' lab', ja Talkinghorns atbraukt* ar ziņ', ka Kūdla kandidāts ir sakauts».

Tai brīdī Merkūrijs, iznēsādams kafijas tases, pavēsta seram Lesteram, ka misters Talkinghorns ir ieradies un pašlaik ēd vakariņas. Mi lēdija mirkli pagriež galvu pret istabas vidu, tad atkal aizgriežas un, kā iepriekš, raugās ārā.

Volumnija ar sajūsmu uzņem ziņu, ka ieradies viņas Apbrīnojamais. Tik neatkārtojams cilvēks, tik nosvērts un izturēts, tik nepārspējami daudz zina un tomēr neko nestāsta! Volumnija ir pārliecināta, ka viņš noteikti pieder pie brīvmūrnieku brālības. Un noteikti ir kādas ložas vecākais… uzsien īsu priekšautu un kā elks pieņem no visiem suminājumus … un visapkārt saliktas svecītes un mūrnieku ķelles. Sīs dzirkstošās piezīmes apburošā Dedloka izsaka savā allaž meitenīgajā toni, pastarp bērnišķi uzmezdama lūpu.

—    Kopš es esmu šeit, viņš te nav bijis nevienu reizi, — viņa piebilst. — Es jau sāku baiļoties, ka man lūzīs sirds šī nepastāvīgā cilvēka dēļ! Gandrīz vai nodomāju, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem.

Varbūt tās ir melnējošās vakara ēnas, kas aptumšo milēdijas seju, vai varbūt cita, vēl melnāka, ēna viņā pašā, bet cēlajos vaibstos itin kā atplaiksnī doma: «Ak, kaut tā būtu!»

—    Misters Talkinghorns še vienmēr top laipni gaidīts, — saka sers Lesters. — Un viņš allaž ir diskrēts, lai kur atrastos. Ļoti vērtīgs cilvēks, kas bauda pelnītu cieņu.

Izvārgušais radinieks izsaka domu, ka viņš esot varen bagāts vīrs.

—    Savs īpašums viņam noteikti ir, — atbild sers Lesters. — Par to es nešaubos. Viņam, protams, kārtīgi maksā, un augstākajās aprindās viņš ir gandrīz kā pašu cilvēks.

Visi satrūkstas. Jo kaut kur netālu atskanējis šāviens.

—    Augstais Dievs, kas tad tasi — Volumnija izgrūž savu klusināto spiedzienu

—   Žurka, — saka milēdija. — Nošāva žurku.

Ienāk misters Talkinghorns, un viņam seko Merkūrijs ar lākturiem un svecēm.

—    Nē, nē, — iebilst sers Lesters. — Man šķiet, ka nevajag. Bet varbūt jums, milēdij, nepatīk sēdēt puskrēslā?

Gluži otrādi, milēdijai tas ir joti pa prātam.

—    Un jums, Volumnij?

Ko nu! Volumnijai nekas nešķiet tik jauki kā sēdēt un sarunāties puskrēslā.

—   Tad nesiet tās prom, — saka sers Lesters. — Lūdzu piedošanu, Talkinghorn! Sveicināti!

Misters Talkinghorns, kā allaž, nesteidzīgi un nepiespiesti panākas uz priekšu, pa ceļam paklanās milēdijai, paspiež seram Lesteram roku un apsēžas krēslā, kurā mēdz sēdēt vienmēr, kad viņam ir kaut kas ziņojams, — aiz baroneta mazā avīžu galdiņa. Sers Lesters izsaka bažas, vai milēdija, nebūdama gluži vesela, var sēdēt pie vaļēja loga. Milēdija pateicas viņam par uzmanību, tomēr svaigā gaisa dēļ vēlas palikt turpat. Sers Lesters pieceļas, sakārto viņas plecu lakatu un atgriežas savā vietā. Misters Talkinghorns tikmēr paņem šķipsniņu tabakas.

—    Nu, tātad? — vaicā sers Lesters. — Kā beidzās šī sacensība?

—    Ak, tā bija veltīga spēle no paša sākuma! Bez jebkādām izredzēm. Viņi ir dabūjuši iekšā abus savējos. Jūs esat pilnīgi sakauti. Trīs pret vienu.

Arī te slēpjas mistera Talkinghorna diplomātija un meistarība, ka viņam nav nekādu politisku uzskatu — «jūs esat sakauti», nevis «mēs».

Sers Lesters pauž majestātisku sašutumu. Volumnija kaut ko tādu vēl savā mūžā nav dzirdējusi. Izvārgušais radinieks ir pārliecināts, ka «neko cit' nevar gaidīt, kad balso kurš katrs no pūļ'».

—    Redziet, tas ir tas pats apvidus, — misters Talkinghorns stāsta tālāk, krēslai strauji melnējot, — kur gribēja izvirzīt misis Raunsvelas dēlu.

—    Toreiz, kā jūs mani pareizi informējāt, viņam pietika takta un saprāta, lai šo priekšlikumu noraidītu, — piezīmē sers Lesters. — Es, protams, nekādi nevaru pievienoties tiem uzskatiem, ko misters Raunsvels reiz izteica šajā pašā istabā, kad bija te uz pusstundu iegriezies, taču šis viņa lēmums liecina par pienācīgām goda jūtām, ko es protu novērtēt.

—        Ha! — izmet misters Talkinghorns. — Tas tomēr nebūt netraucēja viņam enerģiski piedalīties vēlēšanās.

Ir skaidri sadzirdams, ka sers Lesters pirms nākamā jautājuma dziļi ievelk elpu.

—         Vai es jūs pareizi sapratu? Vai jūs teicāt, ka misters Raunsvels enerģiski piedalījies vēlēšanās?

—    Nedzirdēti enerģiski.

—    Pret…

—        Jā, protams, pret jums. Viņš ir ļoti talantīgs runātājs. Uzstājas saprotami un izteiksmīgi. Viņš panāca graujošu iespaidu, un viņam ir liela ietekme. Visas šīs norises lietišķo pusi kārtoja viņš.

Kaut gan sers Lesters tumsā nav saskatāms, visi klātesošie redz, ka viņš ar majestātisku skatienu stīvi veras vienā punktā.

—        Un viņam daudz palīdzēja dēls, — noslēgumā piebilst misters Talkinghorns.

—        Dēls, ser? — atkārto sers Lesters ar draudīgu laipnību.

—    Dēls.

—        Tas dēls, kas gribēja precēt jauno sievieti, kura kalpo miiēdijai?

—    Tas pats. Viņam ir tikai viens dēls.

—        Nu tad, zvēru pie sava goda, — saka sers Lesters pēc baismīgas pauzes, kuras laikā bijusi dzirdama viņa šņācošā elpa un jūtams viņa stingais skatiens, — tad, zvēru pie sava goda un pie savas dzīvības, pie savas labās slavas un saviem principiem, — sabiedrības slūžas ir atrautas, un ūdeņi… ūdeņi ir noārdījuši robežas tam drošajam ietvaram, kas visu turējis kopā!

Visapkārt atskan radinieku sašutuma izpaudumi. Voltimnijai šķiet, ka nudien ir pēdējais laiks iejaukties kādam varas pārstāvim un rīkoties, cik stingri vien iespējams. Izvārgušais radinieks domā, ka «valsts steidz taisn' uz elli — un cik ātr' vien var».

—        Es jūs lūdzu, — saka sers Lesters, cīnīdamies pēc elpas, — es jūs lūdzu pārtraukt sarunas par šiem notikumiem. Vārdi te ir lieki. Milēdij, attiecībā uz to jauno sievieti es jums gribētu ieteikt…

—        Es nedomāju šķirties no viņas, — milēdija klusā, bet apņēmīgā balsī atbild no savas vietas pie loga.

—        To es nebiju domājis, — atbild sers Lesters, — un priecājos, ka jūs tā sakāt. Es gribēju ieteikt ko citu: tā kā jūs viņu uzskatāt par savas aizgādības cienīgu, jums

vajadzētu izmantot savu ietekmi, lai paglābtu viņu no šī bīstamā cilvēka. Jūs varat viņai norādīt, kā šādā savienībā tiklu varmācīgi sagrauti viņas principi un pienākuma izjūta, un jūs varat pasargāt viņu labākam liktenim. Jūs varat pieminēt, ka viņa droši vien ar laiku atradīs Ceznivoldā piemērotu vīru, kas viņu… — Sers Lesters brīdi padomā un nobeidz: — … neraus projām no senču altāriem.

To visu viņš pavēsta tādā pašā godpilnā, laipnā tonī, kādā vienmēr mēdz runāt ar sievu. Milēdija par atbildi tikai pamāj ar galvu. Ceļas mēness, un pāri nišai, kurā viņa sēž, izstiepjas bāla, salta gaismas josla, apgaismojot viņas galvas apveidu.

—    Tomēr būtu jāpiebilst, ka šie cilvēki savā ziņā ir ļoti lepni, — saka misters Talkinghorns.

—    Lepni? — Sers Lesters negrib ticēt savām ausīm.

—    Es nebūtu pārsteigts, ja viņi visi no brīva prāta paši atteiktos no tās meitenes… jā, arī mīlošais līgavainis… negaidot, kamēr tā atteiksies no viņiem… ja šajos apstākļos meitene paliks dzīvot Ceznivoldā.

—    Tā gan! — drebošā balsī nosaka sers Lesters. — Tā gan! Nu, jums laikam labāk zināms, mister Talkinghorn. Jūs esat bijis viņu vidū.

—    Jā, tiešām, ser Lester, — atbild tiesu vīrs, — es tikai izskaidroju stāvokli. Es pat varētu jums pastāstīt kādu gadījumu, ja vien lēdija Dedloka neiebilst.

Milēdija ar galvas mājienu dod piekrišanu, un Volumnija ir stāvā sajūsmā. Ak, beidzot viņš kaut ko pastāstīs! Un cerams, ka šai stāstā būs arī kāds spoks!

—    Nē. Dzīva miesa un asinis. — Misters Talkinghorns brīdi apklust, tad atkārto, piešķirdams savai parasti vienmuļajai balsij mazliet možāku izteiksmi: — Dzīva miesa un asinis, mis Dedloka! Ser Lester, šī stāsta detaļas man kļuvušas zināmas tikai nesen. Stāsts ir pavisam īss. Tikai ilustrācija tam, ko teicu iepriekš. Pagaidām es nevienu nesaukšu vārdā. Ceru, ka lēdija Dedloka neuzskatīs mani par slikti audzinātu?

Niecīgās kamīna liesmiņas gaismā redzams, ka viņš raugās uz mēnessgaismas pusi. Mēnessgaismā var saskatīt lēdijas Dedlokas pilnīgi nekustīgo stāvu.

—    Kādam vīram no tās pašas pilsētas, kurā dzīvo misters Raunsvels, — cilvēkam, kas baudījis ļoti līdzīgus apstākļus, — ir meita, kurai smaidījusi laime piesaistīt kādas augstāko aprindu dāmas uzmanību. Es uzsveru, ka ta patiesi bija augstas kārtas dāma, nevis tikai augstāka par šo vīru, jo viņa bija precējusies ar cilvēku, kura stāvoklis līdzīgs jūsējam, ser Lester.

Sers Lesters visžēlīgi nosaka: — Jā, mister Talkinghorn, — ar to likdams saprast, ka tādā gadījumā šai sievietei patiešām kaut kāda Dzelzs Meistara acīs vajadzēja atrasties nesasniedzamos morālas pilnības augstumos.

—    Sī dāma bija bagāta un skaista, un viņai meitene patika, viņa izturējās pret to ar lielu laipnību un vienmēr gribēja, lai tā ir viņas tuvumā. Bet šai dāmai, par spīti viņas augstajam stāvoklim, bija kāds noslēpums, ko viņa bija glabājusi daudzus gadus. Agra jaunībā viņa bija saderinājusies un dzirās precēties ar kadu jaunu trakuli — armijas kapteini, cilvēku, kas nevienam un nekam ap sevi nenesa nekā laba. Viņa ar to neapprecējās, taču laida pasaulē bērnu, kam šis cilvēks bija tēvs.

Kamīna uguns gaisma redzams, ka viņš skatās uz mēness gaismas pusi. Mēness gaisma apspid lēdijas Dedlokas pilnīgi nekustīgo profilu.

—    Tā ka šis kapteinis nomira, viņa šķilās esam drošībā, tomēr virkne apstākļu, ar kuriem nav nozīmes jus apgrūtināt, noveda pie tā, ka noslēpums nāca gaismā. Kā man tika stāstīts, viss sākās ar viņas pašas nepiesardzību, kad kādu dienu viņa piedzīvoja negaidītu pārsteigumu; te redzams, cik grūti ir pat vissavaldīgākajiem no mums (jo viņa lieliski prata valdīt pār sevi) vienmēr saglabāt modrību. Varat iedomāties, kādas nepatikšanas un apmulsums izcēlās ģimene, un jums, ser Lester, nebūs grūti iztēloties viņas vīra izmisumu. Bet tas šobrīd nav galvenais. Kad šis cilvēks no mistera Raunsvela pilsētas uzzināja par notikušo, viņš vairs neļāva meitai palikt šīs dāmas aizgādībā un aprūpē, gluži tāpat kā nespētu izciest, ka meitu sabradā viņa acu priekšā. Tik liels bija viņa lepnums, ka viņš ar sašutumu aizveda meitu prom, uzskatīdams, ka nevar atstāt viņu šādā apkaunojuma un negoda vietā. Viņš pat nespēja apjaust, kādu godu viņam un viņa meitai parādījusi šī dāma ar savu labvēlību; nē, nepavisam. Viņu aizvainoja meitas ieņemamais stāvoklis, it kā tās kundze būtu visparastākā starp parastajām. Tāds ir šis stāsts. Ceru, ka lēdija Dedloka atvainos mani par to, ka tas tik skumjš.

Domas par dzirdēto gadījumu ir dažādas, un visas tās vairāk vai mazāk atšķiras no Volumnijas uzskatiem. Sī apburošā jaunā būtne atsakās ticēt, ka tāda dāma jebkad vispār bijusi, un noraida visu stāstu no sākuma līdz beigām. Vairākums tomēr sliecas pievienoties izvārgušajam radiniekam, kas savu viedokli pasaka pāris skopos vārdos: — Vai nav viss viens… pie jod' to Raunsvel' paziņ'l — Sers Lesters atkal domās atgriežas pie Vota Tailera un sakārto notikumus virknē pats pēc sava prāta.

Sarunas lāgā neraisās, jo Ceznivoldā ik vakaru ilgi sēdēts augšā jau kopš tās dienas, kad citās vietās sākušies nepieciešamie tēriņi, un šis pēc daudziem vakariem ir pirmais, kad kopā sapulcējušies tikai dzimtas pārstāvji. Pulkstenis ir pāri desmitiem, kad sers Lesters lūdz misteru Talkinghornu pazvanīt sulainim, lai tas atnestu sveces. Tobrīd mēness gaismas straumīte jau ir pārvērtusies ezerā — un lēdija Dedloka pirmoreiz sakustas, pieceļas un atnāk līdz galdam paņemt glāzi ūdens. Lai viņai to pasniegtu, radinieki kā sikspārņi mirgodami izspurdz sveču gaismā; Volumnija (kura allaž gatava dzert kaut ko labāku, ja vien iespējams) paņem citu glāzi, apmierinādamās ar pavisam mazu malciņu; lēdija Dedloka gracioza, atturīga, jūsmīgu skatienu pavadīta, lēni dodas pa garo zāli uz durvju pusi kopā ar nimfu Volumniju, kurai šāds kontrasts nenes nekādu labumu.

XLl NODAĻA

Mistera Talkinghoma istabā.

Misters Talkinghorns ienāk savā torņa istabā, mazliet aizkusis no kāpiena augšup, kaut arī veicis šo ceļu bez steigas. Viņa sejā ir tāda izteiksme, it kā viņš būtu atbrīvojies no kādām ļoti nopietnām rūpēm un tagad savas noslēgtības dziļumos justos apmierināts. Nevar teikt, ka viņš triumfētu, — par cilvēku, kurš tik bargi un nelokāmi allaž visu apspiedis sevī, tā sacīt būtu tīrā netaisnība, tāpat kā pieļaut, ka viņš varētu apgrūtināt sevi ar mīlestību vai jūtelību, vai jebkādām citām romantiskām vājuma izpausmēm. Viņš ir rāmi apmierināts. Varbūt viņā pieaugusi varas apziņa — tāds iespaids rodas, redzot, kā viņš nedzirdami pastaigājas pa savu istabu turp un atpakaļ, dzīslotās rokas aiz muguras saņēmis kopā.

Sai istabā atrodas ietilpīgs rakstāmgalds, uz kura kaudzēs sakrājušies neskaitāmi papīri. Zaļā lampa ir iedegta, un lasīšanai paredzētās brilles guļ uz galda, lielais klubkrēsls ar ritenlšiem piestumts tam klāt, un var nodomāt, ka misters Talkinghorns pirms gulētiešanas vēl grasās kādu stundu veltīt amata pienākumiem. Tomēr šobrīd viņš nav noskaņots darbam. Viņš īsi pārskata steidzamākos dokumentus, zemu noliecis galvu, jo acis vairs nav tik gaišas, lai lasītu un rakstītu nakts stundā, tad atver stiklotās durvis un iziet uz jumta terases. Tur viņš atkal tieši tāpat soļo turp un atpakaļ, atvēsinādamies (ja tik vēsam cilvēkam tas vispār ir vajadzīgs) pēc sava lejā stāstītā notikuma.

Bija laiki, kad tik viszinoši cilvēki kā misters Talkinghorns zvaigžņu gaismā kāpa torņaugšā un raudzījās debesīs, lai tur izlasītu savu likteni. Šonakt debesīs mirdz milzums zvaigžņu, kaut arī mēness spožums liek to gaišumam nobālēt. Vienmērīgiem soļiem vecais vīrs staigā turp un atpakaļ pa terases skārdoto grīdu un, iespējams, meklē pats savu zvaigzni… bet tai jābūt ļoti bālai zvaigznei, ja tās šīszemes atspulgs ir tik apdilis un nespodrs. Varbūt viņš mēģina izlasīt savu likteni, bet tas, iespējams, gluži citādām rakstu zīmēm ierakstīts kaut kur krietni tuvāk.

Tā viņš staigā pa terasi, pievērsis skatienu debesīm — un ļoti ticams, ka šis skatiens paceļas tikpat augstu pār viņa domām kā pār zemi, — līdz, iedams garām savām stiklotajām durvīm, piepeši apstājas — viņa acis sastapušās ar kādu citu acu pāri, kas cieši lūkojas viņā. Istabas griesti ir diezgan zemi, un durvis uz gaiteni, kuras atrodas pretī terases durvīm, augšdaļā ir stiklotas. Ir arī otras, iekšējās, durvis, kas apsistas ar audumu, bet, tā kā nakts ir silta, viņš tās ir atstājis neaizvērtas, šis acu pāris, kas sastapies ar viņējo, skatās istabā caur durvju stiklu no gaiteņa puses. Misters Talkinghorns labi pazīst šīs acis. Jau daudzus gadus asinis viņa sejā nav sakāpušas tik strauji un spēcīgi kā šobrīd, kad viņš pazīst lēdiju Dedloku.

Viņš ieiet atpakaļ istabā, un istabā ienāk arī viņa, aizvērdama aiz sevis abas durvis uz gaiteni. Viņas acīs kvēl brāzmains spīvums… vai naids? Taču stāja un izturēšanās viņai ir gluži tāda pati, kāda tā bija pirms divām stundām lejā viesistabā.

Un tomēr — bailes vai naids? Viņš droši nevar pateikt. Kā viens, tā otrs varētu būt par cēloni gan šim bālumam, gan acu kvēlei.

— Lēdija Dedloka?.

Kādu bridi viņa nesaka neviena vārda un klusē vēl arī pēc tam, kad lēni atslīgusi klubkrēslā līdzās rakstāmgaldam. Viņi raugās viens otrā kā divas statujas.

—     Kāpēc jūs izstāstījāt manu noslēpumu tik daudziem cilvēkiem?

—     Lēdij Dedloka, man vajadzēja darīt jums saprotamu, ka es to zinu.

—    Cik ilgi jūs to zināt?

—     Aizdomas man radas jau sen, bet pilnībā es to zinu samērā neilgu laiku.

—    Dažus mēnešus?

—    Dažas dienas.

Viņš stāv milēdijas priekšā, ar vienu roku atbalstījies pret krēsla atzveltni, otru paslēpis savā vecmodīgajā vestē virs kruzuļotā krekla, — tieši tāpat, kā arvien stāvējis viņas priekšā, kopš viņa kļuvusi par lēdiju Dedloku. Tā pati vēsā pieklājība, tā pati atturīgā godbijība, kas tikpat labi var nozīmēt izaicinājumu; tas pats cilvēks no galvas līdz kājām — neizdibināms, salts radījums, tikpat tais kā aizvien, un nekas nav spējis šo tālumu mazināt.

—     Vai tas, ko jūs teicāt par šo nabaga meiteni, ir taisnība?

Viņš mazliet sakustas, viegli pieliekdams galvu, it kā īsti nesaprastu jautājumu.

—     Jūs taču zināt, ko stāstījāt. Vai tā ir taisnība? Vai viņas draugiem arī zināms mans noslēpums? Vai par to jau runā visa pilsēta? Vai to raksta ar kritu uz sienām un klaigā uz ielas?

Tā! Naids, bailes un kauns. Tie plosa viņu visi reizē. Kāds spēks gan vajadzīgs šai sievietei, lai apspiestu trakojošās jūtasl Tā domā misters Talkinghorns, lūkodamies milēdijā, un pinkainās uzacis viņas ciešā skatiena iespaidā ir par nieka tiesu vairāk savilktas nekā parasti.

—     Nē, lēdij Dedloka. Tas bija tikai mans pieļāvums, ko izraisīja sera Lestera nevilšā attieksme pret šiem cilvēkiem — viņš tos vērtē no neaizsniedzamiem augstumiem. Taču tas kļūtu par īstenību, ja viņi zinātu… to, ko zinām mēs.

—    Tātad viņi to vēl nezina?

—    Nē.

—     Vai es varu pasargāt nabaga meiteni no pārestības, kamēr viņi to vēl nezina?

—    Kā lai to saka, lēdij Dedloka, — misters Talking-

Iiorns atteic, — šķiet, ka uz šo jautājumu es nevaru dot .ipmierinošu atbildi.

Ar gaidām un interesi viņš vēro cīņu, kas risinās lēdijas Dedlokas krūtīs, un nodomā pie sevis: «Apbrīnojama sieviete — cik viņa stipra un kā valda pār sevi!»

—    Ser, — milēdija saka, sakopojusi visus spēkus, lai lupas nedrebētu un viņa spētu runāt skaidri, — es izteikšos saprotamāk. Es neapstrīdu jūsu pieļāvumu. Tiekoties šeit ar misteru Raunsvelu, es sajutu tikpat labi kā jūs, ka tā var kļūt patiesība. Es ļoti labi zināju: ja viņš spētu redzēt mani tādu, kāda esmu īstenībā, viņš uzskatītu, ka šīs nabaga meitenes gods ir aptraipīts, ja tā kaut mirkli un kaut visnevainīgākajā veidā atradusies manā augstajā un izcilajā aizgādībā. Taču man rūp viņas liktenis — patiesībā gan jāsaka: rūpēja, — jo es vairs nepiederu pie šīs pasaules, — un, ja jūs spējat atrast sevī tik daudz saudzības pret sievieti, kura ir jūsu varā, lai ievērotu šo lūgumu, viņa pratīs novērtēt jūsu žēlsirdību.

Misters Talkinghorns — viņš klausās ar vislielāko uzmanību — noraidoši parausta plecus, kā pauzdams nicinājumu pret šādu priekšlikumu, un viņa uzacis saraucas vēl drusciņ ciešāk.

—    Jūs mani jau laikus sagatavojāt šai atmaskošanai, un par to es jums pateicos. Vai jums ir kādas prasības pret mani? Vai es varu atteikties no kādām savām tiesībām vai kaut kā aiztaupīt apvainojumus vai citas raizes savam vīram, kad viņš šķirsies no manis, — varbūt apstiprinot jūsu atklājuma pareizību? Diktējiet, un es uzrakstīšu visu, kas vajadzīgs, tūlīt un tepat uz vietas. Es esmu gatava to darīt.

«Un viņa to izdarīs!» nodomā tiesu vīrs, vērodams apņēmīgo roku, kas tver pēc rakstāmspalvas.

—    Es jūs neapgrūtināšu, lēdij Dedloka. Nepūlieties!

—    Jūs zināt, ka es jau sen to paredzēju. Es nevēlos nedz žēlot sevi, nedz saņemt žēlastību no citiem. Jūs man nevarat nodarīt nekā ļaunāka par to, ko jau esat nodarījis. Dariet tagad pārējo.

—    Lēdij Dedloka, man nekas nav jādara. Es tikai atļaušos pateikt dažus vārdus, kad jūs būsiet beigusi savu sakāmo.

Tagad vairs nebūtu iemesla vienam otru tik cieši vērot, tomēr viņi joprojām nenolaiž acis viens no otra, un cauri atvērtajam logam viņus abus vēro zvaigznes. Tālumā, mēness apgaismoti, dus mežotie lauki, un lielais nams ir tikpat kluss un mēms kā šaurā mūža māja. Šaurā mūža māja! Kur ir šai rāmajā naktī tas kapracis un tā lāpsta, kam lemts pievienot lielo un pēdējo noslēpumu visiem Talkinghorna glabātajiem noslēpumiem? Vai ir dzimis tāds virs, vai izkalta tāda lāpsta? Dīvaini ir domāt par to vasaras naktī zem vērīgo zvaigžņu skatieniem, bet varbūt vēl dīvaināk būtu nedomāt.

—    Par savu vainas apziņu vai nožēlu, vai jebkādām citām jūtām es neteikšu ne vārda, — lēdija Dedloka pēc brīža turpina. — Ja arī es runātu, jūs tikpat mani nedzirdētu. Lai tas paliek. Tas nav domāts jūsu ausīm.

Viņš sakustas, it kā gribēdams iebilst, taču viņa ar nicinošu žestu atvaira šo iebildumu.

—    Es atnācu, lai pateiktu pavisam ko citu. Visas manas dārglietas glabājas turpat, kur līdz šim. Tās būs atrodamas vecajās vietās. Tāpat arī mani tērpi. Tāpat visas citas vērtības, kas man pieder. Esmu paņēmusi mazliet naudas, taču pavisam nelielu summu. Es tīšām uzvilku svešas drēbes, lai nepievērstu sev uzmanību. Un tagad aizeju — uz visiem laikiem. Dariet to zināmu citiem. Vairāk nekā es jums nelūdzu.

—    Piedodiet, lēdij Dedloka … — nesatricināmā mierā saka misters Talkinghorns. — Es neesmu pārliecināts, ka sapratu jūsu vārdus. Jūs aizejat…

—    …uz visiem laikiem no tiem, kas mani šeit pazīst. Es aizeju no Ceznivoldas. Un tūlīt.

Misters Talkinghorns papurina galvu. Milēdija pieceļas, bet viņš, nepakustinādams ne roku uz krēsla atzveltnes, ne otru, kas paslēpta vestē, papurina galvu.

—    Kā? Jūs negribat, lai es aizeju?

—    Nē, lēdij Dedloka, — viņš ļoti mierīgi atbild.

—   Vai tad jūs nesaprotat, cik ļoti mana aiziešana atvieglos stāvokli? Vai esat aizmirsis, kā aptraipīta šī vieta un kas pie tā vainīgs?

—    Nē, lēdij Dedloka, nepavisam ne.

Neuzskatīdama par vajadzīgu vēl kaut ko piebilst, viņa

pagriežas pret izeju un ir jau satvērusi iekšējo durvju rokturi, kad viņš, nesakustēdamies ne par mata tiesu un balsi nepacēlis, saka:

—    Lēdij Dedloka, esiet tik laipna un apstājieties, lai uzklausītu mani, citādi jūs vēl nebūsiet sasniegusi kāpnes, kad es ieskandināšu trauksmes zvanu un sacelšu kājās visus mājas ļaudisl Un tad man vajadzēs runāt visu kalpotāju un viesu priekšā, ikviena vīrieša un sievietes klātbūtnē.

Viņš ir uzvarējis. Viņa sastomās, nodreb un mulsi piespiež roku pie pieres. Jebkurā citā gadījumā tas nenozīmētu neko sevišķu, taču, ja mistera Talkinghorna trenētā acs pamanījusi kaut mirkļa svārstīšanos tādā sievietē kā lēdija Dcdloka, viņš pilnībā apzinās tā vērtību.

Viņš tūdaļ atkārto: — Esiet tik laipna un uzklausiet mani, lēdij Dedloka, — un pamāj uz krēslu, no kura viņa piecēlusies. Milēdija vilcinās, bet viņš pamāj vēlreiz, un viņa apsēžas.

—    Attiecības mūsu starpā ir iegrozījušās neveiksmīgi, lēdij Dedloka, taču ne jau manis dēļ, tāpēc es netaisos atvainoties. Stāvoklis, kādu es ieņemu sera Lestera dienestā, jums ir tik labi zināms, ka es nešaubos: jums jau sen bija pamats uzlūkot mani par visdrīzāko šī noslēpuma atklājēju.

—    Scr, — viņa atbild, nepaceldama acis no grīdas, kam tagad piekalts viņas skatiens, — man vajadzēja aiziet. Daudz labāk būtu, ja jūs mani nebūtu aizkavējis. Vairāk man nav, ko teikt.

—    Neņemiet ļaunā, lēdij Dcdloka, ja es atļaušos vēl šo to piebilst.

—    Tad es gribu to klausīties, stāvot pie loga. Seit man nav gaisa, ko elpot.

Kamēr milēdija iet uz loga pusi, tiesu vīra neuzticīgais skatiens mirkli pauž bažas, ka varbūt šai sievietei ienākusi prātā doma mesties pāri malai un, atsitoties pret dzegām un karnīzēm, izdzēst savu dzīvību lejā uz terases. Tomēr, brīdi pavērojis, kā viņa stāv pie loga, nekur neturēdamās, drūmi raudzīdamās zvaigznēs — nevis augšup, bet taisni uz priekšu, zemākajās zvaigznēs pie apvāršņa,— viņš šīs bažas atmet. Sekodams viņai ar skatienu, vecais vīrs ir pagriezies un tagad stāv nelielu gabaliņu viņai aiz muguras.

—    Lēdij Dedloka, attiecībā uz savu turpmāko rīcību es vēl neesmu pieņēmis lēmumu, kas būtu man pa prātam. Es vēl skaidri nezinu, ko darīšu un kā rīkošos tālāk. Tikmēr man jūs jālūdz glabāt savu noslēpumu tāpat, kā esat to darījusi līdz šim, un nebrīnīties, ka arī es to turpinu glabāt pie sevis.

Viņš apklust, bet viņa neko neatbild.

—    Atvainojiet, lēdij Dedloka! Šis ir nopietns jautājums. Vai man ir tas gods baudīt jūsu uzmanību?

—   Ja.

—    Pateicos! To gan es varēju uzminēt pats, jo esmu pārliecinājies par jūsu rakstura spēku. Man nevajadzēja uzdot šādu jautājumu, taču es esmu paradis just drošu pamatu zem kājām, sperot ikkatru nākamo soli. Vienīgais, ar ko šai nelaimīgajā situācijā jārēķinās, ir sers Lesters.

—    Tādā gadījumā es nesaprotu, — viņa klusi saka, nenovērsdama savu satumsušo skatienu no tālīnajām zvaigznēm, — kāpēc jūs gribat mani aizturēt šajā namā.

—    Tāpēc, ka ar viņu ir jārēķinās. Lēdij Dedloka, man būtu lieki jums skaidrot, ka sers Lesters ir ļoti lepns cilvēks, ka viņa uzticēšanās jums ir neapšaubāma, ka, lūk, tur tā mēness kritiens no debesīm neapstulbinātu viņu vairāk kā jūsu kritiens no tā augstā stāvokļa, ko esat ieņēmusi kā viņa sieva.

Milēdija elpo strauji un smagi, tomēr stāv gluži nekustīgi, tāpat kā viņš to vienmēr redzējis stāvam dižciltīgās sabiedrības vidū.

—    Man jums jāsaka, lēdij Dedloka: jebkurā citā gadījumā — ja manā rīcībā nebūtu to ziņu, kas man ir, — es drīzāk apņemtos pats saviem spēkiem un kailām rokāni izraut visvecāko koku uz šīs muižas zemes nekā satricināt jūsu varu pār seru Lesteru vai sera Lestera uzticību un paļāvību uz jums. Un pat šajā gadījumā mani kavē šaubas. Ne tāpēc, ka viņš varētu neticēt (tas nav iespējams pat viņam), bet tāpēc, ka nav tāda līdzekļa, kas spētu sagatavot viņu šim triecienam.

—    Arī mana aiziešana ne? — viņa atjautā. — Padomājiet par to vēlreiz!

—    Jūsu aiziešana, lēdij Dedloka, izceltu gaismā visu patiesību un simtkāršotā veidā iznēsātu to pa visu pasauli. Tādā gadījumā dzimtas gods vairs ne mirkli nebūtu glābjams. Par to nevar būt ne runas.

Viņa atbilde pauž rāmu apņēmību, kas nepieļauj nekādus iebildumus.

—    Kad es teicu, ka sers Lesters ir vienīgais, ar ko šajā gadījumā jārēķinās, es ar to domāju viņu un dzimtas godu. Sers Lesters un viņa barona tituls, sers Lesters un Ceznivolda, sers Lesters, viņa senči un dzimtas mantojums, — mistera Talkinghorna balss skan ļoti rāmi, — kā jums, lēdij Dedloka, labi zināms, nav šķirami.

—    Turpiniet!

—    Un tāpēc, — saka misters Talkinghorns, savā vienmuļajā veidā risinādams pavedienu tālāk, — man daudz kas jāapsver. Ja vien iespējams, šī pagātne jānoklusē. Bet ka tas būtu iespējams, ja sers Lesters zaudētu prātu vai iipgultos nāves gultā? Ja es rīt no rīta sagādātu viņam šo triecienu, kā tad varētu izskaidrot viņa piepešo pārmaiņu? Kas to izraisījis? Kas jūs izšķīris? Lēdij Dedloka, rakstīt uz sienām un klaigāt ielās cilvēki sāktu tūlīt pat, un jums jāatceras, ka tas neskartu tikai jūs (ar ko es šai notikumā nemaz nevaru rēķināties), bet jūsu vīru, lēdij Dedloka, arī jūsu vīru.

Misters Talkingborns runā arvien vienkāršāk un skaidrāk, taču nekļūst ne par mata tiesu dzīvāks vai izteiksmīgāks.

—    Ir vēl viena iespēja, ar ko jārēķinās, — viņš turpina. — Sers Lesters ir jums pieķēries gandrīz līdz apmātībai. Var gadīties, ka viņš nespēj pārvarēt šo apmātību, pat zinādams to, ko zinām mēs. Es pieļauju galēju iespēju, taču tā nav izslēgta. Tādā gadījumā labāk būtu, ja viņš neko nezinātu. Labāk veselā saprāta dēļ, labāk viņa dēļ, labāk manis dēļ. Tas viss jāņem vērā, un tāpēc, apsverot šos daudzos apstākļus, lēmumu pieņemt ir ļoti sarežģīti.

Viņa stāv, lūkodamās tais pašās zvaigznēs, un nesaka ne vārda. Tās pamazām sāk bālēt, un izskatās, it kā to saltumā viņai kļūtu dzestri.

—    Pieredze man ir mācījusi, — saka misters Talkinghorns, kurš tagad sabāzis rokas kabatās un turpina savus lietišķos apsvērumus gluži kā mehānisms, — pieredze man, lēdij Dedloka, ir mācījusi, ka vairākums cilvēku, ko es pazīstu, dzīvotu daudz labāk, ja nepūlētos stāties laulībā. Tā mēdz būt cēlonis trim ceturtdaļām viņu nelaimju. Tā es domāju tad, kad sers Lesters precējās, un tā es domāju visu šo laiku. Bet nav nozīmes par to runāt. Tagad man jārīkojas saskaņā ar apstākļiem. Pagaidām es lūdzu jūs glabāt savu noslēpumu, tāpat kā es glabāšu savējo.

—   Tātad man jāvelk tālāk šī dzīves nasta un dienu no dienas jācieš šīs mokas — tik ilgi, cik jums labpatiksies?

—    Jā, tā diemžēl jādara, lēdij Dedloka.

—   Jūs uzskatāt, ka nepieciešams, lai es paliktu piesieta pie šī kauna staba?

—   Es esmu pārliecināts, ka iesaku tikai to, kas nepieciešams.

—    Un man jāpaliek uz šī spožā paaugstinājuma, uz kura tik ilgi spēlēts šis nožēlojamais viltus teātris, un tam jāsabrūk zem manām kājām tai brīdī, kad jūs dosiet signālu? — viņa lēni saka.

—    Bez brīdinājuma es to nedarīšu, lēdij Dedloka; es nesperšu nevienu soli, iepriekš jūs nebrīdinājis.

Milēdija izsaka visus jautājumus tā, it kā atkārtotu no galvas iemācītu tekstu vai runātu miegā.

—    Un mēs satiksimies tāpat kā līdz šim?

—   Tieši tāpat kā līdz šim, ar jūsu laipnu atļauju.

—    Un man jāslēpj sava vaina, kā esmu to darījusi daudzus gadus?

—    Kā esat to darījusi daudzus gadus. Pats no savas gribas es to nebūtu piebildis, lēdij Dedloka, tomēr tagad atļaušos jums atgādināt, ka jūsu noslēpums pašlaik nevar būt kļuvis smagāks kā līdz šim un jūsu grēks nav nedz smagāks, nedz vieglāks kā agrāk. Tiesa, to zinu es, bet man šķiet, ka mēs nekad neesam viens otram īsti uzticējušies.

Viņa vēl brīdi stāv tādā pašā stingā pozā, tad jautā:

—    Vai šonakt mums vēl kas runājams?

—    Nekas liels, — misters Talkinghorns prātīgi atbild un viegli saberzē delnas, — es tikai gribētu būt drošs, ka jūs pieņemat manus norādījumus, lēdij Dedloka.

—    Varat būt drošs.

—    Labi. Un visbeidzot man gribētos jums atgādināt lietišķas piesardzības labad — ja gadījumā šo sarunu vajadzētu darīt zināmu seram Lesteram —, ka visā mūsu sarunas laikā es esmu skaidri un noteikti uzsvēris, ka vēlos rēķināties vienīgi ar sera Lestera jūtām un godu, un dzimtas labo slavu. Es būtu priecīgs, ja apstāji man liktu vēlēties tikpat lielā mērā rēķināties arī ar lēdiju Dedloku, taču diemžēl tā nav noticis.

—    Es esmu gatava apliecināt jūsu uzticību, ser.

Gan pirms, gan pēc šiem vārdiem viņa joprojām stāv, iegrimusi sevī, taču beidzot sakustas un pagriežas uz durvju pusi, nesatricināma savā dabas dotajā un dzīves veidotajā iznesībā. Misters Talkinghorns atver abas durvis, tieši tāpat kā būtu darījis vakar vai pirms desmit gadiem, un, viņai izejot, paklanās savā vecmodīgajā manierē. Tas nav parasts skatiens, ko viņam velti daiļās acis, pirms seja aizslīd prom tumsā, un tā nav parasta galvas kustība — kaut arī tikko jaušama —, kas atbild uz viņa laipnības izpausmi. Nav brīnums, ka viņš, vienatnē palicis, nospriež — šī sieviete taču bija spiesta visiem spēkiem valdīt pār sevi.

Par to viņš pārliecinātos vēl vairāk, ja redzētu, kā šī sieviete staigā pa savām istabām, negantām kustībām atmet no sejas atrisušos matus, lauza aiz galvas paceltās rokas, visam augumam raustoties kā sāpēs. Tā viņš domātu vēl jo vairāk, ja redzētu, kā šī sieviete stundām ilgi straujos so|os staigā uz priekšu un atpakaļ, nepagurdama, nepierimdama, un visu laiku kā atbalss viņai atsaucas uzticamie soļi uz Spoku takas. Taču viņš tagad aizdara ceļu saltajam nakts gaisam, nolaiž aizkaru, dodas gulēt un aizmieg. Un, kad zvaigznes izdziest un torņa istabā ielūkojas bālā diena, tā redz viņu vecāku nekā jebkad agrāk, un patiesi jāsāk domāt, vai tikai kapracis un lāpsta jau nav kaut kur ceļā un vai drīz nepienāks rakšanas brīdis.

Tā pati bālā diena ieskatās pa logu, aiz kura sers Lesters sapnī ar dižciltīgu iecietību piedod savai nožēlas pilnajai zemei; tā raugas uz viņa radiniekiem, kas sapņos nododas dažādām sabiedriskām izrīcībām, galvenokārt lai saņemtu atalgojumu, tā raugās uz šķīsto Volumniju, kas redz sevi atnesam pūrā piecdesmit tūkstošus mārciņu vecam, nejaukam ģenerālim, kam mute pārpilna mākslīgo zobu kā klaviatūra, kurā pārāk daudz taustiņu; šo ģenerāli jau gadiem ilgi apjūsmo visa Bāta un bīstas jebkura cita sabiedrība. Bālā diena ieskatās arī augstajās jurntistabās, pagalma saimniecības ēkās, staļļu augštelpās, kur mājo pieticīgāki sapņi — varbūt par laimes kalngaliem vārtsarga namiņā vai svētītā laulībā ar Viļu vai Salliju. Tad debesīs uzkāpj spožā saule un modinādama pieceļ visu, kas lejā, — Vilus un Sallijas, snaudošo zemes valgumu, dusošās lapas un puķes, putnus, zvērus un rāpuļus, dārzniekus, kas steidzas nogrābt rasotos zālienus, atsedzot smaragdzaļu samtu visur, kur pāri gājis dārza veltnis, un dūmus no lielā virtuves pavarda, kas savijas taisnās grīstēs un paceļas augstu debesīs. Visbeidzot tornī virs guļošā mistera Talkinghorna galvas paceļas karogs, priecīgi vēstīdams, ka sers Lesters un lēdija Dedloka atrodas savā laimīgajā namā un ka l.inkolnšīras dzimtmuiža ir laipni atvērta viesiem.

XLII NODAĻA

Mistera Talkinghorna kantori.

No Dcdloku īpašuma krāšņi zaļajiem pakalniem un diženajiem ozoliem misters Talkinghorns atgriežas Londonas samilzušajā tveicē un putekļos. Kā noris šie pārceļojumi starp abām vietām, nav izdibināms — tā ir viena no viņa daudzajām mīklām. Viņš ierodas Ceznivoldā, it kā tā atrastos līdzās viņa kantorim, un atgriežas šajā kantorī, it kā nekad nebūtu pametis Linkolnsinfīldu. Nedz viņš pārģērbjas pirms brauciena, nedz runā par to pēc atgriešanās. Šorīt no torņa istabas viņš izgaisis tikpat nemanāmi, kā tagad sabiezējušā vakara krēslā parādījies sava nama tuvumā.

Gluži kā noputējis Londonas putns, kas mājo uz laktas līdzās citiem putniem šais jaukajos apvidos, kur visas aitas pārtapušas pergamentā, visas kazas — parūkās un visas ganības — salmos, misters Talkinghorns, sažuvis un izbalējis vīrs, kas dzīvo starp cilvēkiem, bet nekad ar tiem nesaplūst, kas novecojis, nekad nepazīdams jaunības gaišumu, un tā pieradis vīt savu šauro ligzdu cilvēka dabas iedobēs un spraugās, ka pavisam aizmirsis tās plašāko un labāko daļu, — misters Talkinghorns rāmā solī tuvojas savām mājām. Šai ceplī, ko veido karstās ietves un karstās ēkas, viņš jūtas izkaltis vairāk nekā jebkad, un viņa slāpstošās domas veldzējas pie pusgadsimtu vecā portvīna nama pagrabā.

Laternu uzraugs aši kāpelē augšā un lejā pa savām pārnēsājamām kāpnītēm netālu no mistera Talkinghorna mājas, kamēr šis dižciltīgo noslēpumu virspriesteris atgriežas savā pelēcīgajā pagalmā. Viņš uzkāpj pa lieveņa pakāpieniem līdz ārdurvīm un nupat grasās ienirt krēslainajā gaitenī, kad uz augšējā pakāpiena ierauga stāvam kādu pazemīga izskata cilvēku, kas viņam godbijīgi paklanās.

—    Vai tas esat jūs, Snegsbij?

—    Jā, ser. Ceru, ka jums klājas labi. Es nupat gribēju iet mājās, necerēdams jūs sastapt.

—    Ak tā? Un kas tad ir? Ko jūs vēlaties no manis?

—    Redziet, ser, — saka misters Snegsbijs, aiz godbijības pret savu labāko klientu pavilcis platmali no galvvidus uz sāniem, — es tā kā gribēju parunāt ar jums dažus vārdus, ser.

—   Vai jūs varat runāt tepat?

—    Protams, varu, ser.

—    Nu tad runājiet!

Tiesu vīrs pagriežas, atbalstās ar rokām pret dzelzs margām pakāpienu augšdaļā un pievērš skatienu laternu uzraugam, kas steidzas apgaismot pagalmu.

—    Tas attiecas uz… — misters Snegsbijs iesāk klusā un noslēpumainā balsī, — sauksfm lietas īstajā vārdā! — uz to ārzemnieci.

Misters Talkinghorns paskatās viņā ar manāmu izbrīnu.

—    Kādu ārzemnieci?

—    To svešo sievieti, ser. Francūzieti, ja nemaldos. Es pats to valodu neprotu, bet no viņas izturēšanās un izskata man likās, ka viņa ir francūziete; ja arī nav, tad ārzemniece katrā ziņā. Tā, kas bija te augšā, ser, tovakar, kad misteram Bakitam un man bija tas gods pakalpot jums ar to puišeli, to ielu slaucītāju.

—    Ak jā, atceros! Mademoiselle Hortenze.

—    Ak tā, ser? — mistrs Snegsbijs aiz platmales padevīgi noklepojas. — Es gan pats lāgā nepārzinu ārzemnieku vārdus, bet nešaubos, ka viņu sauc tieši tā. — Izklausās, ka misters Snegsbijs sācis šo atbildi ar izmisīgu nodomu dzirdēto vārdu atkārtot, tomēr apdomājies viņš tikai vēlreiz vainīgi noklepojas.

—    Un kas tad jums, Snegsbij, būtu par viņu sakāms? — noprasa misters Talkinghorns.

—    Redziet, ser, — atbild kancelejas preču tirgotājs, klusinādams vārdus ar mutei priekšā pacelto platmali,

—    mani piemeklē nelāga lietas. Mana ģimenes dzīve ir ļoti laimīga — vismaz tik laimīga, cik var vēlēties, — bet sieviņa ir diezgan greizsirdīga. Sauksim lietas īstajā vārdā — viņa ir ]oti greizsirdīga. Un, saprotiet, kad tāda smalka izskata ārzemniece nāk iekšā veikalā un vazājas pa … nudien, ser, es neesmu tas, kas lieto stiprus teicienus, ja var bez tiem iztikt, bet tak viņa vazājas… pa laukumu mājas priekšā … un tas tak vispār ir… vai tad ne? Nu, spriediet jūs pats, ser!

Visu to pauzdams loti žēlabainā tonī, misters Snegsbijs vēl aizpilda iespējamās pauzes ar vispārīga rakstura klepu, kas noder ikvienā gadījumā.

—    Kā to lai saprot? — noprasa misters Talkinghorns.

97

—   Nu, re, tā, ser, — atbild misters Snegsbijs, — es nešaubījos, ka jūs mani sapratīsiet un atvainosiet manu satraukumu, kas tak ir ļoti pamatots, sevišķi, ja ievēro manas sieviņas labi zināmo jūtīgumu. Redziet, šī ārzemniece, kuras vārdu jūs nupat minējāt (un tas izklausījās patiešām ārzemniecisks), — viņa tovakar bija saklausījusi Snegsbija vārdu, jo laikam ir varen manīga, pēc tam apvaicājusies šur un tur, noskaidrojusi, kur meklēt, un vienreiz pusdienas laikā nāk taisni uz manu māju. Un, redziet,

4-1157

Gasta, mūsu jaunā izpalīdze, ir bailīga un cieš no lēkmēm; pārbijusies no šīs svešinieces izskata, kas no tiesas ir negants, un no viņas spalgās valodas — un tā ir kā radīta, lai satrauktu vientiesīgāku prātu, — viņa nepratās stāties šai pretī, bet ļāvās bailēm, nokūleņoja lejā pa virtuves kāpnēm un sāka raustīties no vietas vien tādās lēkmēs, kādas laikam nekur citur nav pieredzētas kā tikai mūsu mājās. Tā nu iznāca, ka manai sieviņai bija rūpju bez gala un veikalu uzraudzīju es viens. Un tad tā dāma man pateica, ka pie mistera Talkinghorna nelaižot klāt viņa saimnieks (es tobrīd nodomāju, ka tā laikam svešzemnieki mēdz dēvēt ierēdņus) un tāpēc viņai turpmāk labpatikšoties nākt uz manu māju tik ilgi, līdz jūs viņu pieņemšot. Kopš tā laika viņa ir sākusi, kā jau es pirmiņ teicu, vazāties, ser, — misters Snegsbijs atkārto šo vārdu ar patētisku uzsvaru, — pa laukumu mājas priekšā. Un sekas tādām izdarībām grūti pat iedomāties. Es nemaz nebrīnītos, ja pat kaimiņu galvās būtu radušās visnepatīkamākās un aplamākās iedomas, nemaz nerunājot (ja to varētu!) par manu sieviņu. Un es tak, dievs mans liecinieks, — misters Snegsbijs papurina galvu, — es tak svešzemnieces ne lāgā acīs neesmu redzējis, ja nu agrāk kādu sievu ar zaru slotām un bērnu klēpī vai vēlākā laikā kādu ielas dejotāju ar tamburīnu un auskariem. Nudien, ser, neesmu, ne uz to pusi!

Kad kancelejas preču tirgotājs ir beidzis savu bēdu stāstu, misters Talkinghorns, kurš to ļoti nopietni klausījies, vaicā: — Vai tas ir viss, Snegsbij?

—   Jā, ser, tas būtu viss, — atbild misters Snegsbijs, nobeigdams teikumu ar klepu, kas skaidri pauž: «Un ar to pilnīgi pietiek — vismaz man!»

—   Es nevaru iedomāties, ko mademoiselle Hortenze ieņēmusi galvā, ja vien viņa ir pie skaidras saprašanas,— saka tiesu vīrs.

—   Un, ja ar nebūtu, ser, saprotiet, tas nav nekāds mierinājums, — misters Snegsbijs lūdzoši piebilst, — atnāks vēl kādu dienu ar ieroci, ar kādu svešzemju dunci, un iegrūdis mums kādam mugurā.

—    Protams, tas nav mierinājums, — saka misters Talkinghorns. — Labi! Tam tiks darīts gals. Man žēl, ka jums radušās neērtības. Ja viņa parādās vēlreiz, sūtiet viņu pie manis!

Misters Snegsbijs, daudzkārt paklanījies un īsi, vainīgi noklepojies, dodas prom ar atvieglotu sirdi. Misters Tal-

kinghorns, kāpdams augšup, domā: «Tam vien šīs sievietes radītas, lai visās malās celtu nepatikšanas. Nav gana ar kundzi, nu vēl arī kalpone! Bet ar šo spindzeli runāšana būs īsa!»

Tā nodomājis, viņš atslēdz durvis un, taustīdams ce]u, ieiet savās drūmajās istabās, aizdedzina sveces un paskatās visapkārt. Ir pārāk tumšs, lai skaidri saskatītu Alegoriju virs galvas, tomēr neatlaidīgais senais romietis, kas mūžīgi raugās ārā no mākoņiem un kaut ko rāda, arī šobrīd nepārprotami veic savu ierasto pienākumu. Nepūlēdamies godināt viņu ar uzmanību, misters Talkinghorns izņem no kabatas nelielu atslēgu, atslēdz atvilktni, kur guj vēl viena atslēga, atslēdz lādi, kur guļ vēl viena atslēga, un tā nokļūst līdz pagraba atslēgai, ar kuru grasās kāpt lejā uz savu veco vīnu valstību. Viņš jau tuvojas durvīm, turēdams rokā sveci, bet tad pie durvīm atskan klauvējiens.

—    Kas tur ir? Aliā, jaunkundz, tā esat jūs? Jūs nākat īstajā brīdī. Es nupat šo to dzirdēju par jums. Nu tā! Ko jūs gribat?

Viņš noliek sveci uz kamīna malas ierēdņa istabā un, viegli sizdams ar atslēgu pa savu kalseno vaigu, šādiem vārdiem apsveic Hortenzes jaunkundzi. Šī nešpetnā būtne, lūpas cieši sakniebusi un veltīdama misteram Talkinghornam greizu skatienu, klusi aizver durvis un tikai pēc tam atbild:

—    Man bija ļoti jānopūlas, lai jūs sastaptu, ser.

—    Nevar būt!

—    Es te esmu nākusi daudz reižu, ser. Man vienmēr atbild — viņš ir izgājis, viņš ir aizņemts, viņš ir šur, viņš ir tur, viņš nav priekš jums.

—   Ja tā saka, tad tā ir taisnība.

—    Nav vis taisnība. Meli!

Reizēm Hortenzes jaunkundzes uzvedībā uzbrāzmo tāds piepešs spars, ka gandrīz vai šķiet — tūdaļ sekos lēciens virsū pretiniekam — un pretinieks neviļus satrūkstas un atkāpjas. Šobrīd tā notiek ar misteru Taikinghornu, kaut arī mademoiselle Hortenze tikai stāv cieši piemiegtām acīm (kuras tomēr met iesāņus skatienus), nicinoši smaida un purina galvu.

4*

99

—    Nu tad, cienītā, — tiesu vīrs noskalda, aši klaudzinādams ar atslēgu pa kamīna malu, — ja jums ir kas sakāms, tad sakiet, sakiet!

—    Ser, jūs neesat bijis labs pret mani. Jūs esat rīkojies zemiski un nekrietni.

—    Ak zemiski un nekrietni, ko? — atkārto tiesu vīrs, berzēdams degunu ar atslēgu.

—    Jā. Tieši tā, kā teicu. Jūs pats to labi zināt. Jūs mani pievilinājāt… noķērāt… lai dabūtu ziņas no manis; jūs lūdzāt, lai parādu to savu kleitu, ko milēdija tovakar droši vien uzvilkusi, jūs lūdzāt, lai ienāku te un tiekos ar to puiku… tā bija! Varbūt ne? — Mademoiselle Hortenze vēlreiz spēji sakustas.

«Tu esi īsta ragana!» misters Talkinghorns, šķiet, nodomā, pētīdams viņu ar neuzticīgu skatienu, pēc tam atbild: — Labi, labi, skaistulīti Es jums samaksāju.

—    Samaksājāt! — viņa atkārto ar negantu izsmieklu balsī. — Divus soverēnus! Es neesmu tos lietojusi, es atsa-kos no tiem, es ni-ci-nu tos, es sviežu tos prom! — Un tā viņa arī izdara — izrauj abus naudas gabalus no azotes un nosviež uz grīdas ar tādu sparu, ka tie palecas un iezibas sveces gaismā, iekams aizripo projām uz kaktiem, kur pēc sparīgas virpuļošanas palēnām nolaižas uz grīdas.

—    Tā! — nosaka mademoiselle Hortenze, atkal piemiegdama lielās acis. — Samaksājāt? Ak, žēlīgais Dievs, kā samaksājāt, ha, ha!

Misters Talkinghorns berzē ar atslēgu sev galvu, kamēr viešņa tīksmi ļaujas dzēlīgiem smiekliem.

—    Jūs acīmredzot esat bagāta, mana daiļā draudzene, — viņš rāmi piezīmē, — ja varat tā svaidīties ar naudu!

—    Jā, esmu! — viņa atcērt. — Kad es kādu ienīstu, es esmu ļoti bagāta. Es ienīstu milēdiju ar visu sirdi un dvēseli. Un jūs to zināt.

—    Es? Kā lai es to zinātu?

—    Tāpēc, ka jūs to lieliski zinājāt jau tad, kad lūdzāt, lai dodu jums ziņas. Tāpēc, ka jūs lieliski zinājāt, ka es esmu bez pr-r-rāta aiz naida! — Lai cik varens ir šis «r», šķiet, ka Ilortenzei ar to vēl par maz, lai paustu savas jūtas, un viņa vēl pavada teikto, sažņaugdama dūres un sacirzdama zobus:

—    Ā! Ak tad es zināju, ko? — atsaka misters Talkinghorns, pētīdams atslēgas robiņus.

—    Jā, bez šaubām. Es neesmu akla. Jūs bijāt drošs par manu atbalstu, tāpēc ka zinājāt. Jums bija iemesli! Es ie-nīs-tu viņu! — Mademoiselle sakrusto rokas uz krūtīm un raida šo pēdējo piezīmi pāri plecam.

—    Labi, to jūs jau teicāt; vai jums vēl kas ir sakāms, mademoiselle?

—    Es joprojām esmu bez vietas. Sagādājiet man labu vietu! Nodrošiniet man pieklājīgus apstākļus! Ja jūs to nevarat vai nevēlaties, dodiet man darbu pats — lieciet man izsekot viņu, vajāt viņu, sagādāt viņai kaunu un negodu! Es jums labi palīdzēšu un darīšu to ar prieku. Jūs pats taču to jau darāt. Domājat, ka es nezinu?

—    Izskatās, ka jūs zināt varen daudz, — misters Talkinghorns skarbi atmet.

—    Vai ne? Un jūs domājat, ka esmu tāda vientiese, tāda mu]ķa skuķe, ka atnākšu šurp tajā kleitā, parādīšos tam puikam un ticēšu, ka tas ir tikai tāpēc, lai izšķirtu sīkas derības, kādu joka spēlīti? Ak tu Dieviņ, nē, nudien! — So atbildi līdz pat vārdam «spēlīti» mademoiselle ir izrunājusi ironiski laipnā un maigā balsī, pēc tam ar pēkšņu spīvumu pārgājusi uz visnegantāko izsmieklu un izaicinājumu, un melnās acis izskatījušās gan cieši pievērtas, gan plati jo plati ieplestas.

—    Nu tad paskatīsimies, kas no tā visa iznāk, — saka misters Talkinghorns, viegli sizdams ar atslēgu sev pa zodu. _

—    Ā! Paskatīsimies gan! — Mademoiselle ir ar mieru un vairākārt nikni un saspringti paloka galvu.

—    Jūs esat atnākusi šurp, lai izteiktu apbrīnojami pieticīgu prasību, ko nupat darījāt zināmu, un, ja tā netiks apmierināta, jūs nāksiet šurp atkal.

—    Atkal un atkal, — saka mademoiselle, vēl vairākas reizes nikni un saspringti palocīdama galvu. — Un atkal. Un atkal. Un vēl daudzreiz pēc kārtas. Kaut visu mūžu!

rUn ne tikai šurp, bet varbūt vēl arī pie mistera Sneģsbija? Un, ja tas nelīdzēs, tad varbūt arī turp iesiet atkal un atkal.

—    Atkal un atkali — atkārto mademoiselle ar gluži vai krampjainu apņēmību. — Un atkal! Un atkali Un vēl daudzreiz pēc kārtas! Kaut visu mūžu!

—    Lieliski! Un tagad, mademoiselle ITortenze, es jums silti iesaku paņemt sveci un savākt savu naudu. Man šķiet, ka jūs to atradīsiet aiz ierēdņa galda, tur tajā kaktā.

Viņa tikai pasmejas pār plecu un paliek stāvam turpat, sakrustotās rokas salikusi uz krūtīm.

—    Jūs to nedarīsiet?

—    Nē, nedarīšu!

—        Nu tad — jūsu zudums, mans guvums! Paskatieties, cienītā, šī ir atslēga no mana vīna pagraba. Tā ir liela atslēga, bet cietumu atslēgas mēdz būt lielākas. Šajā pilsētā ir pārmācības nami (kuros ir «dzirnas» arī sievietēm), kuru vārti ir stipri un smagi un atslēgas, protams, tādas pašas. Baidos, ka dāmai ar jūsu sparu un enerģiju liksies diezgan apgrūtinoši, ja šāda atslēga apgriezīsies durvīs aiz jums uz ilgāku laiku. Kā jūs domājat?

—    Es domāju, — madetnoiselle nepakustēdamās atbild skaidrā, laipnā balsī, — ka jūs esat nožēlojams nelietis.

—    Var jau būt, — atbild misters Talkinghorns, rāmi izšņaucis degunu. — Bet es nejautāju, ko jūs domājat par mani; es jautāju, ko jūs domājat par cietumu.

—   Neko. Kāda man gar to daļa?

—   Tāda, cienītā, — saka tiesu vīrs, nesteidzīgi nolikdams malā mutautiņu un sakārtodams krekla volānu,

—    ka mūsu despotiskie likumi gādā, lai ikviens krietns Anglijas pilsonis būtu pasargāts no uzmācības, pat no nevēlamiem dāmu apciemojumiem. Un, ja kāds pilsonis sūdzas par šādu uzmācību, likums ņem neatlaidīgo dāmu savā ziņā un ieliek viņu cietumā drošā un stingrā uzraudzībā. Un apgriež aiz viņas atslēgu, cienītā. — Un viņš atveido šo kustību ar pagraba atslēgu.

—    Patiešām? — atbild mcidemoiselle tikpat laipnā un tīkamā balsī. — Cik tas ērmoti! Bet, ak dieniņ, kāda man gar to daļa?

—    Mana daiļā draudzene, — saka misters Talkinghorns, — pamēģiniet vēl reizi atnākt šurp vai aiziet pie mistera Snegsbija, un jums viss būs skaidrs.

—    Varbūt jūs domājat tādā gadījumā nogādāt cietumā mani?

—   Varbūt.

Rotaļīgi laipnajam tonim, kādā mademoiselle šobrīd runā, nekādi nepiederētos putas uz lūpām, tomēr šķiet, ka no mutes, kas papletusies līdzīgi tīģera rīklei, tās var izšļākties kuru katru brīdi.

—    Vārdu sakot, cienītā, — saka misters Talkinghorns,

—    man žēl, ka jākļūst nelaipnam, bet, ja jūs vēl reizi neaicināta parādīsieties šeit vai arī pie Snegsbija, es jūs nodošu policijai. Kārtībnieki ir galanti vīri, bet uzbāzīgas personas viņi vadā pa ielām visai apkaunojošā veidā, piesietas pie dēļa, manu labo skaistulīt.

—    Es jums vēl parādīšu! — nošņāc mademoiselle, izstiepdama roku. — Es paskatīšos, kā jūs to uzdrīkstēsieties!

—    Un, ja es jūs nogādāšu šai drošajā vietā aiz atslēgas, — tiesu virs turpina, neievērodams viņas iebildi, — paies labs laiks, iekams jūs atkal tiksiet uz brīvām kājām.

—    Es jums vēl parādīšul — madetnoiselle atkārto tādā pašā čukstā kā iepriekš.

—    Un tagad, — tiesu vīrs turpina, nepievērsdams uzmanību šim iestarpinājumam, — labāk būs, ja jūs iesiet savu ceļu. Divreiz apdomājiet, pirms nākat atkal šurp.

—   Apdomājiet pats! — viņa atbild. — Apdomājiet divsimt un divreiz!

—    Jūsu kundze jūs atlaida, tāpēc ka bijāt visneciešamākā un nesaticīgākā sieviete pasaulē, — misters Talkinghorns piezīmē, iziedams viņai līdzi kāpnēs. — Tagad pāršķiriet jaunu lappusi savā dzīvē un atcerieties manu brīdinājumu. Jo, ko es saku, to saku nopietni, un, ko piedraudu, to arī izdaru, skaistulīti

Viņa nokāpj lejā, neatbildēdama un neskatīdamās atpakaļ. Kad viņa ir projām, arī misters Talkinghorns dodas lejā un, atgriezies ar tīmekļiem klātu pudeli, tīksmi un nesteidzīgi nododas tās satura baudīšanai; laiku pa laikam, atgāzis galvu, viņš uzmet skatienu neatlaidīgajam romietim, kurš no griestiem rāda ar roku vienā virzienā.

XLIII NODAĻA

Esteres stāstījums.

Šobrīd tam nav lielas nozīmes, cik daudz es domāju par savu māti, kura, dzīva būdama, bija ieteikusi man turpmāk uzskatīt viņu par mirušu. Es nedrīkstēju viņai tuvoties vai sazināties ar viņu rakstiski, jo labi apjautu, kādas briesmas viņu apdraud, un vēl jo vairāk baidījos pati tās darīt lielākas. Zinādama, ka jau mana pastāvēšana vien radījusi neparedzētus draudus viņas dzīvei, es reizēm nespēju apspiest tās šaušalas pašai no sevis, kas mani sagrāba todien, kad pirmoreiz uzzināju mūsu noslēpumu. Nekad es neuzdrīkstējos izrunāt viņas vārdu. Man šķita, ka es nedrīkstu to pat dzirdēt. Ja saruna manā klātbūtnē pavērsās uz viņas pusi — palaikam tas, gluži dabiski, notika —, es pūlējos neklausīties — domās skaitīju, atkārtoju pie sevis kādu zināmu tekstu vai pat izgāju no istabas. Tagad es saprotu, ka bieži vien tā darīju pat tad, kad nemaz nedraudēja briesmas dzirdēt viņas vārdu, — es tikai ārkārtīgi baidījos, kaut neuzzinātu ko tādu, kas var atklāt viņas noslēpumu, turklāt atklāt to manas vainas dēļ.

Šobrīd tam nav lielas nozīmes, cik bieži es atsaucu atmiņā savas mātes balsi, kā ar ilgošanos domāju, vai vēl kādreiz to dzirdēšu, un prātoju, cik tas dīvaini un skumji, ka šī balss man pazīstama tik nesen. Nav lielas nozīmes tam, ka es centos ieraudzīt savas mātes vārdu avīzēs, ka es daudz reižu staigāju garām viņas pilsētas nama durvīm, domādama par tām ar mīlestību, bet neuzdrīkstēdamās paskatīties uz tām, ka reiz ieraudzīju savu māti teātrī un arī viņa redzēja mani, bet mēs bijām tik tālu viena no otras, dažnedažādu līmeņu dižciltīgas sabiedrības nošķirtas, ka jebkāda saite, jebkāda uzticēšanās mūsu starpā likās tīrais sapnis. Viss, it viss tagad beidzies. Mans liktenis ir bijis tik svētīts, ka maz varu pastāstīt par sevi, ja reizē nestāstu par citu cilvēku labestību un augstsirdību. Šo mazumiņu es varu izlaist un turpināt savu stāstu.

Kad mēs bijām atgriezušās mājās, Ada un mans aizbildnis daudzkārt kavējās sarunās, kuru centrā bija Ričards. Mana mīļā draudzene no sirds pārdzīvoja, ka viņš ir tik netaisns pret savu laipno brālēnu, tomēr bija tik uzticīga Ričardam, ka nespēja viņam pārmest pat to. Mans aizbildnis to labi saprata un nekad nepieminēja viņa vārdu ar pārmetumu. «Ričs maldās, mīļā,» viņš mēdza sacīt Adai. «Ko lai dara! Visi mēs savu reizi esam maldījušies — un ne vienreiz vien! Paļausimies uz to, ka jūs un laiks viņam atkal atvērsiet acis.»

Vēlāk mēs uzzinājām to, ko tobrīd bijām tikai nojautušas: viņš nebija paļāvies uz laiku vien, bet daudzkārt mēģinājis atvērt Ričardam acis pats. Viņš bija tam rakstījis, braucis pie tā, runājis ar to, izmēģinājis visus draudzīgos pārliecināšanas līdzekļus, ko viņa labestīgais prāts spēja izdomāt. Mūsu nabaga Ričards savā apmātībā palika pret visu kurls un akls. Ja viņš maldoties, viņš visu griezīšot par labu, kad Lorda kanclera tiesas prāva būšot galā. Ja viņš taustoties pa tumsu, tad vienīgais prāta darbs esot pielikt visus spēkus, lai izkliedētu tos mākoņus, kas tik daudz ko slēpjun dara neskaidru. Aizdomas un pārpratumi esot pašas prāvas vaina? Tad lai ļaujot viņam novest šo prāvu līdz galam un tādējādi tikt pie skaidrības. Tāda bija viņa allaž nemainīgā atbilde. Prāva «Džāndiss pret Džāndisu» bija tik ļoti pārņēmusi visu viņa esību, ka jebkuru apsvērumu, ko viņam lika priekšā, viņš ar savu izkropļoto domāšanas veidu pārvērta jaunā argumentā par labu tam, ko bija uzsācis darīt. «Iznāk, ka mēģināt pārliecināt nabaga mīļo zēnu ir vēl ļaunāk nekā atstāt viņu mierā!» reiz sacīja mans aizbildnis.

Vienā šādā sarunā es izmantoju izdevību un darīju viņam zināmas savas šaubas, vai misters Skimpols ir labs padomdevējs Ričardam.

—    Padomdevējs! — smiedamies atsaucās mans aizbildnis. — Ak, mīļā, kurš tad iedomāsies prasīt padomu Skimpolam!

—    Varbūt pareizāk būtu sacīt — iedvesmotājs, — es teicu.

—    Iedvesmotājs! — mans aizbildnis atkal atsaucās. — Kuru gan varētu iedvesmot tāds cilvēks kā Skimpols!

—    Arī Ričardu ne? — es vaicāju.

—    Nē, — viņš atbildēja. — Sāds vieglas dabas cilvēks, kam svešs jebkāds aprēķins, viņam var sagādāt tikai atvieglojumu un izklaidēšanos. Bet padomu došana, iedvesmošana vai jebkāda nopietna attieksme pret jebko un jebkuru tādam bērnam kā Skimpolam vispār nemaz nav raksturīga.

—    Brālēn Džon, — teica Ada, kas nupat bija pienākusi pie mums un skatījās man pār plecu, — lūdzams, pastāstiet, kāpēc viņš ir kļuvis tāds bērns!

—    Kāpēc viņš ir kļuvis tāds bērns? — mazliet apmulsis, atkārtoja mans aizbildnis, berzēdams pakausi.

—    Jā, brālēn Džon.

—    Kā lai to saka, — aizbildnis lēni atbildēja, jaukdams matus uz galvvidus arvien vairāk un vairāk, — viņš ir visīstākais jūtu cilvēks … ļoti uzņēmīgu dvēseli… ļoti jūtīgs… ar dzīvu iztēli. Un šīs īpašības pilnīgi valda par viņu. Iespējams, ka daudzi, kas tās apjūsmoja tolaik, kad viņš bija jauns, piešķīra tām pārāk lielu nozīmi un neprata novērtēt prāta vingrināšanu, kas būtu radījusi nepieciešamo līdzsvaru, un tā viņš ir kļuvis tāds, kāds ir. Nu, bet jūs? — mans aizbildnis strauji apklusa un ar cerību skatienā paraudzījās uz mums ar Adu. — Ko par to domājat jūs abas?

Ada pameta skatienu uz mani un teica, ka, pēc viņas domām, Skimpolam nevajadzētu sagādāt Ričardam izdevumus.

—        Taisnība, taisnība, — steidzīgi atbildēja mans aizbildnis. — Tas nedrīkst notikt. Par to vajadzēs parūpēties. Tas man jānovērš. Tā nevar palikt.

Tad es sacīju, ka, pēc manām domām, Joti jānožēlo tas apstāklis, ka misters Skimpols iepazīstinājis Ričardu ar misteru Volsu, par to saņemdams piecas mārciņas.

—   Vai tas tiesa? — jautāja mans aizbildnis, un viņa sejai pārslīdēja rūpju ēna. — Bet tāds nu šis cilvēks ir! Tāds nu šis cilvēks ir! Viņam tur nebija nekāda aprēķina. Viņš nemaz neapjauš naudas vērtību. Viņš vienkārši iepazīstina Riču ar misteru Volsu, tad kļūst Volsam labs draugs un aizņemas no tā piecas mārciņas. Viņš ar to nedomā neko ļaunu, nedomā vispār neko. Es gandrīz ticu, ka viņš jums to izstāstīja pats, mana mīļā, vai ne?

—    Ak jā! — es teicu.

—    Nu protams! — gandrīz triumfējoši iesaucās mans aizbildnis. — Tāds, redziet, šis cilvēks ir! Ja viņš būtu domājis ko ļaunu vai apzinājies, ka tur slēpjas kas ļauns, viņš to nebūtu stāstījis. Bet viņš to pastāsta tieši tāpat, kā izdara, — vistīrākajā bērna vientiesībā. Bet, kad jūs redzēsiet misteru Skimpolu viņa paša mājās, jūs viņu sapratīsiet labāk. Mums jāaiziet pie viņa ciemos un jāpasaka šie daži brīdinājumi. Lai Dievs jūs svētī, mīļās, viņš ir bērns, tīrais bērns!

Lai īstenotu šo nodomu, mēs kādu rītu agri devāmies uz Londonu un ieradāmies pie mistera Skimpola namdurvīm.

Viņš dzīvoja Somerstaunā, vietā, ko sauca par Poligonu; šai apkaimē tolaik mājoja daudzi nabadzīgi spāņu bēgļi, kas klīda apkārt, ietinušies apmetņos, un smēķēja nelielus, ar papīru apvīstītus cigārus. Nezinu — vai nu misters Skimpols galu galā nemaz nebija tik slikts īrnieks (jo viņa draugs Kāds vienmēr beigu beigās samaksāja īres naudu), vai arī viņa nemākulība lietišķos jautājumos sagādāja. īpašus šķēršļus izlikšanai no dzīvokļa, taču šajā pašā namā viņš dzīvoja jau vairākus gadus. Kā jau mēs paredzējām, tas bija diezgan bēdīgs grausts. Zogam trūka divu vai trīs spraišļu, jumta notekcaurule bija salauzta, klauvējamais veseris tik tikko turējās kopā, zvana auklas rokturis, spriežot pēc rūsas uz stieples, bija norauts jau sen, un par to, ka šī māja ir apdzīvota, liecināja vienīgi netīrās pēdas uz pakāpieniem.

Kad mēs pieklauvējām, durvis pavērās ļoti šaurā spraugā un šo spraugu aizpildīja nevīžīga izskata ziedoša meiča, kura atgādināja pārgatavojušos ogu un kuras veselīgais plaukums šķita spiežamies ārā pa atirušajām tērpa vīlēm un kurpju caurumiem. Tiklīdz viņa pazina misteru Džāndisu (mēs ar Adu palikām pārliecībā, ka viņai šis cilvēks saistās ar algas dienu), viņa tūdaļ atmaiga un ļāva mums ienākt. Tā kā atslēga nebija lietojama, viņa pēc tam ņēmās nostiprināt durvis ar ķēdi, kura tāpat bija diezgan bēdīgā stāvoklī, un teica, lai mēs ejot augšā.

Mēs uzkāpām otrajā stāvā, joprojām neredzēdami nekādu mēbeļu, tikai netīrās pēdas. Misters Džāndiss bez liekām ceremonijām iegāja kādā istabā, un mēs viņam sekojām. Tā bija diezgan netīra, nekopta istaba, taču iekārtota ar tādu kā noplukušu greznību; tajā atradās paliels kājsoliņš, dīvāns, atpūtas krēsls, vesela rinda spilvenu un spilventiņu, klavieres, grāmatas, zīmēšanas piederumi, notis, avīzes, dažas skices un gleznas. Vienam no netīrajiem logiem bija ieplīsusi rūts — tā bija aizlīmēta ar papīru un zīmogpastu —, bet uz galda stāvēja trauks ar siltumnīcas firziķiem, turpat tālāk vēl viens trauks ar vīnogām un vēl viens ar biskvītiem, un tiem līdzās atradās pudele viegla vīna. Misters Skimpols pats, rītasvārkā ietinies, zvilnēja uz dīvāna, malkoja smaržīgu kafiju no veclaicīgas porcelāna tasītes — tobrīd bija apmēram dienas vidus — un tīksminājās par daudzveidīgajiem vīteņaugiem uz balkona.

Viņu it nemaz nesatrauca mūsu ierašanās, un viņš piecēlās, lai saņemtu mūs ar savu pierasto bezbēdīgo sveicienu.

—    Redziet, tā es te mājoju! — viņš teica, kad mēs bijām apsēdušies, tiesa, ne uzreiz, jo lielākā daļa krēslu bija salauzti. — Tā es te mājoju! Šīs ir manas pieticīgās brokastis. Daži grib brokastīs vērša vai jēra stilbu — es ne. Dodiet man firziķi, tasi kafijas un sarkanvīnu — un man ir diezgan. Es tos gribu nevis pašus par sevi, bet tāpēc, ka tie man atsauc atmiņā sauli. Vērša vai jēra stilbs nekādi nerosina domas par sauli. Tas ir tīri dzīvniecisks baudījums!

—   Šī ir mūsu drauga pieņemamā istaba (pareizāk sakot — būtu, ja viņš jebkad pieņemtu pacientus), viņa svētnīca un viņa gleznošanas studija, — mans aizbildnis paskaidroja.

—   Jā, — apstiprināja misters Skimpols, aplaizdams apkārt savu dzīvespriecīgo skatienu. — Šis ir putna mājoklis. šī ir tā vieta, kur putns dzīvo un dzied. Palaikam tam izplūc spalvas un apgriež spārnus, tomēr tas dzied, tas dziedi — Viņš piedāvāja mums vīnogas, tikpat sta« rojošu seju atkārtodams: — Tas dziedi Tā nav godkāra meldija, bet tas tomēr dziedi

—    Ļoti skaistas vīnogas, — teica mans aizbildnis. — Vai tā ir dāvana?

—    Nē, — namatēvs atbildēja. — Tās te tirgo viens ļoti jauks dārznieks. Vakarvakarā viņa izsūtāmais man tās atnesa un vaicāja, vai pagaidīt naudu. «Nudien, mans draugs,» es teicu, «man šķiet, ka labāk ne, ja jūsu laiks ir jums dārgs.» Un laikam jau bija dārgs, jo viņš devās prom.

Mans aizbildnis smaidīdams paskatījās uz mums, it kā gribēdams vaicāti «Nu, vai tad ar šo bērnu var runāt nopietni?»

—    Sī diena šai namā vienmēr paliks atmiņā, — teica misters Skimpols, priecīgi ieliedams glāzē malku sarkanvīna. — Mēs to nosauksim par Svētās Klēras un Svētās Samersones dienu. Jums noteikti jāiepazīstas ar manām meitām. Man ir zilacaina meita — mana Skaistule, vēl man ir meita Jūsmotāja un meita Jautrīte. Jums jāredz viņas visas. Viņas būs sajūsmā.

Misters Skimpols jau gribēja iet un saukt tās šurp, taču mans aizbildnis viņu aizturēja un lūdza brītiņu pagaidīt, jo vēloties vispirms viņam kaut ko sacīt.

—    Mans mīļais Džāndis, — namatēvs mundri atbildēja, atkal apsēzdamies uz dīvāna, — cik brītiņus vien vēlatiesl Laiks šai namā nespēlē nekādu lomu. Mēs nekad nezinām, cik ir pulkstenis, un mums nekad tas nerūp. Jūs teiksiet, tas nav īstais ceļš, kā tikt dzīvē uz priekšu? Protams, nav. Bet mēs jau arī necenšamies tikt dzīvē uz priekšu. Mēs uz to nemaz netiecamies.

Mans aizbildnis atkal paskatījās uz mums, bez vārdiem skaidri teikdams: «Jūs dzirdat?»

—    Harold, — viņš iesāka, — tas, ko es gribu sacīt, attiecas uz Riču.

—    Uz manu vislabāko draugu! — ar patiesu sirsnību atsaucās misters Skimpols. — Laikam gan nepieklājas, ka viņš ir mans labākais draugs, ja jau nav pa draugam ar jums. Bet viņš tomēr ir mans labākais draugs, un es tur nekā nevaru darīt; viņā ir tik daudz jaunības poēzijas, un es viņu mīlu!

Aizkustinošā vaļsirdība, ar kādu viņš pasludināja šo atziņu, patiesi šķita brīva no jebkādām savtīgām interesēm un savaldzināja ne tikai manu aizbildni, bet uz mirkli pat Adu.

—    Jūs varat mīlēt viņu, cik vien jums tīk, — teica misters Džāndiss, — bet mums jāpasargā viņa kabata, Harold.

—    Ko! — iesaucās misters Skimpols. — Viņa kabata? Nu jūs sākat runāt par to, ko es nevaru saprast. — Ielējis sev vēl mazliet sarkanvīna un pamērcējis tajā gabalu cepuma, viņš papurināja galvu un veltīja mums ar Adu smaidu, kas pauda — viņš to nekad arī nesapratīs.

—    Ja jūs kaut kur ejat kopā ar viņu, jūs nedrīkstat ļaut, lai viņš maksā par jums abiem, — mans aizbildnis bez aplinkiem teica.

—    Mans mīļais Džāndis, ko es tur varu līdzēt? — attrauca misters Skimpols, un viņa labsirdīgā seja staroja smaidā par šādu uzjautrinošu domu. — Ja viņš ņem mani kaut kur līdzi, man ir jāiet. Un kā tad es varu maksāt? Man nekad nav naudas. Ja ari man tā būtu, es no tās neko nesaprotu. Iedomājieties, ka es pajautāju cilvēkam: cik man jāmaksā? Un iedomājieties, ka viņš atbild: septiņi šiliņi un seši pensi. Es nesaprotu, kas ir septiņi šiliņi un seši pensi. Es nevaru turpināt sarunu, ja cienu šo cilvēku. Es taču neuzmācos aizņemtiem cilvēkiem, taujādams, kā septiņi šiliņi un seši pensi ir mauru valodā, ko es nesaprotu. Kāpēc lai es tiem uzmāktos, taujādams, kā tas ir naudas valodā, ko es gluži tāpat nesaprotu?

—    Nu labi, — teica mans aizbildnis, nemaz nepiktodamies par šo veiklo atbildi, — ja jūs grasāties kaut kur ceļot kopā ar Riču, jums jāaizņemas nauda no manis (un par to jūs nedrīkstat izdvest ne pušplēsta vārda), un tad rēķini var palikt viņa ziņā.

—    Mans mīļais Džāndis, — atteica misters Skimpols, — es esmu ar mieru darīt jebko, lai sagādātu jums prieku, taču man tā šķiet tukša ārišķība, tīrais aizspriedums. Turklāt, zvēru jums, mis Klēra un mana mīļā mis Samersone, — es domāju, ka misters Kārstons ir ārkārtīgi bagāts. Es domāju, ka viņam vajag tikai kaut ko izrakstīt vai parakstīt — kādu saistību papīru, orderi, čeku vai rēķinu — vai kaut kur kaut ko iereģistrēt, — un pār viņu tūdaļ līst naudas straume.

—    Nepavisam tā nav, ser, — teica Ada. — Viņš ir trūcīgs.

—    Ko, vai patiešām? — misters Skimpols ar gaišu smaidu atsaucās. — Jūs mani pārsteidzat!

—    Un viņš nebūt nekļūst bagātāks, siedams savas cerības pie aizpuvuša zara, — teica mans aizbildnis, izteiksmīgi uzlikdams plaukstu uz mistera Skimpola rītasvārku piedurknes, — tāpēc uzmanieties, ka neiedvesmojat viņu šīm cerībām, Harold.

—    Mans mīļais, labais draugs, — atbildēja misters Skimpols, — un mana mīļā mis Samersone, un mana mīļā mis Klēra, kā tad es to varu? Tā ir darījumu pasaule, un es nekā nesaprotu no darījumiem. Tieši viņš jau ir tas, kas iedvesmo mani. Viņš iznirst no saviem varenajiem darījumiem, zīmē manā priekšā visspožākās nākotnes ainas, ko tie sola, un aicina mani tās apbrīnot. Un es apbrīnoju arī — šīs spožās nākotnes ainas. Bet vairāk neko es no tā visa nesaprotu un tā arī viņam saku.

Sī itin kā bezpalīdzīgā vaļsirdība, ar kādu viņš mums to visu izklāstīja, bezbēdīgā uzjautrināšanās pašam par savu naivitāti, grūti aprakstāmā prasme, ar kādu viņš iestājās pats sev par aizgādni un apcerēja sevi — šo dīvaino cilvēku —, lieliski saskanēja ar visu viņa apgalvojumu apbrīnojamo nepiespiestību un pilnīgi atbilda mistera Džāndisa uzskatam par viņu. Jo vairāk es šo cilvēku vēroju, jo mazāk iespējams man tai brīdī likās, ka viņš varētu kaut ko slepus iecerēt, noslēpt vai ietekmēt, tomēr tad, kad viņš nebija acu priekšā, man tas šķita pat ļoti iespējams un tāpēc jo nepatīkamāk bija domāt, ka viņam ir kopīgas darīšanas ar jaunekli, kura liktenis man nav vienaldzīgs.

Uzzinājis, ka viņa eksāmens (tā viņš to nosauca) ir galā, misters Skimpols starojošu seju devās ārā no istabas, lai sameklētu savas meitas (viņa dēli cits aiz cita bija izklīduši uz dažādām pusēm), gluži vai sajūsminājis manu aizbildni ar savu bērnišķo dabu. Drīz viņš atgriezās, vezdams sev līdzi trīs jaunās dāmas un misis Skimpolu, kas savulaik, šķita, bijusi skaistule, taču tagad izskatījās pēc augstprātīgas vārgules, kas cieš no daudzām sarežģītām kaitēm.

—    Šī ir mana Skaistule, — teica misters Skimpols, — mana meita Aretūza, kas pa druskai spēlē un dzied, tāpat kā tēvs. Šī ir mana Jūsmotāja, Lora, — drusciņ spēlē, bet nedzied. Un šī ir mana Jautrīte, Kitija, — drusciņ dzied, bet nespēlē. Mēs visi drusciņ zīmējam, un nevienam no mums nav nekādas saprašanas par laiku vai naudu.

Misis Skimpola nopūtās, un man šķita, ka viņa labprāt izsvītrotu šo īpašību no ģimenes dotumiem. Turklāt man likās, ka viņas nopūta diezgan uzkrītoši veltīta manam aizbildnim un ka viņa izmanto ikvienu izdevību, lai nopūstos vēlreiz.

—    Ir ļoti patīkami, — teica misters Skimpols, apveltīdams mūs visus pēc kārtas ar savu žirgto skatienu, — turklāt bezgala interesanti vērot katras ģimenes īpatnības. Sajā ģimenē mēs visi esam bērni, un es esmu pats jaunākais.

Meitas, kuras, šķiet, bija ļoti pieķērušās tēvam, acīm redzami uzjautrinājās par šo dīvaino atzinumu, it īpaši Jautrīte.

—    Tā ir patiesība, manas mīļās, — teica misters Skimpols, — vai tad tā nav? Tā ir, un tā tam jābūt, jo, kā teikts dziesmiņā par suņiem, — «tāda ir mūsu daba». Lūk, te ir mis Samersone ar savām lieliskajām pārzines spējām un tādām zināšanām par katru sīkumu, ka nenobrīnīties. Uzdrīkstos sacīt, ka mis Samersones ausīm izklausītos ļoti dīvaini, ka mēs šai namā nekā nesaprotam no kotletēm. Bet tā tas ir, mēs tiešām par tām nekā nezinām. Mēs vispār neprotam gatavot nekādus ēdienus. Mēs neprotam lietot diegu un adatu. Mēs apbrīnojam cilvēkus, kam ir praktiskā gudrība, kuras mums trūkst, bet mēs nemeklējam strīdu ar viņiem. Tad kāpēc lai viņi meklētu strīdu ar mums? Dzīvojiet paši un ļaujiet dzīvot citiem — tā mēs viņiem sakām. Dzīvojiet ar savas praktiskās gudrības palīdzību un ļaujiet mums dzīvot ar jūsu palīdzību!

Viņš pasmējās, taču, kā arvien, šķita runājam pavisam vaļsirdīgi un teikto domājam gluži nopietni.

—    Mēs visam dzīvojam līdzi, manas jaukās rozes, — turpināja misters Skimpols, — it visam un no sirds! Vai tā nav?

—    Ak jā, tēt! — atsaucās visas trīs meitas.

—    Sī patiesībā ir mūsu ģimenes klusā saliņa dzīves mūžīgajā kņadā, — turpināja misters Skimpols. — Mēs esam spējīgi raudzīties apkārt un just interesi, un mēs arī raugāmies apkārt un jūtam interesi. Kas mums cits atliek? Te ir mana meita Skaistule, trīs gadus kopš precējusies. Atļaušos sacīt, ka apprecēties ar tādu pašu bērnu un sagādāt vēl divus klāt bija pavisam nesaprātīgi no politekonomijas viedokļa, taču tās bija ļoti jauki. Siem notikumiem par godu mēs rīkojām mazas dzīres un apmainījāmies domām par sabiedriskiem jautājumiem. Viņa vienu dienu pārveda mājās savu jauno vīru un tagad kopā ar jaundzimušajiem putnēniem mājo savā augšstāva ligzdiņā. Droši vien kādu dienu arī Jūsmotāja un Jautrīte pārvedīs mājās vīrus un iekārtos augšstāvā savas ligzdiņas. Tā nu mēs te dzīvojam — paši nezinām, kā, tomēr dzīvojami

Skaistule tiešām izskatījās par jaunu, lai varētu būt divu bērnu māte, un es sajutu dziļu žēlumu gan pret viņu, gan pret šiem bērniem. Bija redzams, ka šīs trīs meitas izaugušas, kā pašas pratušas, un nav baudījušas vairāk audzināšanas gudrību kā to mazumiņu, kas vajadzīgs, lai būtu par tēva rotaļlietiņām viņa dīkajos brīžos. Es ievēroju, ka arī matu sakārtojumus meitenes ir izvēlējušās, vadoties pēc tēva mākslinieciskās gaumes, — Skaistulei bija klasiska frizūra, Jūsinotājas krāšņie mati brīvi krita pār pleciem, un Jautrītei kā šķelmei ap izteiksmīgo, atsegto pieri un acu kaktiņiem rindojās mazi, draiski sprogu gredzeni. Arī ģērbušās viņas bija atbilstoši katra savam stilam, kaut gan apģērbs atstāja nekārtības un paviršības iespaidu.

Mēs ar Adu uzsākām sarunu ar šīm jaunajām dāmām un secinājām, ka viņas ir apbrīnojami līdzīgas tēvam. Tikmēr misters Džāndiss (viņš pamatīgi berzēja pakausi un izteica piezīmes par vēja pārmaiņu) stūrī sarunājās ar misis Skimpolu, un mūsu ausīm nepalika noslēpta naudas iedzinkstēšanās. Misters Skimpols bija iepriekš izteicis vēlēšanos doties mums līdzi uz mūsu mājām un šobrīd izgājis pārģērbties.

—    Manas jaukās rozes, — viņš atgriezies teica, «— parūpējieties par mammuci! Viņai šodien nav gluži labi. Es uz pāris dieniņām aizbraukšu pie mistera Džāndisa, kur klausīšos cīruļu treļļus, un tie man palīdzēs saglabāt gaišo omu. Jūs zināt, kā tā tika apdraudēta, un tas pats notiks vēlreiz, ja es palikšu mājās.

—    Ak, tas nejaukais cilvēks! — teica Jautrīte.

—    Un vēl tādā reizē, kad labi zināja, ka tētis guļ slims blakām savām dzeltenajām puķēm un skatās ārā zilās debesīs! — žēlabaini iesaucās Lora.

—    Un kad viss gaiss tā smaržoja pēc siena! — piebilda Aretūza.

—    Bija redzams, ka šim cilvēkam dvēselē trūkst poēzijas, — misters Skimpols piekrītoši noteica, taču viņa tonis pauda pilnīgu labsirdību. — Tas patiešām bija rupji! Sai rīcībai trūka smalkākā cilvēcības starojuma. Manas meitas, — viņš mums paskaidroja, — ir ļoti apvainojušās uz vienu godīgu cilvēku …

—    Viņš nebija godīgs! Nepavisaml — visas trīs protestēja.

—    … uz vienu parupjas dabas vīru — tādu kā ezi cilvēka izskatā un vēl ar izslietāin adatām, kuram tepat netālu pieder maiznīca un no kura mēs aizņēmāmies pāris atpūtas krēslu. Sie krēsli mums bija vajadzīgi, mums tādu nebija, un tāpēc mēs, saprotams, sameklējām kādu, kam tie ir, un lūdzām, lai mums tos aizdod. Nu re! šis īgnais vīrs mums tos iedeva, un mēs tos nolietojām. Kad tic bija nolietoti, viņam ievajadzējās dabūt tos atpakaļ. Un viņš tos dabūja atpakaj. Jūs teiksiet — tad jau viņš palika apmierināts. Nebūt nel Viņam nepatika tas, ka krēsli ir nolietoti. Es mēģināju ar viņu saprātīgi aprunāties un atklāt viņa misēšanos. Es sacīju: «Vai tas var būt, ka jūs savos gados esat tik ietiepīgs, mans draugs, lai apgalvotu, ka atpūtas krēsls ir priekšmets, kas apcerams un aplūkojams no attāluma, vērtējams no ārienes? Vai tad jūs nezināt, ka šie krēsli tika paņemti, lai uz tiem sēdētu?» Viņš palika nesaprātīgs un nepārliecināms un lietoja nesavaldīgus izteicienus. Es biju tikpat pacietīgs kā šobrīd un griezos pie viņa ar vēl vienu lūgumu. Es teicu: «Labi, mans krietnais cilvēk, lai cik ļoti atšķirtos mūsu lietišķās spriešanas spējas, mēs visi esam vienas diženas mātes bērni — Dabas bērni. Te jūs mani redzat šai krāšņajā vasaras rītā» (es gulēju uz dīvāna), «un man priekšā zied puķes, uz galda stāv augļi, virs galvas plešas dzidra debess, gaisā vējo brīnišķas smaržas, un es domāju par dabu. Mūsu kopējo brālības saišu vārdā es no sirds jūs lūdzu: nebāziet vidū starp mani un šīm cildenajām domām saniknota maiznieka neiederīgo tēlu!» Un tomēr viņš to darīja, — turpināja misters Skimpols, rotaļīgā izbrīnā paceldams augšup savas smejošās acis, — viņš tomēr iebāza visam pa vidu šo smieklīgo tēlu un dara to joprojām un darīs vēl. Un tāpēc es ļoti priecājos, ka varu izvairīties no viņa un doties līdzi savam draugam Džāndisam!

Viņa prātojumos, šķiet, nekādi neietilpa doma par to, ka misis Skimpola ar meitām paliek tepat un būs spiestas tikties ar maiznieku, taču viņas visas tik sen bija pieradušas pie šādas izturēšanās, ka uzņēma to kā pašu par sevi saprotamu. Misters Skimpols atvadījās no ģimenes ar tikpat gaišu un bezbēdīgu sirsnību, kādu pauda vienmēr un visur, un devās mums līdzi nevainojami možā noskaņojumā. Iedami lejup, mēs pa atvērtām durvīm redzējām citas istabas un pārliecinājāmies, ka mistera Skimpola mītne salīdzinājumā ar tām ir tīrā pils.

Man nebija un nevarēja būt ne mazākās nojautas, ka šajā pašā dienā gaidāms vēl viens notikums, kas uz mani atstās dziju iespaidu un savu seku dēj paliks man prātā uz visiem laikiem. Mūsu viesis mājupceļā visu laiku bija tik pacilātā omā, ka es varēju tikai klausīties viņā un brīnīties par viņu, un ne jau es vien — arī Ada padevās viņa valdzinājumam. Ja runājam par manu aizbildni, varu teikt, ka vējš, kas vēl nesen bija draudējis apmesties austrumos, pēc pāris jūdzēm pilnīgi mainīja virzienu.

Ja arī citos jautājumos par mistera Skimpola bērnišķās dabas patiesīgumu varētu šaubīties, tad nebija apstrīdams, ka apstākļu pārmaiņu un jauko laiku viņš patiesi bauda ar neviltotu bērna prieku. Daudzās asprātības, ko viņš bārstīja ceļā, nemaz nebija viņu nogurdinājušas, jo viņš iemetās viesistabā mums visiem pa priekšu, un, kavēdamās saimnieciskās rūpēs, es dzirdēju viņu spēlējam klavieres un dziedam dučiem dažādu barkarolu un dzīru dziesmu itāliešu un vācu valodās.

Neilgi pirms pusdienām mēs visi sapulcējāmies kopā; viņš joprojām sēdēja pie klavierēm, savā izsmalcinātajā manierē palaikam dīki uzspēlēdams īsus skaņdarbu fragmentus un pa starpu stāstīdams, ka rīt vajadzētu pabeigt kaut kādu senu Verulamas mūra drupu zīmēšanu, ko viņš iesācis pirms gada vai diviem un tad apnikuma dēļ pametis; šai brīdī tika ienesta vizītkarte, ko mans aizbildnis izlasīja skaļi un visai pārsteigtā balsī:

—    «Sers Lesters Dedloks»!

Apmeklētājs ienāca istabā, kamēr tā vēl griezās virpulī ap mani; es stāvēju, nespēdama ne pakustēties. Ja es to spētu, es būtu izsteigusies ārā. Stindzinošajā satraukumā es neattapos pat aiziet tālāk pie loga līdzās Adai, es nemaz neredzēju logu un nezināju, kur tas atrodas. Izdzirdu savu vārdu un apjautu, ka mans aizbildnis veic iepazīstināšanas ceremoniju, bet es joprojām nespēju pat aiziet līdz krēslam.

—    Lūdzu, sēdieties, ser Lester!

—    Mister Džāndis, — sers Lesters paklanījies un apsēdies teica, — man ir tas gods apmeklēt jūs …

—    Gods tas ir man, ser Lester!

—    Pateicos… apmeklēt jūs atceļā no Linkolnšīras, lai izteiktu savu nožēlu par to, ka manas pretenzijas — kaut

arī ļoti nopietnas un pamatotas — pret kādu cilvēku, kurš ir jums pazīstams un ir uzņēmis jūs savā namā un par kuru es tāpēc vairāk nerunāšu, ir kavējušas jūs un — vēl jo vairāk — jūsu pavadībā un aizgādībā esošās dāmas ierasties manā Ceznivoldas namā, lai apskatītu tās necilās vērtības, kas varētu gandarīt izsmalcinātu un izkoptu gaumi.

—    Jūs esat ārkārtīgi laipns, ser Lester, un šo dāmu vārdā (viņas atrodas tepat), kā arī pats savējā es jums ļoti pateicos.

—    Pilnīgi iespējams, mister Džāndis, ka šis cilvēks, par kuru es jau minēto iemeslu dēļ atturēšos sacīt vairāk, nekā nepieciešams, — pilnīgi iespējams, mister Džāndis, ka šis cilvēks man ir parādījis tik daudz goda, lai pārprastu manu raksturu un iedvestu jums ticību, ka jūs manā Linkolnšīras īpašumā netiksiet uzņemti ar tādu cieņu un laipnību, kādu tās kalpotājiem noteikts parādīt visām dāmām un kungiem, kas tur ierodas. Es vēlos tikai atgādināt, ser, ka šāda doma ir maldīga un neatbilst īstenībai.

Mans aizbildnis taktiski atturējās no atbildes uz šo izteikumu.

—    Man bija ļoti nepatīkami, mister Džāndis, — sers Lesters svarīgā tonī turpināja, — varat ticēt, ser, ka man bija ļoti nepatīkami uzzināt no savas Ceznivoldas saimniecības pārzines, ka kungs, kurš kopā ar jums viesojās tajā pusē un kuram, cik varu spriest, ir izkopta gaume daiļajās mākslās, arī šo pašu pretenziju dēļ nav izmantojis iespēju apskatīt dzimtas portretus ar tādu nesteidzību, uzmanību un rūpību, kādu, iespējams, būtu vēlējies tiem veltīt, kaut arī jāteic, ka daži no šiem darbiem, manuprāt, šādu uzmanību būtu atalgojuši. — Sos vārdus teikdams, viņš izvilka no kabatas vizītkarti un ļoti izteiksmīgi, kaut arī ar zināmām grūtībām, caur lorneti izlasīja: — «Misters Herolds… Heraids… Harolds… Skemplings … Skamplings …» Lūdzu piedošanu… Skimpols.

—    Misters Harolds Skimpols ir šeit, — acīm redzami pārsteigts teica mans aizbildnis.

—    O! — iesaucās sers Lesters. — Ļoti priecājos par iespēju tikties ar misteru Skimpolu un par izdevību izteikt viņam savu nožēlu personiski! Ceru, ser, ka nākamreiz, kad jūs būsiet manā pusē, šāda uzspiesta atturība jūs vairs neapgrūtinās.

—    Jūs esat ļoti laipns, ser Lester Dedlok! Pēc šāda iedrošinājuma es noteikti neliegšu sev prieku un privilēģiju vēlreiz apmeklēt jūsu skaisto Ceznivoldu. Sādu namu īpašnieki ir sabiedrības labdari, — teica misters Skimpols savā ierasti bezbēdīgajā, žirgtajā tonī. — Viņi ir tik laipni, ka saudzē un glabā daudzus daiļus priekšmetus mūsu, nabaga ļautiņu, priekam un apbrīnai, un, ja mēs netiektos pēc šī prieka un apbrīnas, tā būtu tīrā nepateicība pret saviem labdariem.

Sers Lesters, šķiet, ļoti atzinīgi noklausījās šādu viedokli. — Vai jūs esat mākslinieks, ser?

—    Nē, — atteica misters Skimpols. — Pilnīgi bezdarbīgs cilvēks. Amatieris.

Tas seram Lesteram, šķiet, patika vēl labāk. Viņš izteica cerību, ka varbūt viņam laimēšoties pašam būt Ceznivoldā, kad misters Skimpols nākamo reizi atbraukšot uz Linkolnšīru. Misters Skimpols pavēstīja, ka jūtoties ļoti glaimots un pagodināts.

—    Misters Skimpols tika minējis manai saimniecības pārzinei, — turpināja sers Lesters, atkal griezdamies pie mana aizbildņa, — kura, kā viņš droši vien ievēroja, jau ilgi un uzticīgi kalpo mūsu dzimtai…

(— Todien, kad izstaigāju šo namu, dodamies apciemot mis Samersoni un mis Klēru, — misters Skimpols mums moži paskaidroja.)

—    …ka viņa draugs, kura sabiedrībā viņš te nesen viesojies, esot misters Džāndiss. — Sers Lesters palocījās pret šī vārda īpašnieku. — Un tādējādi man kļuva zināmi tie apstākļi, par kuriem es tikko izteicu savu dziļāko nožēlu. Varat man ticēt, ka šāda nepatīkama apstākļu sakritība attiecībā uz jebkuru cienījamu cilvēku, mister Džāndis, bet jo sevišķi attiecībā uz cilvēku, kurš savulaik bijis pazīstams ar lēdiju Dedloku un pat, ciktāl man zināms, ir saistīts ar viņu attālā radniecībā un pret kuru (kā milēdija pati man darījusi zināmu) viņa jūt dziļu cieņu, patiesi liek man justies ļoti nepatīkami.

—    Lūdzu, nepieminiet vairs to, ser Lester, — atteica mans aizbildnis. — Es — un nešaubos, ka mēs visi, — augstu vērtējam jūsu uzmanību. Patiesībā notikušais ir manis paša kļūda un man pieklātos atvainoties.

Es ne reizi nebiju pacēlusi skatienu. Es nebiju redzējusi mūsu viesi, un man pašai šķiet, ka nedzirdēju arī šo sarunu. Man brīnums, ka varu to atcerēties, jo tobrīd tā šķita aizslīdam garām, neatstājot uz mani nekādu iespaidu. Es gan dzirdēju seru Lesteru runājam, taču manas domas tik drudžaini virpuļoja un šis cilvēks, no kura es allaž biju instinktīvi vairījusies, tik ļoti mulsināja mani ar savu klātbūtni, ka galva man dunēja, sirds dauzījās un šķita, ka es neko no dzirdētā nesaprotu.

—    Es ieminējos par to lēdijai Dedlokai, — pieceldamies teica sers Lesters, — milēdija man darīja zināmu, ka viņai bijis tas prieks nejaušā tikšanās reizē pārmīt dažus vārdus ar misteru Džāndisu un viņa aizbilstamām, kad viņi uzturējušies tajā pusē. Atļaujiet man, mister Džāndis, atkārtot arī jums un abām dāmām to, ko jau tiku teicis misteram Skimpolam. Apstākļi, bez šaubām, liedz man sacīt, ka es justos gandarīts, uzzinot, ka manu namu ar savu klātbūtni pagodinājis misters Boitorns, taču šie apstākļi attiecas tikai un vienīgi uz šo kungu un nevienu citu neskar.

—   Jūs jau zināt manas vecu vecās domas par viņu, — teica misters Skimpols, dzīvespriecīgi vērsdamies pie mums. — Lādzīgs bullis, kas par katru cenu grib visur redzēt tikai sarkanu krāsu!

Sers Lesters noklepojās, it kā likdams saprast, ka nespēj klausīties ne vārda par šādu personu, tad ļoti ceremoniāli un laipni atvadījās. Cik vien ātri spēdama, es aizsteidzos uz savu istabu un paliku tur, līdz jutu, ka esmu atguvusi savaldīšanās spējas. Alans dvēseles līdzsvars bija stipri satricināts, tomēr, kad atgriezos lejā, pārējie, paldies Dievam, tikai pazoboja mani par to, ka es esot bijusi tik bikla un mēma dižā Linkolnšīras baroneta klātbūtnē.

Ap to laiku es jau biju izlēmusi, ka pienācis laiks pastāstīt misteram Džāndisam visu, kas man zināms. Pārāk mokoši bija domāt, ka tagad viegli iespējama mana tikšanās ar māti, ka mani var aizvest pie viņas ciemos, ka misters Skimpols — kaut arī viņš man bija pavisam attāls paziņa — var baudīt viņas vīra laipnību un viesmīlību, tādēļ es vairs nejutos spējīga iet savu ceļu bez aizbildņa palīdzības.

Kad viņš bija novēlējis mums labu nakti un mēs ar Adu, kā parasti, bijām brītiņu parunājušās divatā savā jaukajā viesistabā, es atkal izgāju pa durvīm un devos meklēt aizbildni viņa grāmatu valstībā. Es zināju, ka viņš šajā laikā allaž mēdz lasīt: tuvodamās bibliotēkai, redzēju gaitenī galda lampas atspīdumu.

—    Vai drīkstu iet, aizbildni?, /

—    Protams, Mazā Večiņl Kas noticis?

—        Nekas. Es gribētu izmantot šo kluso brīdi, lai pastāstītu jums kaut ko par sevi.

Viņš piebīdīja man krēslu, aizvēra grāmatu, nolika to sāņus un pievērsa man savu laipno, uzmanīgo seju. Es nevarēju nepamanīt, ka tajā iegulusi tā pati dīvainā izteiksme, ko biju redzējusi reiz agrāk — tovakar, kad viņš man teica, ka viņam esot kādas raizes, bet es tās nevarot saprast.

—         Kas skar jūs, mīļā Ester, tas skar mūs visus, — viņš teica. Ja vien jūs vēlaties ko sacīt, es vēl jo vairāk vēlos klausīties.

—         Es zinu, aizbildni. Un man Joti vajadzīgs jūsu padoms un atbalsts. Ak, jūs nevarat iedomāties, kā man tas šovakar vajadzīgs!

Izskatījās, ka viņš nav gatavojies tik nopietnai sarunai, viņa sejā pavīdēja pat nelielas bažas.

—        Ja jūs zinātu, cik Joti es vēlējos ar jums aprunāties, — es teicu, — vēlējos jau kopš tā brīža, kad pie mums ieradās viesis!

—    Viesis, mīļā? Sers Lesters Dedloks?

—    Jā.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un sēdēja, raudzīdamies manī ar gaužām pārsteigtu skatienu un gaidīdams, ko es teikšu tālāk. Es nesapratu, kā lai sagatavoju viņu turpmākajam.

—        Ak, Ester, — viņš pasmaidīdams sacīja, — jūs un mūsu šodienas viesis esat divi tādi cilvēki, ko es nemūžam neiedomātos saistīt kopā!

—        Jā, aizbildni, to es zinu. Arī es vēl pavisam nesen domāju tāpat.

Smaids pazuda no viņa sejas, un viņš k|uva vēl nopietnāks nekā iepriekš. Viņš aizgāja līdz durvīm, lai pārliecinātos, ka tās ir ciet (bet par to es jau biju parūpējusies), un atgriezās savā vietā man pretī.

—Aizbildni, — es teicu, — vai jūs atceraties, ka todien, kad mūs pārsteidza negaiss, lēdija Dedloka sarunā ar jums pieminēja savu māsu?

—    Protams. Protams, atceros.

—        Un sacīja, ka viņa ar savu māsu neesot sapratusies, ka viņas esot «aizgājušas katra savu ce]u»?

—    Protams.

—    Kāpēc viņas izšķīrās, aizbildni?

Raugoties manī, viņa seja pilnīgi pārvērtās. — Meitenīt manu, kas lie par dīvainiem jautājumiem? Es to nekad neesmu zinājis. Man šķiet, ka to nezina neviens cits kā tikai viņas. Kurš gan varētu zināt šo skaisto un lepno sieviešu noslēpumus? Jūs esat redzējusi lēdiju Dedloku. Ja jūs būtu redzējusi viņas māsu, jūs zinātu, ka tā bija tikpat valdonīga un augstprātīga kā viņa.

—    Ak, aizbildni, es viņu esmu redzējusi daudz, daudz reižu!

—    Esat redzējusi?

Viņš bridi klusēja, iekodis lūpā. — Tad sakiet, Ester,— vai toreiz, pirms laba laika, kad jūs man jautājāt par Boitornu un es jums teicu, ka viņš reiz bijis tikpat kā apprecējies un ka viņa izredzētā, kaut gan nav mirusi, tomēr ir mirusi viņam, un ka tas atstājis dziļu iespaidu uz viņa turpmāko dzīvi, — vai toreiz jūs jau zinājāt, kā tas noticis un kas bijusi viņa saderinātā?

—    Nē, aizbildni, — es atbildēju, ar bailēm apjauzdama, ka man sāk ataust gaisma. — Un nezinu to arī šobrīd.

—    Tā bija lēdijas Dcdlokas māsa.

—    Un kāpēc, — es tik tikko spēju pavaicāt, — kāpēc… lūdzu, pasakiet man, aizbildni, — kāpēc viņi izšķīrās?,

—    Tas notika pēc viņas vēlēšanās, un iemeslu viņa nekad nevienam neatklāja. Vēlāk Boitorns pieļāva (tomēr tas bija tikai pieļāvums), ka varbūt viņai ar māsu izraisījies kāds strīds, kas nedziedējami ievainojis šīs lepnās sievietes patmīlību; viņa tikai atrakstīja savam līgavainim, ka kopš šīs vēstules nosūtīšanas dienas viņa tam esot mirusi — tā tas būtībā arī bija — un ka šo lēmumu pieņemt viņai likusi doma par Boitorna lepno dabu un sakāpināto goda izjūtu, kas tikpat raksturīgi esot arī viņai. Rūpēs par šīm viņa galvenajām īpašībām viņa esot izvēlējusies šo upuri un nesīšot to līdz mūža galam, līdz pašai nāvei. Šķiet, ka viņa tiešām tā darīja; katrā ziņā Boitorns kopš tās dienas vairs nav ne redzējis viņu, ne dzirdējis par viņu. Un neviens cits arī ne.

—    Ak, aizbildni, ko es esmu izdarījusi! — es iesaucos, ļaudama vaļu bēdām. — Cik daudz ciešanu es negribot esmu izraisījusi!

—    Jūs, Ester?

—    Jā, aizbildni! Negribot, taču pavisam noteikti. Sī vientulībā noslēgusies māsa ir cilvēks, ar ko saistītas manas pirmās atmiņas.

—    Nevar būt! — viņš izbiedēts iesaucās.

—   Jā, aizbildni, jā! Un viņas māsa ir mana mātei

Es būtu izstāstījusi viņam visu, ko biju lasījusi mātes vēstulē, taču tobrīd viņš to nebūtu dzirdējis. Viņš runāja ar mani tik saudzīgi un iejūtīgi un tik saprotami izklāstīja man visu to, ko es pati biju neskaidri apjautuši un cerējusi, gaišākā noskaņojumā būdama, ka kvēlā pateicība, kas manī bija krājusies jau tik daudzus gadus, uzbangoja spēcīgāk nekā jebkad un es tovakar sajutu pret viņu neizsakāmi dziļu mīlestību. Un, kad viņš mani pavadīja līdz manai istabai un pie durvīm noskūpstīja un kad es beidzot nolikos gulēt, es domāju par to, kā varētu darīt pēc iespējas vairāk, kā varētu būt pēc iespējas labāka, kā varētu pēc iespējas mazāk domāt pati par sevi un savā necilajā veidā pēc iespējas vairāk dot viņam un kā būt pēc iespējas noderīgāka citiem, lai parādītu viņam, cik ļoti es viņu cienu un dievinu.

XLIV nodaĻa

Vēstule un atbilde.

Nākamajā rītā mans aizbildnis iesauca mani savā istabā un es viņam pastāstīju to, kas bija palicis neizrunāts iepriekšējā vakarā. Viņš teica, ka mums neesot cita ceļa kā vienīgi glabāt noslēpumu tālāk un vairīties no tādām tikšanās reizēm kā vakarējā. Viņš pilnīgi saprotot manas izjūtas un arī pats jūtot to pašu. Viņš pat apņemoties atturēt misteru Skimpolu no turpmāka Ceznivoldas apmeklējuma. Tai, kuru lieki saukt vārdā, viņš šobrīd nespējot ne dot padomu, ne palīdzēt. Viņš to ļoti vēlētos, taču neredzot tādu iespēju. Ja viņas bažas minētā advokāta dēļ esot pamatotas (un par to viņš nemaz nešauboties), tad viņš nopietni bažījoties, ka noslēpums nāks gaismā. So vīru viņš mazliet pazīstot — gan pēc izskata, gan pēc reputācijas — un droši varot teikt, ka tas ir bīstams cilvēks. Bet, lai kas arī notiktu, — tā viņš man vairākkārt ar dziļu sirsnību un maigumu uzsvērti atkārtoja, — es pie tā esot tikpat maz vainojama kā viņš un tikpat maz spējot kaut ko grozīt.

—   Turklāt man šķiet, — viņš teica, — ka diez vai pret jums vispār vēršas kādas aizdomas. Tās var būt radušās pilnīgi neatkarīgi no jums.

—    Sim advokātam varbūt jā, — es atbildēju. — Bet, kopš man radušās šīs bažas, es esmu domājusi vēl par diviem citiem cilvēkiem. — Un es pastāstīju viņam par misteru Gapiju, kuram, šķiet, varēja būt savi miglaini minējumi jau tad, kad es viņa izteikumus vēl lāgā nesapratu; tomēr pēc mūsu pēdējās sarunas es pilnībā paļāvos uz viņa klusēšanu.

—    Nu labi, — sacīja mans aizbildnis. — Tad mēs pagaidām varam par viņu neraizēties. Un kas ir tas otrs?

Es atgādināju viņam mūsu tikšanos ar istabmeitu — francūzieti — un izstāstīju par viņas uzstājīgo piedāvāšanos man kalpot.

—    Hm! — viņš domīgi novilka. — Sī persona varētu būt bīstamāka nekā tas ierēdnis. Bet, mīļā, varbūt viņa gluži vienkārši meklēja jaunu vietu. Neilgi pirms tam viņa bija sastapusi jūs abas ar Adu, un nav nekāds brīnums, ka viņa iedomājās jūs. Saprotiet, viņa tikai piedāvājās būt par jūsu istabmeitu. Neko citu jau viņa nesacīja.

—   Viņa izturējās ļoti dīvaini, — es teicu.

—    Jā, bet viņa izturējās ļoti dīvaini arī toreiz, kad novilka kurpes un ar tādu baudu aizgāja prom pa slapjo zāli, kaut arī tāda rīcība varēja kļūt viņai liktenīga, — teica mans aizbildnis. — Nevajag lieki satraukt un mocīt sevi, apcerot nejaušības un iespējamības. Ja lietu skata no šādas puses, gandrīz jebkurš nevainīgs sīkums var likties bīstams. Nezaudējiet cerības, Mazo Večiņ! Jūs esat tik laba, cik vien iespējams; palieciet tāda pati, zinot šo noslēpumu, kāda bijāt, to nezinot. Tas ir gudrākais, ko jūs varat darīt jebkura cita labā. Tā kā es esmu jūsu noslēpuma līdzzinātājs…

—    Kurš man to padarījis daudz, daudz vieglāku, aizbildni! — es iestarpināju.

—    …tad es uzmanīgi vērošu visu, kas norit tajā ģimenē, cik tas man no sava attāluma iespējams. Un, ja pienāks brīdis, kad varēšu pastiept roku, lai sniegtu kaut niecīgāko atbalstu tai, kuras vārdu labāk neminēšu pat šeit, es to darīšu nekavēdamies — viņas mīļās meitas dēļ.

Es pateicos viņam no visas sirds. Ko gan vēl citu es allaž varēju darīt kā vienīgi viņam pateikties! Es jau dzīros iet ārā pa durvīm, bet viņš palūdza mani vēl bridi uzkavēties. Atri pagriezusies atpakaļ, es ieraudzīju viņa sejā to pašu agrāk redzēto izteiksmi; pati nezinu, kā tas notika, bet piepeši un negaidot manī uzplaiksnīja nebijusi un pusapjausta doma, ka varbūt es saprotu tās cēloņus.

—        Manu mīļo Ester, — mans aizbildnis teica, — es jau sen domāju, ka man gribētos jums ko sacīt.

—   Jā, aizbildni?

—         Man vienmēr licies grūti to iesākt un grūti ir arī tagad. Man gribētos to pateikt pēc iespējas nesteidzīgi un gribētos, lai jūs tikpat nesteidzīgi to pārdomātu. Vai jums nebūs iebildumu, ja es uzrakstīšu to vēstulē?

—        Mīļo aizbildni, kādi man var būt iebildumi pret to, ka jūs man kaut ko rakstāt?

—        Nu tad sakiet man, mīļā, — viņš teica ar savu gaišo smaidu, — vai šobrīd es esmu tikpat vienkāršs un dabisks … tikpat atklāts, godīgs un vecmodīgs kā vienmēr?

Es visā nopietnībā atbildēju: — Tieši tāds pats. — Un teicu to pilnīgi patiesi, jo viņa īsais šaubu brīdis bija garām (tas nebija vilcies pat minūti) un izturēšanās kļuvusi tikpat patīkama, sirsnīga un uzticību rosinoša kā aizvien.

—         Vai izskatās, ka es kaut ko slēptu, teiktu ne gluži to, ko domāju, kaut ko nepasacītu līdz galam — vienalga, ko? — viņš taujāja, ar savām skaidrajām, vērīgajām acīm raudzīdamies tieši manī.

Es atbildēju, ka nepavisam.

—        Vai jūs varat man pilnībā uzticēties un droši pajauties uz to, ko es saku, Ester?

—    Pavisam droši, — es teicu no visas sirds.

—        Mīļo meitenīt, — sacīja mans aizbildnis, — dodiet man savu roku!

Viņš satvēra to savējā, ar otru roku viegli apņēma manus plecus, lūkodamies manī ar to pašu neviltoti patieso un draudzīgo sejas izteiksmi — ar to pašu sen pazīstamo, sargājošo izteiksmi, kas viņa namu uzreiz bija spējusi darīt par manām mājām, — un teica:

—         Kopš tās ziemas dienas, kad mēs tikāmies pasta karietē, jūs esat mani pārvērtusi, Mazā Večiņ. Un, pats galvenais, kopš tā laika jūs man esat darījusi ārkārtīgi daudz laba.

—        Ai, bet cik daudz laba jūs kopš tā laika esat darījis man, aizbildni!

—    To tagad nav vērts pieminēt, — viņš teica.

—    Bet to nekad nebūs iespējams aizmirst.

—         Būs, Ester, — viņš sirsnīgi un nopietni teica, — un tas tagad ir jāaizmirst, vismaz uz laiciņu jāaizmirst. Tagad jums tikai jāatceras, ka nekas mani vairs nevar mainīt un es vienmēr palikšu tāds, kādu jūs mani pazīstat. Vai tam jūs varat droši ticēt, mīļā?

—   Varu un ticu, — es atbildēju.

—    Tas ir daudz, — viņš sacīja. — Tas ir viss. Bet es nedrīkstu pieķerties jūsu vārdam. Es nerakstīšu to, par ko domāju, kamēr jūs sevī nebūsiet pilnīgi pārliecināta, ka nekas mani vairs nevar mainīt un es vienmēr palikšu tāds, kādu jūs mani pazīstat. Ja jūs kaut drusciņ par to šaubāties, es nerakstīšu neko. Ja pēc pamatīgām pārdomām jūs jutīsiet, ka jums ir šī pārliecība, tieši pēc nedēļas vakarā atsūtiet pie manis Cārliju pēc vēstules. Bet, ja nejūtaties pilnīgi droša, nesūtiet. Atcerieties, ka šeit, tāpat kā jebkur citur, es paļaujos uz jūsu patiesīgumu. Ja jums nebūs pilnīgas pārliecības, nesūtiet viņul

—    Aizbildni, — es teicu, — es jau tagad esmu pilnīgi droša. Mana pārliecība paliks tikpat nemainīga kā jūsu izturēšanās pret mani. Es sūtīšu Cārliju pēc vēstules.

Viņš paspieda man roku un vairs neteica neko. Arī visu turpmāko nedēļu mēs ne viens, ne otrs nekādi nepieminējām šo sarunu. Kad pienāca noliktais vakars, es, līdzko biju palikusi viena, teicu Cārlijai: — Cārlij, aizej un pieklauvē pie mistera Džāndisa durvīm un pasaki, ka nāc no manis pēc vēstules.

Cārlija uzsteidzās augšā pa kāpnēm, nosteidzās lejā pa kāpnēm, aiztecēja pa gaiteņiem — tovakar atbalsis šī vecmodīgā nama līčloču ceļos man likās bezgala ilgas — un pēc brītiņa atkal attecēja pa gaiteņiem, nosteidzās lejā pa kāpnēm, uzsteidzās augšā pa kāpnēm un atnesa man vēstuli.

—    Noliec to uz galda, Cārlij, — es teicu.

Cārlija nolika vēstuli uz galda un aizgāja gulēt, bet es sēdēju un raudzījos, neaizskardama to un domās pārstaigādama daudzus ceļus.

Es sāku ar savu drūmo bērnību un vēlreiz izdzīvoju tās biklās dienas līdz pat grūtajam brīdim, kad mana krustmāte gulēja mirusi un viņas apņēmīgā seja bija tik salta un cieta un kad es kopā ar misis Reičelu jutos vēl vientuļāka nekā tad, ja man visā pasaulē nebūtu neviena, ar ko parunāt un uz ko paskatīties. Pēc tam es atsaucu atmiņā pavisam citādas dienas, kad liktenis svētīja mani ar daudziem labiem draugiem un viņu mīlestību. Es atgriezos pie tās dienas, kad pirmoreiz ieraudzīju savu mīļo draudzeni un iemantoju viņas sirsnīgo pieķeršanos, kas radīja manā dzīvē tik daudz prieka un skaistuma. Es atsaucu atmiņā pirmos gaišos sveiciena starus, kas bija atmirdzējuši mūsu gaidpilnajās sejās no šiem pašiem logiem tajā aukstajā, skaidrajā naktī un kopš tā laika vienmēr mirdzējuši ar tādu pašu spožumu. Es vēlreiz izstaigāju savus laimīgos ceļus tagadējā dzīvē, pārcietu slimību un atveseļošanos un domāju par to, cik pārvērtusies esmu es pati un cik nemainīgi savā sirsnībā pret mani palikuši visi pārējie; šī laime kā gaisma izstaroja no viena cilvēka visu citu vidū — no tā, kura vēstule šobrīd gulēja manā priekšā uz galda.

Es atvēru to un izlasīju. Mani tik ļoti aizkustināja mīlestība, nesavtīgās rūpes, uzmanība un iejūtība pret mani, ko tā pauda ikvienā vārdā, ka manas acis ik pa brīdim aizmiglojās un es nespēju lasīt ilgi no vietas. Tomēr es izlasīju vēstuli trīs reizes un tikai tad noliku malā. Es jau iepriekš biju nojautusi tās iespējamo saturu un tagad zināju skaidri. Tā man vaicāja, vai es būtu ar mieru kļūt par Saltā Nama saimnieci.

Tā nebija mīlestības vēstule, kaut arī pauda tik daudz mīlestības; tā bija rakstīta tādos pašos vārdos, kādus viņš jebkurā laikā būtu varējis sacīt man pats. Ik rindu lasot, es redzēju viņa seju un dzirdēju viņa balsi, jutu viņa laipnās, sargājošās izturēšanās iespaidu. Vēstule uzrunāja mani tā, it kā mēs būtu mainītās lomās, it kā visi šie labie darbi būtu manējie un visas to izraisītās jūtas — viņējās. Tā runāja par to, ka es esmu jauna, bet viņš jau pāri spēka gadiem; par to, ka viņš sasniedzis briedumu, kamēr es vēi biju bērns; par to, ka šīs rindas raksta vīrs ar sudrabotiem matiem, kurš labi apzinās, cik tam liela nozīme, un grib to man atgādināt visos sīkumos, lai es labi padomātu. Tā vēstīja, ka es neko nezaudēšot no šādas laulības un neko nezaudēšot, no tās atteikdamās, jo nekādas jaunas attiecības nevarot viest viņā vēl dziļāku maigumu pret mani un viņš esot pārliecināts: vienalga, kāds būtu mans lēmums, tas būšot pareizs. So priekšlikumu viņš vēlreiz apsvēris pēc mūsu nesenās savstarpējās uzticēšanās un nolēmis to izsacīt, ja vien šāds niecīgs piemērs varētu man apliecināt, ka visa pasaule gatava apvienoties, lai noliegtu manas bērnības drūmo pareģojumu. Es pat nojaust nespējot, kādu laimi varot viņam sniegt, taču par to viņš neteikšot ne vārda, jo man vienmēr esot jāatceras, ka es viņam neko neesot parādā un ka mans parādnieks esot viņš, turklāt ļoti liels parādnieks. Viņš bieži domājis par mūsu nākotni; paredzēdams, ka pienāks laiks, kad mana draudzene mūs atstās un līdzšinējais dzīvesveids būs jāmaina (turklāt baiļodamies, ka tas var pienākt itin drīz, jo Ada jau gandrīz pilngadīga), viņš palaikam sācis domāt par šo bildinājumu. Un nolēmis to izteikt. Ja es domājot, ka varētu piešķirt viņam pašas atzīstamākās tiesības būt par manu aizstāvi, un ja es domājot, ka spētu būt laimīga, kļūstot par viņa atlikušās dzīves mīļoto līdzgaitnieci un kopīgi ar viņu veicot to ceļu, pār kuru nav varas nekādām citām nejaušām pārvērtībām kā vienīgi nāvei, pat tad viņš neuzdrīkstoties saistīt mani uz visiem laikiem, kamēr šīs vēstules iespaids man vēl tik svaigs; man esot nepieciešams pailgs laiks, lai visu apdomātu. Vienalga, kāds būtu mans lēmums, viņš vēloties, lai mūsu attiecības paliktu nemainīgas, vēloties izturēties pret mani tāpat kā līdz šim, vēloties, lai es viņu uzrunātu tai pašā vārdā kā līdz šim. Un par to, ka viņa gaišais Labais Gariņš, viņa mazā Saimniecīte vienmēr palikšot tāda pati, viņam neesot ne mazāko šaubu.

Tāds galvenajos vilcienos bija vēstules saturs; no sākuma līdz beigām tā bija rakstīta ar tādu godīgu atklātību un cieņu, it kā viņš patiesi būtu tikai mans uzticamais aizbildnis, kas neieinteresētas trešās personas lomā dara man zināmu kāda drauga bildinājumu un savā godīgumā atklāj man visas tā ēnas puses.

Ne pušplēsta vārda viņš neminēja par to, ka tādas pašas domas viņam bijušas arī tolaik, kad es biju glītāka nekā tagad, tomēr viņš tās paturējis pie sevis. Arī par to, ka tagad, kad mans agrākais izskats zudis un līdzi tam daudzi dzīves vilinājumi, viņš spēj mani mīlēt tikpat sirsnīgi kā agrāk, manās glītajās dienās. Arī par to, ka manas dzimšanas noslēpums nav viņu satriecis. Ka viņš savā sirds cēlumā spēj neņemt vērā manu tagadējo izskatu un manu negoda mantojumu. Ka, jo vairāk man vajadzīga aizstāvība un atbalsts, jo drošāk es varu to gaidīt no viņa — pilnīgi un līdz galam.

Par to viņš neteica ne vārda, bet es to zināju pati, zināju pavisam noteikti. Es redzēju te kulmināciju tai cildenajai labestībai, kas virzījusi manu dzīvi, un sapratu, ka man var būt tikai viens ceļš. Ziedot savu mūžu viņa laimei būtu tikai niecīga pateicība no manas puses — un ko gan citu es viņvakar tik dedzīgi biju vēlējusies, ja ne rast vēl kādu iespēju viņam pateikties?

Tomēr es ilgi un pamatīgi izraudājos — ne tikai tāpēc,

Ia pēc vēstules izlasīšanas mana sirds bija pārlieku pilna, un ne tikai tāpēc, ka nākotne man šķita bezgala neparasta (un neparasta tā bija, kaut arī es biju paredzējusi šīs vēstules saturu), bet arī tāpēc, ka jutos uz visiem laikiem zaudējusi ko tādu, ko nespēju nosaukt vārdā vai pat skaidri apjaust domās. Es jutos ļoti laimīga, ļoti pateicīga un gaišu cerību pārpilna, tomēr ilgi un pamatīgi raudāju.

Pamazām saņēmusies, es piegāju pie sava vecā spoguļa. Acis man bija sarkanas un plakstiņi — pietūkuši, un es teicu: — Ak, Ester, Ester, vai tiešām tā esi tul — Ar bažām pamanīju, ka pēc šī pārmetuma seja spogulī atkal velkas uz raudāšanu, bet es tai padraudēju ar pirkstu — un tā saņēmās.

—    Nu, šī jau vairāk izskatās pēc tās rāmās izteiksmes, ar ko tu mani nomierināji, mīļā, kad es ieraudzīju, kā tu esi pārvērtusies! — es teicu, atlaizdama vaļā matus. — Kad tu būsi Saltā Nama saimniece, tev jābūt priecīgai kā cīrulim gaisā. Patiesību sakot, tev jābūt priecīgai vienmēr, tāpēc sāksim tūlīt un uz visiem laikiem.

Es turpināju darboties ap saviem matiem, nu jau pavisam saņēmusies. Tiesa, vēl es mazdrusciņ elsoju, bet tikai tāpēc, ka pirms brīža biju raudājusi, nevis tāpēc, ka vēl arvien raudātu.

—    Tātad tu, Ester, tagad būsi laimīga līdz mūža galam. Būsi laimīga savā vecajā namā, būsi laimīga kopā ar draugiem, būsi laimīga, ka vari darīt daudz laba, būsi laimīga par nepelnīti dāsnu mīlestību no vislabākā cilvēka pasaulē.

Pēkšņ-i es iedomājos, kā būtu jutusies un ko būtu darījusi, ja mans aizbildnis būtu apprecējis kādu citu. Tā patiesi būtu bijusi milzu pārmaiņa. Man šķita, ka tādos apstākļos mana dzīve kļūtu tik neparasta un grūti iedomājama, ka es pažvadzināju saimniecības atslēgas un noskūpstīju tās, iekams noliku atpakaļ groziņā.

Tad es turpināju spoguļa priekšā kārtot matus un atkal domāju par to, cik bieži esmu sev atgādinājusi — manas slimības neizdzēšamās pēdas un manas dzimšanas apstākļi tikai apliecina to, ka man vienmēr jābūt aizņemtai, aizņemtai, aizņemtai darbā … jābūt noderīgai citiem, laipnai, izpalīdzīgai, turklāt no sirds un bez jebkādas uzspēles. Ir nu gan īstā reize sēdēt un raudāt kā tādai vārgdienei! Un, ja arī man pirmajā brīdi būtu licies dīvaini, ka vienā jaukā dienā jākļūst par Saltā Nama saimnieci (un arī tas nebūtu attaisnojums raudāšanai), — kas gan tur patiesībā tik dīvains? Varbūt es līdz šim par to nebiju domājusi, bet citi cilvēki gan. «Vai tad tu neatceries, mana mīļā vientiese,» es sev teicu, raudzīdamās spogulī, «ko misis Vudkorta tev teica par precēšanos jau tad, kad šīs rētas vēl nebija radušās …»

Varbūt tas bija viņas vārds, kas man atsauca kaut ko atmiņā. Manas sakaltušās puķes… Tagad būs labāk, ja es tās vairs neglabāšu. Tiesa, tās ir tikai atmiņas par kaut ko zudušu, uz visiem laikiem aizgājušu, tomēr labāk būs, ja es tās vairs neglabāšu.

Tas gulēja grāmatā, un grāmata atradās blakustelpā — mūsu kopējā istabā, kas atdalīja Adas istabu no manējās. Es paņēmu sveci un klusi izgāju grāmatu sameklēt. Kad biju jau paņēmusi to rokā, pa atvērtajām durvīm ieraudzīju savu skaisto, mīļo draudzeni guļam ciešā miegā un iezagos viņu noskūpstīt.

Es zinu, ka tas no manas puses bija muļķīgs vājums un ka nebija nekāda iemesla raudāt, tomēr uz viņas jaukās sejiņas nopilēja mana asara, tad vēl un vēl viena. Ļaudamās vēl lielākam vājumam, es izņēmu sakaltušās puķes un uz mirkli pieliku tās viņai pie lūpām. Es domāju par viņas mīlestību uz Ričardu, kaut gan šīm puķēm patiesībā ar to nebija nekāda sakara. Tad es aiznesu tās uz savu istabu un sadedzināju sveces liesmā, un tās acumirklī pārvērtās pelnos.

Kad nākamajā rītā es iegāju brokastu istabā un sastapu savu aizbildni, viņš izskatījās gluži tāds pats kā vienmēr — tikpat atklāts, vienkāršs un dabisks. Tā kā viņa izturēšanās veidā nebija ne mazākās piespiestības, tādas nebija (vismaz man tā likās) arī manējā. Vairākas reizes šajā rīta cēlienā es paliku ar viņu divatā — gan istabā, gan ārā —, un tajos brīžos man šķita, ka viņš varētu ieminēties par vēstuli, tomēr viņš neteica ne vārda.

Tas pats atkārtojās gan nākamajā, gan aiznākamajā rītā un turpinājās vismaz nedēļu; visu šo laiku pie mums uzturējās misters Skimpols. Es ik dienu gaidīju, ka mans aizbildnis kuru katru brīdi sāks runāt par vēstuli, taču viņš to nedarīja.

Tad es sāku justies neveikli un nodomāju, ka man vajadzētu uzrakstīt atbildi. Vakarā, palikusi savā istabā viena, es to izmēģināju daudz reižu pēc kārtas, taču ne

pratu uzrakstīt tādu atbildi, kam būtu kaut vai piemērots sakums, tāpēc ik vakaru nolēmu, ka pagaidīšu vēl vienu dienu. Un es nogaidīju vēl septiņas dienas, taču viņš neteica ne vārda.

Beidzot, kad misters Skimpols bija aizbraucis, mēs kādu pēcpusdienu trijatā posāmies izjādei; es biju gatava agrāk par Adu un, nokāpusi lejā, sastapu savu aizbildni — viņš stāvēja ar muguru pret mani un raudzījās ārā pa atpūtas istabas logu.

Alan ienākot, viņš pagriezās un smaidīdams noteica:

—    A, tā esat jūs, Mazā Večiņ? — un atkal pievērsās logam.

Es biju izlēmusi, ka tagad runāšu ar viņu. Taisnību sakot, es nokāpu lejā agrāk tieši ar šādu nolūku. — Aizbildni, — es teicu, drusku stomīdamās un drebēdama,

—     kad jūs gribētu atbildi uz Cārlijas atnesto vēstuli?

—    Kad tā būs gatava, mīļā, — viņš sacīja.

—    Es domāju, ka tā ir gatava, — es teicu.

—   Vai to atnesīs Cārlija? — viņš laipni vaicāja.

—    Nē. Es to atnesu pati, aizbildni, — es sacīju.

Es apliku abas rokas viņam ap kaklu un noskūpstīja viņu; tad viņš vaicāja, vai es esot Saltā Nama saimniece, un es atbildēju — jā; tomēr pagaidām viss palika pa vecam, un drīz mēs visi izgājām no mājas; savai mīlulei es par to neko nestāstīju.

XLV NODAĻA

Svēts uzdevums.

Kādu rītu, kad biju beigusi žvadzināt saimniecības atslēgas un kopā ar savu skaisto draudzeni pastaigājos dārzā, es nejauši pametu skatienu uz mājas pusi un ievēroju pa durvīm ieslīdam garu, izstīdzējušu ēnu, kas atgādināja misteru Volsu. Ada vēl šo pašu rītu bija stāstījusi man par savām cerībām, ka Ričards varbūt paguršot, tik dedzīgi ņemdamies ar Lorda kanclera tiesas prāvu, un metīšot tai mieru, tāpēc, negribēdama aptumšot savas mīļās draudzenes noskaņojumu, par mistera Volsa ēnu es viņai neko neteicu.

129

Drīz mēs ieraudzījām Cārliju, kas, līkumodams starp krūmājiem, viegliem soļiem tecēja šurp pa dārza celiņiem un izskatījās tik spirgta un ziedoša, it kā būtu pašas Flo-

6 115?

ras pavadone, nevis mana istabmeita; pieskrējusi tuvāk, viņa iesaucās: — Lūdzu, jaunkundz, vai jūs nevarētu atnākt uz istabu aprunāties ar misteru Džāndisu?

Cārlijai piemita savdabīgs paradums: ja vajadzēja nodot kādam ziņu, viņa allaž sāka to klāstīt jau pa gabalu, tikko ieraudzījusi cilvēku, kam šī ziņa domāta. Tāpēc, kad Cārlija šai ierastajā veidā aicināja mani «atnākt aprunāties ar misteru Džāndisu», es viņu ieraudzīju krietni agrāk nekā dzirdēju viņas vārdus. Un, kad es beidzot varēju viņu sadzirdēt, viņa jau tik daudz reižu bija tos atkārtojusi, ka palikusi gluži bez elpas.

Es pateicu Adai, ka drīz būšu atpakaļ, un ceļā uz māju apjautājos Cārlijai, vai pie mistera Džāndisa nav ieradies kāds kungs. Uz to Cārlija, kuras gramatikas zināšanas, kā man ar kaunu jāatzīst, nedarīja godu manām skolotājas spējām, atbildēja: — Jā, jaunkundz! Tamējais, kas viņreiz atbrauca no pilsētas ar misteru Ričardu.

A1an šķiet, ka grūti būtu sameklēt divus vēl atšķirīgākus cilvēkus kā mans aizbildnis un misters Volss. Es ieraudzīju viņus sēžam katru savā galda pusē: viens tik atklāts, otrs tik noslēgts; viens tik stalts un plecīgs, otrs tik kalsens un sakumpis; viens runāja tik skaidrā un skanīgā balsī, pateikdams visu, kas sakāms, otrs izvairīgi un bezjūtīgi vārstīja muti kā sausumā izmesta zivs; tobrīd man likās, ka pirmo reizi redzu kopā divus tik nesaderīgus cilvēkus.

—   Jūs jau pazīstat misteru Voisu, mīļā, — teica mans aizbildnis. Jāpiebilst, ka to viņš sacīja bez īpašas laipnības.

Misters Volss piecēlās — tāds pats cimdotām rokām un cieši aizdarītām pogām, kādu es viņu toreiz biju redzējusi apsēžamies ratos līdzās Ričardam. Tā kā šobrīd te nebija Ričarda, kam piekalt savu skatienu, viņš raudzījās taisni uz priekšu.

—    Misters Volss, — teica mans aizbildnis, lūkodamies uz melno stāvu tā, it kā tas būtu kāds draudīgs, ļauns putns, — misters Volss ir atvedis nepatīkamas ziņas par mūsu ļoti nelaimīgo Riču. — Viņš sevišķi uzsvēra vārdus «ļoti nelaimīgo», it kā tie zīmētos uz Ričarda sakariem ar misteru Volsu.

Es apsēdos starp abiem runātājiem; misters Volss palika tikpat nekustīgs, kā bijis, vienīgi paslepšus paberzēja ar melno pirkstaini vienu no sarkanajām pūtītēm uz dzeltenīgās sejas.

—    Un, tā kā jūs ar Riču, par laimi, esat labos draugos, — teica mans aizbildnis, — man gribētos zināt, kādas ir jūsu domas. Esiet tik laipns un izsakieties… izsakieties skaidri, mister Vols!

Skaidri izteikties gan viņš nespēja, tomēr sāka runāt:

—    Es nupat stāstīju, mis Samersone, ka, būdams mistera Kārstona juriskonsults, zinu no drošiem avotiem, ka misters Kārstons šobrīd ir Joti spiedīgos apstākļos. Ne tik daudz pašas summas dēļ, cik šo parādu savdabīgā rakstura un steidzamā termiņa dēļ, kā arī to iespēju dēļ, kādas misteram Kārstonam ir savus vekseļus dzēst, citiem vārdiem, nokārtot parādus. Es esmu daudzkārt rūpējies, lai mistera Kārstona sīko maksājumu termiņi tiktu pagarināti, taču visiem pagarinājumiem ir robežas un tās mēs jau esam sasnieguši. Es esmu šo to maksājis no savas kabatas, lai novērstu nepatikšanas, bet to katrā ziņā vēlos saņemt atpakaļ, jo nevaru tēlot bagātnieku — man Tontonas ielejā ir uzturams tēvs un es cenšos nodrošināt zināmu neatkarību savām trim mīļajām meitām. Tā kā mistera Kārstona apstākļi ir tādi, kā minēju, es baidos, ka to dēļ viņam var rasties nepieciešamība pārdot savu patentu, un uzskatu, ka tādā gadījumā man par to jābrīdina viņa piederīgie,

Misters Volss runādams bija skatījies uz mani, bet šai vietā viņš apklusa (tiesa, varētu teikt, ka viņš nemaz nebija pārtraucis klusumu — tik apslāpēti skanēja viņa balss) un atkal sāka raudzīties kaut kur uz priekšu.

—    Iedomājieties, kādā stāvoklī nonāks nabaga puisis, zaudējot pat savus atlikušos līdzekļus, — misters Džāndiss man sacīja. — Bet ko es varu palīdzēt? Jūs viņu pazīstat, Ester. Pašreizējā stāvoklī viņš nepieņems no manis nekādu palīdzību. Piedāvāt kaut ko tamlīdzīgu vai pat dot mājienu par to nozīmētu novest viņu līdz galējai robežai, ja vien viņu tiktāl nav jau novedis kas cits.

Seit misters Volss atkal griezās pie manis.

5*

131

—    Tas, ko saka misters Džāndiss, jaunkundz, neapšaubāmi ir taisnība, un tas visu ļoti sarežģī. Es neuzskatu, ka te kaut kas jādara. Es nesaku, ka te kaut kas jādara. Nepavisam ne. Es tikai ierados šeit, lai stingri konfidenciāli darītu to zināmu un lai viss norisinātos godīgi, un lai neviens nevarētu teikt, ka viss nav norisinājies godīgi. Es vienmēr cenšos, lai viss norisinātos godīgi. Es gribu, lai pēc manis paliktu godājams vārds. Ja es kaut vai pats savās interesēs būtu apspriedies ar misteru Kāfstonu,

manis te nebūtu. Jūs labi zināt, cik enerģiski būtu viņa iebildumi. Sis nav profesionāls apmeklējums. Par to nevienam nav jāmaksā. Es šai gadījumā neesmu vairāk ieinteresēts kā jebkurš tēvs… un dēls, — piemetināja misters Volss, gandrīz vai aizmirsis šo pēdējo piebildi.

Mēs sapratām, ka misters Volss runā skaidru patiesību, likdams saprast, ka vēlas dalīt to atbildību, kas gulstas uz viņu kā uz cilvēku, kurš pārzina Ričarda apstākļus. Labākas izejas neredzēdama, es ierosināju, ka pati varētu aizbraukt uz Dīlu, kur pašreiz atradās Ričarda pulks, tikties ar Ričardu un, ja iespējams, mēģināt novērst nelaimi. Nevēlēdamās apspriest šo iespēju ar misteru Volsu, es pagāju ar aizbildni sāņus un tikai tad izteicu šo priekšlikumu; misters Volss tostarp stīvi aizsoļoja līdz kamīnam, lai apsildītu savus bērinieka pirkstaiņus.

Mans aizbildnis tūdaļ protestēja, raizēdamies par nogurdinošo braucienu, bet, tā kā es redzēju, ka citu iebildumu viņam nav, un pati ļoti labprāt vēlējos braukt, es panācu viņa piekrišanu. Tagad mums atlika vienīgi tikt vaļā no mistera Volsa.

—    Nu tā, ser, — teica misters Džāndiss, — mis Samersone sazināsies ar misteru Kārstonu, un mums atliek tikai cerēt, ka viņa stāvoklis vēl nav nelabojami bēdīgs. Vai varu jums pēc ceļojuma piedāvāt pusdienas, ser?

—    Pateicos, mister Džāndis, — sacīja misters Volss, pastiepdams garo, melno piedurkni, lai apturētu zvaniņu aizbildņa rokā, — bet to gan ne! Nekādā ziņā ne! Man nav kārtībā gremošanas sistēma, un es vienmēr ēdu ļoti pieticīgi. Ja šajā dienas laikā es atļautos ēst ko barojošu, nav zināms, kādas tam varētu būt sekas. Tā kā tagad viss ir atklāti izrunāts, ser, ar jūsu atjauju es atvadīšos.

—    Un es jums vēlu, mister Volss, — mans aizbildnis ar rūgtumu atbildēja, — kaut jūs un mēs visi varētu atvadīties no kādas prāvas, kura jums labi pazīstama.

Misters Volss — viņa apģērbs no galvas līdz kājām bija tā pārsātināts ar melno krāsu, ka gluži vai garoja kamīna priekšā, izplatīdams ļoti nepatīkamu smaku, — mazliet palocīja galvu uz vienu pusi un pēc tam to papurināja.

—    Mēs, kuru aicinājums ir iemantot cieņu kā godājamiem sava amata pratējiem, ser, varam vienīgi pielikt plecu pie vezuma. Un to mēs darām, ser. Vismaz es pats to daru, un es vēlos domāt tikai labāko par it visiem saviem amata brāļiem. Vai jūs atcerēsieties, jaunkundz, ka sarunā ar misteru Kārstonu nevajag minēt manu vārdu?

Es teicu, ka atcerēšos un to neminēšu.

— Tad viss kārtībā, jaunkundz. Arlaburltu, mister Džāndis, arlaburltu, ser! — Misters Votss pastiepa savu Uingo pirkstaini, kurā, šķiet, nemaz nebija dzīvas rokas, un pieskārās vispirms maniem, tad aizbildņa pirkstiem, un viņa garā, izstīdzējusī ēna aizslīdēja projām. Es domās redzēju, kā tā slīd karietē cauri saules pilnajai ainavai ceļā no šejienes uz Londonu, sastindzinādama pat vissīkāko sēkliņu zemē.

Man, protams, vajadzēja pastāstīt Adai, kurp es grasos braukt un kāpēc gribu to darīt, un Ada, protams, ļoti satraucās un noskuma. Tomēr viņa bija tik uzticīga Ričardam, ka runāja par viņu vienīgi ar žēluma un aizbildinājuma vārdiem un vēl jo sirsnīgākiem vārdiem — ak, mana mīļā, uzticīgā draudzene! — uzrakstīja viņam garu vēstuli, ko es apņēmos aizvest un nodot.

Cārlija posās man līdzi par ceļabiedri, kaut arī es vislabprātāk būtu braukusi viena un atstājusi viņu mājās. Tajā pašā pēcpusdienā mēs visi devāmies uz Londonu un, tā kā pasta karietē bija divas brīvas vietas, aizrunājām tās sev. Ierastajā gulētiešanas laikā mēs abas ar Čārliju traucāmies uz jūras pusi un vedām sev līdzi vēstules ar Kentas adresi.

Tolaik, kad šis ceļš bija jāveic pasta karietē, līdz Dīlai vajadzēja braukt visu nakti, taču karietē sēdējām tikai mēs divas un nakts mums nelikās pārlieku nogurdinoša. Jādomā, ka tā man pagāja tāpat kā līdzīgos apstākļos jebkuram citam. Vienu brīdi man likās, ka šis brauciens vieš cerības, otru brīdi tas izskatījās gluži bezcerīgs. Te es domāju, ka beidzot izdarīšu kaut ko labu, te atkal brīnījos, kā man varējis tā likties. Te man šis apciemojums šķita ļoti saprātīgs solis, te atkal gluži otrādi — pavisam nesaprātīgs. Mētādamās pārmaiņus starp abām galējībām, es domāju par to, kādā stāvoklī sastapšu Ričardu, ko sacīšu viņam un ko viņš sacīs man, un riteņi visu nakti šķita skandējam vienu un to pašu meldiju, kam vēl dobjāku akcentu piešķīra nesenā aizbildņa vēstule.

Beidzot mēs sasniedzām Dīlas šaurās ieliņas, kas šai agrajā, miglainajā rītā izskatījās bezgala drūmas. Garais, līdzenais liedags ar dažādu apveidu koka un ķieģeļu mājiņām un vietvietām izkaisītajiem kabestāniem, lielajām laivām, šķūņiem, zemē stateniski iemietiem stabiem ar takclāžu un trīšiem un vientulīgajiem, grants klātajiem klajumiem, kuros auga zāle un nezāles, veidoja neredzēti vienmuļu ainavu. Viļņojošo ūdens klajumu sedza balti miglas vāli, un vienīgo kustību ainavā radīja daži agrīni virvju pinēji, kuri, aptinuši šķiedru vītnes sev ap augumu, izskatījās gluži tā, it kā, līdzšinējās eksistences nogurdināti, gribētu paši sevi pārpīt virvēs.

Tomēr, kad bijām nokļuvušas ļoti jaukas viesnīcas siltajā istabā, ar baudu nomazgājušās, pārģērbušās un apsēdušās iebaudīt agras brokastis (jo gulēt iet vairs nebija nozīmes), Dīla mūsu acīs sāka likties drusku pievilcīgāka. Mūsu mazā istabiņa izskatījās pēc kuģa kajītes, un tas sevišķi sajūsmināja Cārliju. Tad migla sāka celties augšup gluži kā priekškars un skatienam pavērās veselas rindas kuģu, kuru tuvumu mēs nebijām pat nojautušas. Neatceros vairs, cik to bija, kaut gan sulainis mums minēja šobrīd atpūtā esošo kuģu skaitu. Daži no kuģiem bija varen lieli, to starpā dižojās arī viens Indijas ceļotājs, kas nupat pārradies mājās, un, kad pa mākoņu spraugu uzspīdēja saule, izraibodama tumšo jūru sidrabotiem laukumiem, šie kuģi, kuriem visapkārt ņirbēja laivas, braukādamas uz krastu un atpakaļ, un kuros pašos ņirbēja dzīvība un kustība tāpat kā to tuvumā, atsaucās tai ar tādām mainīgām gaismas un ēnu rotaļām, ka visa apkaime šķita kļuvusi neparasti pievilcīga.

Mūsu uzmanību visvairāk saistīja lielais Indijas ceļotājs, jo tas bija iebraucis ostā šai pašā naktī. Visapkārt tam šūpojās laivas, un mēs spriedām, cik priecīgi šobrīd gan jūtas kuģinieki, tuvodamies krastam. Cārliju ļoti interesēja arī pats jūras brauciens, Indijas lielais karstums, čūskas un tīģeri, un, tā kā šādas ziņas viņa iegaumēja daudz nadzīgāk nekā gramatiku, es viņai pastāstīju arī to, ka šādos ceļojumos jūrnieki reizēm cieš avāriju un tiek izmesti uz klintīm, kur tos glābj kāda cilvēka bezbailība un krietnums. Un, kad Cārlija gribēja zināt, kā tas iespējams, es viņai pastāstīju, ka mūs sasniegušas ziņas par vienu šādu gadījumu.

Es biju domājusi nosūtīt Ričardam zīmīti, paziņojot par savu ierašanos, bet tagad man šķita, ka būs daudz labāk, ja došos pie viņa bez brīdinājuma. Tā kā viņš dzīvoja kazarmās, es mazliet šaubījos, vai tas būs ērti, un mēs devāmies izlūkgājienā. Iemetušas skatienu pa kazarmu pagalma vārtiem, mēs pārliecinājāmies, ka tur šajā rīta agrumā valda klusums, un es apvaicājos seržantam, kas stāvēja uz sargbūdas sliekšņa, kur varētu sastapt Ričardu. Viņš norīkoja mums pavadoni, kas aizveda mūs uz meklēto vietu, uzkāpa pa nemīlīgi kailām kāpnēm, pieklauvēja pie kādām durvīm un aizgāja atpakaļ.

—    Kas tur ir? — Ričards no iekšpuses atsaucās. Es atstāju Cārliju šaurajā gaitenī un, tuvodamās pusatvērtajām durvīm, teicu: — Vai drīkstu ienākt, Ričard? Tā esmu es, Saimniecīte.

Viņš sēdēja pie galda un rakstīja; viscaur pa grīdu juku jukām mētājās apģērba gabali, skārda kārbas, grāmatas, zābaki, sukas un somas. Viņš bija tikai pa pusei saģērbies — turklāt, kā es ievēroju, civildrēbēs, nevis armijas mundierī —, mati viņam bija nesukāti un izskats tikpat nekārtīgs kā istaba. To visu es ievēroju pēc tam, kad viņš jau bija mani sirsnīgi apsveicis un apsēdinājis sev līdzās; izdzirdis manu balsi, viņš satrūkās, bet jau nākamajā mirklī satvēra mani draudzīgā apskāvienā. Mīļais Ričards! Pret mani viņš aizvien bija tāds pats kā vienmēr. Līdz pat… ak, nabaga, nabaga zēns! … līdz pat beigām viņš mani ik reizi tika apsveicis ar savu sen pazīstamo, zēniski priecīgo izturēšanos.

—    Ak dcbestiņ, mana mīļā Mazā Večiņa! — viņš izsaucās. — Kā tu gadījies šeit? Kas to būtu gaidījis! Vai kas noticis? Vai Ada vesela?

—    Pilnīgi vesela. Jaukāka nekā jebkad, Ričard!

—    Ak! — viņš nopūtās, atlaizdamies pret krēsla atzveltni. — Mana nabaga māsīca! Es pašreiz rakstīju tev vēstuli, Ester.

Es raudzījos, kā viņš sēž, atlaidies krēslā, un burza saujā sīki aprakstīto papīra lapu, un satriekta nodomāju, cik paguris un nomākts viņš izskatās pat savā jaunības plaukumā un skaistumā.

—    Tātad tu velti pūlējies, to rakstīdams, un man beigu beigās nemaz nav ļauts to izlasīt? — es jautāju.

—    Ai, mīļā, — viņš atbildēja, bezcerīgi atmezdams ar roku. — Tu to vari izlasīt visā šai istabā. Tas rakstīts jebkurā vietā.

Es saudzīgi lūdzu viņu nepadoties bezcerībai. Pastāstīju, ka nejauši esmu uzzinājusi par viņa grūto stāvokli un atbraukusi aprunāties ar viņu, kā te vislabāk varētu līdzēt.

—    Tas izskatās pēc tevis, Ester, bet līdzēt te nevar neko, un tāpēc tas neizskatās pēc tevis! — Ričards noteica ar skumīgu smaidu. — Šodien es dodos atvaļinājumā — būtu aizbraucis jau pēc stundas —, lai nokārtotu sava patenta pārdošanu. Tā gan! Kas bijis, tas pagājis. Nu arī šis aicinājums aiziet pa pēdām pārējiem. Vēl tikai varētu vēlēties, lai es būtu izmēģinājis garīdznieka amatu, tad būtu nostaigāts pilns profesiju aplis.

—    Ričard, varbūt tomēr stāvoklis nav tik ]auns? — es bažīgi teicu.

—    Ir, Ester, — viņš atbildēja, — un citas izejas nav. Es šobrīd esmu tik tuvu negodam, ka tie, kam pār mani vara (kā sacīts katķismā), daudz labprātāk iztiktu bez manis nekā ar mani. Un pareizi vien ir. Nemaz nerunājot par parādiem un kreditoriem, un tamlīdzīgām manām nelaimēm, es neesmu derīgs pat armijai. Ne rūpes, ne prāts, ne sirds, ne dvēsele mani nesaista nevienā vietā, izņemot vienu vienīgu. Un tiešām, ja šis burbulis tagad nebūtu sašķīdis, — viņš piebilda, plucinādams uzrakstīto vēstuli gabalos un grūtsirdīgi sviezdams tos pa mazai strēmelei prom, — kā tad es varētu doties uz svešām zemēm? Nav šaubu, ka man pienāktu pavēle doties uz svešām zemēm, bet kā gan es varētu braukt? Kā es ar savu līdzšinējo prāvas pieredzi varētu uzticēties kaut vai Volsam, ja pats nestāvētu viņam aiz muguras?

Šķiet, ka viņš izlasīja manā sejā, ko es vēlos teikt, jo, satvēris manu plaukstu, ko biju uzlikusi uz viņa rokas, pacēla to man pašai pie lūpām, lai aizturētu šos vārdus.

—    Nē, Labo Gariņ! Par diviem tematiem es aizliedzu runāt… esmu spiests aizliegt. Pirmais ir Džons Džāndiss. Kas ir otrs, tu zini pati. Ja nosauksi to par neprātu, es atbildēšu, ka nevaru līdzēt un skaidram prātam šobrīd nav varas pār mani. Taču tas nav neprāts, tas ir vienīgais mērķis, uz kuru man jāiet. Varu tikai nožēlot, ka jebkad esmu ļāvis novirzīt sevi uz citu pusi. Būtu nu gan prāta darbs tagad to pamest — pēc visa garā laika, raizēm un pūlēm, ko esmu tam veltījis! O jā, tas nu gan būtu prāta (ļarbs! Un dažam labam tas ļoti patiktu, bet es neparko to nedarīšu!

Ričards bija tādā noskaņojumā, ka es sapratu: jebkādi mani iebildumi viņa apņēmību tikai stiprinās (ja to vispār varēja vēl vairāk stiprināt). Es izņēmu Adas vēstuli un ieliku to viņam rokā.

—   Vai lai lasu to tūlīt? — viņš vaicāja.

Es atbildēju apstiprinoši; Ričards nolika to uz galda un, atspiedis galvu delnā, sāka lasīt. Izlasījis pavisam nedaudz, viņš atspieda galvu abās delnās, gribēdams paslēpt seju no manis. Pēc brīža viņš piecēlās, it kā lasīšanai nepietiktu gaismas, un aizgāja pie loga. Tur viņš izlasīja vēstuli līdz galam, stāvēdams ar muguru pret mani, un, kad bija beidzis un aizlocījis to ciet, palika vēl kādu brīdi stāvam ar vēstuli rokā. Kad viņš atgriezās vecajā vietā, es pamanīju viņa acīs asaras.

—    Tu, Ester, protams, zini, ko viņa te raksta? — viņš klusinātā balsī teica un pavaicājis noskūpstīja vēstuli.

—    Jā, Ričard.

—    Ada man piedāvā, — viņš turpināja, bungodams ar kāju pa grīdu, — Ada man piedāvā savu nelielo mantojumu, ko tik droši cer drīzumā saņemt, — un tas ir tieši tik daudz un tik maz, cik es esmu notērējis, — un lflgšus lūdzas, lai es to pieņemu, lai varētu nokārtot parādus un palikt šeit dienestā.

—    Es zinu, ka tava labklājība ir viņas Karstākā vēlēšanās, — es teicu. — Un — ak, manu mīļo Ričardi — Adai ir cildena sirds.

—    Par to es nešaubos. Ak, kaut… kaut es būtu miris!

Viņš atkal aizgāja pie loga un, turēdamies pie rāmja,

nolaida galvu sev uz rokas. Šis skats mani dziļi aizkustināja, taču es cerēju, ka varbūt viņš kļūs piekāpīgāks, un klusēju. Mana pieredze tomēr bija stipri nepilnīga: es nepavisam nebiju gaidījusi, ka šis saviļņojums tūdaļ pārtaps jaunā aizvainojuma uzplūdā.

—    Un šī ir tā sirds, ko tas pats Džons Džāndiss, kura vārdu mēs citkārt nepieminēsim, centās attālināt no manis! — viņš sašutis iesaucās. — Un šī brīnišķā meitene izsaka man tik augstsirdīgu piedāvājumu, dzīvodama zem tā paša Džona Džāndisa jumta, un es uzdrīkstos sacīt, ar tā paša Džona Džāndisa žēlsirdīgo piekrišanu un svētību, jo viņš izmanto jaunus līdzekļus, lai mani uzpirktu un dabūtu projām no prāvas!

—    Ričard! — es iesaucos, steigšus pieceldamās kājās. — Es nevēlos klausīties, ka tu runā šādus apkaunojošus vārdus!

Pirmo reizi mūžā es uz viņu biju patiesi dusmīga, tomēr tas ilga tikai īsu bridi. Redzēdama jaunekļa raižu izmocīto seju, kas raudzījās manī, kā nožēlojot teikto, es uzliku roku viņam uz pleca un teicu: — Es tevi ļoti lūdzu, Ričard, nerunā ar mani šādā tonī! Liec to vērā!

Viņš tūdaļ izplūda pašpārmetumos un steidzās man cēlsirdīgi iegalvot, ka esot izteicies gauži aplam un tūkstoškārt lūdzot man piedošanu. Tad es pasmējos, tomēr nespēju apvaldīt trīsas, jo pēc šāda uzliesmojuma jutos ļoti satraukta.

—    Lieki būtu teikt, manu mīļo Ester, — Ričards sacīja, apsēzdamies man blakām un atsākdams sarunu, — turklāt es vēlreiz lūdzu no sirds, lai tu man piedod, jo es pats esmu dziļi nelaimīgs, — lieki būtu teikt, ka pieņemt manas mīļās māsīcas piedāvājumu ir pilnīgi neiespējami. Turklāt es varu tev parādīt vēstules un dokumentus, kas tevi pārliecinās, ka armijas karjera man beigusies. Tici man, sarkanajam mundierim ir jau pielikts punkts. Tomēr visās šajās raizēs un nelaimēs man zināms mierinājums ir doma, ka, cīnoties par savām interesēm tiesā, es vienlaikus cīnos par Adas interesēm. Volss ir iekustinājis vezumu, un, paldies Dievam, virzīt to manā labā viņš var vienīgi tikpat daudz, cik viņas labā!

Viņā atkal uzbangoja gaišo cerību vilnis, apskaidrodams nomāktos vaibstus, taču man tagad bija vēl skumjāk raudzīties viņa sejā nekā iepriekš.

—    Nē, nē! — Ričards pacilāti iesaucās. — Pat ja man piederētu viss Adas mazais mantojums līdz pēdējam fārtingam, to nedrīkstētu izdot tādēļ, lai noturētu mani tur, kur es neiederos, kur nespēju ielikt sirdi, kur jutu tikai apnicīgu pagurumu. Tas jāizmanto tur, kur var sagaidīt labāku atalgojumu, tas jāizmanto tur, kur likme ir augstāka. Nebēdā manis dēļ! Turpmāk manas domas aizņems tikai viens mērķis, un tā labā mēs ar Volsu darīsim, ko spēsim. Es nepalikšu bez līdzekļiem. Kad būšu pārdevis patentu, es nokārtošu rēķinus ar dažiem sīkiem augļotājiem, kuri šobrīd to vien zina kā atgādināt mūsu saistības — tā saka Volss. Man tikpat vēl atliks zināma summa, un tā kļūs vēl lielāka. Nu, būs jau labil Tu aizvedīsi Adai no manis vēstuli, Ester, un jums abām vairāk man jātic — jūs nedrīkstat domāt, ka es jau esmu gluži pazudis cilvēks, mīļā.

Es neatkārtošu, ko sacīju Ričardam. Labi zinu, ka tur nebija nekā interesanta, turklāt nevajag iedomāties, ka es pateicu kaut ko gudru un prātīgu. Teicu tikai to, kas man bija uz sirds. Viņš to uzklausīja pacietīgi un ar uzmanību, taču es redzēju, ka tiem abiem tematiem, par ko viņš nevēlējās runāt, šobrīd nodoties ir pilnīgi bezcerigi. Es turklāt redzēju un visas šīs sarunas laikā izjutu, cik daudz taisnības bijis manam aizbildnim, kad viņš teica, ka censties Ričardu pārliecināt ir ļaunāk nekā atstāt viņu mierā.

Tāpēc es beidzot lūdzu Ričardam, lai viņš man ļauj tiešām pārliecināties, ka armijai pilnīgi pielikts punkts, kā viņš teica, un ka tā nav tikai viņa paša pārsteidzīga iedoma. Viņš nevilcinādamies izrādīja man savu saraksti, no kuras k|uva skaidrs, ka visas formalitātes aiziešanai no armijas ir jau nokārtotas. No Ričarda vārdiem es sapratu, ka Volsam ir visu šo dokumentu kopijas un Ričards visos jautājumos ir konsultējies ar viņu. Tātad mans brauciens nebija devis neko, ja neņem vērā uzzinātos jaunumus, nodoto Adas vēstuli un vēl to, ka atcejā varēju būt Ričardam par ceļabiedri. Nonākusi pie šīs rūgtās atziņas, es teicu, ka došos atpakaļ uz viesnīcu un pagaidīšu, līdz viņš man piebiedrosies; ietērpies apmetnī, Ričards pavadīja mani līdz vārtiem, un mēs ar Cārliju pa liedagu devāmies atpakaļ.

Kādā vietā liels ļaužu pūlis drūzmējās ap dažiem flotes virsniekiem, kas nupat kāpa ārā no laivas, un likās, ka visus šos ļaudis kaut kas sevišķi ieinteresējis. Es teicu Cārlijai, ka šī laikam būs viena no varenā «indieša» laivām, un mēs apstājāmies pavērot notiekošo.

Virsnieki lēni kāpa augšup krastā, draudzīgi sarunādamies paši savā starpā un ar sanākušajiem ļaudīm, un lūkojās apkārt tā, it kā justos laimīgi, ka atkal ir Anglijā.

— Cārlij, Cārlij! — es iesaucos. — Nāc, iesim prom! — Un es metos projām tik strauji, ka mana mazā istabmeitiņa izskatījās pavisam pārsteigta.

Tikai tad, kad bijām aizvērušas aiz sevis viesnīcas istabas durvis un es beidzot varēju atvilkt elpu, es sāku saprast, kādēļ biju tā skrējusi. Vienā no iedegušajām sejām es biju pazinusi misteru Alenu Vudkortu un nobijusies, ka viņš varētu pazīt mani. Man negribējās, lai viņš redzētu manu pārvērtušos seju. Sis pārsteigums man bija nācis negaidot; drosme mani bija pilnīgi atstājusi.

Tomēr es sapratu, ka tas nekur neder, un teicu sev? «Mīļā, nav it nekāda iemesla — nav un nevar būt —, kāpēc tev šobrīd vajadzētu justies sliktāk nekā līdz šim. Šodien tu esi tāda pati, kāda biji pirms mēneša, ne labāka, ne sliktāka. Tava apņemšanās bija gluži citāda, atceries to, Ester, atceries!» Mani kratīja spēcīgi drebuļi, laikam no skriešanas, un kādu brīdi es nepavisam nespēju nomierināties, tomēr pamazām sāku atgūties un ļoti par to priecājos.

Virsnieku pulciņš ienāca viesnīcā. Es dzirdēju kāpnēs viņu balsis. Es biju pilnīgi pārliecināta, ka tie ir tie paši cilvēki, jo atkal pazinu viņu balsis — tas ir, es pazinu mistera Vudkorta balsi. Man joprojām ārkārtīgi gribējās pazust no šejienes, nedoties pazīstamai, taču es cieši apņēmos to nedarīt. «Nē, mīļā, nē. Nē, nē, nē!»

Es atraisīju cepures lentes un pa pusei pacēlu plīvuru — pareizāk sakot, pa pusei to nolaidu, taču tam nav nozīmes —, un uzrakstīju uz vienas no savām vizītkartēm, ka nejaušas sagadīšanās dēļ atrodos šeit kopā ar misteru Ričardu Kārstonu, un aizsūtīju to misteram Vudkortam. Viņš ieradās nekavējoties. Es sacīju viņam, ka esmu ļoti priecīga par šo sagadīšanos, kas ļāvusi man būt starp pirmajiem sagaidītājiem, kuri apsveic viņa atgriešanos Anglijā. Un redzēju, ka viņam manis ļoti žēl.

—    Jūs esat pārdzīvojis kuģa avāriju un dzīvības briesmas, kopš aizbraucāt no mums, mister Vudkort, — es teicu, — tomēr grūti pat saukt par nelaimi to, kas jums deva iespēju būt tik noderīgam citiem un parādīt tādu drosmi. Mēs lasījām par to ar lielu un patiesu interesi. Pirmoreiz es uzzināju par šo notikumu no jūsu agrakās pacientes mis Flaitas, kad tikko sāku atkopties pēc savas smagās slimības.

—    Ā, tnazā mis Flaital — viņš teica. — Vai viņa joprojām dzīvo tāpat kā agrāk?

—    Gluži tāpat.

Tagad es jutos jau tik ērti un droši, ka plīvurs man vairs nebija vajadzīgs, un es atsedzu seju.

—    Viņas pateicība pret jums, mister Vudkort, ir gluži aizkustinoša. Man ir pietiekami daudz iemeslu sacīt, ka viņa ir apbrīnojami sirsnīga būtne.

—    Jūs … jūs tā domājat? — viņš atjautāja. — Es … man patīkami to dzirdēt. — Viņam bija tik žēl manis, ka viņš tik tikko spēja parunāt.

—    Varat man ticēt, — es teicu, — ka tajā laikā, kuru jau pieminēju, viņa izturējās pret mani ar tādu līdzjūtību un tā priecājās par manu atveseļošanos, ka es jutos no sirds aizkustināta.

—    Mani ļoti apbēdina ziņa, ka jūs esat bijusi smagi slima.

—    Jā, es tiešām biju smagi slima.

—    Un vai tagad esat pavisam izveseļojusies?

—    Esmu pilnībā atguvusi veselību un dzīvesprieku, — es atbildēju. — Jūs zināt, cik labs ir mans aizbildnis un cik laimīga mūsu dzīve, tāpēc es varu tikai pateikties liktenim un vairāk neko nevēlos.

Man šķita, ka viņš jūt pret mani dziļāku līdzjūtību, nekā es jebkad esmu jutusi pati pret sevi. Doma, ka nevis man, bet viņam vajadzīgs mierinājums, viesa manī jaunu spēku un vēl nebijušu mieru. Es izvaicāju viņu par ceļojumu uz Indiju un atpakaļ, par nākotnes plāniem un par iespējamo atgriešanos Indijā. Misters Vudkorts sacīja, ka par tādu iespēju viņš ļoti šauboties. Tur liktenis nelicies viņam vēlīgāks nekā šeit. Viņš aizbraucis no mājām, būdams trūcīgs kuģa ārsts, un apmēram tāds pats arī atgriezies. Kamēr mēs sarunājāmies un es ar prieku redzēju, ka esmu daudzmaz mīkstinājusi (ja tā var izteikties) triecienu, ko viņam sagādājis mans izskats, istabā ienāca Ričards. Viņš jau lejā bija uzzinājis, kāds viesis ir pie manis, un tikšanās abiem sagādāja patiesu prieku.

Kad pēc pirmajiem sveiciena vārdiem aizsākās saruna par Ričarda nākotnes iecerēm, es ievēroju, ka misters Vudkorts nojauš ko nelāgu. Viņš bieži ieskatījās Ričardam sejā ar tādu izteiksmi, it kā šī seja viņam sagādātu raizes; vairākkārt viņš palūkojās uz mani, kā gribēdams pārliecināties, vai man zināms patiesais stāvoklis. Tomēr Ričards šobrīd bija dzīvespriecīgā un pacilātā noskaņojumā, turklāt no sirds priecājās, atkal sastapdams misteru Vudkortu, kurš viņam vienmēr bija paticis.

Ričards ierosināja doties uz Londonu visiem kopā, taču misteram Vudkortam vēl laiciņu vajadzēja uzkavēties kuģa tuvumā un viņš mums nevarēja piebiedroties. Tomēr mēs kopā paēdām agras pusdienas, un es vēl jo vairāk atguvu sirdsmieru, redzēdama, ka misters Vudkorts atkal kļuvis tāds pats kā agrāk, un apzinādamās, ka esmu spējusi remdināt viņa nožēlu. Taču domas par Ričardu viņam nedeva mieru. Kad kariete bija gandrīz braukšanas gatavībā un Ričards aizsteidzās parūpēties par bagāžu, misters Vudkorts uzticēja savas domas man.

Es mazliet šaubījos, vai man ir tiesības visu izlikt kā uz delnas, tomēr īsos vārdos pastāstīju viņam par Ričarda atsvešināšanos no mistera Džāndisa un par viņa apmāto iesaistīšanos nelaimīgajā tiesas prāvā. Misters Vudkorts klausījās ar interesi un izteica nožēlu par notikušo.

—   Es redzēju, ka jūs viņu uzmanīgi vērojat, — es teicu. — Vai jums šķiet, ka viņš ir ļoti pārvērties?

—   Jā, pārvērties viņš ir, — atbildēja misters Vudkorts, pakratīdams galvu.

Pirmo reizi mūsu sarunas laikā es jutu asinis saskrienam sejā, taču tas bija tikai acumirkļa uzplūds. Es pagriezu galvu sānis, un pēc brīža viss bija pa vecam.

—    Nevar teikt, ka viņš izskatītos īpaši jaunāks vai vecāks, tievāks vai resnāks, bālāks vai sārtāks, — teica misters Vudkorts, — bet atšķirība ir tā, ka viņam sejā parādījusies kaut kāda īpaša izteiksme. Es nekad vēl neesmu redzējis tādu izteiksmi jauna cilvēka sejā. Tur nav tikai raizes vai pagurums, kaut gan daļēji manāms gan viens, gan otrs, zem visa jaušas tāds kā vēl neapzināts izmisums.

—   Vai jums neliekas, ka viņš varētu būt slims?

—    Nē. Fiziski viņš izskatījās spirgts un vesels.

—    To, ka viņš nespēj rast dvēseles mieru, mēs diemžēl zinām ļoti labi, — es sacīju. — Vai jūs dosieties uz Londonu, mister Vudkort?

—    Jā, rīt vai parīt.

—    Vairāk par visu Ričardam vajadzīgs draugs. Jūs viņam vienmēr esat paticis. Lūdzams, apciemojiet viņu, kad būsiet Londonā! Lūdzams, palīdziet viņam kādreiz ar savu klātbūtni, ja varat! Jūs nemaz nezināt, kāda tam var būt nozīme. Jūs nevarat iedomāties, cik pateicīgi mēs visi jums par to būsim, mister Vudkort, — Ada, misters Džāndiss un arī es!

—    Mis Samersone, — viņš teica ar vēl dziļāku aizkustinājumu nekā līdz šim, — zvēru pie debess, ka būšu viņam patiess draugs! Es pieņemu viņu savā aizgādībā, un tas man būs svēts uzdevums!

—    Lai Dievs jūs svētī! — es teicu un jutu, ka acis man strauji pildās asarām, taču nolēmu, ka tas nav nekas ļauns, ja asaras līst cita, nevis sevis dēļ. — Ada viņu mīl… mēs visi viņu mīlam, taču neviens nespējam mīlēt tā kā Ada. Es viņai atkārtošu jūsu vārdus. Paldies jums, un lai Dievs jūs svētī viņas dēļ!

Tikko mēs bijām pārmijuši šos steidzīgos vārdus, atgriezās Ričards un pasniedza man elkoni, lai kopā ar mani dotos uz karieti.

—    Vudkort, satiksimies Londonā, labi? — viņš teica, pat nenojauzdams, cik daudz nozīmē šie vārdi.

—    Kā gan citādi! — atsaucās misters Vudkorts. — Man tur šobrīd nav gandrīz neviena drauga — vienīgi jūs. Kur es jūs varēšu sameklēt?

—    A, man vēl jāatrod sev kāds mājoklis, — Ričards padomājis atbildēja. — Pavaicājiet Volsam Saimonda Namā!

—    Labi! To es darīšu bez kavēšanās.

Viņi sirsnīgi sarokojās. Kad es jau sēdēju karietē, bet Ričards vēl stāvēja uz ielas, misters Vudkorts draudzīgi uzlika viņam roku uz pleca un paraudzījās uz mani. Es sapratu viņa skatienu un pateicībā pamāju ar roku.

Un, karietei aizbraucot, viņa pēdējā skatienā es atkal redzēju, ka viņam manis ļoti žēl. Es priecājos, to redzot. Pret savu agrāko izskatu es jutu to, ko varbūt jūt mirušie, ja tie kādreiz atgriežas mūsu vidū. Es priecājos, ka mani atceras ar maigumu un sirsnīgu žēlumu un ka neesmu aizmirsta pavisam.

XLVl NODAĻA

«Turiet viņu!»

Pār «Vientujo Tomu» klājas nakts tumsa. Plezdama savus spārnus arvien plašāk un plašāk jau kopš tā brīža, kad saule nozuda aiz apvāršņa, tā ir pakāpeniski samilzusi un aizpildījusi ik tukšo spraugu šajā apkaimē. Kādu brīdi te vēl gailēja tādas kā pazemes uguntiņas, smagi jo smagi plēnēdamas šķebīgajā gaisā, gluži kā «Vientuļā Toma» dzīvības uguns, un, tieši tāpat kā šī uguns, tās mirkšķināja ar aci daudzām nejaukām lietām sev apkārt. Bet tagad tās izdzisušas. Mēness kādu brīdi ir mērojis «Vientuļo Tomu» ar blāvu, saltu skatienu, itin kā redzēdams sev vārgu līdzinieku šajā tuksnesīgajā, dzīvei nederīgajā apvidū, kas deg savās iekšējās ugunīs, un tad arī šis gaismeklis ir paslēpies un satumsis. Pats melnākais nakts rēgs no pekles dzīlēm klīst pa «Vientuļā Toma» klajumiem, un «Toms» guļ ciešā miegā.

Gan parlamenta sienās, gan ārpus tām izskanējušas neskaitāmas iespaidīgas runas par «Vientuļo Tomu» un neskaitāmas saniknoto domu apmaiņas par to, kā šo «Tomu» dabūt uz kājām. Ir ticis spriests, vai to uz pareizā ceļa jāatgriež policistiem vai bīdliem, zvanu skaņām, skaitliskiem aprēķiniem vai pareizas gaumes likumiem, Augstajai baznīcai, Zemajai baznīcai* vai vispār jebkādai baznīcai, vai tam jāpavēl šķetināt polemikas salmu kūļus ar sava greizā saprāta nazi vai labāk jāliek tas pie akmeņu laušanas. Sajā putekļu un trokšņu jūklī skaidrs ir un paliek tikai viens, proti, ka «Toms» var un drīkst, spēj un jaudā tikt labots vienīgi kāda labvēļa teorijā, bet praksē par to negādā neviens. Un visu šo cerīgo laiku «Toms» ar savu vecveco apņēmību straujiem soļiem iet pretī pazušanai.

Bet viņš prot arī atriebties. Pat vēji kalpo viņam par sūtņiem šais melnajās stundās. Nav nevienas lāsītes «Toma» pieduļķotās asins, kas neiznēsātu tālāk pasaulē sērgas un lipīgas kaites. So pašu nakti tā piesārņos kāda normaņa tīrās asinis (kuras ķīmiķi atzītu par neapšaubāmi dižciltīgām), un viņa augstība nespēs noraidīt šo apkaunojošo savienību. Nav nevienas drusciņas «Toma» lipīgo dubļu, nevienas daļiņas indīgo izgarojumu, kuros tas dzīvo, nevienas neķītrības vai pagrimtības, tumsonības, ļaunuma vai brutalitātes šai vietā, kas nemeklētu un nerastu ceļu uz atmaksu cauri ikvienam sabiedrības slānim līdz pat vislepnākajiem no lepnajiem, līdz pat visaugstākajiem no augstajiem. Jā, «Toms» atriebjas — ar negodu, ar laupīšanu, ar pagrimtību.

Grūti ir pasacīt, kad «Vientuļais Toms» izskatās nepievilcīgāks — dienas vai nakts stundās, tomēr te jāievēro kāds saprātīgs apsvērums: jo vairāk no šīs vietas top redzams, jo briesmīgāka tā šķiet, un vēl — neviena tās aptumšotā daļa, kas jāpiepilda iztēlei, nespēj savā baigumā mēroties ar dzīves īstenību, tāpēc šķiet, ka diena tomēr pārspēj nakti ar savu neglītumu. Arī šobrīd aust jauna diena, un patiesi liekas, ka šīs dižās valsts slavai drīzāk nāktu par labu, ja saule Britu impērijas īpašumos reiz patiešām norietētu nekā jebkad uzaustu pār tik satriecošu briesmekli kā «Vientuļais Toms».

Sai klusajā rīta stundā te pastaigādamies ieklīdis kāds brūni iededzis vīrietis, kurš, bezmiega mocīts, acīmredzot labprātāk vēlējies paklejot pa svešām vietām nekā skaitīt nomoda stundas, guļot spilvenos. Ziņkāres urdīts, viņš bieži apstājas un lūkojas apkārt vai izstaigā ar skatienu nožēlojamās sānielas. Tā tomēr nav tīra ziņkāre vien, jo vērīgajās, tumšajās acīs jaušas līdzjūtīga interese, un no viņa skatieniem manāms, ka viņš laikam pazīst šādu pagrimtību un ir saskāries ar to jau agrāk.

Abpus staignajam dubļu grāvim — «Vientuļā Toma» galvenajai ielai — redzamas vienīgi atbaidoša izskata mājas, visas mēmas un noslēgušās sevī. Tuvumā nav manāma neviena dzīva būtne, tikai šis svešinieks un vēl gabaliņu tālāk uz kāda durvju pakāpiena — sakņupis sievietes stāvs. Vīrietis dodas uz tā pusi. Pienācis tuvāk, viņš redz, ka šī sieviete ir nostaigājusi tālu ceļu: viņai ir noberztas kājas un apģērbu klāj ceļa putekļi. Viņa sēž uz sliekšņa tā, it kā kaut ko gaidītu, atspiedusi elkoni pret ceļgalu un galvu atbalstījusi delnā. Blakām viņai zemē guļ audekla soma vai sainis, ko viņa nesusi sev līdzi. Šķiet, viņa ir iesnaudusies, jo nācēja so|iem nepievērš nekādu uzmanību.

Izdangātā ietver ir tik šaura, ka, iepretī sievietei nonācis, Alens Vudkorts ir spiests nokāpt uz ceļa braucamās da|as, lai varētu paiet viņai garām. Kad viņš paskatās lejup sievietes sejā, abu acis sastopas — un viņš apstājas.

—    Kas noticis?

—    Nekas, ser.

—   Vai neviens nenāk jūs ielaist? Vai jums jātiek tur

iekšā?

—     Nē, es gaidu, kad modīsies ]audis citur — nakts patversmē, — sieviete pacietīgi atbild. — Te es sēžu tāpēc, ka drīz šai pusē būs saule un es varēšu sasildīties.

—     Jūs izskatāties ļoti nogurusi. Zēl skatīties, kā jūs te sēžat uz ielas.

—    Paldies, ser. Par to nekas.

Viņš ir pieradis aprunāties ar nabaga ļaudīm, turklāt bez aizbildnieciski žēlīgas laipnības vai uzspēlētas vienkāršības (tas ir ļoti iecienīts paņēmiens, jo daudzi uzskata par īpaši izsmalcinātu gudrību runāt ar šiem cilvēkiem iesācēju lasāmgrāmatu valodā), tāpēc viņam tūlīt izdevies saprasties ar šo sievieti.

—     Ļaujiet man paskatīties uz jūsu pieri, — viņš noliekdamies saka. — Es esmu ārsts. Nebaidieties! Es nenodarīšu jums pāri.

Viņš zina, ka ar savu prasmīgo un ievingrināto pieskārienu vēl labāk nomierinās sēdošo sievieti. Viņa mazliet mēģina iebilst, teikdama: — Ir jau labi, — bet, tikko viņš pieskaras savainotajai vietai, viņa jau pagriež to pret gaismu.

—     A! Pamatīgs zilums, un āda arī pušu. Noteikti sūrst ne pa jokam.

—     Bišķi pasāp gan, ser, — atbild sieviete, un pār viņas vaigu noripo asara.

—     Ļaujiet man jums drusciņ palīdzēt. Mans mutauts jums neko nekaitēs.

—    Ak dies, ser, nē tak, ko nu par to!

Viņš notīra un nosusina savainoto vietu; uzmanīgi apskatījis ievainojumu un viegli paspaidījis to ar delnu, viņš izvelk nelielu somiņu un apkopj un apsaitē brūci. Sādi darbodamies, viņš pats vēl pazobojas par savu ķirurga kabinetu uz ielas un tad jautā;

—    Tātad jūsu vīrs ir ķieģeļu dedzinātājs?

—    Kā jūs to zināt, ser? — sieviete pārsteigta atvaicā.

—    To es spriežu pēc sarkanajiem māliem uz jūsu somas un apģērba. Un es zinu, ka ķieģc|u dedzinātāji staigā gadījuma darbos no vienas vietas uz otru. Un diemžēl zinu ari to, ka viņi mēdz būt nežēlīgi pret savām sievām.

Sieviete steigšus paceļ acis, kā gribēdama noliegt, ka vii,ias brūce radusies šādā kārtā. Taču, juzdama delnu uz savas pieres un redzēdama ārsta lietišķo un mierīgo seju, viņa atkal rāmi nolaiž skatienu.

—    Kur viņš ir pašlaik? — vaicā ārsts.

—    Pagājšnakt iekūlās ķibelē, ser, bet vēlāk viņš mani sameklēs nakts patversmē.

—    Viņš iekulsies vēl lielākā ķibelē, ja bieži tā Jaus vaļu savai lielajai, smagajai rokai kā šoreiz. Bet jūs viņam piedodat, lai cik viņš negants, tāpēc es vairāk neko neteikšu — ja nu vienīgi to, ka ļoti vēlētos, kaut viņš būtu pelnījis šo piedošanu. Vai mazu bērnu jums nav?

Sieviete papurina galvu. — Vienu es gan saucu par savēju, ser, bet tas ir Lizas.

—    Un jūsējais ir miris? Saprotu. Nabaga bērniņšl

Tagad viņš ir beidzis savu darāmo un sakārto somiņu.

— Es ceru, ka jums ir kāda pastāvīga mājvieta. Vai tā ir tālu no šejienes? — viņš apjautājas, labsirdīgi atmezdams ar roku, kad sieviete pieceļas un pateicas viņam ar reveransu.

—    Būs savas divdesmit divas vai divdesmit trīs jūdzes no šejienes, ser. Sentolbensā. Vai jūs zināt Sentolbensu, ser? Man tā kā likās, jūs satrūkāties — kā zinādams, vai?

—    Jā, mazliet zinu. Un tagad es kaut ko vaicāšu jums. Vai nauda naktsmītnei jums ir?

—    Jā, ser, — sieviete atbild, — ir, no tiesas ir. — Un viņa to parāda ārstam. Viņš laipni atbild uz sievietes daudzajiem pusčukstā izteiktajiem pateicības vārdiem, novēl viņai visu labu un dodas tālāk. «Vientuļais Toms» joprojām guļ, un nekur nejūt ne mazāko kustību.

A, jūt gan! Kad ārsts tuvojas vietai, no kuras pirms, brītiņa ieraudzījis uz sliekšņa sēdošo sievieti, viņš redz, ka no otras puses šurpu slīd kāds skrandās tērpies stāvs; tas iet ļoti piesardzīgi, gandrīz vai spiezdamies pie netīrajām sienām, no kurām varētu vairīties pat visnožēlojamākais gājējs, un zaglīgi tausta ar roku sev priekšā ceļu. Šis nācējs ir zēns ar izvārgušu seju un izsalkuma spīdumu iekritušajās acīs. Viņš tik ļoti cenšas palikt nepamanīts, ka pat labi ģērbtā svešinieka negaidītā parādīšanās

neizraisa viņā vēlēšanos paskatīties atpakaļ. Viņš aizsedz seju ar noskrandušo elkoni, pāriet ielas otrā pusē un sarāvies, čokurā savilcies, turpina ceļu; bažīgā roka tāpat taustās uz priekšu, bezveidīgās skrandas karājas kā nožēlojamas stērbeles. Neviens šobrīd neiespētu pateikt, kādam nolūkam un no kāda materiāla šūtas viņa drēbes. Gan pēc krāsas, gan pēc apveidiem tās atgādina purvainā saaudzē gulējušu lapu klēpi, kas jau pa pusei satrūdējis.

Alcns Vudkorts apstājas, lai apskatītos uz šo gājēju un ciešāk ielāgotu viņu, jo kaut kur dziļumos viņam sarosās apzina, ka viņš šo zēnu ir redzējis jau agrāk. Viņš neatceras, kur un kādos apstākļos, tomēr jūt, ka ar šo skrandaino apveidu viņu vieno kāda atmiņu saite. Viņš nolemj, ka droši vien redzējis to kādā slimnīcā vai patversmē, tomēr pabrīnās, kādēļ tas tik spēcīgi sakustinājis viņa atmiņu dzīles.

Domādams par to, viņš pamazām tuvojas «Vientuļā Toma» nomalei, aiz kuras plešas dzidra rīta gaisma, tad piepeši aizmugurē izdzird skrejošu soļu troksni un apgriezies ierauga, ka zēns pilnā sparā skrien uz viņa pusi un zēnam seko iepriekš redzētā sieviete.

—    Turiet viņu, turiet viņul — sieviete aizelsusies sauc. — Turiet viņu, seri

Alens Vudkorts metas pāri ielai, gribēdams aizšķērsot zēnam ceļu, taču zēns ir ašāks — viņš atraujas sāņus… pietupstas … izslīd tvērējam pa roku apakšu … atlec labu gabalu tālāk un turpina bēgt. Sieviete apņēmīgi skrien viņam pakaļ un sauc: — Turiet viņu, scr, Dieva dēļ, turiet! — Alens, nevarēdams iedomāties citu iemeslu kā vienīgi to, ka zēns šo sievieti nupat aplaupījis, metas palīgā viņu ķert un skrien tik ātri, ka vairākkārt panāk zēnu, taču tas ik reizi atkārto veiklo sāņus lēcienu, pietupienu, izlocīšanos un bēg atkal tālāk. Jebkurā šajā reizē ķērājs viegli varētu zēnam iesist, tādējādi to apgāžot un atņemot tam iespēju pretoties, taču šādi rīkoties viņš nespēj, tāpēc drūmi komiskais skrējiens turpinās. Visbeidzot bēglis, citas izejas neredzēdams, iemetas šaurā sānejā un no turienes pagalmā, kas nav caurstaigājams. Tur pie satrupējuša dēļu žoga viņa ceļš izbeidzas un viņš nokrīt zernē, elsodams un nikni skatīdamies savā vajātājā, kas savukārt stāv un elsodams veras viņā, līdz piesteidzas gaidītā sieviete.

—   Ai, Džo, Džo! — viņa iesaucas. — Tad ta nu gani Beidzot es tevi atradu!

—    Džo, — atkārto Alens, uzmanīgi raudzīdamies zēnā, — Džo! Paga, paga! Nudien! Es atceros, šo zēnu reiz atveda uz kādu izmeklēšanas sēdi.

—    Jā, es ar ir jūs redzējis tanī meklēšanā, — šņukst Džo. — Un kas ta ir? Va tamdēļ nevar likt mani, nabagu, mierā? Va es tāpat vēl nav nabags diezgan? Pa kādu nabagu jūs vēl grib mani pataisīt? Es ir nerrots un nerrots, tramdīts un trenkāts, mūžam te viens, te otrs no jūsiem nāk virsū kā sērga, kamēr es ir knapi dzīvs. Es nav vainīgs pie tās meklēšanas. Es neko nav izdarījis. Viņš bij dikti labs uz mani, dikti labs; viens pats viņš tāds bij, ar ko es ir parunājies, — no visiem, kas gājuši pa manu krustojumu. Vai es gribēju viņam to meklēšanu, vai es gribēju viņu par mironi? Pats sevi, to gan. Es nezin, kamdēļ es vēl nav ielēcis upē un aizgājis pa burbuli, nudie, es pats nezin, kamdēļ.

To viņš izgrūž tik nelaimīgā balsī un viņa netīrās asaras rit tik neviltoti, un viņš guļ, pioplacis pie žoga, tik Joti atgādinādams trupēs sēni vai citu neveselīgu izaugumu, kas radies šai nolaistibā un netīrībā, ka Alens Vudkorts atmaigst.

—    Ko šis nabaga radījums ir nodarījis? — viņš jautā sievietei.

Atbildes vietā viņa tikai purina galvu, skatīdamās uz gulošo drīzāk ar pārsteigumu nekā ar dusmām, un atkārto: — Ak, Džo, Džo, ak tu viens! Beidzot es tevi atradu!

—    Ko viņš ir izdarījis? — jautā Alens. — Vai aplaupījis jūs?

—    Nē, ser, nē! Aplaupījis? Man viņš neko citu nav darījis kā labu vien, tur jau ir tas joks.

Alens paskatās no Džo uz sievieti un no sievietes uz Džo, cerēdams, ka viens no viņiem palīdzēs atminēt šo mīklu.

—    Viņš bija pie manis, ser, — saka sieviete, — viņš … ak, Džo, Džo! … viņš bija pie manis, ser, Sentolbensā, dikti slims, un viena jauna dāma — lai Dievs viņu svētī par viņas draudzīgo roku! — iežēlojās par viņu, kad es vairs nevarēju līdzēt, un aizveda viņu pie sevis..,

Alens piepešā izbīlī atraujas no zēna.

—    Jā, ser, jā. Aizveda viņu pie sevis, ērti nolika gulēt, un viņš kā viens nepateicīgs mežonēns nakts vidū aizmuka prom un no tā laika vairs nebij ne redzēts, ne dzirdēts, līdz es šo nupat ieraudzīju. Un tā jaunā dāma, viņa bij tik jauka un skaista, bet dabūja to pašu slimību un sabojāja savu izskatu, un nu viņu tik tikko var pazīt, to pašu jauno dāmu, ja nu tikai pēc viņas eņģeļa rakstura, jaukā auguma un mīlīgās balss. Vai to tu ar zini, ko? Tu, nepateicīgais palaidni, vai tu zini, ka tas viss ir tevis dēļ un tāpēc, ka viņa bij laba pret tevi? — sieviete baras, atmiņu gaitā iekaisdama dusmās un visbeidzot apraudādamās.

Zēns, itin kā dzirdētā apstulbināts, sāk berzēt netīro pieri ar netīro plaukstu un, ieurbies ar skatienu zemē, tik ļoti sāk drebēt no galvas līdz kājām, ka viss dēļu žogs trīc viņam līdzi.

Alens apklusina sievieti ar vienu rāmu rokas kustību.

—    Ričards man stāstīja … — viņš stomīdamies saka, — tas ir… es esmu par to dzirdējis… pagaidiet brītiņu, drīz es atkal varēšu runāt.

Viņš aizgriežas un brīdi stāv, raudzīdamies pārjumtajā ejā. Pēc brīža viņš atkal pagriežas atpakaļ un ir jau pilnīgi savaldījies, vienīgi jaušams, ka viņš pūlas apspiest sevī tieksmi novērsties no zēna, un šī vēlēšanās ir tik spēcīga, ka piesaista pat sievietes uzmanību.

—    Tu dzirdēji, ko viņa teica. Un tagad celies augšāl

Džo, drebēdams un zobus klabinādams, gausi uzslējās

un nostājas pozā, kādā mēdz stāvēt viņam līdzīgi bēdubrāļi, kad nonākuši grūtā situācijā, — sāniski, ar uzrauto plecu atspiedies pret žogu, tramīgi berzēdams labo roku ar kreiso un kreiso kāju ar labo.

—    Tu dzirdēji, ko viņa teica, un es zinu, ka tā ir taisnība. Vai kopš tā laika tu dzīvo šeit?

—    Lai es ir beigts tepat uz vietas, ja šis man nav pirmais nešķīstais rīts «Vientuļā Tomā», — dobji atbild Džo.

—    Un kāpēc tu esi atnācis šurp?

Džo aplaiž skatienu visapkārt pagalmam, noskata savu iztaujātāju no pēdām līdz ceļgaliem un beidzot atbild:

—    Es neko daudz nemāk darīt un nekādu darbu nevar atrast. Es ir galīgi nabags un slims, un es domā, atnāks šeitan, kamēr viss vēl klusu, kaut kur paslēpsies un pagulēs, kamēr uznāk tumšs, un tad aizies kaut ko palūgt misteram Snegsbijam. Viņš man vienmēr kaut ko deva no laba prāta, tikai tā misis Snegsbija, tā gan mani mūžam tramdīja — tāpatās kā visi citi.

—    No kurienes tu esi atnācis?

Džo atkal aplaiž skatienu pagalmam, atkal paskatās uz sava iztaujātāja ceļgaliem un visbeidzot grūtsirdīgi piespiež vienu sejas pusi pie žoga.

—    Vai tu dzirdēji — es jautāju, no kurienes tu esi atnācis?

—    Nu, tāpatās vien klaiņoju, — saka Džo.

—    Tad pastāsti man, — Alens turpina un, ar lielu piepūli pārvarējis nepatiku, pieiet zēnam pavisam klāt un noliecas pār viņu ar izteiksmi, kas modina uzticību, — pastāsti, kā tas iznāca, ka tu aizbēgi no tās mājas pēc tam, kad tā labā jaunā dāma, sev par nelaimi, bija iežēlojusies par tevi un paņēmusi sev līdzi?

Džo piepeši atgūstas no gurdās grūtsirdības un sāk satraukti stāstīt sievietei, ka nekā neesot zinājis par to jauno dāmu, nekā neesot dzirdējis par viņu, nekad neesot gribējis viņai kaitēt, drīzāk jau tad sev pašam, un labāk lai kāds būtu nocirtis viņa nelaimīgo galvu nekā viņš piegājis tai dāmai tuvumā, un tā dāma bijusi dikti laba ar viņu, dikti labai To visu viņš pasaka (kā nu savā nožēlojamā stāvoklī prot) neviltoti un no sirds un beigās ļauj vaļu šņukstiem.

Alens Vudkorts redz, ka Džo neizliekas. Viņš saņemas un pieskaras zēnam. — Nomierinies, Džo! Izstāsti visul

—     Nē. man nav brīv! — atsaka Džo, atkal piespiezdams seju žogam. — Nav brīv, citādāk stāstītu ar.

—     Bet man jāzina, — Alens neatlaižas, — man tikpat tas jāzina. Stāsti, Džo!

Pēc diviem vai trim šādiem neatlaidīgiem mudinājumiem Džo atkal pace| galvu, atkal aplaiž skatienu pagalmam un klusu saka:

—    Nu, es pastāstīs ar. Mani aizveda. Re, kā bija!

—    Aizveda? Naktī?

—     Jā-a! — Džo vēlreiz apskatās apkārt, ļoti nobažījies, vai tikai kāds nedzird, un pat paskatās pēdas desmit uz augšu, kur beidzas vecais žogs, un paraugās cauri tā šķirbām, it kā gribēdams pārliecināties, vai viņa baiļu vaininieks nesēž uz žoga vai neslēpjas otrā pusē.

—    Kas tevi aizveda?

—     Man nav brīv saukt viņu vārdā, — saka Džo. — Nav brīv, ser.

—     Bet es gribu zināt — tās pašas jaunās dāmas dēj gribu zināt. Tu vari uz mani paļauties. Neviens cits to nedzirdēs.

—    Jā, bet es nezinu, vai viņš pats nedzirdēs, — atsaka Džo, bailēs purinādams galvu.

Bet viņa taču te nav.

—    Jā, kas var zināt? — saka Džo. — Viņš mūžam visur ir klāt, visās vietās reizē.

Alens apmulsis skatās uz zēnu, taču apjauš, ka aiz viņa nesakarīgajām atbildēm slēpjas kāda būtiska patiesība un ticība teiktajam. Viņš pacietīgi gaida izsmeļošāku paskaidrojumu, un Džo, kuru vēl jo vairāk mulsina šī pacietība, beidzot izmisis iečukst viņam ausī kādu vārdu.

—    Skat, kāl — nosaka Alens. — Bet ko tad tu biji izdarījis?

—    Neko, ser. Es neko nav darījis un nekur nav iepinies, tikai viņreiz, kad negāju tālāk prom, un ta vēl tā meklēšana ap to mironi. Bet nu jau es eju tālāk prom. Nu es eju uz kapiem — tur man tagad visa iešana.

—    Nē, nē, no tā mēs mēģināsim tevi paglābt. Bet ko viņš ar tevi izdarīja?

—    Ielika slimnīcā, — Džo čukstus atbild, — kamēr tiku veselāks, un tad iedeva naudu — četrus gabalus, ko pie jūsiem sauc puskronas, — un saka: «Lasies! Te tevi nevienam nevajag,» — tā viņš saka. «Lasies prom! Lasies klaiņot pa pasauli,» viņš saka. «Ej kaut kur tālāk prom,» viņš saka. «Un lai es tevi vairs neredzu tuvāk Londonai par četrdesmit jūdzēm; citādi tev ies plāni.» Un tā būs ar, ja viņš mani redzēs, un redzēs ar, ja tik es būs virs zemes, — nobeidz Džo, vēlreiz ar tramīgu piesardzību pārlūkodams apkārtni.

Alens brīdi padomā, tad pagriežas pret sievieti un, nenolaizdams skatienu no Džo, saka: — Viņš nav tik nepateicīgs, kā jums likās. Viņam bija savs iemesls aiziet no turienes, kaut arī ne sevišķi nopietns.

—    Paldies, ser, paldies! — iesaucās Džo. — Re nu! Bet jūs man tik nikna virsū! Tikai pasakiet tai jaunai dāmai, ko šitas kungs teica par mani, un tad būs labi. Jo jūs jau ar bij dikti laba ar mani, un es tak to zin.

—    Un tagad, Džo, — saka Alens, neizlaizdams viņu no acīm, — nāc man līdzi, un es tev sameklēšu labāku vietu, kur pagulēt un paslēpties. Lai mums tik daudz neskatās pakaļ, mēs varam iet katrs pa savu ielas pusi — es zinu, ka tu nebēgsi prom, ja būsi man apsolījis.

—    Nē, ser, ja tik negadīsies, ka viņš nāk pretī.

—    Labi. Es ticu tavam vārdam. Ap šo laiku jau mostas puse pilsētas, un vēl pēc stundas kājās būs visa pilsēta. Ejam! Vēlreiz visu labu, kundzei

— Arī jums, ser, vēlreiz visu labu, un daudzkārt liels

paldies!

Visu šo laiku sieviete sēdējusi uz savas somas un uzmanīgi klausījusies; tagad viņa pieceļas un paņem to rokā. Džo atkārto: — Tikai pasakiet tai jaunai dāmai, ka es nekad nav gribējis viņai sliktu, un vēl to, ko teica šitas kungs! — māj ar galvu, mīņājas, drebinās, velk notrieptās rokas pār seju un, pa pusei smiedamies, pa pusei raudādams, sauc viņai atvadu sveicienu, tad zaglīgi dodas nopakaļ Aienam Vudkortam, iedams pa otru ielas pusi un turēdamies pie pašas sienas. Tā viņi abi iznāk no «Vientuļā Toma» spožā saules gaismā un svaigā, dzidrā gaisā.

XLVII NODAĻA

Džo novēlējums.

Kamēr Alens Vudkorts un Džo soļo tālāk pa ielām, kur augstās baznīcu smailes un tālīnie celtņu apveidi rīta gaismā izskatās tik tuvi un skaidri iezīmēti, ka visa pilsēta šķiet atjaunojusies pēc nakts miega, Alens sevī prāto, kur un kā iekārtot savu ceļabiedru. «Cik tas gan ir dīvaini,» viņš nodomā, «civilizētas pasaules pašā centrā šādam cilvēkveida radījumam grūtāk atrast vietu nekā bezpajumtes sunim!» Tomēr, dīvaini vai ne, tā tas ir, un vieglāks šis stāvoklis tāpēc nekļūst.

Sākumā Alens bieži atskatās, lai pārliecinātos, ka Džo viņam tiešām seko. Taču ik reizi viņš redz, ka zēns tāpat vien virzās uz priekšu gar pretējo māju sienām, ar piesardzīgu roku taustīdams ceļu no viena ķieģeļa līdz otram, no vienām durvīm līdz nākamām, un šļūkdams daudz reižu pamet uz Alena pusi vērīgu skatienu. Pārliecinājies, ka Džo nepavisam nedomā bēgt no viņa, Alens turpina ceļu un vairāk nododas domām par to, ko iesākt tālāk.

Brokastu tirgotavas lete ielas stūrī atgādina viņam, kas darāms vispirms. Viņš apstājas, paskatās apkārt un aicinot pamāj zēnam. Džo pārnāk pāri ielai un stomīgi šļūc šurp, lēnām riņķveidīgi berzēdams labās rokas pirkstu kauliņus ar apaļi savilktu kreiso delnu, — šķiet, ka dabas veidota piesta tur maļ sevī netīrumus. Tad Džo priekšā tiek noliktas brokastis, kas viņam šķiet neredzēti lepnas, un zēns sāk lieliem malkiem dzert kafiju un knibināt sviestmaizes šķēli, visu laiku kā ietramdīts zvērēns bažīgi lūkodamies apkārt uz visām pusēm.

Tomēr viņš ir tik izvārdzis un nelaimīgs, ka pat nejūt vairs izsalkumu. — Man likās, es būs beigts no bada, ser, — Džo saka, nolikdams ēdamo, — bet re, ka es neko nezin, i ne to. Nelien nekas iekšā, ne ēdams, ne dzerams.— Un Džo stāv un dreb, nesaprašanā raudzīdamies uz brokastīm.

Alens Vudkorts satausta zēna pulsu un uzliek roku viņam uz krūtīm. — Ievelc elpu, Džo!

— Smagi velkas, — Džo saka, — tā kā pilns vezums.— Viņš vēl varētu piebilst, ka «čīkst ari tāpat», tomēr tikai nomurmina: — Es eju … tālāk prom, ser.

Alens paveras apkārt, lūkodamies pēc aptiekas. Tuvumā tās nav, un viņš nolemj, ka traktieris noderēs tikpat labi vai pat vēl labāk. Viņš nopērk mazu glāzīti vīna un ļoti uzmanīgi dod zēnam nodzerties. Gandrīz uzreiz, tiklīdz lāsīte norīta, Džo sāk atdzīvoties. — Nodzeries vēl mazlietiņ, Džo! — piebilst Alens, uzmanīgi vērodams zēnu. — Tā! Tagad brīdi atpūtīsimies un tad iesim tālāk.

Atstājis zēnu sēžam uz sola līdzās brokastu tirgotavas letei, ar muguru atspiedušos pret dzelzs margām, Alens Vudkorts sāk staigāt turp un atpakaļ rīta saules gaismā, palaikam uzmezdams sēdošajam īsu skatienu, taču tā, lai neliktos viņu īpaši vērojam. Arī bez sevišķas vērības redzams, ka zēns ir sasilis un mazliet atspirdzis. Ja tik nomākta seja vispār var kļūt gaišāka, tad tā ir kļuvusi gaišāka; mazpamazām zēns apēd ari maizes šķēli, ko iepriekš tik bezcerīgi atlicis malā. Ievērojis šīs labvēlīgās pazīmes, Alens uzsāk ar viņu sarunu un ne bez pārsteiguma noklausās stāstu par plīvuroto dāmu un visām šī piedzīvojuma sekām. Džo lēni stāsta, tikpat lēni košļādams riecienu. Kad stāsts un maizes rika ir galā, viņi atkal dodas tālāk.

Cerībā dalīt rūpes par zēna pagaidu mītni ar savu veco pacienti — jūsmīgo mis Flaitu —, Alens ved Džo uz to pašu laukumu, kur viņi ar zēnu pirmoreiz viens otru ieraudzījuši. Taču lupatu un pudeļu tirgotavā viss ir pārvērties: mis Flaita tur vairs nedzīvo, veikals ir slēgts, un nenosakāma vecuma sieviešu kārtas persona asiem vaibstiem — un tā nav neviena cita kā apburošā Džūdija — paskaidrojumu sniedz strupi un skarbi. Tomēr apmeklētājam izdodas uzzināt, ka mis Flaita ar saviem putniem ir pārcēlusies pie kādas misis Blainderas Beljārdā, un viņš dodas tālāk uz minēto vietu; tur mis Flaita (viņa allaž ceļas agri, lai precīzi laikā ierastos Lielās taisnības sēdē, ko vada viņas lieliskais draugs lords kanclers) ar prieka asarām acīs un izplestām rokām metas lejā pa kāpnēm viņiem pretī.

—   Mans dārgais dakteri — mis Flaita izsaucas.

—     Mans izcilais, slavenais, godātais virsniek! — Par spīti dažiem dīvainiem izteikumiem, viņas sveiciens ir tik sirsnīgs un patiess, it kā to paustu visīstākā gara skaidrība, — varbūt pat vēl sirsnīgāks un patiesāks. Alens, kurš pret mis Flaitu vienmēr ir ļoti iecietīgs, nogaida, līdz sajūsmas plūdi pierimst, tad norāda uz Džo — tas drebinās durvīs — un izstāsta, kāpēc zēns atrodas šeit.

—    Kur es te tuvumā viņu pagaidām varētu iekārtot? Jūs daudz zināt un protat prātīgi spriest — palīdziet man ar padomu!

Mis Flaita, ko šis kompliments dara varen lepnu, sāk cītīgi prātot, tomēr paiet labs brīdis, iekams viņai dzimst spoža doma. Misis Blaindera visas savas istabas ir izīrējusi, un pati mis Flaita mitinās nabaga Gridlija istabā.

—    Gridlijs! — iesaucas mis Flaita un, reizes desmit atkārtojusi šo izsaucienu, sasit plaukstas. — Gridlijs! Nu protams! Bez šaubām! Mans dārgais dakter! Mums palīdzēs ģenerālis Džordžs!

Taujāt pēc sīkākām ziņām par ģenerāli Džordžu būtu bezcerīgi arī tad, ja mis Flaita nebūtu jau uzsteigusies augšā uzlikt savu sagumzīto cepuri un plāno, īso šalli un paņemt dokumentu somiņu. Tomēr, nonākusi lejā pilnā ietērpā, viņa pastāsta ārstam, ka ģenerālis Džordžs, kuru viņa bieži apciemojot, pazīstot viņas mīļo Ficdžāndisu un ļoti interesējoties par visu, kas ar viņu saistīts, tādēļ A!ens nodomā, ka varbūt tiešām viņi ir uz īstā ceļa. Viņš uzmundrina Džo, paskaidrodams, ka drīz šī staigāšana būs galā, un visi kopā dodas pie ģenerāļa. Par laimi, tas ir tepat tuvumā.

Džordža šautuves ārpuse, garais gaitenis un kailās sienas, kas paveras aiz tā, Alenam Vudkortam rada labvēlīgu iespaidu. Cerīgs viņam šķiet arī pats misters Džordžs, kurš šobrīd vienā kreklā, ar pīpi mutē veic savu ikrīta pastaigu pa šautuvi; muskuļotās rokas, ko norūdījuši zobens un hanteles, iespaidīgi izceļas zem plānajām krekla piedurknēm.

—    Esmu jūsu rīcībā, ser! — saka misters Džordžs ar militāru sveicienu. Labsirdīgi smaidīdams pār visu seju līdz pat augstajai pierei un cirtainajiem matiem, viņš ļauj mis Flaitai veikt iepazīstināšanas ceremoniju — viņa to dara diezgan gari un ļoti izsmalcināti. Misters Džordžs pabeidz to, vēlreiz atkārtodams savu sveicienu un noteikdams: — Esmu jūsu rīcībā, ser!

—    Atvainojiet, ser… vai jūs neesat jūrnieks? — misters Džordžs apvaicājas.

—    Varu būt lepns, ja pēc tāda izskatos, — atbild Alens, — bet es esmu tikai kuģa ārsts.

—    Patiešām, ser? Es nudien nodomāju, ka jūs esat īsts jūras vilks.

Alens izsaka cerību, ka misters Džordžs varbūt tāpēc drīzāk atvainošot šo negaidīto iebrukumu un nekādā ziņā nelikšot nost savu pīpi, jo izskatās, ka tieši to saimnieks savā viesmīlībā nupat grasās darīt. — Jūs esat ļoti laipns, ser, — atbild kavalērists. — No pieredzes es zinu, ka mis Flaitai pīpes dūms nav netīkams, un ja arī jūs neiebilstat… — un viņš aprauj teikumu, ielikdams pīpi atkal mutē. Tad Alens pastāsta viņam par Džo, un kavalērists noklausās šo stāstu ar drūmi nopietnu seju.

—    Šis tātad ir tas puisis, ko? — viņš vaicā, paskatīdamies uz ieejas durvīm, kur Džo apbrīno lielos burtus uz balsinātās fasādes, nekā no tiem nesaprazdams.

—    Tas ir viņš, — saka Alens. — Un redziet, mister Džordžs, kādas man te grūtības. Es negribētu ievietot viņu slimnīcā pat tad, ja varētu to tūlīt nokārtot, jo es nojaušu, ka tur viņš ilgi nepaliks… un nez vai vispār izdotos viņu tur nogādāt. Tāpat ir ar darbanamiem, ja arī man pietiktu pacietības meklēt viņam tur vietu — skatīties, kā no manis vairās, izlokās, paciest, kā mani sūta no viena pie otra, — bet tas man diezin kā nav pa prātam.

—    Nevienam tas nav pa prātam, ser, — piebilst misters Džordžs.

—    Es esmu pārliecināts, ka viņš ilgi nepaliktu nevienā vietā, jo viņu pārņēmušas nedabiskas bailes no kāda cilvēka, kurš pavēlējis viņam nerādīties acīs; savā nesaprašanā zēns ieņēmis galvā, ka tas vīrs atrodas visur un zina visu.

—    Lūdzu piedošanu, ser, — saka misters Džordžs, —bet jūs neesat nosaucis tā cilvēka vārdu. Vai tas ir noslēpums, ser?

.— Zēnam tā liekas. Bet viņa vārds ir Bakits.

—    Bakits … Vai tas slepenpolicists, ser?

—    Tas pats.

—   Arī es to cilvēku pazīstu, ser, — atbild kavalērists, izpūtis dūmu mutuli un atliecis plecus, — un tur zēnam taisnība, viņš patiešām ir neparasts putns. — To pateicis, misters Džordžs ar ļoti domīgu izteiksmi atsāk smēķēšanu un klusēdams vēro mis Flaitu.

—    Un es gribētu, lai misters Džāndiss un mis Samersone vismaz zina, ka šis Džo, kurš pastāstīja tik dīvainu stāstu par sevi, atkal ir atradies un ka viņi var ar to parunāt, ja vēlas. Tāpēc es šobrīd gribētu iekārtot viņu jebkādā pieticīgā mājoklī pie kārtīgiem cilvēkiem, kas būtu ar mieru viņu pieņemt. Redziet, mister Džordž, — saka Alens, sekodams kavalērista skatienam pa gaiteni uz ārdurvīm, — kā jūs viegli varat spriest, Džo nav daudz ticies ar kārtīgiem cilvēkiem. Tās ir galvenās grūtības. Vai jūs zināt kādu šai apkaimē, kurš būtu ar mieru viņu uz laiciņu pieņemt, ja es par to iepriekš samaksātu?

Teikdams šos vārdus, viņš pamana netīra izskata nelielu vīreli, kas nostājies kavalēristam blakām; šis dīvaini kroplīgais stāvs ar tikpat dīvainu seju skatās augšup kavalērista sejā. Vēl pāris reižu izpūtis dūmu mutuļus, kavalērists jautājoši paskatās lejup uz mazo vīreli — un mazais vīrelis pamirkšķina kavalēristam ar aci.

—    Redziet, ser, — misters Džordžs saka, — es jums droši varu teikt, ka jebkurā laikā ļautu bliezt sev pa galvu, ja ar to varētu pakalpot mis Samersonei, tāpēc es priecājos par jebkuru, kaut niecīgāko, iespēju izdarīt kaut ko viņas labā. Mēs ar Filu abi te dzīvojam tādu kā klaidoņu dzīvi. Jūs redzat visu, kas te ir. Ja jums tas pa prātam, mēs varam te zēnam iekārtot kādu mierīgu kaktu. Maksāt neko nevajag, vienīgi uztura tiesu. Mums nav nekādi spožie apstākļi, ser. Mūs jebkurā brīdī var bez žēlastības izmest pa durvīm. Tomēr pagaidām, kamēr te viss pa vecam, šis mājoklis ir jūsu rīcībā, ser.

Neizlaizdams pīpi no rokas, misters Džordžs ar izteiksmīgu žestu itin kā nodod visu ēku apmeklētāja ziņā.

—   Cik saprotu, ser, — viņš piebilst, — tā kā jūs esat mediķis, jūs taču droši zināt, ka šī nelaimīgā radījuma kaite vairs nav lipīga?

Par to Alens ir pilnīgi drošs.

—   Jo mums, ser, tāpat jau par daudz bijis visādu likstu, — misters Džordžs piebilst, skumīgi pakratīdams galvu.

Jaunais paziņa tikpat skumīgi viņam piekrīt. — Un tomēr man jūs jābrīdina, — Alens piebilst, vēlreiz atkārtojis iepriekš izteikto pārliecību, — ka zēns ir gauži bēdīgā stāvoklī un pavisam novārdzis, tāpēc var gadīties — droši apgalvot es, protams, negribu —, ka viņš vairs nespēj atveseļoties.

—    Vai jums šķiet, ka viņš joprojām ir dzīvības briesmās, ser? — vaicā kavalērists.

—    Baidos, ka jā.

—    Nu tad, ser,— kavalērists apņēmīgi nosaka, — tā kā es pats esmu pa pusei klaidonis, man šķiet — jo ātrāk viņš apmetīsies uz vietas, jo labāk. Ei, Fil! Ved viņu iekšā!

Misters Skvods, lavierēdams gar sienu, aizsteidzas izpildīt pavēli, un kavalērists, izsmēķējis pīpi, atliek to malā. Fils ieved Džo. Sis zēns nav misis Pārdiglas Tokahopo cilts indiānis, viņš nav jēriņš no misis Dželibijas ganāmpulka, un ar Borribola-Gha cilti viņam nav nekāda sakara; viņa apveidus neizskaistina attālums un eksotika, viņš nav īstens mežonis no svešām zemēm, viņš ir tikai ikdienišķs pašmāju produkts. Netīrs, neglīts, netīkams jebkuriem jutekļiem, pēc fiziskā veidola parasts klaidonis no parastām ielām, vienīgi dvēselē mežonis. Pašmāju netīrumiem klāts, pašmāju parazītu apsēsts, pašmāju ligu mocīts, pašmāju skrandās ietinies; tēvzemē mantotā tumsonība — Anglijas augsnes un klimata dzinums — gremdējusi šo nemirstībai lemto dvēseli dziļākā peklē nekā nīcīgos dzīvniekus. Panāc uz priekšu, Džo, parādies savā neapslēptā godībā! No zolēm zem tavām pēdām līdz matiem uz tavas galvas nav tevī nekā interesanta.

Viņš lēni iešļūc mistera Džordža šautuvē un paliek stāvam, savilcies kamolā, skatienu piekalis grīdai. Šķiet, viņš apjauš, ka pārējiem gribas novērsties — gan viņa paša dēļ, gan viņa izraisītās nelaimes dēļ. Arī viņš grib novērsties un aizgriezties no citiem. Viņš nepieder pie šīm aprindām, nepieder pie šīs pasaules. Viņš vispār nepieder ne pie kādām aprindām un ne pie kādas pasaules — ne zvēru, ne cilvēku.

—    Paklau, Džo! — saka Alens. — Sis ir misters Džordžs.

Džo vēl kādu laiku pēta grīdu, tad īsu mirkli paskatās augšup un atkal nolaiž acis.

—    Viņš ir tavs draugs un grib, lai tu apmeties te pie viņa.

Džo ar savilktu plaukstu izdara tvērienu gaisā — tas laikam aizstāj paklanīšanos. Vēl kādu brīdi padomājis un pamīņājies no vienas kājas uz otru, viņš nomurmina: — Dikti paldies!

—    Te tu būsi pilnīgā drošībā. Tev tikai jābūt paklausīgam un jāatveseļojas, nekas cits pagaidām nav jādara. Un vēl atceries, Džo, — lai ko tu darītu, šeit tev par visu mums jāstāsta vienīgi patiesība.

—    Lai es beigts palieku, ja melošu, ser! — saka Džo, atcerēdamies savu iecienīto teicienu. — Es nekad neko nav darījis, kā tik to, ko teicu, un nekur nav iepinies. Es vispārīgi nekad nekur nav iepinies, ser, — tikai tā vaina, ka es neko nezin un mūžam ir badā.

—    Es tev ticu. Un tagad uzklausi misteru Džordžu! Man šķiet, ka viņš grib tev kaut ko teikt.

—    Es tikai gribēju parādīt viņam, kur apgulties, ser, lai viņš kārtīgi izguļas, — misters Džordžs paskaidro, izslējies apbrīnojami stalts un plecīgs. — Nāc skatiesl — To sacīdams, kavalērists aizvada visus uz šautuves viņu galu un atver vienu no mazajiem kambarīšiem. — Skaties! Te ir matracis, un, kamēr tu labi uzvedīsies, tu vari te atpūsties, cik ilgi vien misters… lūdzu piedošanu, ser, — un viņš atvainodamies paskatās Alena dotajā vizītkartē, — … misters Vudkorts vēlēsies. Nebīsties, ja dzirdēsi šāvienus; te šauj tikai mērķī, un uz tevi neviens netēinēs. Un tad es vēl kaut ko gribētu ieteikt, ser, — kavalērists pievēršas apmeklētājam. — Fil, panāc šurp!

Fils tuvojas viņiem savā ierastajā veidā.

—    Sis ir cilvēks, ser, kuru, nesen dzimušu, atrada ielas notekā. Tāpēc, gluži dabiski, var gaidīt, ka viņam būs interese par šo nabaga radījumu. Vai tā nav, Fil?,

—    Riktīgi, komandier, riktīgi.

—    Un tāpēc es domāju, ser, — saka misters Džordžs, runādams tik svinīgi nopietni, it kā izteiktu savas domas kara lauka padomē, — ka šis vīrs varētu aizvest viņu nomazgāties un par pāris šiliņiem nopirkt viņam kādu vienkāršu drēbju gabalu …

—    Mister Džordž, mans gādīgais draugs, — atbild Alcns, izvilkdams naudas tnaku, — tieši tādu pakalpojumu es jums gribēju lūgt.

Fils Skvods un Džo tiek nekavējoties aizsūtīti šai sakopšanās gājienā. Mis Flaita, gluži sajūsmināta par saviem panākumiem, steidzas uz tiesas namu — kas zina, citādi vēl viņas draugs kanclers sāks uztraukties vai varbūt pat pasludinās ilgi gaidīto spriedumu viņas prombūtnes laikā, un «paši saprotat, mans dārgais dakter, un arī jūs, ģenerāli, ka pēc tik gariem gadiem tā būtu pagalam mu|ķfga neveiksmei». Alens izmanto šo brīdi, lai izietu sameklēt kādas spēcinošas zāles, un, tepat tuvumā tās dabūjis, drīz vien atgriežas šautuvē, kur sastop kavalēristu soļojam turp un atpakaļ, un pieskaņo savu soli viņējam.

—    Cik saprotu, ser, — saka misters Džordžs, — jūs laikam diezgan labi pazīstat mis Samersoni?

Jā, liekas gan.

—   Vai jūs neesat viņas radinieks?

Nē, neliekas vis.

—    Atvainojiet manu pārlieko ziņkāri, — saka misters Džordžs. — Man šķita, ka jūs varbūt rūpējaties par šo nabaga radījumu vairāk, nekā parasts, tāpēc ka par viņu, sev par nelaimi, ir rūpējusies mis Samcrsone. Vismaz ar mani ir tieši tā, ser, varat ticēt.

—    Ar mani arī, mister Džordž.

Kavalērists pamet iesāņus skatienu uz Alena iedegušo seju un tumšajām, izteiksmīgajām acīm, aši nomēro viņa stāvu un miesasbūvi un, šķiet, novērtē visai atzinīgi.

—    Kamēr jūs bijāt izgājis, ser, es visu laiku domāju, ka noteikti zinu to vietu Linkolnsinfīldā, uz kurieni Bakits, pēc zēna stāsta, viņu aizvedis. Lai gan uzvārdu tā dzīvokļa saimniekam viņš nezināja, te es jums varu palīdzēt. Tas ir Talkinghorns. Tā lūk.

Alens jautājoši paskatās uz viņu un atkārto nosaukto uzvārdu.

—    Talkinghorns. Tā viņu sauc, ser. Es to vīru pazīstu un zinu, ka viņš jau agrāk ar Bakita palīdzību meklēja kādu šobrīd mirušu cilvēku, kurš viņu bija apvainojis. Es to vīru pazīstu. Diemžēl.

Protams, Alens vēlas zināt, kāds ir šis cilvēks.

—    Kāds cilvēks? Vai jūs domājat — pēc izskata?

—    Pēc izskata es laikam pats viņu pazīstu. Es domāju, kāds viņš ir pret citiem. Un vispār — kas viņš par cilvēku.

—    Nu, tad man jums jāsaka, ser, — kavalērists strauji apstājas, sakrusto rokas uz izrieztajām krūtīm un runā tik nikni, ka viņa seja viscaur pietvīkst un acis iekvēlojas, — viņš ir nolādēti nejauks cilvēks! Viņš ir lēns mocītājs. Viņš tikpat maz līdzīgs cilvēkam ar miesu un asinīm kā tā vecā, sarūsējusī karabīne. Viņš ir vīrs, kas… pie velnal …sagādājis man vairāk raižu, neērtību un nepatikas pašam pret sevi nekā visi citi cilvēki kopā. Tāds cilvēks ir misters Talkinghorns!

—    Man jāatvainojas, ka esmu skāris tik vārīgu vietu,— suka Alens.

—    Vārīgu? — Kavalērists nostājas plati ieplestām kājām un, aplaizījis savas platās labās rokas pirkstus, piespiež tos pie iedomātajām ūsām. — Tā nav jūsu vaina, ser, bet spriediet pats! Viņš ir ieguvis varu pār mani. Viņš ir tas pats cilvēks, kurš, kā pirmīt minēju, jebkurā laikā var izmest mani uz ielas. Viņš visu laiku tur mani kā uz naža asmens. Ne turpu, ne atpakaļ. Ja man viņam kaut kas jāmaksā, ja man jārunā ar viņu, ja man vajadzīgs, vienalga, kas, — viņš mani negrib pieņemt, viņš mani negrib dzirdēt, viņš sūta mani uz Kliforda kantori pie Melkizedeka, un Melkizedeks sūta mani atkal pie viņa, un tā viņš mētā un svaida mani visapkārt, it kā es būtu no tāda paša akmens kā viņš. Ak Dievs, es taču pēdējā laikā gandrīz visas dienas pavadu, klīzdams un mētādamies ap viņa durvīm. Vai viņš par to bēdā? Nemaz. Ne vairāk kā tā vecā, sarūsējusī karabīne, ar ko es viņu salīdzināju. Viņš ērcina mani un tracina, kamēr novedīs tiktāl… Ek, blēņas! Es aizmirsos. Mister Vudkort, — un kavalērists atsāk soļot, — es varu teikt tikai to, ka viņš ir vecs vīrs un es priecājos, ka man nekad nebūs iespējas iecirst zirgam piešus un drāzties viņam virsū atklātā kaujaslaukā. Jo, ja man šī iespēja būtu — un vēl tai noskaņojumā, kādā viņš mēdz mani novest, — tad viņam būtu beigas, seri

Misters Džordžs ir tā uzbudinājies, ka spiests noslaucīt norasojušo pieri krekla piedurknē. Viņš mēģina remdēt savu dedzību, uzsvilpodams valsts himnas melodiju, tomēr palaikam neapzinātas galvas kustības un strauji elpas vilcieni nodod viņa satraukumu, turklāt viņš ar abām rokām tik steidzīgi rīkojas ap vaļējo krekla apkaklīti, it kā ta vēl būtu par ciešu un neļautu atbrīvoties no smacējošās sajūtas. īsi sakot, Alens Vudkorts daudz nešaubās, ka misteram Talkinghornam atklātā kaujaslaukā tiešām klātos bēdīgi.

Drīz atgriežas Džo un viņa pavadonis, un Fils gādīgi aizvada Džo līdz guļvietai; tad Alens, pats ar savu roku iedevis zēnam vajadzīgās zāles, tālāko aprūpi un medikamentus nodod Fila ziņā. Rīts jau ir pilnā gaišumā. Alens dodas uz mājām pārģērbties un paēst brokastis un pēc tam, ne brīdi neatpūties, dodas pie mistera Džāndisa, lai pastāstītu par savu piedzīvojumu.

161

Misters Džāndiss nāk viņam līdzi viens pats, noslēpu-

6 1157

maini paskaidrojis, ka dažu iemeslu dē] šim notikumam jāpaliek slepenībā; redzams, ka viņam ir nopietna interese par zēnu. Misteram Džāndisain Džo galvenos vilcienos atkārto to pašu stāstu, ko no rīta dzirdējis Alens, būtisku atšķirību nav. Tikai elpa, šis smagais vezums, kļuvusi vēl smagāka un čīkst vēl dobjāk nekā iepriekš.

—    Ļaujiet tik man te netramdītam pagulēt… — murmina Džo, — un, ja kāds vēl būtu tik labs un aizietu uz to krustojumu, kur es senāk slaucīju… un tik vien kā pateiktu misteram Snegsbijam, ka Džo, tas, ko viņš senāk pazina, tas iet tālāk prom… iet, kur vajag… tad es teiktu dikti paldies. Vēl diktāk nekā tagad, ja tik tāds nabags ko varētu pateikt..'.

Turpmāko divu dienu laikā viņš tik daudz reižu šādi piesauc kancelejas preču tirgotāju, ka Alens, apspriedies ar misteru Džāndisu, aiz lāga sirds nolemj aiziet uz Kuka laukumu, jo vairāk tāpēc, ka vezums, šķiet, grasās sabrukt.

Un tā nu viņš dodas uz Kuka laukumu. Misters Snegsbijs stāv aiz letes savā pelēkajā uzsvārcī un uzročos, pētīdams kādu līgumrakstu vairāku pergamenta lokšņu biezumā, kas nupat pienācis no pārrakstītāja; tas ir milzu tuksnesis, kurā tīrs pergaments mijas ar tiesasrakstu un tikai vietām redzamas dažas lielo burtu apmetnes, kas pārtrauc drausmīgo vienmuļību un glābj cejinieku no izmisuma. Pie vienas no šim tintes akām misters Snegsbijs iekārto pagaidu apmetni un apsveic ienācēju ar neklepošanos, kas pauž vispārēju gatavību lietišķam darījumam.

—   Jūs laikam mani neatceraties, mister Snegsbij?

Kancelejas preču tirgotāja sirds sāk dobji dauzīties, jo

vecās bailes viņu joprojām nav pametušas. Viņš spēj vienīgi atbildēt: — Nē, ser, jāteic, ka ne. Man pat liekas — sauksim lietas īstajā vārdā! — ka nekad agrāk neesmu jūs redzējis.

—    Esat, turklāt divreiz, — saka Alens Vudkorts. — Vienreiz pie nelaiķa gultas un otrreiz …

«Beidzot tas ir noticis!» atmiņām uzbangojot, nodomā nelaimīgais tirgotājs. «Nobriedis un nupat plīsīs!» Tomēr viņam vēl pietiek skaidrā saprāta, lai ievestu apmeklētāju rēķinu istabā un aizvērtu durvis.

—   Vai jūs esat precējies, ser?

—    Nē, neesmu.

—    Kaut arī neesat, — žēlabaini čukst misters Snegsbijs, — vai jūs, lūdzams, varētu runāt pēc iespējas klu

sāk? Jo mana sieviņa kaut kur noteikti klausās, varu likt ķīlā visu savu veikalu un vēl piecus simtus piedevām!

Dzi|i nomākts, misters Snegsbijs apsēžas uz sava soliņa ar muguru pret rakstāmgaldu un aizbildinādamies apgalvo:

—    Man pašam nekad nav bijis nekādu noslēpumu, ser. Mana atmiņa neglabā nevienu gadījumu, kad es pēc paša gribas būtu kaut vai tikai mēģinājis piekrāpt savu drostaliņu kopš tās dienas, kad viņa deva man jāvārdu. Es neparko to nebūtu darījis, ser, es to nebūtu spējis. Un tomēr, par spīti tam, es esmu ticis iepīts tādā noslēpumu un slepenības tīklā, ka visa dzīve kļuvusi man par nastu.

Apmeklētājs apliecina vispatiesāko nožēlu par dzirdēto un apvaicājas, vai misters Snegsbijs pazīstot Džo. Misters Snegsbijs aizžņaugtā vaidā atbild — ak, jā, kā nu ne!

—    Jūs nevarat nosaukt nevienu cilvēku uz zemes — ja nu vien mani pašu —, pret kuru mana sieviņa būtu negantāk un sīvāk noskaņota kā pret Džo, — saka misters Snegsbijs.

Alens grib zināt, kāpēc tā.

—    Kāpēc tā? — atkārto misters Snegsbijs, izmisumā ickrarnpēdamies vientulīgajā matu kumšķi uz kailā galvvidus. — Kā lai es zinu, kāpēc tā? Bet jūs esat vecpuisis, ser, un lai Dievs dod jums vēl ilgi neziņā uzdot tādus jautājumus precētajiem!

Pēc ši laipnā vēlējuma misters Snegsbijs drūmi noklepojas, pauzdams dziļu rezignāciju, un apklust, gatavs padevīgi uzklausīt, kas sakāms viņa apmeklētājam.

—    Tā, jau atkal! — viņš noklausījies saka aizžņaugtā balsī, gluži nobālējis aiz satraukuma. — Jau atkal — un no citas puses! Viens cilvēks man visdziļākajā nopietnībā jau paziņoja, lai es par Džo ne ar vienu nerunājot, pat ar savu sieviņu ne. Un nu atnāk atkal viens cilvēks — jūsu personā — un tikpat nopietni man paziņo, lai es par Džo neminot ne Vārda — un, pats galvenais, tam pirmajam cilvēkam ne! Nu, vai tā nav viena ārprāta būšana? Tak sauksim lietas īstajā vārdā — tas ir īsts trakonams, ser! — novaidas misters Snegsbijs.

6*

163

Tomēr izrādās, ka stāvoklis nav tik ļauns, kā viņš domājis: sprādziens zem kājām nenotiek, un bedre, kurā viņš iekritis, dziļāka netop. Un, no dabas mīkstsirdīgs būdams, turklāt ļoti pārdzīvodams to, ko uzzinājis par Džo bēdīgo stāvokli, misters Snegsbijs labprāt piekrīt «ieskriet» pie zēna, tiklīdz vien vakarā varēšot klusi tikt

projām. Kad pienāk vakars, viņš to patiešām ļoti klusi izdara, tomēr nav izslēgts, ka misis Snegsbija prot rīkoties tikpat klusi kā viņš.

Džo ļoti priecājas, satikdams savu veco draugu, un, kad abi palikuši divatā, saka — tas esot briesmīgi laipni, ka misters Snegsbijs nācis šurp visu to garo gabalu šitāda slima nabaga dēļ. Misters Snegsbijs, ko redzētais ļoti aizkustina, tūlīt pat noliek uz galdiņa puskronu — savas burvju zāles pret visām kaitēm.

—    Un kā tad tev iet, manu nabaga zēn? — jautā kancelejas preču tirgotājs, līdzjūtīgi noklepodamies.

—    Man dikti laimejies, mister Snegsbij, dikti gan, — atsaka Džo, — un man itin neko nevajag. Jūs ne iedomāties nevar, ku man tagad labi. Mister Snegsbij! Man dikti žēl, ko es ir izdarījis, bet es to nav darījis tīšām.

Kancelejas preču tirgotājs klusām noliek uz galdiņa vēl vienu puskronu un pavaicā, ko viņš tādu esot izdarījis.

—    Mister Snegsbij, — saka Džo, — es uzlaidu slimību tai jaunai dāmai, kas bij un atkal tā kā nebij tā otra dāma, un neviena viņa man neko sliktu par to nesaka, jo viņas ir dikti labas un es tāds nabags un slims. Tā dāma vakar pate atnāca un saka: «Ak, Džo!» — tā viņa teica, «mēs domājām, ka tu ir pazudis, Džol» — tā viņa teica. Un sēž un tik smaida, un neko neteic par to, ko es ir izdarījis, un pat neskatās nikni uz mani, itin nemaz, un tad es griezos prom pret sienu, mister Snegsbij. Un misters Džānders, viņš ar tāpat aizgriezās, nenoturējās. Un misters Vudkorts, viņš nāk te un dod man kaut ko, lai paliek vieglāk, un tā daudz reizes, pa dienu un pa nakti, un kā viņš noliecas man pāri un dūšīgi runā, es tak redzu, ka viņam asaras nāk, mister Snegsbij.

Pavis; ;n aizkustināts, kancelejas preču tirgotājs noliek uz galdiņa vēl vienu puskronu. Nekas cits kā šo pārbaudīto zāļu papildporcija nespēj atvieglot viņa sirdi.

—    Es, re, ko domā, mister Snegsbij, — Džo runā tālāk, — jūs tak laikam mācēja rakstīt dikti lielus burtus, ko?

—      Jā, D?o, lai tencināts Dievs, — atsaka kancelejas . preču tirgotājs.

—    Vai pavisam milzīgus ar, ja? — Džo dedzīgi taujā. , — Jā, manu nabaga zēn.

Džo priecīgi iesmejas. — Es, re, ko domā, mister Snegsbij, — kad es aizies tik tālu prom, cik ir ejams, un tālāk 'airs nebūs, kur iet, vai jūs nebūs tik laipns un neuzrakslīs loti lieliem burtiem, ka visi var redzēt un visās vietās, ka man no tiesas un pa ritīgam ir dikti žēl, ka es to ir izdarījis un ka es to nav darījis tīšām, jo, lai ar es neko nezin, es ir redzējis, ka misters Vudkorts vienreiz par to raudāja, un viņš vienmēr par to ir dikti nelaimīgs, un man tā gribas, ka viņš man savā prātā piedod. Ja tas būs tā uzrakstīts lieliem, lieliem burtiem, varbūt viņš piedos.

— Es uzrakstīšu, Džo. Ļoti lieliem burtiem.

Džo vēlreiz iesmejas. — Paldies, mister Snegsbijl Tas ir dikti laipni no jums, ser, un nu man ir vēl labāk nekā pirmiņ.

Mazais, biklais kancelejas preču tirgotājs, aprāvis klepu, noliek uz galdiņa vēl vienu puskronu — nekad agrāk viņam nav gadījies nokļūt apstākļos, kur to vajadzīgs tik daudz, — un ceļas promiešanai. Uz šīs mazās zemītes viņam ar Džo vairs nekad nebūs lemts sastapties. Vairs nekad.

Jo vezums, kuru tik smagi pavilkt, tuvojas savam ceļa galam, kratīdamies kā pa akmeņainu zemi. Dienu un nakti tas, sašķobījies un izļodzījies, cīnās augšup pa apdrupušo stāvumu. Nebūs vairs daudz tādu rītu, kad uzlecošā saule atkal no jauna to ieraudzīs turpinām savu grūto ceļu.

Fils Skvods ar savu nokvēpušo un pulvera apsvilināto seju sēž kaktā pie mazā galdiņa un veic gan slimnieku kopēja, gan ieroču meistara pienākumus; ik pa brīdim viņš paskatās apkārt un uzmundrinoši pamāj ar zaļo vadmalas micīti, savelk uz augšu vienīgo uzaci un uzsauc: — Turies, zēniņ! Turies! — Te bieži iegriežas arī misters Džāndiss, un Alcns Vudkorts te pavada gandrīz visu dienu; viņi abi daudz domā par to, cik dīvainā kārtā liktenis iepinis šo dzīves pabērnu bezgala dažādu mūžu tiklā. Arī kavalērists šai istabā ieskatās bieži, aizsegdams durvju aili ar savu atlētisko stāvu, un šķiet, ka viņš no savas spēku un veselības parpilnības allaž atlicina kādu daļiņu zēnam — tas ikreiz uz brītiņu sasparojas un atbild uz viņa možajiem vārdiem drusku spēcīgākā balsī.

Šodien Džo guļ ne īsti snaudā, ne īsti nemaņā, un Alcns Vudkorts, nupat ieradies, stāv viņam līdzās, raudzīdamies uz izdēdējušo augumu. Pēc brītiņa viņš klusi apsēžas uz gultas ar seju pret zēnu — tāpat, kā lika sēdējis tiesas dokumentu pārrakstītāja istabā, — un uzliek viņam roku uz krūtīm sirds apvidū. Vezums ir jau gandrīz apstājies, tomēr vēl mazliet cīnās uz priekšu.

Kavalērists kluss un nekustīgs stāv istabas durvīs. Fils, pirmīt kaut ko klusi šķindinājis, ir pārtraucis darbu un palicis sēžam ar inazo āmuriņu rokā. Misters Vudkorts paskatās apkārt, un ārstam raksturīgā koncentrēšanās izteiksme un uzmanība šoreiz dara viņa seju ļoti nopietnu; veltījis zīmīgu skatienu kavalēristam, viņš pamāj, lai Fils iznes ārā savu ieroču galdiņu. Kad mazais āmuriņš atkal tiks paņemts rokās, uz tā būs izveidojies rūsas plankums.

—    Nu, Džo! Kas tev notika? Nebaidies!

—     Man likās, — saka Džo, iztrūcies no nemaņas, un skatās visapkārt, — man likās, ka es ir atkal «Vientuļā Tomā». Te neviens cits nav kā tik jūs, mister Vudkort?

—    Nav šeit neviena cita.

—     Un es nav aiznests atpakaļ «Vientuļā Tomā»? Nav tak, ser, vai ne?

—    Nē.

Džo aizver acis un nomurmina: — Dikti paldies.

Kādu brīdi cieši vērojis zēnu, Alens pieliecas viņam gandrīz pie pašas auss un saka klusā, bet skaidrā čukstā:

—    Džo! Vai tu zini kādu lūgšanu?

—    Es neko nezin, ser.

—    Pat nevienu īsu lūgšanu ne?

—     Nē, ser. Vispārīgi neko. Misters Cedbends, tas vienreiz runāja lūgšanu pie mistera Sncgsbija, un es klausījos, bet tā bij, kā kad viņš uz sevi tik runātu, ne uz mani. Viņš runāja dikti daudz, bet es tur neko nesapratu. Citā reizē atkal citi kungi nāca uz «Vientuļo Tomu» un runāja lūgšanas, bet katrs tā vien teica, ka tie citi runājot nepareizi, un visi tā kā ar sevīm vien tik runāja vai atkal citus vainoja un uz mums nemaz nerunāja. Mēs nekad neko nav zinājuši. Es nekad nav sapratis, ko viņi tur runā.

Viņam vajadzīgs krietns brīdis, lai to visu pateiktu, un tikai pieredzējis un uzmanīgs klausītājs varētu viņu sadzirdēt un dzirdēto saprast. Neilgu laiciņu pagulējis snaudā vai nemaņā, zēns piepeši izrāda sparīgu tieksmi celties augšā no guļvietas.

—    Pagaidi, Džo! Kas tad nu!

—     Man nu laiks uz tiem kapiem, ser, — Džo atbild ar nesaprātīgu izteiksmi sejā.

—    Apgulies un pastāsti! Uz kādiem kapiem, Džo?

—     Nu, kur ieraka to, kas bij dikti labs ar mani, dikti lābs. Man nu ar laiks uz tiem kapiem, ser, un lai ierok mani turpatās, kur viņš. Es grib iet tur prom un lai mani tur aprok. Viņš man daudzreiz teica: «Es šodien ir tikpat nabags kā tu, Džo,» — tā viņš teica. Un nu es viņam grib pateikt, ka es tagad ir tikpat nabags kā viņš un ka es ir atnācis, lai tnani aprok viņam blakus.

—    Gan jau, Džo, gan jau. Paspēsi.

—        Ā! Bet tie tur varbūt neraks, ja es aizies viens pats. Apsoliet, ser, ka jūs liks mani tur aiznest un aprakt viņam blakus!

—    Es to izdarīšu.

—         Paldies, ser! Paldies, ser! Tiem tur vajadzēs dabūt vārtu atslēgu, citādi netiks iekšā, tur jau vienmēr stāv aizslēgts. Un vēl tur ir tāds kāpslis, to es reizēm slaucīju… Dikti tumšs palicis, ser. Vai drīz būs gaišs?

—    Pavisam drīz, Džo.

Pavisam drīz. Vezums ir sabrucis, un izdangātais ceļš tikpat kā galā.

—    Džo, manu nabaga zēni

—         Es jau dzird jūs, ser, tikai nevar sataustīt,., sataustīt … dodiet man roku!

—    Džo, vai tu vari atkārtot, ko es teikšu?

—        Es teiks visu, ko jūs teiks, jo es zin, ka tas viss būs labs.

—    «Mūsu tēvs …»

—    «Mūsu tēvs …» Jā, tas ir labs vārds, ser.

—    «… debesīs …»

—    «Debesīs …» Vai paliek jau gaišs, ser?

—        Pavisam drīz būs gaišs. «… svētīts lai top tavs vārds!»

—    «Svētits lai… tavs …»

Gaisma ir uzaususi pār tumšo, drūmo ce|u. Miris!

Miris, jūsu gaišība. Miris, lordi un džentlmeņi. Miris, jūs, visu kārtu godājamie un negodājamie baznīcas kalpi. Miris, jūs vīrieši un sievietes, kas dzimuši ar debesu dāvātu līdzcietību sirdī. Un tā mirst mums visapkārt — dienu no dienas.

XLVIII NODAĻA

Pretī noslēgumam.

Linkolnšīras dzimtmuiža atkal ir aizdarījusi savas daudzās acis, un pilsētas nams ir nomodā. Linkolnšīrā pagātnes Dedloki snauž savos portretu rāmjos, un cauri garajai viesistabai šalko viegla vēsmiņa, it kā tie klusi un

vienmērīgi elpotu. Pilsētā tagadnes Dedloki traucas savās ugunsacu karietēs caur nakts tumsu un Dedloku Merkūriji, galvas ar pelniem (pūderi) apkaisījuši par zīmi savai neizmērojamai padevībai, dīkt aizvada gurdenos rītus savās priekštelpu logu nišās. Greznā pasaule, šis milzu aplis ar turpat vai piecu jūdžu apkārtmēru, kūsā un mutuļo pilnā sparā, un tās saules sistēmas spīdekļi riņķo atbilstoši sev ierādītajiem attālumiem.

Tur, kur pūlis visbiezākais, tur kur gaismas visspožākās, tur, kur jutekļus lolo visizmeklētākais krāšņums un smalkums, — tur ir lēdija Dedloka. Nekad viņa nepazūd no spožajiem augstumiem, kurus sasniegusi un iekarojusi. Kaut arī ir sagrauta viņas sensenā pārliecība, ka viņa visu spēj noslēpt aiz savas lepnās ārienes, kaut arī viņai nav ticības, ka šiem cilvēkiem viņa rīt vēl nozīmēs to pašu, ko šodien, nav viņas dabā sagumt un padoties, kad ik uz. soļa seko skaudigu acu skatieni. Ļaudis stāsta, ka viņa pēdējā laikā esot kļuvusi vēl skaistāka un augstprātīgāka, izvārgušais radinieks piemetina, ka viņa esot «skaistāk' par vesel' veikal' skaistuļu, bet tāds skaistums uztrauc… bīstam' sieviet, kas pa nakt' var celties augšā no gult's un klīst apkārt… tā kā Šekspīram».

Misters Talkinghorns cieš klusu; neko nepauž arī viņa seja. Tāpat kā citkārt, viņš bieži redzams pie viesistabu durvīm ar balto, vecmodīgo kaklasaites pušķi pie mīkstās apkaklītes; kā vienmēr, viņš pieņem aristokrātijas tēvišķo labvēlību, un viņā nav manāma nekāda pārmaiņa. No visiem vīriešiem viņš joprojām šķiet pēdējais, kam varētu but jebkāda ietekme uz miiēdiju. No visām sievietēm viņa joprojām šķiet pēdējā, kam varētu būt kādas bailes no šī cilvēka.

Kopš viņu pēdējās sarunas Ceznivoldā, mistera Talkingborna torņistabā, viena doma jūtami nomāc milēdijas prātu. Tagad viņa ir izlēmusi un apņēmusies tikt vaļā no šis nastas.

Greznajā pasaulē pašlaik if rīts, kaut arī pabālā saules gaisma liecina par pēcpusdienu. Merkūriji, paguruši no lūkošanās pa logu, atpūšas namu priekštelpās, un viņu smagnējās galvas, šie varenie veidojumi, noslīgušas lejup kā pārziedējušas saulespuķes, bet tērpi ar daudzajām cilpām un apšuvēm atgādina ienākušās sēklotnes. Sers Lcsters bibliotēkā ir aizmidzis pēc pūliņiem savas zemes labā, lasot parlamenta komitejas ziņojumu. Milēdija sēž tajā pašā istabā, kurā tika pieņēmusi jauno cilvēku, vārdā

Gapiju. Kopā ar viņu ir Roza — tā nesen rakstījusi milodijas diktētās vēstules un lasījusi viņai priekšā. Pašlaik Roza darbojas ap izžuvumu vai kaut ko līdzīgu, un milēdija klusēdama vēro viņas noliekto galvu. Šodien tā nav pirmā reize.

—    Roza!

Ciema skaistule moži pavērš seju augšup. Redzēdama, cik milēdija nopietna, viņa izskatās pārsteigta un samulsusi.

—    Paraugi durvis! Vai tās ir ciet?

Durvis ir ciet. Meitene aiziet līdz tām un atgriežas vēl vairāk pārsteigta.

—    Es gribu tev ko uzticēt, bērns, jo zinu, ka varu pajauties uz tavu pieķeršanos, kaut arī visu tu nespētu saprast. Es tev izstāstīšu visu, ko grasos darīt, un neko neslēpšu. Bet es paļaujos uz tevi. Nevienam neko nesaki par šo mūsu sarunu!

Biklā skaistule svinīgā nopietnībā apsolās attaisnot kundzes uzticēšanos.

—    Vai tu zini, Roza, — lēdija Dedloka vaicā, pamājusi, lai meitene pievelk savu krēslu tuvāk, — vai tu zini, ka es pret tevi izturos citādi nekā pret visiem pārējiem?

—    Jā, milēdij. Jūs pret mani esat daudz laipnāka. Bet es bieži domāju, ka pazīstu jūs tādu, kāda jūs esat īstenībā.

—    Tu bieži domā, ka pazīsti mani, kāda es esmu īstenībā? Ak, nabaga, nabaga bērns!

To viņa saka ar tādu kā nicinošu izsmieklu, taču tas nevēršas pret Rozu; pēc tam viņa paliek sēžam, sapņainu skatienu lūkodamās meitenē.

—    Kā tev šķiet, Roza, vai tu dod man prieku un atvieglojumu? Vai tu nojaut, ka tava jaunība un dabiskums, tava pieķeršanās un tavas pateicības jūtas pret mani sagādā man prieku, kad redzu tevi sev tuvumā?

—    Es nezinu, milēdij, es pat neuzdrīkstos to cerēt. Bet es no visas sirds gribētu, kaut tā būtu.

—    Tā ir, mazā.

Jaukā sejiņa priekā pietvīkst, bet šo prieku apdzēš otras skaistās sejas drūmā izteiksme. Meitene bikli gaida paskaidroj umu.

—    Un, ja man šodien vajadzētu tev teikt: «Ej projām! Atstāj mani!» — šie vārdi mani pašu ļoti sāpinātu un apbēdinātu, bērns, un turpmāk es paliktu ļoti vientuļa.

—    Milēdij! Vai es jūs esmu apvainojusi?

—    Nepavisam. Panāc tuvāki

Roza apmetas uz zemā soliņa pie milēdijas kājām. Ar tikpat maigu un mātišķu kustību kā tai īpašajā vakarā, kad viņus apmeklēja Dzelzs Meistars, milēdija uzliek roku uz meitenes tumšajiem matiem un atstāj to tur guļam.

—    Es tev reiz teicu, Roza, ka gribu, lai tu būtu laimīga, un ka darīšu tevi laimīgu, ja vien es kādu uz zemes spēju vairs laimīgu darīt. Bet es to nespēju. Ir iemesli, kas zināmi tikai man un kam ar tevi nav nekāda sakara, taču to dēj būtu daudz labāk, ja tu nepaliktu šeit. Tu nedrīksti palikt šeit. Es esmu izlēmusi, ka tev jādodas projām. Es aizrakstīju vēstuli tava iemīļotā tēvam, un šodien viņš ieradīsies šeit. To visu es darīju vienīgi tavā labā.

Meitene raudādama apklāj milēdijas roku skūpstiem un Izmisīgi atkārto — ko viņa iesākšot, ak, ko viņa iesākšot, ja vajadzēšot šķirties no savas kundzes! Milēdija noskūpsta viņas vaigu un neko vairāk nesaka.

—    Esi laimīga, bērns, kļūsti laimīga labākā dzīvē! Topi laimīga un mīlēta!

—   Ai, milēdij, es reizēm esmu domājusi… piedodiet, ka atļaujos tā runāt… ka jūs gan neesat laimīga.

—    Es?

—    Vai jūs būsiet laimīgāka, ja aizsūtīsiet mani projām? Lūdzu, lūdzu, padomājiet vēl! Ļaujiet man vēl brītiņu palikt tepat!

—    Es jau tev teicu, bērns, ka to visu es daru tavā,, ne savā labā. Tas ir izlemts. Tā, kas šobrīd runā ar tevi, Roza, ir tā, kas es esmu pašlaik, nevis tā, kas es būšu pēc neilga laika. Atceries to un glabā sevī šo manu atzīšanos. Dari to manis labad — un tagad šķirsimies uz visiem laikiem!

Viņa atraujas no savas draudzenes, šīs sirsnīgās lāga dvēseles, un iziet no istabas. Vēlu pēcpusdienā, kad milēdija atkal parādās uz kāpnēm, viņas izturēšanās ir augstprātīgāka un saltāka nekā jebkad agrāk. Viņa šķiet vienaldzīga pret visu, it kā jebkādas kaislības, jūtas vai interese būtu nodeldētas jau agrākajos gadu simteņos un pazudušas no pasaules reizē ar izmirušajiem briesmoņiem.

Merkūrijs ir paziņojis par mistera Raunsvela ierašanos, un tieši tāpēc milēdija šobrīd iznākusi uz kāpnēm. Bibliotēkā mistera Raunsvela nav, tomēr viņa dodas uz bibliotēku. Tur uzturas sers Lesters, un milēdija vispirms grib parunāt ar viņu.

—    Ser Lester, es vēlētos… bet jūs esat aizņemts.

1 70

Ak, nē taču! Viņš nepavisam nav aizņemts. Pie viņa ir tikai misters Talkinghorns.

Vienmēr viņš ir tuvumā! Vienmēr un visur kā vajātājs. Ne mirkli no viņa nav ne atelpas, ne drošības.

— Lūdzu piedošanu, lēdij Dedloka! Vai atļausiet man iet projām?

Ar skatienu, kas skaidri pauž: «Jūs labi zināt, ka jums pieder vara palikt, ja jums tā tik,» — viņa atbild, ka tas neesot vajadzīgs, un dodas uz krēsla pusi. Misters Talkinghorns panes to viņai gabaliņu pretī, stīvi paklanās un aiziet attālākā stūrī pie loga. Viņš nostājas starp milēdiju un dziestošo dienasgaismu pieklusušajā ielā, un viņa ēna krīt milēdijai pāri, aptumšodama visu viņas priekšā. Pat šādi viņš pamanās aptumšot viņas dzīvi.

Iela aiz loga ir vienmuļa pat vislabākajā laikā un apgaismojumā; divas garas ēku rindas raugās viena otrai pretī ar tādu bardzību, ka šķiet — pusducis lepnāko savrupmāju ir nevis sākotnēji būvēts no akmens, bet lēnām pārtapis akmenī šī bargā skatiena iespaidā. Tā ir iela, kas pauž tik drūmu diženību, tik ciešu apņemšanos nenolaisties līdz dzīvīgai jautrībai, ka pat namu durvis un logi slēpjas aiz melnas krāsas un putekļu kārtas, un dobju atbalšu pilnie zirgu staļļi sētas puses pagalmos slejas tik nedzīvi un masīvi, it kā tie būtu celti vienīgi akmens rumakiem, kādi rotā dižciltīgu personu pieminekļus. Ārdurvju kāpnītes šai biedinošā izskata ielā apjumtas ar režģotiem metāla pinumiem, un no šīm dzelžu lapenēm novecojušie lāpu apdzēsēji* pārsteigti blenž uz jaunmodīgo iznireli — gāzi. Šur tur aprūsējušā lapotnē vēl turas pa kādai izļodzītai dzelzs stīpai, ftas glabā svētas atmiņas par kādreiz dedzināto eļļu; tagad tās noder vienīgi nerātniem puišeļiem, kuri cenšas izsviest tām cauri savu draugu cepures. Nē, kaut retumis, tomēr gadās ieraudzīt arī pašu eļļu — tā nīkst dīvainā, austerei līdzīgā stikla trauciņā ar izcilni dibenā un ik vakarus īgni samiedz acis, ieraugot jaunus gaismas avotus, — tāpat kā dara tās augstais un sausais saimnieks lordu palātā.

Tāpēc lēdija Dedloka, savā krēslā sēdēdama, nevar cerēt, ka ieraudzīs ko īpaši interesantu aiz tā loga, pie kura nostājies misters Talkinghorns. Un tomēr… tomēr… viņa raida skatienu uz to pusi, it kā viņas sirds dziļākā vēlēšanās būtu, kaut šis stāvs pazustu no redzes loka.

Sers Lesters atvainojas milēdijai. Tātad viņa vēlas kaut ko sacīt?

—    Tikai to, ka ir ieradies misters Raunsvels — pēc mana uzaicinājuma — un ka mums vajadzētu reiz pielikt punktu tam jautājumam ar meiteni. Man tas apnicis līdz nāvei.

—    Ko es te varētu … palīdzēt? — vaicā sers Lesters ar jūtamām šaubām balsī.

—    Aicināsim viņu šurp un nokārtosim visu līdz galam. Lieciet, lai viņu uzved augšā!

—    Mister Talkinghorn, esiet tik laipns un pazvaniet! Paldies! Palūdziet… — sers Lesters saka Merkūrijam un sastomās, nevarēdams uzreiz atcerēties, kā apmeklētāju dēvē lietišķās aprindās, — palūdziet, lai Dzelzs Džentlmenis nāk šurp pie mums.

Merkūrijs dodas meklēt Dzelzs Džentlmeni un, atradis viņu, atved uz bibliotēku. Sers Lesters saņem dzelžaino viesi ar žēlīgu laipnību.

—    Ceru, ka jums klājas labi, mister Raunsvel! Sēdieties, lūdzu! (Iepazīstieties — mans advokāts misters Talkinghorns.) Milēdija vēlējās, mister Raunsvel, — un sers Lesters ar svinīgu žestu diplomātiski noraida viņu tālāk pie milēdijas, — jums ko sacīt.

—    Būšu ļoti priecīgs par šo godu un ar vislielāko uzmanību uzklausīšu visu, kas lēdijai Dedlokai sakāms, — atbild Dzelzs Meistars.

Pagriezies pret milēdiju, viņš jūt, ka šajā reizē tā uz viņu neatstāj tik patīkamu iespaidu kā iepriekšējā. No viņas strāvo salta, svešatna augstprātība, un atšķirībā no iepriekšējās tikšanās reizes viņas izturēšanās it nemaz nevedina uz atklātību.

—    Sakiet man, lūdzams, ser, — gurdeni iesāk lēdija Dedloka, — vai jūs vēl kādreiz esat runājis ar dēlu par viņa aizraušanos?

So jautājumu viņa izsaka gluži tā, it kā (ik likko spētu pacelt pagurušos plakstus, lai paskatītos uz sarunas biedru.

—    Ja atmiņa mani neviļ, lēdij Dedloka, tad todien, kad man bija gods jūs satikt iepriekšējo reizi, es teicu, ka nopietni ieteikšu savam dēlam pārvarēt šo… aizraušanos. — Dzelzs Meistars atkārto milēdijas lietoto vārdu ar nelielu uzsvaru.

—    Un vai jūs tā darījāt?

—    Protams, darīju.

Sers Lesters novērtē dzirdēto ar atzinīgu, apstiprinošu palvas mājienu. Viss ir pilnīgi pareizi. Ja jau Dzelzs

Džentlmenis teicis, ka tā darīs, tad tā viņam arī bija jādara. Seit nav nekādas atšķirības starp vienkāršajiem metāliem un dārgmetāliem. Viss ir pilnīgi pareizi.

—    Un sakiet, lūdzami, — vai viņš ir ņēmis vērā jūsu padomu?

—    Diemžēl, lēdij Dedloka, uz to es nevaru dot jums noteiktu atbildi. Baidos, ka nav. Pagaidām laikam nav. AAēs savos apstākļos mēdzam apvienot šīs… aizraušanās ar saviem nākotnes nodomiem, un tāpēc no tām ne vienmēr ir viegli atteikties. Es teiktu, ka mūsu dabā ir raudzīties uz visu nopietni.

Seru Lesteru pārņem bažīga nojausma, vai tikai šajos vārdos neslēpjas kāds Vota Tailera cienīgs zemteksts, un viņa asinis iešalcas mazliet straujāk. Misters Raunsvels ir nevainojami pieklājīgs un laipns, tomēr acīm redzami pieskaņo savu toni uzņemšanas veidam.

—    Es jautāju tāpēc, — milēdija turpina, — ka esmu spiesta domāt par šo sarežģījumu un tas mani nogurdina.

—   Varat ticēt, ka man ļoti žēl.

—    Esmu spiesta domāt arī par to, ko šai sakarībā teica sers Lesters, ar kuru es esmu vienis prātis, — (sers Lesters izskatās glaimots), — un es esmu nolēmusi: ja jūs nevarat droši apgalvot, ka jūsu dēla aizraušanās ir galā, tad labāk būtu, ja meitene ietu no manis projām.

—    To cs droši apgalvot nevaru, lēdij Dedloka. Nepavisam nevaru.

—    Tādā gadījumā būs labāk, ja viņa ies projām.

—    Atvainojiet, milēdij, — sers Lesters iejūtīgi iestarpina, — bet tas varbūt nozīmētu nepelnīti nodarīt pāri šai jaunajai sievietei. Redziet, kas iznāk, — un viņš ar cēlu labās rokas žestu šķiet noliekam lietas būtību visiem priekšā kā sudraba servīzi, — jaunai meitenei laimējies izpelnīties izcilas dāmas ievērību un labvēlību, kā arī iespēju dzīvot šīs izcilās dāmas aizgādībā, baudot visas priekšrocības, ko dod šāds stāvoklis, — un šīs priekšrocības ir ļoti lielas, neapšaubāmi ļoti lielas, ser, ja runa ir par jaunu sievieti no viņas aprindām! Tāpēc rodas jautājums: vai šai jaunajai sievietei vajadzētu atņemt šīs daudzās priekšrocības un likteņa labvēlību tikai tāpēc vien,— te sers Lesters ar aizbildinošu, tomēr cieņas pilnu galvas kustību paklanās pret Dzelzs Meistaru un ar uzsvaru pabeidz, — ka viņa piesaistījusi mistera Raiinsvela dēla uzmanību? Padomājiet — vai viņa ir pelnījusi šādu sodu?

Vai tas ir taisnīgi pret viņu? Vai tā mēs līdz šiin uz to skatījāmies?

—    Lūdzu piedošanu! — iejaucas mistera Raunsvela drla tēvs. — Vai atļausiet, ser Lester? Es domāju, ka varu pateikt visu īsāk. Šo apstākli es lūdzu jūs neņemt vērā. Varbūt jūs atceraties — kaut gan es nevaru gaidīt, lai jūs atcerētos tādu nenozīmīgu sīkumu, — mana pirmā vēlēšanās šajā sakarībā bija tieši pretēja, proti, lai meitene nepaliktu šeit.

Neņemt vērā tādu apstākli kā Dedloku aizbildniecība! Ak Dievs! Ja sers Lesters nebūtu mantojis savas ausis no tik dižciltīgiem senčiem, viņš nudien sāktu šaubīties, vai ir pareizi saklausījis Dzelzs Džentlmeņa vārdus.

—    Nav nekādas vajadzības iedziļināties šai lietā ne no vienas, ne no otras puses, — sevišķi dzedrā tonī nosaka inilēdija, kamēr sers Lesters vēl spēj tikai strauji elpot aiz pārsteiguma. — Meitene ir ļoti laba, un es viņai nevaru pārmest it neko, taču viņai tik maz rūp šīs daudzās priekšrocības un pašas laimīgais liktenis, ka viņa ir iemīlējusies — vai vismaz domā, ka ir iemīlējusies, nabaga inujķītel — un galīgi nespēj šos labumus novērtēt.

Sers Lesters atļaujas piebilst, ka tas pilnībā mainot visu situāciju. Patiesībā viņam jau vajadzējis paredzēt, ka milēdijas lēmums balstās uz ļoti dibinātiem iemesliem. Viņš esot pilnīgi vienis prātis ar milēdiju. Labāk būtu, ja šī jaunā sieviete dotos prom.

—    Kad mēs iepriekšējā reizē pārrunājām šo apnicīgo jautājumu, mister Raunsvel, — lēdija Dedloka gurdi turpina, — sers Lesters jau teica, ka starp mums un jums nekāda vienošanās nav iespējama. Un, ja tā nav iespējama, tad pašreizējos apstākļos meitenei te nav piemērota vieta un labāk būs, ja viņa ies projām. To es viņai jau darīju zināmu. Vai gribat, lai sūtu viņu atpakaļ uz ciematu, vai domājat ņemt viņu sev līdzi, vai varbūt jums ir vēl citi plāni?

—    Lēdij Dedloka, ja drīkstu runāt atklāti…

—    Bez šaubām, drīkstat.

—    …tad es vislabāk gribētu rīkoties tā, lai pēc iespējas drīzāk atbrīvotu jūs no šīs neērtības un pašu meiteni no tagadējiem pienākumiem.

—    Un, ja es runāju tikpat atklāti, — milēdija atbild ar to pašu iabi tēloto nevērību, — tad es vēlos to pašu. Vai tas nozīmē, ka jūs ņemsiet meiteni sev līdzi?

Dzelzs Džentlmenis dzelžaini palokās.

—    Scr Lester, esiet tik laipns un pazvaniet!

No savas loga ailes iznāk misters Talkinghorns un pavelk zvana auklu.

—   A, es biju jūs aizmirsusi. Paldies!

Viņš paklanās tāpat kā ik reizi un klusi atgriežas agrākajā vietā. Parādās žiglais Merkūrijs, noklausās norādījumus par to, kas viņam jāatved šurp, nozūd, atved aicināto un atkal aizsteidzas.

Roza acīmredzot ir raudājusi un vēl tagad izskatās |oti nelaimīga. Viņai ienākot, Dzelzs Meistars pieceļas, paiet meitenei pretī, paņem viņu zem elkoņa un paliek stāvam netālu no durvīm, gatavs doties projām.

—    Nu redzi, tu esi drošā aizgādībā un par tevi labi rūpēsies, — rnilēdija saka savā allaž garlaikotajā tonī. — Es jau teicu, ka tu esi ļoti laba meitene, tev nav nekāda iemesla raudāt.

—    Tomēr izskatās, ka viņa raud tieši par to, ka jābrauc projām, — piemetina misters Talkinghorns, lēnām panākdarnies uz priekšu, rokas salicis aiz muguras.

—    Protams, viņa taču nav tik smalki audzināta, — atmet misters Raunsvels mazliet straujāk nekā parasti, itin kā priecādamies par iespēju paust nepatiku pret tiesas vīru. — Ko tāds nepieredzējis meitēns vispār daudz zina! Ja viņa būtu palikusi šeit, ser, viņa, bez šaubām, būtu kļuvusi pavisam citāda.

—    Bez šaubām, — misters Talkinghorns nesatricināmā mierā atbild.

Roza šņukstēdama izgrūž, ka viņai esot ļoti žēl atstāt milēdiju, ka viņa šeit, Ceznivoldā, bijusi ļoti laimīga kopā ar milēdiju un ka jūtoties viņai neizsakāmi pateicīga.

—    Diezgan nu, diezgan, tu, muļķīte, — Dzelzs Meistars paklusām, taču bez dusmām viņu pārtrauc, — saņemies taču, ja Vots tev ir mīļš!

Milēdija tikai vienaldzīgi atvaira meiteni un atkārto: — Būs jau labi, bērns! Tu esi jauka meitene. Brauc projām! — Sers Lcsters ir majestātiski atkāpies no līdzdalības šai lietā un patvēries sava zilā mundiera drošajā svētnīcā. Mistera Talkinghorna izplūdušais apveids pret tumšo ielu, ko tagad izraibina laternu gaisma, slejas milēdijas acu priekšā vēl lielāks un melnāks nekā iepriekš.

—    Ser Lester un lēdij Dedloka, — pēc īsa klusuma brīža saka misters Raunsvels, — atļaujiet man atvadīties un vēlreiz atvainoties par to, ka esmu jūs, kaut ne pēc paša gribas, alkal apgrūtinājis ar šo apnicīgo jautājumu. Es saprotu, ka šis sīkums neapšaubāmi nogurdinājis lēdiju Dcdloku. Tikai vienā ziņā, šķiet, esmu pieļāvis kļūdu — laikam man vajadzēja jau pašā sākumā bez lieka skaļuma izmantot savu ietekmi un pierunāt mūsu jauno draudzeni doties man līdzi, jūs nemaz neapgrūtinot. Taču tobrīd man likās — tiesa, es laikam piešķīru notikušajam pārliecīgu nozīmi —, ka cieņa pret jums prasa, lai es visu jums darītu zināmu, un ka mans godaprāts liek rēķināties ar jūsu vēlmēm un ērtībām. Es ceru, ka jūs atvainosiet manas vājās zināšanas par izsmalcinātās pasaules paražām.

Seram Lesteram šķiet, ka pēc šīs piebildes viņam jāiznāk ārā no savas svētnīcas. — Mister Raunsvel, — viņš atteic, — par to nav vērts runāti Es domāju, ka aizbildinājumi nav vajadzīgi nedz vienai, nedz otrai pusei.

— Priecājos, to dzirdot, ser Lester, un, ja man nobeigumā atļauts vēlreiz atgriezties pie tā, ko es iepriekšējā reizē teicu par savas mātes ilgo dienestu šai dzimtā un par to, ka tas dara godu abām pusēm, tad es labprāt piebilstu, ka šobrīd man blakus stāv dzīvs apliecinājums šiem vārdiem — meitene, kas šķiroties pauž tik dziļu sirsnību un uzticību, — un es uzdrīkstos sacīt, ka šīs jūtas viņā zināmā mērā ieaudzinājusi mana māmuļa, lai gan lēdija Dedloka ar savu sirsnīgo laipnību un visžēlīgo gādību te, protams, spēlējusi galveno lomu.

Kaut gan Dzelzs Meistars varbūt saka to ar slēptu ironiju, šie vārdi, iespējams, ir patiesāki, nekā viņš domā. Tomēr viņš pasaka tos ar sev raksturīgo tiešumu, tikai runādams pagriežas uz to pusi, kur krēslainajā istabā sēž milēdija. Sers Lesters pieceļas, lai atbildētu atvadu sveicienam, misters Talkingborns vēlreiz pazvana, Merkūrijs atkal naski ir klāt, un misters Raunsvels kopā ar Rozu dodas projām.

Pēc tam istabā tiek ienestas sveces, un izrādās, ka misters Talkingborns joprojām stāv savā loga nišā, salicis rokas aiz muguras, un milēdija joprojām sēž savā krēslā, kur melnais advokāta stāvs aizsedz viņai skatu gan uz nakti, gan uz dienu. Milēdija ir ļoti bāla. Kad viņa pieceļas, lai dotos projām, misters Talkingborns to ievēro un nodomā: «Kā nu nel Ir gan šai sievietei apbrīnojams spēksl Viņa taču visu laiku tēloja kaut kādu lomu.» Bet arī viņš prot tēlot savu lomu — savu nemainīgo un mūžīgo lomu —, un, ja šai brīdī, kad viņš atver milēdijai durvis, viņu vērotu piecdesmit acu pāri, katrs no tiem ar piecdesmit reižu asāku skatienu nekā seram Lesteram, arī tad tie neieraudzītu viņā ne mazāko novirzi no šīs lomas.

Šodien lēdija Dedloka pusdieno savā istabā viena. Sers Lesters ir aizsaukts uz parlamentu, lai glābtu Dūdla partiju un sagādātu nepatikšanas Kūdla frakcijai. Sēzdamās pie galda, lēdija Dedloka, kuras vaigs joprojām ir nāves bālumā (un kura patiešām it labi atbilst izvārgušā radinieka paustajam raksturojumam), apvaicājas, vai misters Talkinghorns ir aizgājis. Nē, neesot. Pēc neilga laiciņa viņa apvaicājas vēlreiz — vai viņš beidzot ir prom? Nē, neesot. Bet ko tad viņš dara? Merkūrijs domā, ka advokāts bibliotēkā rakstot vēstules. Vai milēdija vēloties viņu redzēt? Ak, nepavisam ne!

Toties viņš, izrādās, grib redzēt milēdiju. Pēc dažām minūtēm pienāk ziņa, ka viņš sūtot cieņas apliecinājumus un vaicājot — vai milēdija pēc pusdienām varētu viņam veltīt kādu brītiņu, lai uzklausītu dažus vārdus? Milēdija ir gatava pieņemt viņu tūlīt. Viņš arī ierodas tūlīt un atvainojas par traucējumu maltītes laikā, kaut arī milēdija pati devusi atļauju. Kad viņi palikuši divatā, milēdija ar rokas mājienu pārtrauc šo izrādi.

—    Ko jūs gribat, ser?

—    Redziet, lēdij Dedloka … — iesāk tiesuvīrs; paņēmis krēslu un apsēdies netālu no milēdijas, viņš lēnām kustībām berzē savas apvalkātās biksēs ieģērbtās kājas — augšup, lejup, augšup, lejup, augšup, lejup, — jūsu rīcība man sagādaja pārsteigumu.

—   Ak tā?

—   Jā, tieši tā. To es nebiju gaidījis. Es uzskatu to par mūsu norunas un jūsu solījuma pārkāpšanu. Tas maina stāvokli, lēdij Dedloka. Uzskatu, ka mans pienākums ir pasacīt jums — šī rīcība nav man pa prātam.

Viņš pārstāj berzēt kājas un, salicis rokas uz ceļiem, paskatās uz milēdiju. Lai cik nesatricināms un nemainīgs ir tiesuvīrs, viņa izturēšanās veidā tomēr jaušas kaut kāda nenosakāma atbrīvotība, kas nepaslīd garam milēdijas vērīgajam skatienam.

—    Es jūs lāgā nesaprotu.

—    Nē, man šķiet, ka saprotat gan. Man šķiej, ka saprotat gan! Pietiks, lēdij Dedloka, nespēlēsim nu paslēpes! Jūs taču nenoliegsiet, ka jums tā meitene patika.

—    Nu un tad, ser?

—    Un jūs zināt un arī es zinu, ka jūs viņu aizsūtījāt projām nebūt ne to iemeslu dēļ, kurus pasludinājāt, bet gan tādēļ, lai viņa atrastos pēc iespējas tālāk no — piedodiet, ka lietišķu apsvērumu gaitā esmu spiests to pieminēt, — no negoda un atmaskošanas, kas draud jums pašai.

—    Nu un tad, ser?

—    Nu un tad, lēdij Dedloka, — atsaka tiesu vīrs, sakrustodams kājas un aptverdams rokām virsējo ceļgalu, — man pret to ir iebildumi. Es uzskatu, ka šāda rīcība ir bīstama. Esmu pārliecināts, ka tas bija gluži lieki un var izraisīt jūsu namā valodas, šaubas, tenkas un kas zina ko vēl. Turklāt tā ir mūsu norunas laušana. Jums vajadzēja palikt tādai pašai kā agrāk. Taču jūs, bez šaubām, ne sliktāk par mani saprotat, ka šovakar bijāt pavisam citāda nekā agrāk. Nudien, lēdij Dedloka, tas taču bija redzams pa gabalu!

—    Ja es, domādama par savu noslēpumu, ser… — viņa iesāk. Taču misters Talkingliorns viņu pārtrauc:

—    Sis, lēdij Dedloka, ir lietišķs darījums, un lietišķā darījumā par visu jārunā pilnīgi atklāti. Tas vairs nav jūsu noslēpums. Atvainojiet! Tieši tur ir jūsu kļūda. Tas ir mans noslēpums, ko es glabāju sera Lestera un viņa dzimtas dēļ. Ja tas būtu jūsu noslēpums, lēdij Dedloka, mēs šobrīd te nesēdētu un šī saruna nenotiktu.

—    Jums pilnīga taisnība. Tātad, ja es, zinādama šo noslēpumu, darīju, ko spēju, lai pasargātu nevainīgu meiteni (it īpaši, atceroties jūsu paša teikto, kad pavēstījāt manu stāstu Ceznivoldas viesiem) no man draudošā negoda sekām, es rīkojos saskaņā ar savu ciešāko apņemšanos. Nekas un neviens šajā pasaulē nebūtu varējis grozīt šo lēmumu un mainīt manu rīcību. — To viņa pasaka ļoti uzsvērti un skaidri, ārēji palikdama tikpat nesatricināma kā misters Talkingliorns. Pats tiesu vīrs risina savu lietišķo darījumu ar tik sausu precizitāti, it kā milēdija būtu nejūtīgs instruments, kas izmantojams amata vajadzībām.

—    Ak tā? — viņš atjautā. — Nu tad saprotiet pati, lēdij Dedloka, — es jums nevaru uzticēties. Jūs visu pateicāt skaidri un nepārprotami, tieši tā, kā ir, un, ja tā ir, tad es jums nevaru uzticēties.

—    Varbūt jūs atceraties, ka es jau izteicu savas bažas par meiteni, kad mēs runājām tovakar Ceznivoldā?

—    Jā, — dzestri atsaka misters Talkingliorns, pieceldamies un nostādamies kamīna priekšā. — Jā. Es labi atceros, ka jūs, lēdij Dedloka, pieminējāt šo meiteni, taču tas bija vēl pirms mūsu vienošanās, un vienošanās mums bija tāda — gan vārdos, gan pēc būtības —, ka jūs nespersiet nevienu soli, kurš izrietetu no mana atklājuma. To jūs nevarat apstrīdēt. Jūs sakāt — vajag saudzēt meiteni —, bet kāda gan viņai nozīme, kāda vērtība? Saudzēt meiteni! Lēdij Dedloka, neslava draud lielas dzimtas vārdam. Te pienāktos saprast, ka ceļš ir tikai viens — taisni uz priekšu, pāri visam, nenovēršoties ne pa labi, ne pa kreisi, neņemot vērā nekādus blakusapstākļus, neko nesaudzējot, visu saminot zem kājām!

Milēdijas skatiens jau ilgāku laiku pievērsts galdam. Tagad viņa paceļ acis un paskatās uz misteru Talkinghornu. Viņas sejas izteiksme ir skarba un apakšlūpa iekosta zobos. «Šī sieviete mani saprot,» misters Talkinghorns nodomā, kad milēdija atkal novērš skatienu. «Viņa pati saudzēta netiks. Kāpēc viņai jāsaudzē citi?»

Kādu bridi istabā valda klusums. Lēdija Dedloka nav pieskārusies ēdienam, tikai divas vai trīs reizes ar stingru roku ielējusi sev ūdeni un to izdzērusi. Tagad viņa pieceļas no galda, aiziet līdz atpūtas krēslam un atlaižas tajā, aizsegdama seju ar roku. Nekas viņas izturēšanās veidā neliecina par vājumu un nemodina līdzjūtību. Viņa ir domīga, drūma, saspringusi uzmanībā. «Šī sieviete ir pētījumu vērta,» nodomā misters Talkinghorns, stāvēdams kamīna priekšā, un atkal viņa tumšais siluets aizsedz milēdijas skatienam visu pārējo.

Viņš pēta milēdiju nesteidzīgi un kādu laiku cieš klusu. Arī viņa kaut ko nesteidzīgi pārdomā sevī. Pirmā viņa runāt nesāks, tas ir pilnīgi skaidrs, kaut arī viņš tā stāvētu līdz pusnaktij, tāpēc tiesu vīrs pats spiests pārtraukt klusumu.

—    Lēdij Dedloka, pati nepatīkamākā šīs sarunas daļa vēl ir priekšā, bet darījums paliek darījums. Mūsu vienošanās ir lauzta. Sievietei ar jūsu saprātu un gribasspēku tagad jābūt gatavai, ka es pasludinu bijušo norunu par spēkā neesošu un tālāk rīkojos pēc sava prāta.

—    Es esmu tam pilnīgi gatava.

Misters Talkinghorns pieliec galvu. — Tas ir viss, lēdij Dedloka, un ilgāk es jūs neapgrūtināšu.

Kad tiesu vīrs dodas ārā no istabas, milēdija aptur viņu ar jautājumu:

—   Vai šis ir tas brīdinājums, ko man vajadzēja gaidīt? Es gribētu, lai nebūtu nekādu pārpratumu.

—       Ne gluži tas, lēdij Dedloka, jo domātais brīdinājums bija paredzēts apstāk|iein, kad noruna tiktu ievērota. Bet būtībā tas ir tas pats … būtibā tas pats. Atšķirība te ir tikai no jurista viedok|a.

—    Tātad jūs mani vairs nebrīdināsiet?

—    Pilnīgi pareizi. Vairs nebrīdināšu.

—   Vai esat paredzējis atklāt manu noslēpumu seram Lesteram jau šovakar?

—    Tiešāk par tiešu! — misters Talkinghorns nosaka ar tikko jaušamu smaidu un atturīgi purina galvu, raudzīdamies uz aizsegto seju. — Nē, šovakar ne.

—    Rīt?

—    Visu apsverot, es labak paturēšu atbildi pie sevis, lēdij Dedloka. Ja es teiktu, ka to vēl nezinu, jūs man neticētu un tam arī nebūtu nekādas nozīmes, iespējams, ka rīt. Vairāk es neko nesacīšu. Jūs esat gatava, un es nevēlos izteikt paredzējumus, kurus apstākļi var grozīt. Atļaujiet novēlēt jums labunakti.

Viņa atvelk roku no sejas, paceļ bālo vaigu pret tiesu vīru, kurš lēnām iet uz durvju pusi, un, kad viņš grasās tās atvērt, aptur viņu vēlreiz.

—    Vai jūs domājat vēl ilgāk palikt šai namā? Man teica, ka jūs strādājot bibliotēkā. Vai jūs iesiet turp atpakaļ?

—    Aiziešu tikai paņemt savu platmali. Es dodos mājās.

Viņa pamāj drīzāk ar acīm nekā ar galvu, šī kustiba ir

dīvaina un tikko jaušama; misters Talkinghorns iziet pa durvīm. Ārpusē viņš paskatās savā rokaspulkstcnī, taču tas mēdz par minūti vai divām novirzīties no pareizā laika. Virs kāpnēm karājas lepns sienas pulkstenis, kurš atšķirībā no daudziem citiem lepniem pulksteņiem ir slavens ar savu precizitāti. «Un ko saki tu?» misters Talkinghorns viņam noprasa. «Ko saki tu?»

Ja nu tas tagad teiktu: «Neej mājās!» Kāds tas turpmāk kļūtu slavens pulkstenis, ja tieši šovakar no visiem vakariem, kad skaitījis stundas un minūtes, tas pateiktu tieši šim vecajam vīram no visiem vecajiem un jaunajiem vīriem, kuri jebkad stāvējuši tā priekšā: «Neej mājās!» Pulkstenis dzidri un skanīgi nosit ceturksni pirms astoņiem un tikšķ tālāk. «Skat, tu strādā vēl sliktāk, nekā es domāju,» misters Talkinghorns nomurmina pārmetumu savam rokaspulkstenim. «Divu minūšu starpība! Ja tā turpināsies, manam mūžam ar tevi nepietiks.» Kāds tas būtu lielisks pulkstenis, kā tas prastu atalgot ļaunu ar labu, ja par atbildi notikšķētu: «Neej mājās!»

Misters Talkinghorns iziet uz ielas un, salicis rokas aiz muguras, dodas projām gar varenajiem namiem; daudzi to noslēpumi, sarežģījumi, parādi, dažnedažāda rakstura intīmi samezglojumi glabājas drošā krātuvē aiz viņa vecās, melnās satina vestes. Pat pelēkie ķieģeļu mūri ir viņam uzticīgi ziņu paudēji. Augstie dūmeņi no jumtiem vēsta viņam neizpaužamus dzimtu noslēpumus. Un tomēr veselas jūdzes garumā starp tiem nav neviena, kas pačukstētu: «Neej mājās!»

Cauri vienkāršāko ielu kustībai un burzmai, cauri daudzo riteņu, daudzo soļu, daudzo balsu troksnim un kņadai, spožo veikalu gaismu apspīdēts, rietumu vēja apdvests, pūļa stumdīts, viņš nesaudzīgi tiek virzīts tālāk pa savu ceļu, un neviens nestājas viņam pretī, lai pačukstētu: «Neej mājās!» Kad viņš beidzot ieradies savā drūmajā istabā, kur aizdedz sveces un paraugās sev apkārt un uz augšu, un ierauga seno romieti, kas rāda ar roku no griestiem, ne šī izstieptā roka, ne apkārtējo figūru dējīgās grupas šovakar nepauž nekā jauna un nozīmīga un nesteidzas uzsaukt novēlotu brīdinājumu: «Nenāc šeit!»

Šovakar ir skaidra mēnesnīca, taču mēness jau dilstošs un nupat vēl tikai ceļas pār Londonas milzu klajumiem. Zvaigznes mirdz tāpat, kā tās mirdzēja virs torņistabas Ceznivoldā. «Sī sieviete», kā misters Talkinghorns pēdējā laikā paradis viņu dēvēt, vēro tās pa savas istabas logu. Viņas krūtīs mutuļo viesulis, sirds pilna nemiera moku. I.ielās istabas šķiet viņai par smacīgām un šaurām. Nespēdama paciest to gūstu, viņa nolemj viena doties pastaigā uz tuvējo dārzu.

Sī sieviete ik solī ir tik kaprīza un pavēloša, ka neviena viņas rīcība sevišķi nepārsteidz nama ļaudis, un tā, viegli apņēmusi ap pleciem' lakatu, viņa dodas ārā, mēnesnīcā. Merkūrijs seko viņai ar atslēgu rokā. Kad dārza vārtiņi atslēgti, milēdija liek, lai sulainis atdod atslēgu viņai un pats dodas atpakaļ. Viņa sakās te kādu laiku pastaigāties, lai remdētu galvassāpes. Varbūt tas būšot stundu, varbūt divas. Pavadonis viņai vairs neesot vajadzīgs. Vārtiņi ar klikšķi aizdarās, un Merkūrijs aiziet, ienirdams tumšajā koku ēnā.

Skaista nakts, liels, spožs mēness, pilna debess zvaigžņu! Misteram Talkinghornam, kas dodas lejā uz pagrabu, lai atvērtu un aizvērtu dobji skanošās durvis, jāšķērso neliels, cietuma pagalmam līdzīgs laukums. Viņš izklaidīgi paskatās augšup un nodomā: «Cik skaista nakts, cik liels, spožs mēness, cik pilna debess zvaigžņu! Turklāt vēl klusa nakts.»

Ļoti klusa nakts. Mēness zaigojošais mirdzums šķiet izstarojam tādu vientulību un klusumu, ka tas pārņem pat vietas, kas allaž kūsā aiz dzīvības. Nakts ir klusa ne tikai uz putekļainajiem lielceļiem un pauguru virsotnēm, no kurienes var redzēt rāmi atdusamies plašus lauku apvidus, kas slīgst arvien dziļākā mierā un klusumā, stiepdamies tālumā līdz pat debess malai, pret kuru izceļas robotā koku rinda ar spokaini blāvu mirdzumu ap galotnēm; nakts ir klusa ne tikai dārzos un mežos un virs upes, gar kuru stiepjas spirgtas, zaļas palieņu pļavas, kura vijas starp jaukām saliņām burzguļodama un čukstēdama; klusums tās straumi pavada ne vien tur, kur vienkopus slejas biezi māju puduri, kur ūdenī atspīd daudzi tilti, kur kuģu piestātnes un ūdens satiksme dara šo straumi melnu un atbaidošu, kur tā aizlokās prom no saviem kropļotājieni un bēg uz purviem — to drūmie brīdinājuma stabi slejas kā krastā izmesti ģindeņi —, kur tā plati plūst caur kraujākiem, kalnotiem apvidiem, kuros bagātīgi plešas labības lauki, gaisā slejas vējdzirnavas un baznīcu smailes, un kur tā saplūst ar mūžam bangojošo jūru; nakts ir klusa ne tikai virs jūras dzelmēm un krastā, kur nejaušs vērotājs ar skatienu pavada kuģi kā putnu ar izplestiem spārniem šķērsojam mēness tiltu, kas šķiet domāts tikai viņam vien; miers valda pat pār Londonu, šo nepārredzamo tuksnesi svešam ienācējam. Tās baznīcu smailes, torņi un vienīgais dižais kupols kļūst arvien caurspīdīgāki; tās nokvēpušie namu jumti bālajā mirdzumā zaudē savus rupjos apveidus; trokšņi ielās kļūst arvien klusāki un aprimst, un soļi uz ietvēm izgaist tālumā. Tajos laukos, kur mājo misters Talkinghorns, kur gani spēlē vienmēr skanīgās kanclera tiesas stabules un neatlaiž savas aitas nekad tin neparko, iekams nav apcirpuši tās līdz ādai, ikviens troksnis šajā mēnesnīcas naktī pārtop tālīnā, džinkstošā zuzoņā, it kā pilsēta būtu milzu stikla trauks, kas trīs no nezināmiem pieskārieniem.

Bet kas tad tas? Kurš šāva? No kurienes nāca šis troksnis?

Nedaudzie gājēji satrūkstas, apstājas un skatās visapkārt. Atveras vairāki logi un durvis, un cilvēki izsteidzas ārā. šāviena troksnis bijis skaļš, tā atbalss nodimdējusi un aizskanējusi tālumā. Kā apgalvo kāds garāmgājējs, esot nodrebējis pat vesels nams. Troksnis iztrūcinājis

visus apkārtnes suņus, un tie neganti rej. Pāri ielai drāžas pārbiedēti kaķi. Suņi joprojām nav mitējušies riet un gaudot, turklāt viens no tiem gaudo kā pats nelabais, un tad visi reizē, ari gluži kā izbiedēti, sāk sist baznīctorņu pulksteņi. Murdoņa ielās ari šķiet pieaugam kliedziena skaļumā. Taču drīz tā pieklust. Pirms vēl pēdējais pulkstenis nositis desmit, iestājas klusums. Kad rimuši ari šie trokšņi, ir atkal skaista nakts, spīd liels, spožs "mēness, debess ir pilna zvaigžņu, un visapkārt valda miers un klusums.

Vai misters Talkingliorns arī ir iztraucēts? Viņa logi ir tumši un klusi, viņa durvis aizvērtas. Lai šo cilvēku izrautu no tā čaulas, patiesi butu jānotiek kaut kam ārkārtējam. Cik varens lielgabals gan būtu vajadzīgs, lai satricinātu šī nelokāmā vecā vira dzelžaino mieru?

Jau daudzus gadus pacietigais romietis rāda no griestiem ar roku bez kādas īpašas nozīmes. Jāšaubās, vai šovakar viņa žestā slēpjas kāda jauna nozīme. Ja sācis rādit, jārāda vien ir — kā jau piederas jebkuram romietim vai pat jebkuram britam, ko apsēdusi viena vienīga doma. Un tā viņš tur stāv savā neatkārtojami sarežģītajā pozā un visu nakti nenovērsdamies rāda ar roku. Mēnesnīca, tumsa, rītausma, saullēkts, diena. Viņš joprojām ir turpat un tikpat cītīgi kaut ko rāda, taču neviens viņam nepievērš uzmanību.

Bet neilgi pēc dienas iestāšanās ierodas kalpotāji, lai uzkoptu istabas. Un vai nu romieša žests šorīt ir īpaši izteiksmīgs, vai ari pirmais no nācējiem ir piepeši zaudējis prātu, jo, paskatījies augšup uz izstiepto roku un pēc tam lejup, kurp tā rāda, šis cilvēks kliegdams metas projām. Pārējie, paskatījušies tai pašā virzienā, arī kliegdami metas bēgt, un drīz vien kājās ir visa iela.

Ko tas nozīmē? Guļamistabai tiek aizvilkti aizkari, un tajā sarodas cilvēki, kam šī telpa gi;:/.i sveša; klusiem, bet smagiem soļiem tie ienes un noliek istabā kaut ko lielu un masīvu. Visu dienu te dzirdami neizpratnes čuksti; tiek pārmeklēti visi kakti, rūpīgi pētītas pēdas, rūpīgi pārbaudīts katra istabas priekšmeta novietojums. Visu acis skatās augšup uz romieti un balsis murmina: — Ja viņš varētu.mums pastāstīt to, ko redzējis!

Romietis rāda uz galdu, uz kura stāv pudele (gandrīz pilna ar vīnu), glāze un divas sveces, kas nodzēstas itin drīz pēc aizdedzināšanas. Viņš rāda uz tukšu krēslu un uz grīdu tā priekšā, kur redzams tumšs traips — tāds, ko viegli varētu apsegt ar plaukstu. Tas viss atrodas tieši zem viņa pastieptās rokas. Satraukta iztēle var viegli iedomāties, ka te slēpjas kaut kas tik briesmīgs, no kā prātu varētu zaudēt visi pārējie gleznojuma tēli — ne tikai pavadoņi, zēni apaļiem stilbiem, bet arī mākoņi, puķes un kolonnas, īsi sakot, visa Alegorijas miesa un asinis, un vel smadzenes, ja tai tādas ir. Un notiek tā, ka ikviens, kurš ienāk šai aptumšotajā istabā un paskatās uz šo pusi, paraugās arī augšā uz romieti, un šis nekustīgais tēls visu acīs iegūst noslēpumainu baisumu gluži kā pārakmeņojies, mēms liecinieks.

Un notiks tā, ka vēl daudzus turpmākos gadus no mutes mutē klīdis spokaini stāsti par šo traipu, ko tik viegli apsegt, bet tik grūti nomazgāt, un romietis rādīs no griestiem ar savu pastiepto roku, kamēr vien viņu nepieveiks putekļi, mitrums un zirnekļi, un viņa žests paudīs daudz dziļāku nozīmi nekā mistera Talkinghorna laikā — daudz baigāku nozīmi. Jo mistera Talkinghorna laiks ir beidzies uz mūžiem, un romietis šai naktī rādīja uz slepkavas roku, kas izdzēsa tiesu vīra dzīvību; līdz pat rītam viņš bezpalīdzīgi rādīja uz ķermeni, kas gulēja uz grīdas ar seju pret zemi un lodi sirdi.

XLIX NODAĻA

Draudzība un pienākums.

Namā, kur dzīvo misters Džozefs Begnets, saukts Lignum Vitae, bijušais artilērists un tagadējais fagotists, šodien pienākusi ievērojama diena. Diena, ko sagaida ar dzīrēm un svinībām. Vienam ģimenes loceklim šodien ir dzimšanas diena.

Tā nav mistera Begneta dzimšanas diena. So notikumu savā mūzikas instrumentu veikala pastāvēšanas gaitā misters Begnets mēdz ievērot tikai tādējādi, ka pirms brokastīm lieku reizi noskūpsta bērnus, pēc pusdienām izsmēķē lieku pīpes tiesu un vakarā nododas pārdomām — nez kā uz to skatās viņa nabaga vecā māte; šis temats allaž dod vielu bagātīgām pārdomām, jo viņa māte no šīs pasaules šķīrusies pirms divdesmit gadiem. Daži cilvēki reti atceras tēvu, it kā tie visus savus dēla mīlestības krājumus būtu noguldījuši atmiņu bankā uz mātes vārda. Ari misters Begnets ir no šādiem cilvēkiem. Iespējams, ka viņa pastāvīgā sajūsma par vecās draudzenes lieliskajām īpašībām arī vārdu «labais» liek viņam aizstāt ar lietvārdu «labestība», jo tas ir sieviešu dzimtē.

Tā nav arī dzimšanas diena kādam no viņa trim bērniem. Sie notikumi gan tiek atzīmēti, tomēr parasti aprobežojas ar laimes vēlējumiem un svētku pudiņu. Tiesa, jaunā Vulidža pēdējā dzimšanas dienā misters Begnets, pateicis dažus vārdus par dēla garumu un vispārējo attīstību un brīdi pakavējies dziļās pārdomās par to, kādas pārmaiņas rada laiks, sāka pārbaudīt dēlu katķismā un apbrīnojami precīzi noskaitīja viņam pirmo un otro jautājumu: «Kāds ir tavs vārds?» un «Kas tev deva šo vārdu?», taču tālāk atmiņa viņu pievīla, tāpēc trešā jautājuma vietā viņš noprasīja: «Un kā tev patīk šis vārds?» — izrunādams to tik svarīgi un pamācoši, ka jautājums ieguva pavisam svētsvinīgu raksturu. Tomēr tā bija tikai šīs vienas dzimšanas dienas savdabība, nevis daļa no vispārpieņemtas svinību norises.

Šī ir vecās draudzenes dzimšanas diena — pati izcilākā svētku un svinību diena mistera Begneta kalendārā. Šis ievērojamais notikums allaž tiek atzīmēts pēc noteiktām paražām, ko misters Begnets iedibinājis un apstiprinājis jau pirms daudziem gadiem. Tā kā ģimenes galva ir nešaubīgi pārliecināts, ka majestātiskas greznības augstākajai pakāpei vajadzīgs mājputna cepetis, viņš ik gadus šai dienā agri no rīta pats dodas nopirkt pāris mājputnu, un ik gadus tirgotājs viņu apved ap stūri un aplaimo ar pašiem vecākajiem putnu būra iemītniekiem, kādus varētu atrast visā Eiropā. Atgriezies mājās ar šiem sīkstajiem triumfa apliecinājumiem, kas iesieti spodrā, zilbalti rūtotā lakatiņā (arī tā ir svarīga norises sastāvdaļa), viņš nevērīgā tonī pie brokastgalda apvaicājas misis Begnetai, ko viņa vēlētos pusdienās. Vienmēr sagadās tā, ka misis Begneta atbild: «Putna cepeti,» — un misters Begnets tūlīt izvelk no slēptuves savu saini un noliek viņai priekšā, pārsteiguma un prieka izsaucienu pavadīts. Pēc tam misters Begnets pieprasa, lai vecā draudzene visu dienu neko nedarītu, tikai sēdētu krēslā ar savu vislepnāko ģērbu mugurā un ļautu sevi apkalpot vīram un jaunajai paaudzei. Tā kā viņš nevar lepoties ar spožu pavāra meistarību, iespējams, ka vecajai draudzenei šāds stāvoklis ir vairāk goda pienākums nekā izprieca, tomēr viņa veic šo pienākumu, cik līksmu vaigu vien spēdama.

Arī šodien misters Begnets jau paveicis tradicionālos priekšdarbus. Viņš ir nopircis cepetim divus mājputnu pārstāvjus, kuri, pēc visa spriežot, šai saulē aizvadījuši garu mūžu, sajūsminājis ģimeni ar to negaidīto parādīšanos un tagad pats vada cepeša tapšanas procedūru, bet misis Begneta, kuras spēcīgie, brūnganie pirksti tā vien niez mesties talkā, kad viņa redz kādu aplamību, — viņa sēž savā parādes tērpā un bauda goda viešņas privilēģijas.

Kvēbeka un Malta klāj galdu; jaunais Vulidžs, kā pieklājas, tēva vadībā groza uz iesmiem uzdurtos putnus. Misis Begneta mazajām saimniecēm reizēm pamirkšķina ar aci, bet reizēm papurina galvu vai saviebjas, kad kaut kas tiek darīts aplam.

—    Pulksten pusdivos, — nosaka misters Begnets. — Uz minūti! Gatavs būs kā likts!

Misis Begneta, sirdij sažņaudzoties, raugās, kā viens no iesmiem palicis virs uguns nekustīgs un putns sāk palēnām svilt.

—   Tev būs varenas pusdienas, veco draudzenīt! — saka misters Begnets. — Kā karalienei.

Misis Begneta atsedz baltos zobus jautrā smaidā, tomēr šim smaidam cauri jaušams tāds nemiers, ka to pamana pat viņas dēls un, sirsnīgu pieķeršanās jūtu skubināts, ar skatienu vaicā: «Kas noticis?» — tostarp stāvēdams plati ieplestām acīm un vēl mazāk domādams par cepeti nekā iepriekš, un nav cerību, ka viņš vistuvākajā laikā varētu atjēgties. Par laimi, viņa vecākā māsa ievēro, kāds cēlonis izraisījis misis Begnetas satraukumu, un ar brīdinošu dunku atgriež brāli īstenībā. Kad aizmirstie putni sāk atkal griezties uz iesmiem, misis Begneta atvieglojuma labsajūtā aizver acis.

—   Mūs apciemos Džordžs, — ieteicas misters Begnets. — Pusē piecos. Uz minūti. Cik jau gadu, veco draudzenīt, Džordžs ir nācis pie mums šajā dienā?

—    Ak, Lignum, Lignum, man šķiet, ka tik, cik paiet, kamēr jauna sieva top veca! Apmēram tik daudz un ne mazāk, — atsaka misis Begneta un smiedamās papurina galvu.

—    Veco draudzenīt, — saka misters Begnets, — tas nav nekas. Tu vienmēr būsi tikpat jauna, cik biji. Varbūt vēl jaunāka. Taisni tā. To zina visi.

Tad Kvēbeka un Malta, plaukstas sizdamas, iesaucas, ka Viltnieks droši vien māmuļai kaut ko atnesīšot, un sāk prātot, kas tas varētu būt.

—   Vai zini, Lignum, — ierunājas misis Begneta, pamezdama skatienu uz galdu un ar labo aci pamirkšķinādama Maltai: «Sāli!» — un noraidoši papurinādama galvu pret piparnīcu Kvēbekas rokā, — man sāk likties, ka Džordžu atkal apsēdis klaiņošanas gars.

—    Džordžs jau nu nedezertēs, — atbild misters Begnets. — Un neatstās savu veco biedru ķibelē. Par to tu nebaidies.

—    Nē, Lignum. Nē. To es nesaku. Tā es nedomāju. Bet, ja viņš varētu izkulties no tās savas parāda nelaimes, tad, man šķiet, prom būtu ātri vien.

Misters Begnets grib zināt, kāpēc.

—   Nu tā, — sieva domīgi atsaka. — Man izskatās, ka Džordžs kļūst diezgan nepacietīgs un nemierīgs. Nevar teikt, ka viņš nebūtu tikpat jauks un draudzīgs kā vienmēr. Tāds viņš, protams, ir, citādi tas vairs nebūtu Džordžs, tomēr kaut kas viņu moka, viņš izskatās kā no laivas izmests.

—   Viņu par daudz tracina, — saka misters Begnets. — Tas tiesu vīrs. Tāds pašu nelabo mācēs no laivas izmest.

—    Tas gan var būt, — piekrīt sieva, — bet stāvokli tas nemaina, Lignum.

Saruna brīdi pārtrūkst, jo misters Begnets ir spiests pievērst visu uzmanību pusdienām, kuru iznākumu mazliet apdraud vistu sīkstie joki: tās ļoti taupīgi atvēl sulu mērcei, un gatavā mērce iznāk bāli dzeltena un bez smaržas. Tikpat ietiepīgi ir kartupeļi — lobīšanas gaitā tie drūp nost no dakšiņas un sadrupuši ripo uz visām pusēm kā zemestrīces mesti. Arī vistu stilbi ir garāki, nekā varētu vēlēties, turklāt ar biezu un sīkstu ādu. Kā nu mācēdams misters Begnets tiek pāri šīm nebūšanām un beidzot ceļ cepeti galdā. Visa ģimene sēstas pusdienot, un misis Begneta ieņem goda vietu pie namatēva labās rokas.

Labi, ka vecās draudzenes dzimšanas diena ir tikai vienreiz gadā, jo divas šādas mājputnu maltītes varētu kaitīgi ietekmēt veselību. Ik smalkākā cīpsliņa un šķiedriņa, kāda vien mājputniem mēdz būt, šajos īpašajos sugas pārstāvjos ir līdzīga ģitāras stīgai. To locekļi ķermenī, šķiet, ieauguši varenām saknēm gluži kā simtgadīgi koki zemē. To kājas ir tik sīkstas, ka gluži vai jādomā, ka tie veltījuši lielāko daļu no sava garā un darbīgā mūža kājāmiešanas vingrinājumiem un soļošanas sporta sacīkstēm. Tomēr misters Begnets šos sīkos trūkumus nemana

un visu vērību veltī misis Begnetai, kura tiesā vareno gardumu porciju, kas nokrauta viņai priekšā; tā kā labā vecā draudzene neparko nespētu sagādāt viņam pat mirkļa sarūgtinājumu ne šajā, ne citā dienā, viņa spiesta pakļaut savu gremošanu bīstamiem draudiem. Kā jaunais Vulidžs spēj noskrubināt stilba kauliņus, nebūdams strausu cilts pēctecis, to nabaga māmuļa nekādi nespēj saprast.

Pēc maltītes vecajai draudzenei stāv priekšā vēl viens pārbaudījums, proti, viņai no savas goda vietas jānoskatās, kā tiek uzkopta istaba un iztīrīts kamīns, kā pagalmā tiek nomazgāta un nospodrināta pusdienu servīze. Lielā pacilātība un enerģija, ar kādu abas jaunās dāmas nododas šiem pienākumiem, uzspraudušas svārkus līdzīgi mātei un klaudzinādamas šurp un turp ar savām mazajām koka tupelēm, sola visjaukākās cerības nākotnē, tomēr tagadnē sagādā zināmas raizes. Sī pati darbošanās nes līdzi juceklīgas čalas, trauku šķindoņu, skārda krūzīšu klaudzoņu, slotu švīkstoņu un ūdens patēriņu, turklāt visu pārmērīgās devās, bet pašu jauno dāmu aplaistīšanās ir tik aizkustinošs skats, ka misis Bcgneta tik tikko spēj raudzīties tajā ar savam goda stāvoklim piederīgu mieru. Beidzot visas kopšanās norises ir laimīgi galā, Kvēbeka un Malta parādās tīrās kleitiņās — sausas un smaidošas, galdā uzrodas pīpes, tabaka un dzeramais, un pirmo reizi šo līksmo svinību laikā vecā draudzene spēj baudīt patiesu dvēseles mieru.

Kad misters Bcgnets apsēstas savā ierastajā vietā, pulksteņa rādītāji ir jau pavisam tuvu pusčetriem; kad tie sasniedz šo robežu, misters Bcgnets pavēsta:

—    Džordžs! Precīzi kā armijā!

Tas patiesi ir Džordžs, kurš sirsnīgi apsveic veco draudzeni (un šai izcilajā dienā viņu pat noskūpsta), bērnus un misteru Begnetu. — Daudz laimes jums visieml — viņš nosaka. .

—    Paklau, Džordž, veco zēn! — iesaucas misis Bcgnete, pārsteigtā lūkodamās viņā. — Kas jums noticis?

—    Man — noticis?

—   Jūs taču esat pavisam bāls, Džordž, — ievērojot jūsu dabisko sejas krāsu — un izskatāties gluži satriekts! Vai tad tā nav, Lignum?

—    Džordž, — saka misters Bcgnets, — pastāsti vecajai draudzenei, kas noticis.

[

i

180

—       Es nezināju, ka esmu bals, — atbild kavalērists, pār

vilkdams ar delnu pār pieri, — un nezināju arī, ka izskatos satriekts, — par to man jāatvainojas. Bet iemesls ir tāds, ka tas zēns, kuru atveda pie manis, vakar pēcpusdienā nomira un tas man ir ļoti ķēries pie dūšas.

—   Nabaga bērns! — ar mātes līdzcietību iesaucas misis Begneta. — Tad miris gan! Ak vai, ak vai!

—    Es negribēju to pieminēt, jo tas nav piemērots temats dzimšanas dienas sarunai, bet redziet nu, kā jūs visu no manis izdabūjāt, kamēr es vēl neesmu ne apsēdies. Gan es būtu saņēmies, — viņš piebilst, cenzdamies runāt priecīgāk, — bet jūs esat tik acīga, misis Begneta!

—    Tiesa gan. Vecā draudzene, — saka misters Begnets, — ir acīga. Kā snaiperis.

—    Un, pats galvenais, viņa ir šodienas gavilniece, un mēs turpmāk runāsim par viņu! — paziņo misters Džordžs. — Lūk, es jums atnesu šo nelielo brošu. Nieks vien ir, bet tā ir piemiņas lieta. Tur slēpjas visa vērtība, misis Begneta. 4

Misters Džordžs izvelk savu dāvanu, ko jaunākie ģimenes locek|i apsveic ar līksmu lēkāšanu un plaukstu sišanu, bet misis Begneta ar godbijīgu apbrīnu.

—    Veco draudzenīt, — misters Begnets saka, — pateic viņam, ko es par to domāju.

—    Nudien tā ir brīnumjauka, Džordž! — misis Begneta izsaucas. — Visskaistākā lietiņa, kādu es jebkad esmu redzējusi!

—    Pareizi! — nosaka misters Begnets. — Gluži manas domas.

—    Tā ir tik jauka, Džordž, — jūsmo misis Begneta, grozīdama dāvanu uz visām pusēm un apskatīdama izstieptas rokas attālumā, — ka man tā nudien par smalku!

—    Aplam, — nosaka misters Begnets. — Tās gan nav manas domas.

—    Bet, šā vai tā, jums simtkārtīgs paldies, veco zēn! — saka misis Begneta, pastiepdama Džordžam roku, un acis viņai dzirkstī aiz prieka. — Un, kauču es reizēm uzvedos pret jums kā kašķīga zaldātsieva, Džordž, es nešaubos, ka īstenībā mēs esam un paliekam labākie draugi pasaulē. Tagad piespraudiet man to pats, Džordž, ja jums nav nekas pretī, — tas ir uz laimi!

Bērni saspiežas apkārt, lai redzētu, kā tas notiks, un misters Begnets pastiepjas pāri jaunā Vulidža galvai, lai redzētu to pašu, un skatās ar tik vecīgi nopietnu un reizē bērnišķi jauku sejas izteiksmi, ka misis Begneta nespēj apvaldīt savus jautros smieklus un izsaucas: — Ak, Lignum, Lignum, mans lieliskais vecais zēn! — Taču kavalēristam neizdodas piestiprināt brošu. Viņam dreb rokas, viņš nervozē, un broša krīt nost. — Nu, kas to būtu domājis! — viņš saka, satverdams to un paskatīdamies apkārt. — Šodien es patiesi neesmu nekur liekams — pat tādu nieku nevaru padarīt!

Misis Begneta nolemj, ka tādā gadījumā nav labāku zāļu par pīpi, un, aši vien piespraudusi brošu pati, iekārto kavalēristu viņa ierastajā omulīgajā kaktiņā un parūpējas par pīpēm. — Ja pat pīpe jums nelīdzēs, Džordž, — viņa saka, — tad pametiet pa brīdim aci šurp uz savu dāvanu, un gan jau par abām tās jums atdos sirdsmieru.

—    Citkārt jūs viena pati to varētu, — Džordžs atbild,

—     to es lieliski zinu, misis Begneta. Bet teikšu jums skaidri: tā nu ir sanācis, ka šobrīd man melno dienu sakrājies par daudz. Vispirms tas nabaga zēns. Drūmi bija noskatīties, kā viņš mirst un neko nav iespējams palīdzēt.

—    Nu, ko jūs runājat, Džordž! Jūs taču viņam palīdzējāt. Jūs paņēmāt viņu savā pajumtē.

—    Tiktāl jau palīdzēju, bet tas bija par maz. Saprotiet, misis Begneta, viņš tur gulēja un mira un mūžā nebija iemācījies vairāk kā atšķirt kreiso roku no labās. Un palīdzēt viņam neko vairs nevarēja.

—    Ak tu nabadziņš! — nopūšas misis Begneta.

—    Un pēc tam, — turpina kavalērists, vēl neaizdedzis pīpi, un pārvelk masīvo plaukstu pār matiem, — pēc tam gribot negribot prātā atkal nāca Gridlijs. Arī tas bija drūms gadījums, tikai citāds. Un tad šie abi notikumi atsauca prātā vienu vecu, rūdītu blēdi, kam bija darīšana ar abiem. Un, kad es paskatos uz sarūsējušo karabīni, kas stāv, atslieta stūrī, cieta un vienaldzīga no laides līdz stobram un visu uzņem ar tādu mieru … tad man tik tiešām sāk visas asinis vārīties.

—    Es došu jums labu padomu, — saka misis Begneta,

—    uzsmēķējiet pīpi, lai labāk jums asinis vārās no tās. Tas ir gudrāk un patīkamāk, un visādā ziņā derīgāk veselībai.

—    Jums taisnība, — piekrīt kavalērists, — un tā es arī darīšu.

Un tā viņš dara, tomēr viņa satumsusī, nopietnā seja manāmi satrauc Begnetu jauno paaudzi un misters Begnets pat novilcina aicinājumu iedzert uz misis Begnetas veselību — uz to viņš šais reizēs allaž aicina* teikdams priekšzīmīgi īsu un kodolīgu runu. Tomēr, kad jaunās dāmas ir pagatavojušas to, ko misters Begnets mēdz dēvēt par «maisījumu», un Džordža pīpe sarkani kvēlo, misters Begnets nolemj, ka viņa pienākums ir uzsaukt dzīru tostu. Viņš uzrunā klātesošos šādiem vārdiem:

—    Džordžl Vulidž! Kvēbeka! Malta! Sī ir viņas dzimšanas diena. Maršējiet kaut veselu dienu no vietas. Vienalga, otru tādu neatradīsiet. Uz viņas veselību!

Kad glāzes pacilātā noskaņā iztukšotas, misis Begneta saka atbilstoši īsu pateicības runu. Sis paraugveltījums sastāv tikai no trim vārdiem: — Un uz jūsējo! — To pateikusi, vecā draudzene pamāj ar galvu katram klātesošajam pēc kārtas un iedzer mērenu malku no sava maisījuma. To visu viņa nobeidz ar pavisam negaidītu izsaucienu: — Redz, kur atnācis viens cilvēks!

Par lielu pārsteigumu mazajai sabiedrībai, te patiešām ir atnācis viens cilvēks, un šis cilvēks lūkojas iekšā pa ēdamistabas durvīm. Tas ir vīrs ar caururbjošu skatienu, vērīgs un ašs, un ikvienu sev pievērsto acu pāri viņš uztver un ielāgo vienā acumirklī, visus reizē un katru atsevišķi, tādējādi tūdaļ radīdams neparasta cilvēka iespaidu.

—   Džordž, — šis vīrs saka, pamādams ar galvu, — kā jums klājas?

—    Tas taču Bakits! — iesaucas Džordžs.

—    Jā gan, — apstiprina viesis, ienākdams istabā un aizvērdams durvis. — Tā sagadījās, ka es gāju pa ielu un apstājos paskatīties uz mūzikas instrumentiem skatlogā — viens mans draugs meklē lietotu čellu, tādu ar labu skaņu, — un ieraudzīju, ka te viens bariņš līksmojas, un man izskatījās, ka tas tur stūrī esat jūs; es nospriedu, ka nebūšu taču kļūdījies. Kā pēdējā laikā iet pa šo pasauli, Džordž? Tā nekas? Un jums, kundze? Un jums, saimniek? Un — ak Dievs! — izsaucas misters Bakits, izplezdams rokas. — Te ir arī bērni! Ar mani var darīt, ko vien tīk, ja man parāda bērnus! Dodiet man buču, mīlulītes! Man pat nav jāprasa, kas ir jūsu tēvs un māte. Līdzība ir taisni neredzēta!

Misters Bakits — gluži draudzīgi uzņemts — apsēžas blakām misteram Džordžam, paņēmis Kvēbeku un Maltu katru uz sava ceļgala. — Ak jūs, jaukumiņi, — viņš saka, — dodiet man vēl vienu buču, uz tām es esmu varen kārs! Ak tu dieniņ, kādas jums veselīgas sejiņas! Un cik tad šim meitiņām varētu būt gadu, kundze? Es teiktu, tā starp astoņi un desmit.

—    Gandrīz uzminējāt, ser, — saka misis Begneta.

—    To es protu, — atbild misters Bakits, — jo man tik loti patīk bērni. Vienam manam draugam to ir veseli deviņpadsmit, kundze, un visiem viena māte — joprojām spirgta un sārta kā puķe! Ne nu gluži kā jūs, bet, Dievs mans liecinieks, tālu no jums nestāv! Un kā šitos sauc, mīlulīt? — misters Bakits noglauž Maltas vaidziņus. — Firziķi, īsti firziķil Lai Dievs jūs svētī! Un ko jūs teiksiet par savu tēvu? Kā jums šķiet, vai jūsu tēvs varēs ieteikt lietotu čellu ar labu toni mistera Bakita draugam, mīļās? Mani sauc Bakits. Vai nav jocīgs uzvārds?*

Sī saldā valoda pilnīgi iekaro mājinieku sirdis. Misis Begneta tiktāl aizmirst savu īpašo dienu, ka piepilda misteram Bakitam pīpi un dzēriena glāzi un laipni viņu apkalpo. Tik draudzīgu cilvēku viņa priecātos uzņemt jebkuros apstākļos, taču Džordža draugu, kā misis Begneta paziņo, viņa šovakar sevišķi priecājoties redzēt, jo Džordžs neesot īsti labā omā.

—    Nav labā omā? — izsaucas misters Bakits. — Tas nu gan ir kaut kas nedzirdēts! Kas noticis, Džordž? Nestāstiet nu, ka neesat labā omā. Kāpēc lai jūs nebūtu labā omā? Jums taču nekas īpašs nespiež sirdi.

—    It kā ne, — atbild kavalērists.

—    Es domāju gan, — atsaucas misters Bakits. — Nu, kas tad jums varētu spiest sirdi! Un vai šīm mīlulītēm arī kas spiež sirdi, ko? Viņām gan ne, bet skaties, paies daži gadi un viņas pašas sāks spiest sirdis jauniem puišiem, un tie staigās nokārtiem deguniem. Nekāds pareģis es neesmu, bet tik daudz varu jums droši pateikt, kundze.

Misis Begneta, ko šis vīrs gluži savaldzinājis, izsaka cerību, ka misters Bakits arī esot ģimenes tēvs.

—    Re nu! — nopūšas misters Bakits. — Jūs nemaz negribēsiet ticēt. Neesmu vis. Mana sieva un vēl īrniece — tā ir visa mana ģimene. Misis Bakita tikpat sirsnīgi mīl bērnus kā es un ļoti būtu tos gribējusi, bet nekā. Tā, redz, tas ir! Pasaulīgie labumi nav piešķirti visiem vienādi, un cilvēkam neklājas žēloties. Kāds jums jauks pagalms aiz mājas, kundze! Vai no turienes ir kāda izeja?

Nē, no šī pagalma nav nevienas izejas.

193

—    Patiešām nav? — pārprasa misters Bakits. — Es drīzāk būtu domājis, ka ir. Bet nudien tik jauku pagalrniņu es vēl nekur neesmu redzējis! Vai drīkstu to kārtīgāk apskatīt? Pateicos! Nē, no tā patiešām nav izejas. Bet cik glīti tas izveidots!

7-1157

Aplaidis visapkārt pagalmam savu aso skatienu, misters Bakits atgriežas un apsēžas blakām savam draugam misteram Džordžain un draudzīgi papliķē tam pa plecu.

—    Kāda oma jums tagad, Džordž?

—    Nu jau viss labi, — atbild kavalērists.

—    Re, tā jau ir cita runa! — saka misters Bakits. — Kāpēc lai jums vispār būtu slikta oma? Cilvēkam ar tik varenu miesasbūvi un veselību nemaz nav tiesību biit sliktā omā. Sis tak nav tāds rumpis, kas ļausies būt sliktā omā, vai ne, kundze? Un jums taču nekas nespiež sirdi, Džordž, tas taču skaidrs, — nu, kas gan jums varētu spiest sirdi!

Ņemot vērā mistera Bakita daudzveidīgās un plašās runas dāvanas, šķiet neparasti, ka viņš tik cītīgi atgriežas pie šī viena teikuma; viņš to atkārto reizes divas vai trīs, aizdedzinādams pīpi, un viņa seja ir saspringta uzmanībā, it kā viņš censtos saklausīt atbildi. Tomēr drīz viņa draudzīgā valodīguma saule atkal iznirst no mākoņiem un spīd visā spožumā.

—    Un šis ir jūsu brālītis, vai ne, manas mīļās? — noprasa misters Bakits Kvēbekai un Maltai, pamādams uz jaunā Vulidža pusi. — Lielisks brālis… tas ir, protams, pusbrālis. Jo viņš ir par lielu, lai būtu jūsu dēls, kundze.

—    To nu es jums varu droši pierādīt, ka tikai un vienīgi manējais! — misis Begneta smiedamās atsaka.

—    Nu, tas tik ir brīnums! Bet līdzīgs viņš jums patiešām ir, to nevar noliegt. Ak Dievs, pie tam vēl pārsteidzoši līdzīgs! Bet, vai zināt, kaut kur ap pieri, tur nu viņš ir tēvs kas tēvs! — Un misters Bakits salīdzina abas sejas, piemiedzis vienu aci, kamēr misters Begnets rāmā apmierinātībā smēķē savu pīpi.

Te misis Begnetai rodas izdevība darīt viesim zināmu, ka šis puisis ir Džordža krustdēls.

—    Ak Džordža krustdēls, ko? — dziļi sajūsmināts atsaucas misters Bakits. — Tad man vēlreiz jāpaspiež roka Džordža krustdēlam. Sis krusttēvs un krustdēls ir viens otra cienīgi. Un ko jūs cerat sagaidīt no viņa nākotnē, kundze? Vai viņam ir dotības kāda mūzikas instrumenta spēlē?

—    Spēlē flautu. Labi spēlē, — piepeši iestarpina misters Begnets.

—    Vai varat iedomāties, saimniek, — sakritības pārsteigts, iesaucas misters Bakits, — arī es spēlēju flautu, kad biju zēns! Ne jau meistarīgi, kā droši vien spēlē viņš,

bet pēc dzirdes. Lai Dievs jūs svētī! «Britu grenadieri» — tā tik ir meldija, kas iesilda katra angja sirdi! Vai tu varētu mums nospēlēt «Britu grenadierus», manu lielisko zēn?

Nekas mazajam pulciņam nevar būt tīkamāks par šādu uzaicinājumu, un jaunais Vulidžs tūdaļ sameklē flautu un nospēlē aizkustinošo melodiju; priekšnesuma laikā misters Bakits manāmi pacilāts sit līdzi ritmu un ikreiz nekļūdīgi piebalso piedziedājumu: «Bri-tu gre-e-enadieri!» īsi sakot, viņš parāda tik izcilu muzikālo gaumi, ka misters Begnets pat izņem pīpi no mutes, lai izteiktu savu pārliecību, ka viņu viesis ir dziedātājs. Misters Bakits uzņem šo muzikālo apsūdzību ar kautru pieticību un atzīstas, ka viņš patiesi kādreiz esot drusku dziedājis, gan tikai vēlēdamies paust savas jūtas un nebūt nelolodams godkāru iedomu izklaidēt ar to savus draugus; pēc šāda paziņojuma viņš tūlīt top lūgts padziedāt. Lai neatpaliktu no citiem šai saviesīgajā vakarā, viņš piekrīt un nodzied «Jel ticiet, ka šis valdzinājums kvēlais». Sī balāde, viņš pavēsta misis Begnetai, laikam esot bijusi viņa visspēcīgākā sabiedrotā, kad jaunības dienās vajadzējis iekarot misis Bakitas sirdi un aizvest viņu pie altāra jeb, paša mistera Bakita vārdiem runājot, nokļūt līdz finišam.

7*

195

Interesantais svešinieks rada šai vakarā tik neparastu un patīkamu noskaņu, ka misters Džordžs, kurš viņa ierašanās brīdī nav izrādījis sevišķu sajūsmu, par spīti visam, sāk justies itin lepns uz savu paziņu. Viesis ir tik draudzīgs, tik bagātīgām spējām apveltīts, tik patīkams sarunu biedrs, ka iepazīstināt ar viņu šo sabiedrību, izrādās, ir itin glaimojoši. AAisters Begnets pēc vēl vienas pīpes ir tiktāl apjautis jaunā paziņas vērtību, ka lūdz, lai viņš pagodina ģimeni ar savu klātbūtni vecās draudzenes nākamajā dzimšanas dienā. Ja kaut kas spēj vēl vairāk stiprināt mistera Bakita cieņu pret šo ģimeni, tad to dara šis atklājums par svinību īsto iemeslu. Viņš uzsauc tostu misis Begnetai ar tādu sirsnību, kas jau robežojas ar sajūsmu, daudzkārt tencina un apsolās pēc divpadsmit mēnešiem noteikti būt viesu vidū, atzīmē šo ievērojamo dienu lielā, melnā kabatas bloknotā, kas aizsprādzēts ar siksniņu, un kautri izsaka cerību, ka līdz tam laikam varbūt misis Bakita un misis Begneta būšot sadraudzējušās un kļuvušas kā māsas. Jo ko vērta sabiedriska darbošanās, viņš saka, ja nav personisku draudzības saišu? Tiesa, viņš ir cilvēks, kas veltī savus necilos pūliņus sabiedriskai dar

bībai, taču ne jau šai jomā viņš rod sev laimi. Ak nē, laime jāmeklē svētā ģimenes pavarda lokā.

Gluži saprotams, ka šādā situācijā viņš savukārt atceras draugu, kuram jtītas parādnieks par tik daudzsološu iepazīšanos. Un to viņš neaizmirst. Viņš turas šim draugam cieši blakām. Lai kāds būtu sarunu temats, viņš nenolaiž no drauga savu sirsnigo skatienu. Viņš uzkavējas tik ilgi, lai varētu iet mājās ar to kopā. Viņu interesē pat drauga zābaki, un viņš tos uzmanīgi nopēta, kamēr misters Džordžs sakrustotām kājām sēž stūri pie kamīna un smēķē.

Beidzot misters Džordžs ceļas kājās, lai atvadītos. Tajā pašā mirklī kājās ir arī misters Bakits, klusu draudzības j'ūtu spārnots. Līdz pēdējam brīdim viņš jūsmo par beriliem, turklāt atceras arī uzdevumu, ko viņam uzticējis klāt neesošais mūzikas mīļotājs.

—    Jā, par to lietoto čellu, saimniek, — vai jūs varat man tādu ieteikt?

—    Cik uziet! — saka misters Begnets.

—    Esmu jums ļoti pateicīgs, — atbild misters Bakits, spiezdams viņa roku. — Jūs esat draugs īstajā brīdī. Tikai atcerieties, jābūt labai skaņai! Mans draugs ir īstens lietpratējs. Kad tevi nelabais, viņš tak zāģē Mo-car-tu tin Hendeli un tos citus dižos kā gatavs meistars! Un, kas attiecas uz cenu, — misters Bakits piebilst saprotošā un mazliet sazvērnieciskā tonī, — nedomājiet, ka tai jābūt īpaši zemai, saimniek! Es negribu, lai manam paziņam būtu jāmaksā pārlieku daudz, bet es gribu, lai jūs saņemtu gan procentus, gan atlīdzību par iztērēto laiku. Tas ir taisnīgi, un tā tam jābūt. Katram cilvēkam jādzīvo — un jādzīvo, kā pienākas.

Alisters Begnets pakrata galvu uz vecās draudzenes pusi, kā gribēdams teikt, ka viņi ir atraduši īstu dārgakmeni.

—    Kā būtu, ja es rīt iegrieztos pie jums, teiksim, ap pusvienpadsmitiem priekš pusdienas? Varbūt jūs tad varēsiet man nosaukt cenas dažiem čelliem ar labu skaņu? — vaicā misters Bakits.

Nav nekā vieglāka. Misters un misis Begneti apņemas līdz rītdienai parūpēties par vajadzīgo informāciju un pat 'ieminas viens otram, ka varētu sagādāt dažus instrumentus apskatei.

—    Pateicos, — saka misters Bakits, — pateicos! Arlabvakaru, kundze! Arlabvakaru, saimniek! Arlabvakaru, mīlulīši! Liels paldies jums par vienu no jaukākajiem vakariem manā mūžā!

Gluži pretēji, viņi paši ir pateicīgi viesim par patīkamo sabiedrību, un tā nu visi šķiras ar abpusēji sirsnīgiem vēlējumiem.

—    Un nu ejam, Džordž, veco zēn! — saka misters Bakits, pie veikala ārdurvīm satverdams viņu aiz elkoņa. Begnetu pāris vēl brīdi noskatās pakal, kā viņi aiziet projām pa mazo ieliņu, un misis Begneta piemetina savam vērtīgajam Lignumam, ka misters Bakits «ir tīri vai pieplacis Džordžam klāt — laikam tak tiešām sirsnīgi mīl savu draugu».

Tā kā ieliņas šai apkaimē ir šauras un trūcīgi bruģētas, soļot cieši blakām elkoni elkonī ir diezgan neērti. Tāpēc misters Džordžs drīz ierosina, ka viņi varētu iet pa vienam. Taču misters Bakits, nepavisam nevēlēdamies atlaist savu draudzīgo tvērienu, saka: — Mirklīti pagaidiet, Džordž! Man vispirms ar jums jārunā. — Nākamajā brīdī viņš iestumj Džordžu traktierī, iebīda kādā atsevišķā istabā, kur nostājas viņam pretī un atspiežas ar muguru pret durvīm.

—    Klausieties, Džordž! — saka misters Bakits. — Draudzība ir draudzība, un pienākums ir pienākums. Kad vien iespējams, es cenšos neļaut tiem stāties vienam pret otru. Es centos, lai šis vakars visiem būtu patīkams, un spriediet pats, vai man tas izdevās vai ne. Uzskatiet, ka esat arestēts, Džordž!

—    Arestēts? Par ko? — satriekts un pārsteigts noprasa kavalērists.

—    Klausieties, Džordž, — saka misters Bakits, ar druknā rādītājpirksta kustībām enerģiski uzsvērdams savu saprātīgo viedokli, — jūs labi zināt, ka pienākums ir viens un draudzīga aprunāšanās — pavisam kas cits. Mans pienākums ir darīt jums zināmu, ka jebkurš jūsu teiktais vārds var tikt izmantots pret jums. Tāpēc, Džordž, apdomājiet visu, ko sakāt. Vai jūs gadījumā neesat dzirdējis par kādu slepkavību?

—    Par slepkavību?

—    Klausieties, Džordž, — misters Bakits atkārto, iespaidīgi darbodamies ar rādītājpirkstu, — neaizmirstiet, ko es jums teicu! Vēl es jūs neizvaicāju. Jūs šodien esat nelāgā omā. Es tikai saku: vai jūs gadījumā neesat dzirdējis par kādu slepkavību?

Nē. Kur šī slepkavība notikusi?.

—    Klausieties, Džordž, — saka misters Bakits, — nepadariet savu stāvokli ļaunāku. Es jums tūliņ pateikšu, kāpēc esmu jūs aizturējis. Ir notikusi slepkavība Linkoln sinlildā, nogalināts kads kungs, vārdā Talkinghorns. Nošauts vakarvakarā. Tāpēc es esmu jūs aizturējis.

Kavalērists atslīgst sēdekli, uz pieres viņam izspiežas lielas sviedru lāses un seju pārklāj nāves bālums.

—    Bakitl Nevar taču būt, ka misters Talkinghorns nogalināts un jūs turat aizdomās mani!?

—    Džordž, — atbild misters Bakits, joprojām neļaudams rādītājpirkstam atpūtu, — tas var gan tā būt, un tieši tā ir. Slepkavība notikusi vakar desmitos vakarā. Jūs, jādomā, zināt, kur bijāt vakar desmitos vakarā, un, bez šaubām, varēsiet to pierādīt.

—    Vakarvakarā? Vakarvakarā! — domīgi atkārto kavalērists. Tad pēkšņi viņš apjauš patiesību. — Ak debess augstā, es taču vakarvakarā biju tur!

—    Tas man ir zināms, Džordž, — ļoti apdomīgi atbild misters Bakits. — Tas man ir zināms. Turklāt jūs tur esat bijis ļoti daudzas reizes. Ir redzēts, ka jūs klīstat ap viņa māju, ne vienreiz vien ir dzirdēts, ka jūs ar viņu strīdaties, un ir iespējams — iegaumējiet, es neapgalvoju, bet saku: iespējams —, ka viņš ir dzirdēts nosaucam jūs par ļaunprātīgu, slepkavniecisku, bīstamu vīru.

Kavalērists dzirdami ievelk elpu, un izskatās, ka viņš visu to atzītu, ja vien spētu parunāt.

—    Klausieties, Džordž, — turpina misters Bakits, nolikdams platmali uz galda ar tādu lietišķu izskatu, it kā drīzāk būtu mēbeļu polsterētājs nekā slepenpolicists, — tāpat kā visu šo vakaru, arī tagad es vēlos padarīt darāmo pēc iespējas tīkamā ceļā. Es jums teikšu atklāti — sers Lesters Dcdloks, baronets, ir izsludinājis simt gineju atlīdzību slepkavas uzrādītājam. Mēs vienmēr esam labi sapratušies, taču man jāveic savs pienākums, un, ja jau tās simt ginejas kādam lemts saņemt, tad tikpat labi tās varu saņemt es. Visu saliekot kopā, es ceru, ka jums ir skaidrs, kāpēc man vajag jūs aizturēt, un lai velns par stenderi paliek, ja es to neizdarīšu! Vai man saukt kādu palīgā, vai iztiksim tāpat?

Misters Džordžs ir atguvies un pieceļas, izslējies taisni ķā kareivis.

—    Ejam! — viņš saka. — Es esmu gatavs.

—    Džordž, pagaidiet vēl mirkli! — turpina misters Bakits. Ar tādu pašu amatnieka kustību, itin kā kavalērists būtu logs, kam jāaizdrīvē spraugas, viņš izvelk no kabatas roku dzelžus. — Apsūdzība ir nopietna, Džordž, un to prasa mans pienākums.

Kavalērists sašutumā pietvīkst un mirkli sastomās, tomēr izstiepj abas kopā saliktās rokas un saka: — Lūdzu! Lieciet virsū!

Misters Bakits to acumirklī izdara. — Nu, kā ir? Vai ērti? Ja ne, tad sakiet, jo es gribu, lai viss notiek tik patīkami, cik tas saskaņā ar manu pienākumu iespējams, un man kabatā ir vēl otrs dzelžu pāris. — So piezīmi viņš izsaka gluži kā cienījams tirgonis, kam rūp apkalpot savu klientu pēc iespējas kārtīgi un pēc labākās sirdsapziņas.

—   Vai derēs šie paši? Nu, tad labi! Redziet, Džordž, — un viņš paņem telpas stūri kadu apmetni un apliek to kavalēristam ap pleciem, — es parūpējos, lai jūs nejustos nelāgi, izgājis uz ielas, un jau iepriekš sagādāju šo te. Redziet! Kas tagad vairs ko zina?

—    Tikai es pats, — atbild kavalērists, — bet, tā kā es zinu, kas man uz rokām, izdariet man vēl vienu pakalpojumu — uzvelciet man platmali uz acīm.

—    Ko, vai no tiesas? Vai jūs to nopietni? Nav tak vajadzīgs! Tāpat izskatās labāk.

—   Es nevaru skatīties garāmgājējiem acīs, ja man dzelži uz rokām, — misters Džordžs strauji atbild.

—    Dieva dēļ, es jums saku, uzvelciet man platmali uz acīm!

Pēc tik uzstājīga lūguma misters Bakits padodas, tad uzliek platmali arī pats un izved savu guvumu uz ielas; kavalērista solis ir tikpat noteikts kā vienmēr, kaut arī galva nav gluži tik stalti pacelta un misters Bakits virza viņu aiz elkoņa uz vajadzīgo pusi, kad jāšķērso iela vai jānogriežas ap stūri.

L NODAĻA

Esleres sloslijums.

Kad es atgriezos mājās no Dilas, izrādījās, ka man gaida vēstule no Kedijas Dželibijas (mēs joprojām sau cām viņu šai vārdā), un no tās es uzzināju, ka viņas ve selība — jau zināmu laiku tā bija diezgan trausla — pē dējā laikā pasliktinājusies; Kcdija rakstīja, ka būtu bez gala priecīga, ja es varētu aizbraukt pie viņas ciemos

Vēstulē bija tikai dažas rindiņas, ko viņa bija uzrakstījusi, gulēdama uz dīvāna, un turpat pielikta zīmīte no viņas vīra, kurā tas sirsnīgi lūdza izpildīt Kcdijas vēlēšanos. Kedija tagad bija māte un es — krustmāte pārsteidzoši sīkam, vārgam mazulītim, gluži niecīgai radibiņai ar krunkainu sejiņu, kas tik tikko bija redzama aubites krokās, un tievu, sīku rociņu gariem pirkstiem, kura allaž, dūrītē savilkta, atdusējās pie zoda. Sādā pozā meitenīte gulēja cauru dienu, plati iepletusi spožās acu pērlītes, brīnīdamās (tā es mēdzu iedomāties), kā varējusi nākt pasaulē tik maza un vājina. Kad to izkustināja no vietas, tā paraudāja, bet pārējā laikā bija tik pacietīga, ka tās vienīgā vēlēšanās, šķiet, bija nekustīgi gulēt un domāt. Pa sejiņu tai stiepās dīvainas, tumšas dzīsliņas un zem acīm pletās dīvaini, tumši laukumi, gluži kā atgādinājumi par nabaga Kedijas tintes traipu laikiem. Visā visumā uz tiem, kas pie šī bērna nebija pieraduši, tas atstāja diezgan bēdīgu iespaidu.

Taču pietika ar to, ka pie viņa bija pieradusi Kedija. Nākotnes plāni, ko viņa mēdza apcerēt pa savu slimības laiku, — mazās Esteres skološana, mazās Esteres apprecēšanās un pat pašas Kedijas vecumdienas, kad viņa būs vecmāmiņa mazās Esteres mazajām Esterēm, — tik izteiksmīgi un aizkustinoši raksturoja viņas pieķeršanos šim savam dzīves lepnumam, ka es ļoti labprāt pakavētos pie tiem sīkāk, taču mans stāsts jau tāpat iznāk diezgan saraustīts.

Atgriezīšos pie vēstules. Kediju attiecībā uz mani bija apsēdusi kāda māņticība, kura, šķiet, arvien nostiprinājās kopš tā senā vakara, kad viņa bija aizmigusi ar galvu manā klēpī. Viņa gandrīz vai ticēja — nē, laikam jāsaka, pavisam droši ticēja —, ka mana klātbūtne labvēlīgi ietekmē viņas likteni. Un, kaut arī tā bija tikai šīs sirsnīgās meitenes iedoma un man gandrīz vai kauns to pieminēt, tomēr tādā brīdī, kad viņa gulēja slima, tai varēja būt liela nozīme. Tāpēc, saņēmusi aizbildņa piekrišanu, es steigšus ievos pie Kedijas, un viņi abi ar Princi mani saņēma tik pacilāti, ka to grūti pat aprakstīt.

Nākamajā dienā es atkal aizbraucu, lai pasēdētu pie viņas, un aiznākamajā tāpat. Sāds ceļojums bija pavisam viegls, jo man tikai vajadzēja piecelties no rīta agrāk, lai pirms braukšanas savestu kārtībā rēķinus un paveiktu savus saimniecības pienākumus. Tomēr pēc trim šādiem apciemojumiem mans aizbildnis vakarā teica;

—    Paklausieties, Mazo Večiņ, tā nti tas neiet! Pastāvīgi ripojot, arī akmens nodilst, un, pastāvīgi ceļojot, var sadilt spēki mūsu Labajam Gariņam. Aļēs aizbrauksim laiciņu padzīvot Londonā un apmetīsimies mūsu vecajā dzīvoklī.

. — Manis dēļ nevajag, aizbildni, — es teicu, — jo es nemaz nenogurstu. — Tā bija vistīrākā patiesība. Es pat jutos ļoti laimīga, ka esmu kādam tik vajadzīga.

—    Nu tad manis dēļ, — atteica aizbildnis, — vai arī Adas dēļ, vai mūsu abu dēļ. Man šķiet, ka te rīt kādam ir dzimšanas diena.

—    Patiešām, man arī tā šķiet! — es teicu un noskūpstīju savu miļo draudzeni, kurai rīt bija divdesmit pirmā dzimšanas diena.

—    Nu, re, tas taču ir ievērojams notikums, — pusnopietni, puspajokam sacija mans aizbildnis, — un manai daiļajai māsīcai vajadzēs nokārtot dažas formalitātes, kas apstiprina viņas pilngadību, tāpēc mums visiem būs ērtāk brīdi uzkavēties Londonā. Tātad braucam uz Londonu! Tas ir izlemts, bet es tagad gribētu dzirdēt vēl ko citu — kā klājas Kedijai?

—    Ļoti bēdīgi, aizbildni. Baidos, ka paies krietns laiks, iekams viņa atgūs spēkus un veselību.

—    Cik tas varētu būt — krietns laiks? — mans aizbildnis domīgi vaicāja.

—    Diemžēl laikam vairākas nedēļas.

—    A! — Viņš sāka staigāt pa istabu, sabāzis rokas kabatās, dziļi iegrimis domās. — Un kāds jums šķiet viņas ārsts? Vai viņai ir labs ārsts, mīļā?

Man vajadzēja atzīties, ka neredzu iemesla to apšaubīt, tomēr mēs ar Princi tieši šovakar tikām sprieduši, ka labprāt gribētu, lai viņa domas apstiprinātu vēl kāds cits ārsts.

—    Mēs varam parunāt ar Vudkortu, — aši ierosināja mans aizbildnis.

Par to es nebiju domājusi un jutos diezgan pārsteigta, īsu mirkli viss, kas reiz manā apziņā bija saistījies ar mistera Vudkorta vārdu, šķita atgriežamies un sajaucam man domas.

—    Vai jums ir kādi iebildumi pret viņu, Mazo Večiņ?

—    Iebildumi pret viņu, aizbildni? Ak nēl

—    Un jūs nedomājat, ka slimniecei varētu būt iebildumi?

Gluži otrādi, man nebija ne mazāko šaubu, ka Kedija uz viņu droši pa]ausles un būs loti apmierināta. Es teicu, ka šis cilvēks nav viņai svešs, jo viņa vairākkārt bijusi lieciniece mistera Vudkorla gādīgajām vizītēm pie mis Raitas.

— Ļoti labi, — teica mans aizbildnis. — Viņš šodien bija šeit, un rīt es viņu sastapšu atkal.

Lai gan šīs sarunas laikā Ada sēdēja pavisam klusa un mēs nepārmijām nevienu skatienu, es jutu — pati nezinādama, kāpēc, — ka mana mīļā draudzene šobrīd skaidri atceras, cik jautri toreiz apķērās man ap vidu, kad es biju saņēmusi mazo atvadu velti, turklāt tieši no Kedijas rokām. Sai brīdī es sapratu, ka vajadzētu pastāstīt gan viņai, gan Kedijai, ka drīz es kļūšu Saltā Nama saimniece; vēl ilgāk to slēpdama, es zaudēšu cieņu pati savās acīs un vairs nejutīšos šī nama saimnieka mīlestības vērta. Tāpēc vēlāk, kad mēs bijām uzgājušas augšā un nogaidījušas, lidz pulkstenis nosit divpadsmit, lai es pati pirmā varētu apskaut savu mīluli un novēlēt viņai daudz jo daudz laimes dzimšanas dienā, es izstāstīju viņai — tāpat, kā iepriekš biju stāstījusi pali sev, — cik labs un krietns ir viņas brālēns Džons un kāda laimīga dzīve gaida mani nākotnē. Ja visā mūsu kopējās dzīves laikā mana mīļā draudzene jebkad bija izturējusies pret mani vēl sirsnīgāk nekā parasti, tad tas noteikti bija šovakar. Es ļoti priecājos par to, turklāt doma, ka esmu rīkojusies pareizi, beidzot pārvarēdama savu nevajadzīgo klusēšanu, tik ļoti atviegloja manu sirdi, ka es jutos vēl desmitkārt lairnīgaka nekā iepriekš. Vēl pirms dažām stundām es nebiju domājusi, ka tīši slēpju šo ziņu, bet tagad, kad viss bija pateikts, šķita, ka es labāk saprotu savas agrākās klusēšanas iemeslus.

Nākamajā dienā mēs aizbraucām uz Londonu. Mūsu agrākā mītne joprojām bija neapdzīvota, un pēc pusstundas mēs jau tur bijām tik ērti iekārtojušies, it kā vispār nekad nebūtu no turienes aizbraukuši. Misters Vudkorts ēda ar mums kopā svētku pusdienas, ar kurām mēs atzīmējām manas mīļās draudzenes dzimšanas dienu, un viss noritēja tik jauki, cik vien varēja gribēt, ja ievēro lielo tukšumu mūsu vidū, ko šai dienā radija Ričarda prombūtne. Pēc tam es ilgāku laiku — ja nemaldos, pāris mēnešu — diendienā pavadīju pie Kedijas, tāpēc iznāca tā, ka šai laikā es Adu satiku pavisam maz — mazāk nekā jebkad kopš mūsu draudzības sākuma, protams, ja neņem vērā manu slimības laiku. Arī viņa bieži nāca pie Kedijas, taču tur mūsu pienākums bija izklaidēt un uzmundrināt slimnieci un mēs nevarējām nodoties ierastajām sarunām divatā. Kad es vakarā atgriezos mājās, mēs bijām kopā, taču nereti Kedija cieta sāpes pat naktis un es paliku pie viņas līdz nākamajam rītam.

Kāda sirsnīga būtne bija šī Kedija, cik ļoti viņa mīlēja savu vīru un sīciņo mazulīti, cik rūpīgi centās gādāt par māju! Tik pašaizliedzīga, tik pacietīga, tik norūpējusies, kaut ātrāk kļūtu vesela un neapgrūtinātu savējos, tik nobažījusies gan par viru, kam tagad nebija palīga, gan par vecā mistera Tērvidropa ērtībām — nudien līdz šim es viņu nebiju redzējusi tik labestīgā gaismā. Un tik savādi likās domāt par to, kā viņa caurām dienām bāla un bezpalīdzīga gu] šajā namā, kur dejošana ir visas dzīves pamats, kur zālē agri ik rītus mazā vijolīte aicina mācekļus dejot un kur nekārtīgais puišelis visu pēcpusdienu vir tuvē mācās valša soļus.

Paklausot Kedijas lūgumam, es uzņēmos galvenās rūpes par dzīvokli: uzkopu istabas, pārstūrnu guļvietu gaišākā un patīkamākā vietā, kur šķita vieglāk elpot nekā tai stūrī, kur viņa bija gulējusi iepriekš, un pēc tam, kad viss ap mums bija nevainojamā kārtībā, es ik dienu ieliku Kedijai rokās savu bezgala mazo vārdamāsiņu un apsēdos līdzās, lai parunātos, pastrādātu rokdarbu vai palasītu slimniecei priekšā. Vienā no pirmajiem šādiem mierīgiem brīžiem es pastāstīju viņai par Salto Namu.

Ada nebija vienīgā, kas mēdza mūs apmeklēt. Viscītīgāk šurp nāca Princis — savos īsajos deju stundu pārtraukumos viņš mēdza klusiņām iesteigties istabā un tikpat klusiņām apsēsties pie Kedijas gultas; viņa seja allaž pauda mīlestību un rūpes par sievu un sīciņo meitenīti. Lai kā patiesībā jutās Kedija, viņa ik reizi apgalvoja, ka esot jau tikpat kā vesela, un es — lai debess man piedod! — ik reizi apstiprināju šī apgalvojuma patiesīgumu. Tas arvien tik ļoti ielīksmoja Princi, ka viņš reizēm pat izvilka no kabatas savu mazo vijolīti un uzspēlēja pa kādai melodijai, lai iepriecinātu mazulīti, — tiesa, man ne reizi negadījās novērot, ka tas izdotos, jo mana sīkā vārdaināsiņa šķita to vispār nedzirdam.

Reizēm mūs apciemoja misis Dželibija. Viņa nāca retumis, kad iegadījās brīvs brīdis, un sēdēja, kā vienmēr, domās kavēdamās citur, raudzīdamās tālu prom, garām savam mazbērnam, it kā visa viņas uzmanība piederētu tikai kādam Borribolas mazulim tā dzimtajā piekrastē.

Tikpat nesatricināmi mierīga kā vienmēr, tikpat mirdzošām acīm un tikpat nevīžīgu izskatu viņa mēdza ienākt un apjautāties: «Nu, Kedij, bērns, kā tad tev šodien klājas?» Pajautājusi to, viņa atkal mierīgi sēdēja ar laipnu smaidu sejā un nepievērsa nekādu uzmanību atbildei vai arī raiti pavērsa valodu uz citu pusi un sāka apcerēt lielo daudzumu vēstuļu, kuras pēdējā laikā saņēmusi un uz kurām atbildējusi, vai ari Borribolas-Gha cilts kafijas audzēšanas iespējas. To viņa allaž darīja, nemaz neslēpdama savu rāmo nicinājumu pret mūsu šauro dzīves loku.

Mūs mēdza apciemot arī vecais misters Tērvidrops, kas no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam allaž bija visu rūpju un uzmanības centrā. Ja bērns ieraudājās, to klusināja tik cītīgi, ka vai smacēja nost, lai troksnis neapgrūtinātu veco kungu. Ja naktī vajadzēja sabikstīt kamīnā uguni, to darīja, cik piesardzīgi vien iespējams, lai neiztraucētu viņa naktsmieru. Ja Kedijai ievajadzējās kādu nieku, kas šai namā bija pieejams, viņa vispirms cītīgi apsvēra, vai tikai to nevarētu ievajadzēties arī misteram Tērvidropam. Atmaksājot par šo gādību, viņš reizi dienā ienāca Kedijas istabā, gluži kā svētību nesdams, un parādīja tādu žēlīgu laipnību, tādu tēvišķibu un izsmalcinātu uzmanību, aplaimodams visus ar dievišķo gaismu, ko izstaroja viņa iespaidīgais stāvs, ka, nezinādama patiesos apstākļus, es viegli varētu noturēt viņu par Kedijas cēlāko labdari.

—   Mana Kerolaina, — viņš mēdza teikt, noliekdamies pār Kediju, ciktāl to ļāva viņa apmēri, — sakiet, ka šodien jūtaties labāki

—   Ai, daudz labāk, paldies jums, mister Tērvidrop! — Kedija ik reizi atbildēja.

—    Es jūtos ielīksmots! Dziļi iepriecināts! Un kā klājas mūsu mīļajai mis Samersonei? Ceru, ka nogurums vēl nav viņu salauzis? — Te viņš allaž savilka plakstiņus krunkās, noskūpstīja sev pirkstgalus un pamāja uz manu pusi, tomēr es ar labpatiku varu piebilst, ka viņš vairs tik centīgi nedāļāja savus uzmanības apliecinājumus, kopš bija mainījies mans izskats.

—    Nepavisam] — es mēdzu atbildēt.

—   Brīnišķīgi! Mums jārūpējas par dārgo Kcrolainu, mis Samersone! Mēs nedrīkstam neko žēlot viņas veselības labā. Mums jādod viņai vislabākais uzturs. Dārgā Kerolaina, — viņš pievērsās vedeklai, pauzdams bezgaligu augstsirdību un gādību, — jums nekā nedrīkst trūkt, mana mīļā! Izsakiet katru savu vēlēšanos un apmieriniet to, mana meita! Viss, kas vien atrodams šajā namā, viss, kas vien atrodams manā istabā, ir jūsu rīcībā, mīļā. Nerēķinieties pat ar manām pieticīgajām vajadzībām, — viņš reizēm piebilda smalkā toņa uzplūdos, — ja tās kaut vai niecīgā mērā ierobežo jūsējās, mīļā Kerolaina! Jūsu vajadzības ir svarīgākas par manējām.

Viņš bija tik stingri iedibinājis savas nerakstītās tiesības but par smalkā toņa paraugu un viņa dels bija mantojis no mātes tik dziļu bijību pret tām, ka es vairākkārt pēc šiem cēlsirdīgās uzupurēšanās apliecinājumiem manīju aizkustinājuma asaras Kedijas un viņas vira acis.

— Nē, mani mīļie! — misters Tērvidrops allaž protestēja, un, kad es redzēju Kedijas vājo rociņu apvijatnjes ap vecā kunga resno kaklu, arī man kāpa acīs aizkustinājuma asaras, kaut arī cēlonis tam bija cits. — Nē, nē! līs esmu solījies nekad jūs neatstāt. Atcerieties tikai savu pienākumu pret mani, palieciet vienmēr mani mīļie bērni, un man nevajag citas algas. Nu tad lai Dievs jūs svēti! Tagad es došos pastaigā uz parku.

Tur viņš mēdza laiciņu ieelpot svaigu gaisu, lai rastos labāka ēstgriba pirms restorāna pusdienām. Es ceru, ka neesmu netaisns pret veco misteru Tērvidropu, bet nekādas labākas īpašības par še pieminētajām man neizdevās viņā novērot. Varētu vienīgi pieminēt vēl to, ka viņš nenoliedzami izrādīja patikšanu pret Cicpstiņu, kuru palaikam ar plašu žestu ņēma līdzi pastaigā; pirms savām pusdienām viņš zēnu vienmēr atsūtīja mājās un dažreiz pat ielika viņam kabatā kādu puspensu. Taču pat šī nesavtība, cik man zināms, maksāja diezgan padārgi: lai Cicpstiņš pastaigās ar smalkā toņa profesoru izskatītos pietiekami dekoratīvs, viņu vajadzēja no galvas līdz kājām sapost jaunās drēbēs, kas bija jāpērk par Kedijas un Prinča līdzekļiem.

Visbeidzot no mūsu viesiem jāpiemin misters Dželibijs. Kad viņš vakarā ieradās pie mums un savā biklajā balsī apvaicājās Kedijai, kā viņa jūtas, un pēc tam apsēdās, atbalstījis galvu pret sienu, un vairs nemēģināja bilst ne vārda, man tiešām jāatzīstas, ka es jutu pret viņu neviltotas simpātijas. Ja viņš atnākdams sastapa mani, veicot kādu sīku darbiņu, viņš reizēm pa pusei novilka mēteli, it kā grasītos ar lielu centību nākt man talkā, taču tālāk nekad netika. Viņa vienīgā nodarbošanās bija sēdēt ar galvu pret sienu un cieši lūkoties domīgajā bērna sejiņā, un es nespēju atvairīt sajūtu, ka viņi abi saprot viens otru.

Mūsu viesu starpā es neminēju misteru Vudkortu, jo viņš tagad bija Kedijas pastāvīgs aprūpētājs. Viņa uzraudzībā Kedijai drīz kļuva labāk, un citādi jau nemaz nevarēja būt — viņš taču vienmēr bija tik uzmanīgs, tik prasmīgs, tik nenogurdināms savā gādībā. Šai laikā es misteru Vudkortu satiku bieži, kaut arī ne tik bieži, kā varētu doināt, jo, zinādama, ka droši varu uzticēt Kediju viņa gādibai, es nereti aizsteidzos mājās, kad tuvojās viņa apmeklējuma laiks. Tomēr satikties mums tāpat iznāca bieži. Tagad es jau biju gluži samierinājusies ar sava izskata pārmaiņu, un tomēr man patika izjust, ka viņam manis žēl, un, ka tā tas ir, tam es nešaubigi ticēju. Misters Vudkorts palīdzēja misteram Bedžeram veikt viņa daudzos ārsta pienākumus, bet pašam viņam pagaidām vēl nebija noteiktu nākotnes izredžu.

Ap to laiku, kad Kedija sāka izveseļoties, es pakāpeniski ievēroju savā mīļajā draudzenē dažas pārmaiņas. Nevaru pateikt, kā tas īsti sākās, jo vispirms es pamanīju vienīgi atsevišķus sīkumus, kas paši par sevi neko nenozīmēja un ieguva jēgu tikai kopumā, bet, salikusi tos kopā, es sapratu, ka Ada vairs neizturas pret mani tik vaļsirdīgi un dzīvespriecīgi kā agrāk. Es ne mirkli nešaubījos, ka viņas sirsnība un maigums ir tikpat neviltoti kā līdz šim, taču viņā jautās kaut kādas klusas skumjas, ko viņa man neuzticēja un kam cauri es šķitu manām tādu kā apslēptu nožēlu.

To es nekādi nespēju saprast; man tik ļoti rūpēja savas mīlules laime, ka es kļuvu gluži nemierīga un bieži lauzīju par to galvu. Beigu beigās man Šķita skaidrs, ka Ada_ slēpj savas skumjas no manis tikai tāpēc, ka negrib apbēdināt ari mani, un es iedomājos, ka varbūt viņa mazliet skumst tieši manis dēļ — par to, ko biju pastāstījusi viņai attiecībā uz Salto Namu.

Pati nezinu, kāpēc šī iespēja man šķita ticama. Nedomāju, ka, to pieļaujot, mani būtu vadijušas kādas savtīgas iedomas. Es nebūt nesēroju sevis dēļ — es jutos pavisam apmierināta un pat laimīga. Un tomēr man likās, ka Ada varbūt domā par to, kas reiz bijis, bet tagad zudis, un domā par to manis dēļ, lai gan es pati šādas domas biju pilnīgi izslēgusi no prāta, — un šī iespēja man šķita tik ticama, ka es tai noticēju.

Ko gan es nedotu — tā es tobrīd domāju —, lai nomierinātu savu mīļo draudzeni un pārliecinātu viņu, ka mani nemoka šādas jūtas! Ko es varēju darīt? Vienīgi veikt savus pienākumus tik enerģiski un moži, cik vien iespējams, un to jau es darīju visu laiku. Bet, tā kā Kedijas slimība tomēr bija mani nedaudz traucējusi mājas pienākumu veikšanā (kaut arī es ik rītus biju mājās, lai pagatavotu savam aizbildnim brokastis, un viņš neskaitāmas reizes jokoja, ka Mazās Večiņas laikam esot veselas divas, jo viņš savas Mazās Večiņas prombūtni nekad nemanot), es apņēmos, ka būšu divtik darbīga un dzīvespriecīga. Tā nu es staigāju pa namu, dungodama visas man zināmās melodijas, ar izmisīgu sparu metos pie šuvekļa un strādāju stundām ilgi, čaloju un runāju cauru ritu, dienu un vakaru.

Tomēr jaušamā siena starp mani un manu mīļo draudzeni palika tāda pati, kā bijusi.

—    Nu, Labo Gariņ, — kādu vakaru teica mans aizbildnis, kad mēs trijatā sēdējām kopā un viņš nupat bija aizvēris grāmatu, — tātad Vudkorts ir panācis, ka Kedijai atgriezušies spēki un dzīvesprieks?

—    Jā, — es atbildēju, — un izpelnīties tādu pateicību, ar kādu viņa tam atlīdzina, nozīmē iemantot īstu bagātību, aizbildni.

—    Kaut nu viņš patiešām kļūtu bagāts! — misters Džāndiss noteica. — Es vēlu to viņam no visas sirds.

Es varēju tikai sacīt to pašu. Un tā arī pateicu.

—    Mēs labprāt darītu viņu bagātu kā ebreju tirgoni, ja vien zinātu, kā to izdarīt. Vai ne, Mazo Večiņ?

Es pasmējos, darbodamās ar šuveklī, un atbildēju, ka labāk tomēr ne, jo bagātība varētu viņu samaitāt un viņš vairs nebūtu tik noderīgs citiem, bet viņš taču vajadzīgs ļoti daudziem. Mis Flaitai, tai pašai Kedijai un vēl neskaitāmiem sirdzējiem.

—    Taisnība, — teica mans aizbildnis. — To es biju piemirsis. Nu, bet mēs labprāt darītu viņu tik bagātu, cik vajadzīgs kārtīgai dzīvei, vai ne? Tik bagātu, lai viņš varētu strādāt ar daudzmaz mierīgu sirdi. Tik bagātu, lai viņam būtu pašam sava laimīga māja, kurā valdītu viņa paša mājas gari un dievi — un varbūt arī dieviete?

Es piekritu, ka tas ir pavisam kas cits. Šādam vēlējumam mēs ikviens labprāt pievienotos.

—    Protams, — noteica mans aizbildnis. — Visi un ikviens. Es Vudkortu ļoti cicnu un augstu vērtēju viņa spējas, tāpēc esmu mēģinājis uzmanīgi iztaujāt viņu par nākotnes nodomiem. Sādain neatkarīgam cilvēkam, kurā mājo tik lepns gars, ir grūti piedāvāt palīdzību. Tomēr es ar lielāko prieku to darītu, ja spētu… un ja zinātu, kā to izdarīt. Šķiet, ka viņš gandrīz domā par jaunu jūras braucienu. Bet tas gluži vai nozīmē aizlaist tādu cilvēku vējā.

—    Bet brauciens varbūt pavērtu viņam jaunu pasauli, — es teicu.

—    Var jau būt, Mazo Večiņ, — aizbildnis man piekrita. — Diez vai ar veco pasauli viņš saista lielas cerības. Vai zināt, man reizēm liekas, ka viņš tajā ir pārcietis kādu īpašu sarūgtinājumu vai nelaimi, ko joprojām pārdzīvo. Vai jums nav gadījies kaut ko tādu dzirdēt?.

Es papurināju galvu.

—    hm … — novilka mans aizbildnis. — Var jau būt, ka es maldos.

Tā kā iestājās neliels klusuma brīdis, kas man šķita nevēlams manas mī|ās draudzenes dēļ, es šūdama sāku dungot melodiju, kuru mans aizbildnis bija sevišķi iemīļojis.

—    Un kā jūs domājat, — vai misters Vudkorts tiešām dosies vēl vienā ceļojumā? — es pavaicāju, kad klusi biju nodungojusi frāzi līdz beigām.

—    Es īsti nezinu, ko domāt, mīļā, bet šobrīd tā vien izskatās, ka viņš var uz ilgāku laiku nozust prom svešās zeinēs.

—    Lai kurp viņš dotos, viņš vedīs sev līdzi mūsu vislabākos vēlējumus, — es teicu, — un, kaut arī tie nav nekādi dārgumi, nabagāks vismaz viņš no tiem nekļūs.

—    Protams, Mazo Večiņ, — mans aizbildnis piekrita.

Es sēdēju savā parastajā vietā, kura tagad bija līdzās

mana aizbildņa krēslam. Pirms viņa vēstules saņemšanas es tiku sēdējusi citur, bet tagad vienmēr sēdēju šeit. Es paraudzījos uz Adu, kura sēdēja man pretī, un, kad viņa pacēla acis, es redzēju, ka tās ir pilnas asaru; arī pār vaigiem viņai stiepās asaru pēdas. Es sapratu, ka man neatliek nekas cits kā vienīgi būt mierīgai un jautrai, lai reizi pa visām reizēm kliedētu šos manas mīlules maldus un atgrieztu viņai sirdsmieru. Un es tiešām biju mierīga nn jautra, un tas man neprasīja nekādas pūles — vajadzēja tikai palikt tādai, kāda esmu.

Tāpēc es piekļāvu draudzeni sev pie pleca — cik maz gan es zināju par to, kas spiež viņas sirdi! — un teicu, ka viņa laikam nejūtas īsti labi, tad, aplikusi roku viņai apkārt, uzvedu viņu augšā pa kāpnēm. Kad mēs bijām tikušas savā istabā un kad viņa, iespējams, būtu varējusi izstāstīt man to, ko es nepavisam nebiju gatava dzirdēt, es nekādi nepūlējos pamudināt viņu uz atklātību — man n nāca ne prātā, ka viņai šāds pamudinājums varētu būt vajadzīgs.

—    Ai, manu mīļo, labo Ester, — Ada nopūtās, — kaut es spītu saņemties un parunāt ar tevi un brālēnu Džonu, kad jūs esat kopā!

—    Un kāpēc ne, mī|ā? — es pabrīnījos. — Kāpēc gan lai tu, Ada, nevarētu saņemties un ar mums runāt?

Ada tikai nokāra galvu un piek|āvās man ciešāk klāt.

—    Tu taču nebūsi aizmirsusi, manu jaukumiņ, — es smaidīdama teicu, — ka mēs esam klusi, vecmodīgi cilvēki un ka mani dzīve izveidojusi prātīgu un pieticīgu? Tu taču nebūsi aizmirsusi, cik laimīga un mierīga dzīve gaida mani nākotnē un kurš par to ir parūpējies? Tu noteikti neesi aizmirsusi, kāds cēls cilvēks to ir darījis, Ada. Tas nav iespējams.

—    Protams, nē, Ester.

—    Nu, bet tad taču viss kārtībā, mījā, — es teicu, — un kāpēc lai tu nevarētu ar mums runāt?

—    Viss kārtībā, Ester? — atjautāja Ada. — Ak, kad es iedomājos par visiem šiem gadiem, par viņa tēvišķo gādību un laipnību, par mūsu agrākajām attiecībām un par tevi… ak, ko lai es daru, ko lai es daru!

Es paskatījos uz savi mīluli, juzdamās mazliet pārsteigta, taču nolēmu labāk neko neatbildēt, tikai uzmundrināt viņu un sāku kavēties dažādās mūsu kopīgās dzīves atmiņu ainās, tādējādi neļaudama viņai turpināt. Tikai pēc tam, kad viņa oija apgūlusies, es aizgāju novēlēt savam aizbildnim labu nakti, tad atkal atgriezos pie Adas un vēl laiciņu pasēdēju pie viņas gultas.

Ada bija aizmigusi, un, raudzīdamās viņā, es nodomāju, ka mana draudzene ir mazliet pārvērtusies. Pēdējā laikā man jau vairākkārt tā bija licies. Kāda īsti ir šī pārmaiņa, es nevarēju pateikt pat tagad, kad viņa gulēja pilnīgi mierīgi, tomēr kaut kas šajos pazīstamajos vaibstos šķita kļuvis citāds. Ar skumjām es atcerējos, kādas cerības mans aizbildnis reiz tika saistījis ar viņu un Ričardu, un noteicu sevī: «Ada raizējas viņa dēļ,» — ar bažām domādama, kā beigsies šī mīlestība.

Kad Kcdijas slimības laikā es vakaros atgriezos mājās, es bieži sastapu Adu ar šuvekli rokā, turklāt viņa ik reizi tūdaļ nolika to nost un man nekad neiznāca to apskatīt. Tagad šis šuveklis atradās tepat blakus atvilktnē, kas nebija līdz galam aizvērta, un es to varēju mazliet redzēt. Atvilktni es vaļā nevilku, tomēr pabrīnījos, kas tas varētu būt, jo, pēc visa spriežot, pati sev viņa to nešuva.

Un, kad es noskūpstīju savu mīluli, es ievēroju, ka viņa guļ, paslēpusi vienu roku zem spilvena, tā ka tā nebija redzama.

Nē, es nepavisam nebiju tik laba, kā viņi iedomājās, nepavisam nebiju tik laba, kā iedomājos pati, ja jau tik ļoti biju aizrāvusies ar domām par savu priecīgo izskatu un možo izturēšanos un ticējusi, ka tikai manos spēkos ir uzmundrināt mīļo draudzeni un atgriezt viņai sirdsmieru!

Tomēr es aizgāju gulēt, joprojām ļaudamas šai kļūmīgajai pārliecībai, joprojām maldinādama sevi. Un, pamodusies nākamajā rītā, jutu, ka starp mani un draudzeni joprojām slejas tā pati neredzamā siena.

LI NODAĻA

Skaidrība.

Ieradies Londonā, misters Vudkorts tajā pašā dienā aizgāja uz Saimonda Namu pie mistera Volsa. Jo kopš tā brīža, kad es viņu lūdzu saglabāt draudzību ar Ričardu, viņš ne mirkli nebija savu solījumu aizmirsis vai pametis novārtā. Viņš man tika sacījis, ka uzskata šo lūgumu par svētu uzdevumu, un allaž palika uzticīgs dotajam vārdam.

Viņš sastapa misteru Volsu kantorī un pastāstīja tam, ka pēc vienošanās ar Ričardu atnācis šurp uzzināt viņa adresi.

— Pareizi, ser, — teica misters Volss. — Mistera Kārstona dzīvesvieta nav simt jūdžu no šejienes, ser… tā nav simt jūdžu no šejienes. Esiet tik laipni un apsēstieties, ser!

Misters Vudkorts pateicās par piedāvājumu un paskaidroja, ka nekādas citas vajadzības viņam šeit neesot. . — Pareizi, ser, — atkārtoja misters Volss, tomēr neatkāpās no sava piedāvājuma tādējādi, ka vienkārši nenosauca prasīto adresi. — Cik varu spriest, ser, jums ir ietekme uz misteru Kārstonu. Pareizāk sakot, esmu pārliecināts, ka jums tā ir.

—    Es pats gan to nenojautu, — atbildēja misters Vudkorts, — bet jums laikam labāk zināms.

—    Mans amata pienākums prasa, lai man daudz kas būtu labāk zināms, ser, — atturīgi, kā vienmēr, atteica misters Volss. — Mans amata pienākums prasa, lai es dziļāk ieskatītos cilvēkā, kurš man uzticējis savas intereses, un saprastu viņu. Es nekad tīši nepametu novārtā savu amata pienākumu, ser. Var gadities, ka es to pametu novārtā netīši, pats pret savu gribu, bet tīši nekad, ser.

Misters Vudkorts vēlreiz izteica vēlēšanos dabūt Ričarda adresi.

—    Esiet tik laipns, ser, un brītiņu uzklausiet mani, — sacīja misters Volss. — Misters Kārstons ir uzsācis spēli ar augstu likmi, ser, un to nevar spēlēt bez… vai man jāsaka, bez kā?

—    Cik saprotu, bez naudas?

—    Es gribu būt godīgs pret jums, ser, — turpināja misters Volss, — jo godīgums ir mans zelta likums, vienalga, vai es tā dēļ iegūstu vai zaudēju (un parasti izrādās, ka zaudēju), tāpēc teikšu: jā, runa ir par naudu. Redziet, ser, par mistera Kārstona spēles izredzēm es nekādu spriedumu neizteikšu — nekādu. Iespējams, ka izstāties no spēles tagad, kad spēlēts tik ilgi un pamatīgi, no mistera Kārstona puses būtu ļoti nesaprātīgs solis; tikpat labi iespējams, ka ir otrādi, — es nesaku neko. Nē, ser, neko! — misters Volss ar uzsvaru atkārtoja, uzsizdams ar plaukstu pa galda virsu.

—    Man šķiet, jūs aizmirstat, ka es nemaz nelūdzu jūs kaut ko sacīt, un mani jūsu spriedumi vispār neinteresē,— attrauca misters Kārstons.

—    Atvainojiet, ser! — misters Volss protestēja. — Jūs netaisni vērtējat sevi! Nav tiesa, ser! Atvainojiet! Jūs nedrīkstat — vismaz manā kantorī un man dzirdot — sevi tik netaisni vērtēt. Jūs interesē viss un jebkas, ja tas attiecas uz jūsu draugu. Es pārāk labi pazīstu cilvēka dabu, lai kaut mirkli pieļautu, ka tādu kungu kā jūs neinteresē viss, kas skar viņa draugu.

—    Nu, varbūt jums taisnība, — piekrita misters Vudkorts. — It īpaši mani interesē viņa adrese.

—    Nama numuru es, šķiet, jau minēju, — gluži kā starp citu piemetināja misters Volss. — Ja misters Kārstons turpinās spēlēt ar savu lielo likmi, ser, viņam vajadzīgi līdzekļi. Saprotiet mani pareizi! Šobrīd līdzekļi ir. Es neko neprasu, jo šobrīd līdzekļi ir. Taču tālākai spēlei būs vajadzīgi jauni līdzekļi, ja vien misters Kārstons nenolems mest malā to, ko uzsācis, — bet tas ir tikai un vienīgi viņa paša ziņā. Es izmantoju iespēju to atklāti pasacīt jums kā mistera Kārstona draugam. Ja līdzekļu nebūs, es arvien būšu gatavs ar prieku pakalpot misteram Kārstonam tiktāl, ciktāl šie pakalpojumi iekļausies tais samaksās, kas man pienākas no mantojamā īpašuma, taču ne vairāk. Vairāk solīt es nevaru, jo tad nodarītu pāri kādam citam. Es nodarītu pāri vai nu savām trim mīļajām meitām, vai savam cienījamam tēvam, kurš dzīvo Tontonas ielejā un ir pilnībā atkarīgs no manis, vai varbūt vēl kādam citam. Taču mana ciešākā apņemšanās, ser, (varat saukt to par vājumu vai muļķību, ja jums tīk) ir — nenodarīt pāri nevienam.

Misters Vudkorts visai paskarbi piemetināja, ka par to viņš ļoti priecājoties.

—    Es vēlos, lai pēc manis paliktu godājams vārds, ser, — teica misters Volss. — Tāpēc izmantoju ikvienu iespēju darīt zināmu mistera Kārstona draugiem, kāds ir viņa stāvoklis. Ja runa ir par mani, ser, es sviedriem vaigā nopelnu savu daļu. Ja es apņemos pielikt plecu pie vezuma, es to daru, un to, ko saņemu, esmu godam nopelnījis ar savu darbu. Tieši tālab es esmu te. Tieši tālab mans vārds ir lasāms ārpusē uz durvju plāksnītes.

—    Un kā būs ar mistera Kārstona adresi, mister Vols?

—    Man šķiet, es jau minēju, ser, ka viņš dzīvo tepat pavisam tuvu, — atteica misters Volss. — Alistera Kārstona istabas jūs atradīsiet trešajā stāvā. Misters Kārstons vēlējās dzīvot pēc iespējas tuvāk savam pilnvarotajam, un man pret to nepavisam nebija iebildumu, jo es priecājos, ka klienti seko manam darbam.

Alisters Vudkorts ilgāk vairs nekavējās un, novēlējis misteram Volsam visu labu, devās meklēt Ričardu, kura izskata pārmaiņu viņš tagad gluži labi saprata.

Viņš sastapa Ričardu nepievilcīgā istabā ar noplukušām mēbelēm, gandrīz tādos pašos apstākļos, kādos es viņu pirms neilga laika biju sastapusi kazarmās, vienīgi šoreiz viņš nerakstīja — sēdēja ar grāmatu priekšā, bet viņa skatiens un domas, šķiet, klīda pavisam kaut kur citur. Izrādījās, ka durvis ir vaļā, tāpēc misters Vudkorts ieraudzīja Ričardu, pirms tas pamanīja atnācēju; vēlāk viņš atzinās man, ka nekad nevarēšot aizmirst, cik izmocīts un grūtsirdigs Ričards izskatījies, kad ticis atmodināts no saviem nomoda sapņiem.

—    Vudkort, mīļo zēn! — Ričards iesaucās, pieceldamies un izplezdams rokas. — Jūs uzrodaties gluži kā gars manā priekšā!

—    Es esmu draudzīgs gars, — atbildēja misters Vudkorts, — un, kā garam pieklājas, gaidīju, kad tikšu uzrunāts. Nu, kā tad iet pa šo mirstīgo pasauli? — Un viņi apsēdās viens otram tuvu blakām.

—    Gan slikti, gan lēni, — sacīja Ričards, — vismaz, ja ir runa par manu daļu šai pasaulē.

—    Par kādu daļu?

—    Par to, kuras likteni lemj Lorda kanclera tiesa.

—    Es vēl neesmu dzirdējis, ka tajā iestādē kādam būlu gājis labi, — teica misters Vudkorts, pakratīdams galvu.

—    Es arī ne, — grūtsirdīgi piebilda Ričards. — Kurš gan to ir dzirdējis?

Pēc mirkļa viņš atkal atplauka un ar savu parasto vaļsirdību paziņoja:

—    Vudkort, man negribētos, lai jums rastos nepareizs iespaids par mani, kaut arī tādējādi jūs varbūt mani vērtētu augstāk. Jums jāzina, ka pa visu šo garo laiku es nekā laba neesmu izdarījis. Es nekad neesmu gribējis darīt sliktu, bet tā vien izskatās, ka ne uz ko citu es neesmu spējīgs. Iespējams, ka labāk būtu hijis jau no sākuma turēties pa gabalu no ta tikla, kurā mani ierāvis liktenis… un tomēr es saku: nē, — kaut arī drīz jūs droši vien dzirdēsiet citādas domas, varbūt pat jau esat tās dzirdējis. īsi sakot, man visu laiku trūka mērķa, bet tagad man mērķis ir — vienalga, vai tas pieder man vai es piederu tam, — un par vēlu ir prātot. Kāds nu es esmu, tāds esmu — ņemiet par labu!

—    Sarunāts, — teica misters Vudkorts. — Un jūs man atbildiet ar to pašu!

—    Ko nu! — atsaucās Ričards. — Jūs esat uzticīgs savai amata mākslai jebkuros apstākļos, jūs varat uzlikt roku uz arkla un vairs nepagriezties atpakaļ, jūs varat radīt mērķi no jebkā. Mēs esam ļoti dažādi cilvēki.

To viņš sacīja skumīgi, un uz bridi viņu pārņēma agrākā grūtsirdība.

—    Būs jau labi! — pēc brīža viņš izsaucās, nopurinādams šo noskaņojumu. — Visam taču reiz pienāk beigas. Gan mēs vēl redzēsim! Tātad jūs ņemsiet mani par labu, kāds esmu?

—    Jā, norunāts!

Un viņi pasmiedamies sniedza viens otram roku, tomēr cauri tam jautās vispatiesākā nopietnība. Vismaz par vienas puses patiesīgumu es varu galvot ar sirdi un dvēseli.

—    Jūs nākat kā Dieva sūtīts, — teica Ričards, — jo es šeit vēl neesmu redzējis nevienu citu kā tikai Volsu. Vudkort, es gribu jums kaut ko pateikt mūsu draudzības pašā sākumā — vienreiz un uz visiem laikiem. Diez vai jūs būtu mierā ar mani, ja es to nedarītu. Jums droši vien ir zināms, ka mani ar māsīcu Adu saista dziļas pieķeršanās jūtas?

Misters Vudkorts atbildēja, ka to es viņam esot ļāvusi noprast.

—    Nu tad, lūdzams, neiedomājieties, ka es esmu viens vienīgs savtības iemiesojums, — turpināja Ričards. — Neiedomājieties, ka es lauzu galvu un plosu pats savu sirdi, cīnīdamies ap šo nožēlojamo Kanclera tiesas prāvu, rūpēdamies tikai pats par savām tiesībām un interesēm. Adas intereses iet rokrokā ar manējām, tās nav atdalāmas. Volss strādā mūsu abu labā. Lūdzams, saprotiet to!

Ričards pavēstīja to ar tādu raižpilnu dedzību, ka misters Vudkorts steidzās viņu cik spēdams pārliecināt, ka nešauboties par drauga labajiem nolūkiem.

—    Redziet, — turpināja Ričards, un, kavējoties domās par Adu, viņa balsī jautās kaut kas patētisks, lai gan tā skanēja brīvi un nesamāksloti, — es neparko negribu, lai tāds krietns vīrs kā jūs, kas te ieradies ar visdraudzīgākajiem nolūkiem, noturētu mani par mazisku egoistu. Es gribu, lai Ada saņem, kas viņai pienākas, tāpat kā pats gribu saņemt, kas pienākas man; es esmu gatavs pielikt visus spēkus, lai tā notiktu, es lieku uz spēles visu, ko spēju sagrabināt, lai darītu brīvu gan viņu, gan pats sevi. Es jūs ļoti lūdzu, padomājiet par to!

Vēlāk, kad misters Vudkorts man stāstīja par šo tikšanos, bija jūtams, ka Ričarda dedzība attiecībā uz šo jautājumu atstājusi uz viņu sevišķu iespaidu, jo, pārstāstīdams savu pirmo gājienu uz Saimonda Namu, viņš visvairāk kavējās pie šīm atmiņām. Manī no jauna uzbangoja agrākās bailes, ka manas mīļās draudzenes nelielo īpašumu aprīs misters Volss un ka Ričards pats sev aizbildināsies tieši tā, kā es nupat biju dzirdējusi. Sī mūsu saruna notika tolaik, kad es tikko biju sākusi rūpēties par Kediju; tagad es atgriežos pie tām dienām, kad Kedija bija atlabusi un starp mani un manu mīluli joprojām slējās neredzamā siena.

Torīt es ierosināju Adai, ka mēs varētu aiziet un apciemot Ričardu. Jutos drusku pārsteigta, redzēdama, ka viņa vilcinās un neizrāda tādu līksmu gatavību, kādu es biju gaidījusi.

—    Pastāsti man, mīļā, — es teicu, — vai jums ar Ričardu nav bijušas kādas nesaskaņas, kamēr es tik daudz laika pavadīju citur?

—    Nē, Ester.

—   Varbūt viņš nav tev rakstījis? — es jautāju.

—    Ir rakstījis, — Ada atbildēja.

Acis viņai bija pilnas asaru un seja pauda dziju mīlestību. Es nespēju draudzeni saprast. Vaicāju — varbūt lai dodos pie Ričarda viena? Nē, Ada domāja, ka tas nebūtu labi. Vai viņa nāks man līdzi? Jā, Ada domāja, ka tā būtu labāk. Vai iesim pie viņa tūlīt? Jā, iesim tūlīt. Nē, es nekādi nespēju saprast savu draudzeni, viņas asarainās acis un mīlas pilno seju!

Drīz vien mēs bijām saposušās un devāmies ceļā. Diena bija drūvīga, un palaikam nobira saltas lietus lāses. Sī bija viena no tām bezkrāsainajām dienām, kad it viss apkārt izskatās nemīlīgs un smaguma pilns. Mājas skarbi raudzījās mums pretī, putekļi stājās mums ceļā, dūmi aplenca mūs, un nekas neizrādīja ne mazāko pretimnākšanu, nekur neredzēja laipnāku vaigu. Man likās, ka mana skaistā draudzene galīgi neiederas šajā piktajā apkaimē, un šķita, ka pa drūmajām ielām mums pabrauc garām vairāk līķratu, nekā es biju sastapusi jebkad agrāk.

Vispirms mums vajadzēja atrast Sairnonda Namu. Mēs jau dzīrāmies ieiet un apvaicāties kādā veikalā, bet tad Ada izteica domu, ka tam jābūt kaut kur Cānserileinas tuvumā.

—    Nu, ja tur, tad mēs neesam tālu, mīļā, — iesim! — es teicu. Tā mēs devāmies uz Cānserileinu un tur patiešām ieraudzījām uzrakstu «Saimonda Nams».

Tas sastāvēja no vairākām ēkām, un mums vajadzēja noskaidrot numuru. — Pieliks, ja atradīsim mistera Volsa kantori, jo Ričards dzīvo tajā pašā ēkā, — es sacīju.

Ada teica, ka mistera Volsa kantoris varētu būt tur, uz stūra. Un tā arī bija.

Tālāk bija jāmin, kuras no divām blakusdurvīm ir īstās. Es teicu, ka vienas, mana mīlule teica, ka otras, un taisnība atkal izrādījās manai mīlulei. Un tā mēs uzkāpām trešajā stāvā, kur uz kapa plāksnei līdzīga paneļa lieliem, baltiem burtiem greznojās Ričarda uzvārds.

Es gribēju pieklauvēt, bet Ada teica, ka labāk varbūt vienkārši nospiest rokturi un iet iekšā. Tā izdarījušas, mēs ieraudzījām Ričardu nolīkušu pār rakstāmgaldu, kas bija apkrauts noputējušiem papīru tīstokļiem; man tie šķita gluži kā noputējuši spoguļi, kuros atspulgojas viņa paša domāšana. Kurp vien es skatījos, visur redzēju atkārtojāmies draudīgos vārdus «Džāndiss pret Džāndisu».

Viņš saņēma mūs ar neviltotu sirsnību, un mēs apsēdāmies.

—    Ja jūs būtu ieradušās brītiņu agrāk, jūs būtu sastapušas Vudkortu, — viņš teica. — Otru tik krietnu zēnu būs grūti atrast. Viņš izbrīvē laiku, lai allaž ieskrietu pie manis, kaut gan cits viņa vietā, pat strādādams uz pusi mazāk, diez vai atrastu iespēju atnākt šurp. Un viņš ir tik jautrs, tik možs, tik sapratīgs, tik patiess, tik… vārdu sakot, viņam piemīt viss, kā trūkst man, un, kad vien viņš atnāk, man tūlīt liekas, ka šī istaba kļūst gaišāka, un, kad viņš aiziet, tā atkal šķiet satumstam.

«Lai Dievs viņu svētī par uzticību man dotajam vārdam!» es nodomāju.

—    Attiecībā uz nākotni viņš gan nav tik cerīgi noskaņots kā mēs ar Volsu, Ada, — Ričards turpināja, pārlaizdams grūtsirdīgo skatienu papīru vīstokļiem uz galda, — taču viņš ir cilvēks no malas un visos šajos sarežģītajos līkločos nav iepīts. Pa tiem kuļamies mēs, nevis viņš. Nevar gaidīt, lai cilvēks no malas spētu izprast šādus labirintus.

Viņš atkal uzmeta skatienu papīriem, pieglauzdams ar rokām matus, un es ievēroju, ka acis viņam ir neparasti lielas un iekritušas, lūpas apkaltušas un pirkstiem apkodīti nagi.

—    Ka tev šķiet, Ričard, vai dzīve šai vietā nāk tev par labu? — es pavaicāju.

—    Mana mīļā Minerva, — Ričards atbildēja, pasmiedamies tāpat kā senāk, — te, protams, nav lauku plašuma, un dzīve šeit nav nekāda jautrā; ja te kādreiz iespīd saule, var droši derēt, ka atklātā vietā tā mirdz pilnā spožumā. Bet pagaidām šī vieta man ir laba. Tepat blakus tiesu iestādes, tepat arī Volss.

—    Bet ja tu pārmaiņas pēc varbūt padzīvotu tālāk no tiem abiem … — es mēģināju ierosināt.

— … tas man nāktu par labu? — pabeidza Ričards, piespiesti pasmiedamies. — Ļoti iespējams! Bet tagad tas var notikt tikai vienā gadījumā… pareizāk, vienā no diviem gadījumiem. Vai nu pienāks gals prāvai, Ester, vai arī prasītājam. Tomēr es saku: prāvai, mana mīļā, gals pienāks prāvai!

Pēdējais teikums tika sacīts Adai, kura sēdēja viņam cieši līdzās. Tā kā viņas seja bija pavērsta projām no manis, pret Ričardu, es to nevarēju redzēt.

—    Mums veicas ļoti labi, — Ričards turpināja, — Volss to var apliecināt. Mēs patiesi ejam uz priekšu ar pilnu jaudu. Pajautājiet Volsam! Mēs viņiem nedodam ne mirkli miera. Volss zina visus viņa gājienus un apkārtceļus, un mēs visur stājamies viņiem pretī. Mēs jau ne mazums esam viņus pārsteiguši. Mēs izpurināsim tos guļavas no migām, pieminiet manus vārdus!

Mani jau sen daudz vairāk uztrauca viņa cerīgais noskaņojums nekā grūtsirdīgā nomāktība: šīm cerībām bija tik maz kopīga ar patiesu optimismu — tās tikai pauda alkainas gaidas un izmisīgu vēlēšanos, kaut teiktais būtu īstenība, — ka šādi uzplūdi man allaž dziļi iedūra sirdī. Taču šobrīd, kad vēl jo skaidrāku valodu runāja nedzēšamās pēdas Ričarda skaistajā sejā, es izjutu dziļāku žēlumu pret viņu nekā jebkad agrāk. Es saku — nedzēšamās, jo man nebija nekādu šaubu: ja arī šai liktenīgajai prāvai patiešām būtu lemts beigties uz visiem laikiem, kā Ričards iztēlojās savos gaišākajos brīžos, un tas notiktu kaut šajā pašā mirklī, priekšlaicīgās rūpju, pašpārmetumu un pārciesto sarūgtinājumu pēdas paliktu iekaltas viņa vaibstos līdz pat nāves stundai.

—    Sis mūsu mīļās Mazās Večiņas skatiens man ir tik ļoti pazīstams, — teica Ričards (Ada joprojām klusēja),

—    un šī līdzcietīgā seja ir tāda pati kā senajās dienās…

Ak nē! Es pasmaidīju un papurināju galvu.

—    …uz mata tāda pati kā senajās dienās, — Ričards sirsnīgi atkārtoja un satvēra manu roku ar brāļa mīlestību, ko nekas nebija spējis gaisināt, — un tāpēc viņas priekšā es nespēju izlikties. Ir jau tiesa, reizēm es nejūtos drošs. Brīžiem es ceru, mīļā, un brīžiem es… nu, neteiksim gluži, ka krītu izmisumā, bet tālu no tā neesmu. Reizēm es jūtos tik noguris! — Ričards izsaucās, saudzīgi atlaizdams manu roku, un piecēlies sāka staigāt pa istabu.

Pāris reižu pagājies turp un atpakaļ, viņš atslīga uz dīvāna.

—    Reizēm es jūtos tik noguris, — viņš drūmi atkārtoja,

—   tik noguris. Sis darbs ir bezgala nomācošs!

Kamēr viņš tā sēdēja, atbalstījies uz elkoņa un skatienu pievērsis grīdai, un runāja šos vārdus, kā tālu domās klizdams, mana mīļā draudzene piecēlās, noņēma cepuri, noslīga ceļos viņam blakām un ar abām rokām apskāva viņa kaklu; zeltainie mati krita viņam uz sejas kā saules stari, kad viņa pacēla skatienu pret mani. Ai, kādu bezgalīgu mīlestību un uzticību pauda šī seja!

—    Ester, mīļā, — viņa ļoti klusi teica, — es vairs neiešu mājās.

Man acumirklī atausa gaisma.

—    Es tur vairs ncatgriezlšos. Es palikšu te kopā ar savu mīļoto vīru. Mēs esam precējušies jau vairāk nekā divus mēnešus. Ej mājās bez manis, mīļo Ester, es tur nekad vairs neatgriezīšos!

Pēc šiem vārdiem mana mīļā draudzene pievilka Ričarda galvu sev pie krūtīm un piespieda cieši sev klāt. Un, ja es jebkad mūžā esmu redzējusi tādu mīlestību, ko tikai nāve spēj dzēst, tad es redzēju to šobrīd savā priekšā.

—    Pastāsti Esterei, mana vismīļotā, — teica Ričards, pēc brīža pārtraukdams klusumu. — Pastāsti Esterei, kā tas notika.

Es apskāvu Adu, pirms vēl viņa paspēja spert soli man pretī, un piekļāvu sev klāt. Mēs nerunājām ne vārda; es spiedu viņas vaigu pie savējā un neko negribēju dzirdēt. — Manu mīlulīt, — es čukstēju. — Mana labā! Mana mīļā nabaga meitenīti

Es jutu dziļu žēlumu pret viņu. Ričards man bija mīļš, taču pirmās izjūtas šajā brīdī man bija dziļš žēlums pret Adu.

—    Ester, vai tu varēsi man piedot? Vai brālēns Džons varēs man piedot?

—    Mana mīļā, — es teicu, — ja tu kaut mirkli par to šaubies, tu nodari viņam lielu pārestību. Un ja runa ir par mani…

Kas tad man būtu viņai jāpiedod!

Es noslaucīju savai mīlulei asaras un apsēdos viņai blakām uz dīvāna; Ričards sēdēja man otrā pusē, un, kamēr es atmiņās kavējos kādā pavisam citādā vakarā, kad viņi man pirmo reizi tika uzticējuši savu mīlestību un divatā uzsākuši savu neprātīgo, laimīgo ceļu, viņi, viens otru pārtraukdami, iztāstīja man, kā viss noticis.

—    Es teicu, ka viss, kas man ir, pieder Ričardam, — sacīja Ada, — bet Ričards neko nepieņēma, Ester, un ko tad es vēl citu varēju darīt kā tikai kļūt viņa sieva — jo es viņu tik ļoti mīlu!

—    Un tu biji tik bezgaia aizņemta ar saviem krietnajiem darbiem, Labo Gariņ, ka mēs neiedrīkstējāmies tevi tādā brīdī traucēt, — piebilda Ričards. — Turklāt šis solis lāgā netika iepriekš apdomāts. Mēs vienkārši kādu ritu izgājām no mājas un salaulājāmies.

—    Un, kad tas bija izdarīts, Ester, — turpināja mana mīļā draudzene, — es visu laiku domāju, kā tev to pasacīt un kā vislabāk rīkoties. Reizēm man šķita, ka tev jāuzzina viss tūlīt, un reizēm šķita, ka labāk būs, ja tu neuzzināsi un arī brālēns Džons ne, un es nesapratu, ko darīt, un ļoti raizējos.

Kāda egoiste es acīmredzot esmu bijusi, ja neiedomājos to agrāk! Es vairs neatceros, ko viņai teicu. Man viņas bija ļoti žēl, un tomēr es viņus abus ļoti mīlēju un priecājos, ka viņi mīl mani; es jutu līdzcietību pret viņiem abiem un tomēr savā ziņā lepojos, ka viņi tā mīl viens otru. Es nekad vēl nebiju pārdzīvojusi šādas smeldzīgas un priekpilnas jūtas vienlaikus un sirds dziļumos nesapratu, kuras no abām ir spēcīgākas. Taču aptumšot viņu laimi es nedrīkstēju un arī nedomāju to darīt.

Kad mans muļķīgais satraukums bija pierimis un es atkal kļuvu mierīga, mana mīļā draudzene izņēma no ņiebura savu laulības gredzenu, noskūpstīja to un uzlika sev pirkstā. Tad es atcerējos iepriekšējo vakaru un izstāstīju Ričardam, ka Ada kopš viņu salaulāšanās valkājusi šo gredzenu katru nakti, kad citi neredz. Ada pietvīkusi pajautāja, kā es to zinot. Un es pastāstīju draudzenei, ka redzēju, kā viņa guļot slēpj roku zem spilvena, tikai nenojautu, kāpēc. Tad viņi man atkal sāka stāstīt visu notikušo no gala un es atkal izjutu reizē žēlumu un prieku un turklāt vēl muļķīgu satraukumu un cik spēdama slēpu no viņiem savu neizskatīgo seju, kurā viņi visu lasīja kā grāmatā, jo neparko negribēju sabojāt viņiem noskaņojumu.

Tā pagāja laiks un pienāca brīdis, kad man vajadzēja domāt par promiešanu. Sis brīdis bija pats smagākais, jo, kad tas pienāca, mana mīļā draudzene pavisam zaudēja savaldīšanos. Viņa apķērās man ap kaklu, saukdama mani visos mīļajos vārdos, kādus vien spēja iedomāties, un vaimanāja, ka nezinot, ko iesākšot bez manis. Ričardam neklājās daudz labāk, un es pati… es laikam būtu uzvedusies nelādzīgāk par visiem, ja nebūtu bargi sev pateikusi: «Nu, Ester, ja tu tagad nesaņemsies, es nekad vairs ar tevi nerunāšu!»

—        Nē, nudien, — es teicu, — pirmo reizi redzu tādu sievu! Man šķiet, ka viņa nemaz nemīl savu vīru. Paklau, Ričard, Dieva dēj, ņem šo bērnu savā ziņā! — Bet, to teikdama, es turēju Adu cieši sev klāt un būtu varējusi tā palikt stundām, Jaujot vāju asarām.

— Gribu paskaidrot mīļajiem jaunlaulātiem, — es turpināju, — ka aizeju tikai šovakar un rīt atkal būšu te, un tā es staigāšu turp un atpakaļ, līdz Saimonda Namam būs apnicis mani redzēt. Tāpēc es neatvadīšos, Ričard. Kāda nozīme to darīt, ja es tik drīz atkal būšu šeit!

Tagad es biju atdevusi savu mīluli Ričardam un gribēju iet projām, tomēr mani vēl aizkavēja vēlēšanās mazliet ilgāk palūkoties mīļajā sejā — tik grūti man bija no tās novērsties, ka sirds šķita vai lūstam.

Tāpēc es jautrā un lietišķā balsī teicu, ka patiesībā nemaz nevaru atļauties tādu patvaļību — nākt atkal šurp, ja viņi paši mani uz to neskubina, — un tad mana mīļā draudzene paskatījās uz mani un caur asarām vāri pasmaidīja, bet es, saņēmusi viņas jauko sejiņu delnās, pēdējo reizi to noskūpstīju, pasmējos un steidzos projām.

Ai, kā es raudāju, tikusi lejā pa kāpnēm! Man gandrīz vai likās, ka es uz visiem laikiem esmu zaudējusi savu Adu. Es jutos tik vientuļa un pamesta bez viņas, un tik drūmi man šķita doties mājās, kur vairs nebija cerību ieraudzīt viņu, ka es labu brīdi nespēju nomierināties un šņukstēdama un elsodama staigāju pa nomaļu stūri turp un atpakaļ.

Mazliet nostrostējusi sevi, es pamazām saņēmos un sameklēju karieti mājupceļam. Nabaga zēns, kuru es biju sastapusi Sentolbensā, nesen bija atradies un tagad gulēja uz nāves gultas; patiesībā tai brīdī viņš jau bija miris, tikai es to nezināju. Mans aizbildnis, aizgājis paraudzīties, kā viņam klājas, uz pusdienām neatgriezās. Palikusi gluži viena, es atkal drusku paraudāju, tomēr visumā man šķiet, ka uzvedos tīri ciešami.

Bija gluži dabiski, ka es vēl nespēju pierast pie savas mīlules zaudējuma. Trīs vai četras stundas pēc visiem kopā pavadītajiem gadiem nebija ilgs laiks. Tomēr manas domas tik daudz kavējās pie svešatnās vietas, kurā es viņu biju atstājusi, un šī vieta manā iztēlē ainojās tik drūmā un bezsirdīga, un man tik ļoti gribējās atrasties Adas tuvumā un kaut kā pasargāt viņu, ka es nolēmu vakarā vēlreiz doties turp, lai kaut vai palūkotos viņas logos.

Droši vien tas bija muļķīgi, bet tobrīd man nepavisam tā nelikās un, taisnību sakot, neliekas pat tagad. Es uzticēju notikušo Cāriijai, un mijkrēslī mēs abas izgājām no mājām. Bija jau tumšs, kad mēs nokļuvām pie manas mīļās draudzenes jaunā, neparastā mitekļa; aiz dzeltenajiem aizkariem mirdzēja gaisma. Mēs piesardzīgi nogājām namam garām reizes trīs vai četras, raudzīdamās augšup, un gandrīz vai saskrējāmies ar misteru Volsu, kurš šobrīd nāca ārā no sava kantora un pirms došanās mājup arī pacēla galvu un paskatījās augšup. Viņa kārnais, melnais siluets līdz ar šīs vietas vientulīgo izskatu vakara tumsā pilnīgi atbilda manam noskaņojumam. Hs domāju par savas draudzenes jaunību, skaistumu un mīlas pilno sirdi, un man atkal šķita, ka šī ir cietsirdīga vieta.

Apkārtne šeit bija ļoti vientulīga un tumša, tāpēc man šķita, ka es pavisam droši varu uzzagties augšā pa kāpnēm. Atstājusi Cārliju lejā, es viegliem soļiem uztecēju trešajā stāvā, kur nesniedzās ielas blāvo eļļas laternu atspulgi. īsu brīdi es klausījos, un nama smacīgi spiedīgajā klusumā man šķita, ka dzirdu viņu balsu dūkoņu. Es piespiedu lūpas pie kapa plāksnei līdzīgā durvju paneļa, kā raidīdama skūpstu savai mīlulei, un atkal klusi nosteidzos lejā, domādama, ka varbūt kādreiz vēlāk atzīšos viņai par šo apciemojumu.

Un tas man tiešām bija darījis labu, jo, kaut arī par to zinājām tikai mēs abas ar Cārliju, man radās sajūta, ka šis gājiens kaut kādi mazinājis atšķirtību starp Adu un mani, uz brīdi atkal savedis mūs kopā. Es devos atpakaļ, joprojām nespēdama pierast pie pārmaiņas, tomēr juzdamās labāk pēc šī īsā brītiņa savas mīlules tuvumā.

Mans aizbildnis bija pārradies mājās un, domās nogrimis, stāvēja pie satumsušā loga. Kad es ienācu istabā, viņa seja noskaidrojās un viņš apsēdās savā ierastajā vietā; kad es tuvojos savējai, viņš lampas gaismā pamanīja manu seju.

—    Jūs esat raudājusi, Mazā Večiņ, — viņš teica.

—   Jā, aizbildni, — es sacīju, — jāatzīstas, ka drusciņ esmu gan. Ada bija tik satraukta, un viņa jūtas ļoti vainīga, aizbildni.

Es uzliku roku uz viņa krēsla atzveltnes un viņa sejā Izlasīju, ka mans skatiens, kas kavējās pie tukšā sēdekļa, ir sagatavojis viņu jaunajai ziņai.

—    Vai viņa ir apprecējusies, mīļā?

Es viņam visu izstāstīju, neaizmirsdama to, ka Adas pirmie vārdi bijuši lūdzoša vēlēšanās, kaut brālēns Džons varētu viņai piedot.

—     Par to nav vērts runāt, — mans aizbildnis teica. — Lai Dievs svētī viņu un viņas vīru! — Bet, tieši tāpat kā iepriekš es, arī viņš visupirms izjuta spēju žēlumu pret Adu. — Nabaga, nabaga meitene! Nabaga Ričs! Nabaga Ada!

Pēc tam mēs abi labu laiku klusējām, līdz viņš nopūzdamies teica:

—    Jā, mana mijā! Saltais Nams strauji kļūst tukšāks!

—    Bet viņa saimniece paliek tepat, aizbildni. — Kaut gan es kautrējos to sacīt, mani iedrošināja skumīgais tonis, kādā izskanēja aizbildņa vārdi. — Un viņa darīs, ko spēs, lai šis nams būtu laimīgs, — es piebildu.

—    Tas viņai izdosies, mīļāl

Vēstule nebija radījusi mūsu attiecībās nekādu pārmaiņu, ja neņem vērā to, ka mana vieta pie kamīna tagad atradās līdzās viņa krēslam; pārmaiņa nenotika arī tagad. Viņš pievērsa man savu pazīstamo gaišo, tēvišķo skatienu, kā agrāk, uzlika savu plaukstu uz manējās un atkārtoja: — Tas viņai izdosies, mīļāl Un tomēr Saltais Nams strauji kļūst tukšāks, manu Mazo Večiņ!

Drīz man kļuva žēl, ka vairāk nekā mēs par to netikām runājuši. Es jutos mazliet vīlusies. Mani māca bažas, ka es neesmu spējusi būt gluži tāda, kāda biju apņēmusies būt, kopš devu atbildi uz viņa vēstuli.

LII NODAĻA

Stūrgalvība.

Kad pagāja vēl viena diena un mēs agri rītā posāmies brokastīm, pie mums iesteidzās misters Vudkorts ar satriecošu ziņu: notikusi briesmīga slepkavība, kuras dēļ aizturēts un arestēts misters Džordžs. Viņš mums pastāstīja, ka sers Lesters Dedloks izsludinājis lielu atlīdzību slepkavas atradējam, un es pirmajā mirklī nesapratu, kāpēc, taču no viņa tālākiem vārdiem man kļuva skaidrs, ka nogalinātais ir sera Lestera advokāts, — un tūdaļ pat manī uzbangoja atmiņas par bailēm, ko pret šo cilvēku bija jutusi mana māte.

Tas, ka šādā pilnīgi negaidītā un varmācīgā veidā izdzēsta dzīvība cilvēkam, kuru viņa jau sen bija vērojusi ar neuzticīgu modrību un kurš ar neuzticīgu modrību vērojis viņu, cilvēkam, kuru viņa nespēja uzlūkot ar laipnu skalu un kurā vienmēr redzēja bīstamu, slepenu ienaidnieku, man šķita tik baisi, ka pirmajā brīdī es spēju domāt tikai par viņu. Cik satriecoši saņemt ziņu par šādu nāvi un nespēt just ne mazāko žēlumu! Cik baigi iedomāties, ka varbūt māte pati reizēm vēlējusies, kaut nāve piemeklētu šo veco vīru, kurš tagad tik piepeši bija izrauts no dzīvo vidus!

Šāds domu un jūtu juceklis drūzmējās manā galvā, vCl jo vairāk pastiprinot nelaimes apjautu un bailes, kas mani allaž pārņēma, izdzirdot ši cilvēka vārdu, un es satraukumā tik tikko spēju nosēdēt pie galda. Es nevarēju sekot sarunai, iekams nebiju kaut cik atguvusies. Tomēr, kad es drusku nomierinājos un redzēju, cik satriekts izskatās mans aizbildnis, un dzirdēju, cik aizrautīgi visi runā par aizdomās turēto cilvēku un pārspriež mūsu labvēlīgos iespaidus par viņu, un vēl piedevām to labo, ko mēs par viņu zinājām no citiem, es sajutu tik spēju līdzcietību un bažas aizturētā dēļ, ka pilnīgi saņēmos.

—    Aizbildni, jūs taču nedomājat, ka viņš varētu būt pamatoti apvainots?

—    Es to nekādi nevaru iedomāties, mīļā. Šis cilvēks, kuru mēs esam redzējuši tik atklātu un saprotošu, kuram ir milža spēks un tomēr bērna maigums, kurš izskatās kā viens no drosmīgākajiem vīriem zemes virsū un tomēr ir tik vienkāršs un necils, — šis cilvēks lai tiktu pamatoti apvainots šādā noziegumā? Es tam nespēju ticēt. Nevis neticu vai negribu ticēt, bet tieši tā — nespēju ticēt!

—    Arī es nespēju, — teica misters Vudkorts. — Un tomēr, lai ko mēs domātu vai zinātu par viņu, mums jāatceras, ka vairāki apstākļi vēršas pret viņu. Misters Džordžs ir turējis ļaunu prātu uz nelaiķi. To viņš ir atklāti sacījis daudziem. Esot dzirdēts, ka viņš neganti pacēlis balsi pret šo vīru, un arī manā klātbūtnē viņš ir to lādējis. Viņš atzīst, ka viens pats bijis notikuma vietā tieši ap to laiku, kad izdarīta slepkavība. Es ne mirkli nešaubos, ka viņš tajā ir tikpat nevainīgs kā es, taču ir pietiekami daudz iemeslu, lai aizdomas kristu uz viņu.

—    Taisnība, — sacīja mans aizbildnis. — Mēs izdarītu viņam lāča pakalpojumu, mīļā, ja censtos aizvērt acis un neredzēt visus šos apstākļus, — viņš piebilda, vērsdamies pie manis.

Es, bez šaubām, sapratu, ka mums ne tikai savā starpā, b.t arī citu priekšā jāatzīst, ka apstākļi spēcīgi vēršas pret misteru Džordžu. Bet tikpat skaidri es apzinājos (un

jutu, ka man tas jāpasaka), ka nekādu liecību smagums nespēs laupīt viņam mūsu atbalstu šai grūtajā brīdī.

— Pasarg Dievs! — iesaucās mans aizbildnis. — Mēs būsim viņam blakus tāpat, kā viņš bija blakus tiem diviem nelaimīgajiem, kuru vairs nav dzīvo vidū. — Altiem viņš domāja misteru Gridiiju un nabaga zēnu, kuriem misters Džordžs bija devis pajumti.

Tad misters Vudkorts mums pastāstīja, ka jau pirms rītausmas pie viņa ieradies mistera Džordža palīgs — tas visu nakti kā apsēsts klīdis pa ielām. Vairāk par visu kavalērists raizējoties, kaut tikai mēs nenoticētu viņa vainai. Viņš uzdevis savam sūtnim pārliecināt mūs par savu pilnīgo nevainīgumu, dodams vispatiesāko godavārdu. Misteram Vudkortam izdevies nomierināt palīgu vienīgi ar solījumu agri no rīta atnākt pie mums un visu to pasacīt. Vēl viņš piebilda, ka šobrīd esot ceļā pie paša arestētā.

Mans aizbildnis nekavējoties pieteicās doties līdzi. Taču mani saistīja ne vien simpātijas pret atvaļināto kareivi (turklāt šķiet, ka arī viņš juta simpātijas pret mani), man par notikušo bija īpaša, neizpaužama interese, ko zināja vienīgi mans aizbildnis. Man šķita, ka šis notikums skar arī mani un ir cieši saistīts ar mani. Ka man pašai personiski ir ļoti svarīgi, lai noskaidrotos patiesība un aizdomas nekristu uz nevainīgiem cilvēkiem, jo aizdomām, kas reiz sākušas joņot, ir grūti pievilkt grožus.

īsi sakot, es jutu, ka pienākums un iekšēja nepieciešamība liek man doties viņiem līdzi. Aizbildnis nemēģināja mani atrunāt, un mēs devāmies ceļā.

Cietums atradās lielā ēkā ar daudziem pagalmiņiem un ejām, kas bija tik līdzīgi cits citam un tik vienādi bruģēti, ka, iedama tiem cauri, es daudz skaidrāk apjautu, cik patiesas ir savulaik kaut kur lasītās atziņas par to, kā cietumnieki, gadu no gada ieslēgti šajās aklajās sienās, iemīļo jebkuru nezāli vai nejauši izspraukušos asnu. Telpā ar velvētiem griestiem — šo augšstāva kameru tic vērta līdzīgu pagrabam — un ar tik spilgti nobalslnātāir sienām, ka masīvās loga restes un dzelzim kaltās durvis tām līdzās izskatījās vēl krietni melnākas nekā īstenībā, mēs ieraudzījām stāvam kavalēristu. Viņš bija sēdējis kaktā uz sola un piecēlies, izdzirdot atslēgu un bultu skrapstoņu.

225

Ieraudzījis mūs, viņš savā ierasti smagnējā soli panācās mazliet uz priekšu, tad apstājās un neuzbāzīgi paklanījās. Bet, kad es neapstādamās devos uz priekšu un pastiepu viņam pretī roku, viņš tūdaļ mūs saprata.

81157

—    Jūs man noveļat smagu nastu no sirds, jaunkundz un kungi, varat man ticēti — viņš teica, apsveikdams mūs ar lielu sirsnību un dziļi uzelpodams. — Tagad es vairs daudz pat nebēdāju, ar ko šī lieta beigsies.

Viņš nepavisam neizskatījās pēc cietumnieka. Ar sev raksturīgo nosvērtību un kareivja stāju viņš daudz vairāk atgādināja cietuma uzraugu.

—    Sī ir vēl nepiemērotāka vieta, kur uzņemt dāmu, nekā mana šautuve, — misters Džordžs teica, — bet es zinu, ka mis Samersone pratīs to pieciest.

Viņš aizveda mani pie sola, kur iepriekš bija sēdējis pats, un es apsēdos; tas, šķiet, darīja viņam lielu patikšanu.

—    Paldies jums, jaunkundz, — viņš sacīja.

—    Vispirms es gribu teikt, Džordž, — iesāka mans aizbildnis, — ka mēs negaidām no jums nekādus jaunus apgalvojumus un ceram, ka arī jūs tos negaidāt no mums.

—    Nē, ser. Es jums pateicos no visas sirds! Ja es nebūtu pilnīgi bezvainīgs šajā noziegumā, es nevarētu skatīties jums acīs un joprojām glabāt savu noslēpumu, sastopot tādu pretimnākšanu kā šis jūsu apciemojums. Man šis apciemojums nozīmē ļoti daudz. Es neesmu no tiem, kas prot daiļrunīgi izteikties, bet šis apciemojums, mis Samersone un kungi, man nozīmē ļoti, ļoti daudz.

Viņš brīdi uzlika plaukstu uz savām platajām krūtīm un nolieca galvu mūsu priekšā. Kaut gan tūlīt viņš atkal izslējās taisni, šī vienkāršā kustība pauda dziļu un patiesu jūtu bagātību.

—    Pirmkārt, sakiet mums, Džordž, — teica mans aizbildnis, — vai mēs varam kaut ko darīt jūsu personisko ērtību labā?

—    Kā labā, ser? — misters Džordžs noklepojies pārjautāja.

—    Jūsu personisko ērtību labā. Vai jūs nevēlaties kaut ko, kas varētu mazināt šī apcietinājuma grūtības?

—    Ko lai saku, ser, — pēc neliela pārdomu brīža atbildēja misters Džordžs, — paldies jums par rūpēm, bet, tā kā smēķēt šeit nav atļauts, tad nekā cita es nevaru iedomāties.

—    Varbūt pamazām jums ienāks prātā ne viens vien vēlams sīkums. Ja tā notiek, mister Džordž, tad dodiet mums ziņu.

—    Paldies, ser, — sacīja misters Džordžs, un iedegušajā sejā parādījās veselīgs smaids. — Paldies, taču cil

vēks, kas gadiem mētājies pa pasauli kā klaidonis, šādā vietā var iztikt gluži labi, ja tik vien tās bēdas.

—    Un tagad runāsim par jūsu lietu, — turpināja mans aizbildnis.

—    Jā, ser, — atsaucās misters Džordžs, sakrustodams rokas uz krūtīm; viņa poza pauda pilnīgu novērtību un nelielu ziņkāri.

—    Kāda šī lieta pašreiz izskatās?

—    Tā ir nodota izmeklēšanai, ser. Bakits ir licis man saprast, ka ik pa laikam pieprasīs atkārtotu izmeklēšanu, līdz viss būs noskaidrots, cik sīki iespējams. Kādā veidā tas izdarāms, es nezinu, tomēr ticu, ka Bakits to tā vai citādi izdarīs.

—    Lai Dievs jūs pasargā, labo cilvēki — izsaucās mans aizbildnis, pārsteigumā ļaudamies neparastajai jūtu kvelei, ko es biju pieredzējusi jau agrāk. — Jūs taču runājat nevis kā par sevi, bet kā par citu cilvēku!

—    Neņemiet ļaunā, ser! — teica misters Džordžs. — Es augstu vērtēju jūsu laipnību. Taču tā ir vienīgā nostāja, kādu var ieņemt nevainīgs cilvēks, kas nonācis šādā stāvoklī, ja viņš nevēlas dauzīt galvu pret sienu.

—    Zināmā mērā jums taisnība, — mans aizbildnis piekrita. — Bet saprotiet taču, labo cilvēk, ka ari nevainīgi apcietinātam jādomā par elementāriem līdzekļiem, kā sevi aizstāvēt!

—    Protams, ser. To es esmu darījis. Es esmu paziņojis tiesu ierēdņiem: «Kungi, es šajā noziegumā esmu tikpat bezvainīgs kā jūs; fakti, kas vēršas pret mani, pilnīgi atbilst patiesībai, taču vairāk šai lietā es nezinu nekā.» Tā es sacīšu arī turpmāk, ser. Ko citu es vēl varu darīt? Tā ir patiesība.

—    Bet ar kailu patiesību vien nepietiks, — attrauca mans aizbildnis.

—    Nepietiks, ser? Nu, tad man ir bēdīgas izredzes! — misters Džordžs labsirdīgi noteica.

—    Jums vajadzīgs advokāts, — turpināja mans aizbildnis. — Mēs sameklēsim jums labu amata pratēju.

—    Es izlūdzos jūsu piedošanu, ser! — teica misters Džordžs, atkāpdamies soli atpakaļ. — Vēlreiz jums paldies par rūpēm! Taču man katrā ziņā jālūdz, lai nekas tamlīdzīgs nenotiktu.

— Jūs nevēlaties sev advokātu?

8*

227

!— Nē, ser, — misters Džordžs enerģiski un izteiksmīgi

papurināja galvu. — Es jums pateicos, sers, taču… advokātu gan nē!

—    Kāpēc ne?

—    Es neieraugu šo cilti, — teica misters Džordžs.

—   Ari Gridlijs viņus necieta. Un — neņemiet ļaunā manu pārdrošību, ser, — es neticu, ka jūs pats viņus ciešat.

—    Es neieraugu Taisnīguma tiesu, — mans aizbildnis, mazliet apmulsis, paskaidroja. — Taisnīguma tiesa ir kas cits, Džordž.

—    Patiešām, ser? — atjautāja kavalērists ar sev piemītošo dabiskumu. — Es tik labi nepārzinu visas šīs nosaukumu atšķirības, bet es neieraugu viņu cilti vispār.

Nolaidis rokas gar sāniem un pārmainījis pozu, viņš tagad stāvēja, uzlicis masīvo plaukstu uz galda, otru iespriedis sānos, un viņa izskats pauda nešaubīgu apņēmību neatkāpties no sava nodoma. Gluži veltīgi mēs visi trīs runājām ar viņu un centāmies viņu pārliecināt; viņš uzklausīja mūs ar to pašu laipnību, kas tik labi piederējās viņa skarbajai ārienei, taču mūsu apgalvojumi nespēja satricināt viņa apņemšanos vairāk nekā cietuma ēku.

—    Lūdzu, padomājiet vēlreiz, mister Džordž! — es teicu.

—    Varbūt jums tomēr ir kāda vēlēšanās sakarā ar šo lietu?

—    Es katrā ziņā vēlētos, lai to skatītu karatiesa, — viņš atbildēja, — bet es gluži labi saprotu, ka par to nevar būt nekādas runas. Ja jūs, jaunkundz, varētu man vēl laipni atvēlēt pāris minūšu, es jums mēģinātu visu pateikt, cik skaidri pratīšu.

Viņš paskatījās uz mums visiem trim pēc kārtas, mazliet papurināja galvu, it kā censtos ērtāk iegrozīt to ciešā mundiera stīvajā apkaklīte, un, brīdi kavējies domās, sāka runāt:

—    Redziet, jaunkundz, mani aizturēja, uzlika roku dzelžus un atveda šurp. Es tagad esmu arestants, negoda piemeklēts cilvēks — tiktāl nu esmu ticis. Manu šautuvi Bakits ir izrakņājis no augšas līdz apakšai, un viss mans īpašums — pavisam niecīgs! — ir izmētāts šur un tur un Dievs zina kur, un, kā jau teicu, tiktāl nu esmu ticis! Es negribu īpaši žēloties. Kaut arī šajās sienām esmu nonācis nebūt ne savas tiešas vainas dēļ, es tomēr gluži labi saprotu: ja pats nebūtu jaunībā izraudzījies tādu klaidoņa dzīvi, nekas tamlīdzīgs nebūtu gadijieš. Bet nu tas ir gadījies. Atliek tikai jautājums, kā tagad izturēties…

Ar labsirdīgu izteiksmi seja viņš brīdi berzēja melnigsnējo pieri un tad kā atvainodamies piebilda: — Man tik slikti padodas garāka runāšana, ka esmu spiests drusciņ padomāt. — Drusciņ padomājis, viņš atkal paskatījās uz mums un turpināja:

—    …kā tagad izturēties. Saprotiet, nabaga nelaiķis pats bija advokāts, un viņš mani cieši turēja spīlēs. Man negribas nopulgot mirušos, bet, ja tas vīrs būtu dzīvs, es teiktu, ka viņš mani velnišķi cieši saņēmis spīlēs. No tā man viņa amats mī|āks netop. Ja es būtu turējies tālāk no viņa amata, es tagad neatrastos šeit. Bet ne jau to es gribēju teikt. Pieņemsim, ka es būtu viņu nogalinājis. Pieņemsim, ka es tiešām būtu viņu nošāvis ar kādu no tām nesen lietotajām pistolēm, ko Bakits atrada manā šautuvē un ko — ak tu Dieviņ! — viņš tur būtu varējis atrast jebkuru dienu, kopš man šī šautuve pieder. Ko man tādā gadijumā, šeit atvestam, vajadzētu nekavējoties darīt? Dabūt sev advokātu!

Viņš apklusa, izdzirdīs kādu slēdzam durvis, nogaidīja, līdz tās atveras, un turpināja tikai tad, kad durvis atkal bija ciet. Kādē] tās tika atvērtas, es paskaidrošu mazliet vēlāk.

—    Man vajadzētu dabūt sev advokātu, un tas (kā es avīzēs nereti esmu lasījis) teiktu: «Mans klients nesaka neko, mans klients patur tiesības uz aizstāvību, mans klients tā un mans klients šitā.» Tai sugai, pēc manas saprašanas, netīk taisni ceļi, un tā netic, ka tādi patīk citiem. Un nu pieņemsim, ka es neesmu vainīgs un sev dabūju advokātu. Bet viņš tak arī šaubīsies, vai es esmu vainīgs vai neesmu, un droši vien drīzāk domās, ka esmu. Un, tā vai citādi, kā viņš rīkosies? Tā, it kā es būtu vainīgs: aizbāzīs man muti, pamācīs neiegāzt sevi, slēps apstāk|us, apcirps pierādījumus, izlocīsies un varbūt beigu beigās mani izpestīs! Bet vai es, mis Samersone, gribu tikt izpestīts šādā kārtā vai labāk vēlos tapt pakārts pēc sava prāta (ludzu piedošanu, ka saku dāmai tik nepatīkamas iietas)?

Tagad viņš bija pietiekami iekarsis un vairs nejuta vajadzību apstāties un padomāt.

—    Es labāk vēlos tapt pakārts pēc sava prāta. Un to es saku no tiesas! Ar to es negribu teikt, — un viņš paskatījās uz mums visiem pēc kārtas, iespriedis rokas sānos un savilcis augšup tumšās uzacis, — ka man vairāk gribas tikt pakārtam nekā jebkuram citam cilvēkam. Gribu tikai teikt to: man vai nu jātop attaisnotam pilnīgi un nepārprotami, vai arī jāpaliek ar savu apsūdzību. Tāpēc, ja es dzirdu, ka pret mani vēršas fakti, kas ir patiesi, es saku, ka tie ir patiesi, un, kad viņi man saka: «Viss jūsu teiktais tiks izmantots,» — es atbildu, ka man tas vienalga, un tiešām novēlu, lai tas tiktu izmantots. Ja mani nevar attaisnot, negrēkojot pret pilnu patiesību, tad ar puspatiesību vai citiem līdzekļiem to neizdarīs ne tik. Un, ja arī izdarītu, tas manās acīs nebūtu ne graša vērts.

Pagājies pāri soļu pa akmens grīdu, viņš atgriezās pie galda un pabeidza savu sakāmo.

—    Es daudzkārt pateicos jums, jaunkundz, un jums, kungi, par jūsu uzmanību un pretimnākšanu! Tāds šis notikums izskatās vienkāršam kavalēristam, kuram domāšana ir tikpat tieša un skarba kā zobens pie sāniem. Es dzīvē neko neesmu izdarījis, kā vajag, ja neņem vērā kareivja pienākumu, un, ja tiešām lemts notikt visļaunākajam, es galu galā pļaušu to, ko pats esmu sējis. Kad biju atguvies no pirmā trieciena par to, ka esmu aizturēts slepkavības dēļ, — tādam klaidonim kā man, kas pastāvīgi mētājies pa pasauli, no triecieniem atgūties nav nemaz tik grūti —, es izprātoju sevī to, ko jūs nupat dzirdējāt. Un pie tā es arī palikšu. Man nav tuvinieku, ko es varētu iegrūst negodā vai darīt nelaimīgus, un … un tas ir viss, kas man sakāms.

Durvis pirms brīža tika atvērušās tālab, ka pa tām ienāca vēl viens armijas tipa cilvēks, kura āriene pirmajā brīdī gan nelikās tik iespaidīga, un veselīga izskata sieviete ar iedegušu seju un možām acīm; rokā viņa turēja groziņu un jau kopš ienākšanas brīža ļoti uzmanīgi klausījās katrā mistera Džordža vārdā. Misters Džordžs tika saņēmis viņus ar to pašu galvas mājienu un draudzīgo skatienu, tomēr netika pārtraucis savu runu, lai apsveicinātos tuvāk. Tagad viņš ar tiem sirsnīgi sarokojās un teica: — Mis Samersonc un kungi, šis ir mans vecs draugs un biedrs, Metjū Begnets. Un šī ir viņa sieva, misis Begneta.

Misters Begnets pēc armijas paražām stīvi palocījās, un misis Begneta veltīja mums reveransu.

—   Viņi man ir īsti draugi, — teica misters Džordžs. — Patiesībā es tiku aizturēts tieši viņu mājās.

—    Lietots čells! — iestarpināja misters Begnets, un viņa galva nikni noraustījās. — Ar labu skaņu! Draugam! Un cena nav no svara!

—       Met, tu skaidri dzirdēji visu, ko es teicu šai dāmai un šiem abiem kungiem. Es nešaubos, ka arī tu tā domā, vai nav tiesa? — sacīja misters Džordžs.

Bridi padomājis, misters Begnets vērsās pēc galīgā vārda pie sievas.

—    Vecā draudzenītl Pasaki viņam, vai es tā domāju vai ne.

—    Paklausieties, Džordž! — iesaucās misis Begneta, celdama ārā no groziņa gabalu sālītas cūkgaļas, tēju un cukuru, un rupjmaizes klaipiņu. — Jums taču pašam jāsaprot, ka ne! Cilvēks vienkārši traks var palikt, uz jums klausoties! Jūs neesat ar mieru šitā, jūs neesat ar mieru tā … ko jūs īsti domājat ar šitādu izvēlēšanos? Jūs melšai niekus un blēņas, Džordžl

—    Neesiet tik barga pret mani nelaimē, misis Begneta! — kavalērists puspajokam atmeta.

—    Ek! Nelaimē! — nerimās misis Begneta. — Ko vērta tāda nelaime, kas jūs nedara prātīgāku! Taisni kauns bija klausīties, kādas blēņas jūs te nupat melsāt, kauns kā vēl nekad! Advokāti? Kas cits kā tikai jūsu tiepīgās iedomas var liegt jums pieņemt kaut duci advokātu, ja šis kungs jums to iesaka?

—    Jūs esat saprātīga sieviete, — teica mans aizbildnis. — Es ceru, ka jūs viņu pārliecināsiet, misis Begneta.

—    Jūs tā domājat, ser? — viņa atsaucās. — Lai Dievs jūs svētī, bet nebūs tak tā! Jūs nepazīstat Džordžu. Paskatiet vien! — Un misis Begneta nolika groziņu, lai norādītu uz misteru Džordžu ar abām brūnajām, kailajām rokām. — Te nu viņš stāv! Tāds stūrgalvis, tāds tiepoņa, kas jebkuru cilvēku zemes virsū izvedīs no pacietības! Drīzāk jūs pats saviem spēkiem pacelsiet un uzvelsiet plecā četrdesmit astoņas mārciņas smagu lielgabalu nekā atrunāsiet šo cilvēku no tā, ko viņš reiz ieņēmis galvā. Vai nu es šo nepazīstu! — misis Begneta nerimās. — Vai nu es jūs nepazīstu, Džordž! Neba nu jūs man sāksiet tagadiņ izrādīties par kaut ko citu — pēc visiem šiem garajiem gadiem!

Misis Begnetas draudzīgais sašutums atstāja manāmu iespaidu uz viņas vīru — tas vairākkārt papurināja galvu uz kavalērista pusi, kā mēmi aicinādams viņu padoties. Runādama misis Begneta pāris reižu paskatījās uz mani, un es no viņas zīmīgajiem skatieniem sapratu, ka viņa vēlas, lai es kaut ko darītu, taču es netiku skaidrībā, ko īsti.

—        Bet es jau sen zinu, ka ar jums nav vērts runāt, vecais cietgalvi, — misis Begneta noteica un nopūta no cūkgaļas gabala kādu putekli, tad atkal paskatījās uz mani. — Un, kad citas dāmas un kungi zinās, kāds jūs esat, viņi arī ar jums vairs nerunās. Ja šī tiepība jums neliedz pieņemt kaut ko ēdamu, te tas ir.

—    Es to pieņemu ar lielu pateicību, — sacīja kavalērists.

—    Vai tā gan? — atteica misis Begneta, joprojām labsirdīgi pukodamās. — Par tb nu tiešām jābrīnās! Nez kā jūs neesat sadomājis ij badā mirt pats pēc sava prāta. Tas pēc jums vairāk izskatītos. Varbūt tas būs jūsu nākamais numurs. — Un atkal viņa paskatījās uz mani, un šoreiz no skatieniem, kas pārmaiņus skraidīja no durvīm pie manis, es nopratu, ka viņa vēlas, lai mēs dotos projām un pagaidītu pārējos ārpusē pie cietuma. Līdzīgā veidā likusi to saprast aizbildnim un misteram Vudkortam, es piecēlos.

—    Mēs ceram, ka jūs vēl pārdomāsiet, mister Džordž, un, kad mēs atnāksim nākamreiz, varbūt atradīsim jūs prātīgākā noskaņojumā, — es teicu.

—    Pateicīgāku kā šobrīd jūs mani nevarēsiet atrast, mis Samersone, — viņš atbildēja.

—    Bet atsaucīgāku varbūt gan. Un, lūdzams, apdomājiet to, ka šīs miklas noskaidrošana un īstā vaininieka atklāšana var būt ļoti svarīga ne vien jums, bet ari citiem.

Viņš klausījās manī ar cieņu, taču pašiem vārdiem, kurus es sacīju, jau pagriezusies uz durvju pusi, daudz vērības neveltīja, un, kā vēlāk man pastāstīja pārējie, viņš tobrīd cītīgi vērojis manu stāvu — tas šķitis saistām visu viņa uzmanību.

—    Nudien dīvaini, — viņš noteica. — Un tomēr man tobrīd tā likās!

Mans aizbildnis pavaicāja, ko viņš ar to domājot.

—    Redziet, ser, — misters Džordžs atbildēja, — kad tajā slepkavības naktī nelāga liktenis noveda mani pie tā vīra namdurvīm, man tumsā garām pagāja sieviete, kuras stāvs tik ļoti atgādināja mis Samcrsoni, ka es jau gandrīz vai gribēju viņu uzrunāt.

Acumirklī man pārskrēja tik saltas tirpas, kādas es neesmu jutusi nedz pirms tam, nedz vēlāk, un ceru, ka nekad mūžā kaut ko tādu vairs neizjutīšu.

—    Viņa nāca lejā pa kopnēm, kad es gāju augšā, — sacīja kavalērists, — un, kad viņa gāja garām kāpņu logam, pa kuru spīdēja mēness, es redzēju, ka viņai mugurā ir vaļīgs, melns apmetnis ar bārkstainn malu. Bet tam nav nekādas nozīmes, vienkārši mis Samersorie nupat izskatījās viņai tik ļoti līdzīga, ka man tas uzpeldēja atmiņā.

Tās jūtas, kas manī uzbangoja pēc šiem vārdiem, es nevaru nedz izskaidrot, nedz aprakstīt; pietiek ar to, ka neskaidrā pienākuma apjauta, kas mani pavadīja kopš pirmajiem soļiem šī notikuma izpētē, pieauga, iekams es biju uzdrošinājusies pati sev skaidri un gaiši kaut ko pajautāt, un es ar sašutumu pārliecināju sevi, ka manai baiļu sajūtai nav ne visniecīgākā pamata.

Mēs trijatā izgājām no cietuma un kādu brīdi pastaigājāmies netālu no vārtiem; vietā bija diezgan nomaļa. Itin drīz pa vārtiem iznāca misters un misis Begneti un žigli piebiedrojās mums.

Misis Begnetas acīs mirdzēja asaras, un viņas seja bija piesārtusi un satraukta.

—    Es neļāvu Džordžam manīt, ko īstenībā par visu to domāju, jaunkundz, — viņa teica, līdzko bija pienākusi mums klāt, — bet es baidos, ka nabaga vecajam zēnam ies pavisam bēdīgi!

—    Ja rīkosimies uzmanīgi un ar apdomu un palīdzēsim viņam, domāju, ka tik bēdīgi nebūs, — teica mans aizbildnis.

—    Tāds kungs kā jūs jau gan zina labāk, scr… — atbildēja misis Bcgneta, steigšus norausdama asaras ar pelēkā apmetņa malu, — bet mana sirds jauš nelāgu. Arvien viņš bijis tik neapdomīgs, arvien sarunājis to, ko nemaz nedomā. Zvērināto kungi diezin vai sapratīs viņu tā kā mēs ar Lignumu. Un tad vēl tik daudz visādu sagadīšanos viņam par ļaunu un tik daudz ļaužu, kas varēs runāt viņam par ļaunu, un šis Bakits — viņš ir tik viltīgs!

—    Ar savu lietoto čellu. Un teica, ka spēlējis flautu. Kad bijis puika, — drūmā svinīgumā piemetināja misters Begnets.

—    Un es jums vēl ko pateikšu, jaunkundz, — sacīja misis Bcgneta, — un, kad es saku «jaunkundz», es domāju visus! Panāciet te, tuvāk pie sētas, un es jums pateikšu!

Misis Begneta aši paveda mūs sāņus nomaļākā stūrī un aizelsusies brītiņu klusēja, dodama iespēju misteram Begnetam pateikt: — Vecā draudzenīt! Pastāsti viņiem!

—        Nu tad redziet, jaunkundz, — vecā draudzene atsāka, atraisīdama cepures lentes, lai brīvāk ievilktu elpu. — Duvras pili jūs drīzāk izkustināsiet no vielas nekā Džordžu, ja viņš kur cieši ieņēmies stāvēt, — tur vajag kādu īpašu, jaunu spēku. Un man tāds iri

—    Jūs esat dārgakmens, ne sieviete, — teica mans aizbildnis. — Stāstiet!

—    Un re, ko es jums teikšu, jaunkundz, — viņa turpināja, steigā un satraukumā daudzkārt sizdama plaukstas, — viņš melš blēņas, ka viņam neesot neviena tuvinieka. Tie gan nezina par viņu, toties viņš par tiem lieliski zina! Viņš man lāgiem ir pateicis vairāk nekā ikkuram citam, un ne jau bez pamata viņš toreiz stāstīja manam Vulidžam par sirmiem matiem uz māmuļu galvām un grumbām viņu sejās. Varu saderēt uz piecdesmit mārciņām, ka todien viņš bija redzējis savu māti. Viņa ir dzīva, un viņa tūdaļ pat jāved šurp!

Tūlīt pat misis Begneta paņēma mutē vairākas kniepadatas un sāka atspraust svārku apakšmalu mazliet augstāk par sava pelēkā apmetņa malu; to viņa izdarīja ar pārsteidzošu žiglumu un veiklību.

—    Lignurn! Pieskati bērnus, veco zēn, un pasniedz man lietussargu! — misis Begneta teica. — Es dodos uz Linkolnšīru, lai atvestu veco dāmu šurp.

—    Lai Dievs stāv klāt šai lāga sievietei! — izsaucās mans aizbildnis. — Bet kā viņa grasās turp doties? Vai viņai ir nauda?

Misis Begneta vēlreiz tvēra pie svārkiem un izvilka ādas maciņu, žigli saskaitīja tajā vairākus šiliņus un apmierināta iebāza to atkal atpakaļ.

—    Nebēdājiet par mani, jaunkundz! Es esmu kareivja sieva, pieradusi ceļot, kur vajadzīgs. Lignum, veco zēn, — un viņa to vairākreiz noskūpstīja, — viena buča tev, Īrijas bērniem. Un nu es dodos uz Linkolnšīru pēc Džordža mātes!

Un viņa patiesi devās prom, bet mēs visi trīs palikām stāvot, pārsteigti un apmulsuši raudzīdamies cits citā. Stingrā gaitā misis Begneta aizsoļoja uz priekšu ar visu savu pelēko apmetni, nogriezās ap stūri un prom bija.

—    Mister Begnct, — ieteicās mans aizbildnis, — vai jūs tiešam ļausiet viņai tā aiziet?

—    Tur nekā nevar darīt, — uzrunātais atbildēja. — Tā viņa jau vienreiz atnāca mājās. No pasaules viņas malas. Ar to pašu pelēko apmetni. Un to pašu lietussargu. Ko vccā draudzene saka, to dariet. Darietl Kad vecā draudzene saka: es tā darīšu, — tad viņa tā izdara.

—    Nu tad viņa ir tikpat krietna un godīga, kāda izskatās no vaiga, — noteica mans aizbildnis, — un tas ir pats labākais, ko par viņu var sacīt.

—   Viņa ir Nepārspējamo bataljona karognesējs, — atbildēja misters Begncts, dodamies prom arī pats un atskatīdamies uz mums pāri plecam. — Un otras tādas nav nekur. Bet es nekad to nesaku, viņai dzirdot. Kārtībai jābūt!

LIII NODAĻA

Pēdas.

Pašreizējos apstākļos misteram Bakitam bezgala daudz nākas apspriesties ar savu resno rādītājpirkstu. Kad mistera Bakita apcerēšanā nokļūst tik neatliekams un svarīgs jautājums kā pašreiz, resnais rādītājpirksts šķiet nonākam tādā kā padomdevēja dēmona lomā. Viņš liek to sev pie auss — un tas viņam pačukst ziņas, viņš liek to sev pie lūpām — un tas pavēl viņam ciest klusu, viņš paberzē ar to degunu — un tas saasina viņa ožu, viņš krata to pret kādu vaininieku — un tas kā noburts pazudina sevi ar atzīšanos. Detektīvu tempļa gaišreģi nešaubīdamies apgalvo: ja misters Bakits ilgi un pamatīgi apspriežas ar savu rādītājpirkstu, drīz gaidāma liela un briesmīga atriebe.

Misters Bakits citkārt ir itin rāms cilvēku dabas pētnieks, visumā labdabīgs filozofs, kas netiecas pārlieku bargi tiesāt cilvēku dzimuma vājības; palaikam viņš apstaigā veselu rindu mājokļu, izstaigā neskaitāmas ielas, turklāt radīdams iespaidu, ka nīkst gurdā bezdarbībā. Viņš ir ārkārtīgi draudzīgi noskaņots pret saviem amata brāļiem un mīļu prātu sadzer ar viņiem pa glāzītei, viņš brīvi rīkojas ar naudu, attiecībās ar citiem ir laipns un patīkams, risina visnevainīgākās sarunas — taču cauri viņa dzīves rāmajam plūdumam bez mitas kā zernstraume slīd varenais rādītājpirksts.

Laiks un vieta nespēj saistīt misteru Bakitu. Kā jebkurš šīszemes cilvēks, viņš šodien ir te, bet rītu citur, taču atšķirībā no jebkura šīszemes cilvēka parīt viņš atkal ir te. Šovakar viņš nevērīgi ielūkosies lāpu apdzēsējos sera Lestera Dedloka pilsētas nama priekšā, rīt no rīta viņš staigās pa Ccznivoldas celiņiem, kur savulaik staigājis vecais virs, kura gars šobrīd tiek pielabināts ar slepkavas atradējam piesolītajām simt ginejāin. Bakits pārlūko visu, kas viņam piederējis, — atvilktnes, rakstāmgaldus, kabatas. Pēc dažām stundām viņš atkal būs divvientulibā ar romieti, un abi salīdzinās savus rādītājpirkstus.

Var jau būt, ka šādas nodarbes nav savienojamas ar mājas dzīves jaukumiem, vismaz ir skaidrs, ka misters Bakits pagaidām uz mājām neposās. Kaut gan kopumā viņš augstu vērtē misis Bakitas sabiedrību — tā ir dāma ar dabas piešķirtām pēddzines spējām, kas, izkoptas profesionālā ce]ā, varētu būt veikušas dižus darbus, taču ir palikušas gudra amatiera spēju līmenī, — viņš kavējas prombūtnē no šī dzīves priecinājuma. Misis Bakitai šobrīd jāsamierinās ar to sabiedrību un tām sarunām, ko spēj sniegt viņu īrniece (par laimi, tā ir jauka dāma, kas saista misis Bakitas interesi).

Bēru dienā Linkolnsinfīldā sapulcējas liels |aužu pūlis. Sers Lesters Dedloks personiski piedalās izvadīšanas ceremonijā; ja gribam būt precīzi, te patiesībā vēl ir tikai trīs pavadītāji, proti, lords Dūdls, Viljams Bafijs un izvārgušais radinieks (kurš te paķerts klāt līdzsvara labad), taču sēru karietes nav saskaitāmas. Aristokrātija šai pasākumā ieguldījusi tik daudz labdarības uz četriem riteņiem, cik šī apkaime vēl nav pieredzējusi. Uz kariešu sāniem lepojas tāds daudzums ģerboņu, ka var nodomāt, vai tikai visa Heraldu palāta nav vienlaikus zaudējusi abus vecākus. Hercogs Fūdls ir atsūtījis varen greznu pīšļu un putekļu godibu ar sudrabotiem riteņu rumbu segvākiem, patentētām asīm un visiem jaunāko laiku papildinājumiem, turklāt vēl ar trim nelaimīgiem zemes tārpiem, kas, zaudējuma satriekti, stāv lepnā braucamrīka aizmugurē kā dzīvi bēdu iemiesojumi. Visi Londonas labāko aprindu kučieri šķiet dziļu sēru pārņemti, un, ja šis vecais virs nodilušajā apģērbā jebkad ir jutis interesi par šķirnes zirgiem (tas gan šķiet neiespējami), tad šodien viņš to var apmierināt visā pilnībā.

Kluss un nemanāms starp sēru māktajiem apbedītājiem, ekipāžām un zirgiem vienā no pavadītāju karietēm sēž misters Bakits un ērti vēro pūli caur loga spraišļiem. Pūli viņš allaž prot vērot ar modru aci, tāpat kā jebko citu, un nekas nepaslīd garām viņa asajam skatienam, kad viņš raida to gan pa vienu karietes logu, gan pa otru, gan augšup namu logos, gan pāri ļaužu galvām.

— Ak tu arī esi šeit, mana palīdze, ko? — misters Bakits sevī nosaka, šādi uzrunādams misis Bakitu — vīra godājamā amata dē| tā guvusi iespēju stāvēt uz nelaiķa nama kāpnēm. — Ak tā gan! Tā gan! Un tu patiesi izskaties lieliski, misis Bakita!

Bēru gājiens vēl nav sācies — tas gaida, kad no nama taps iznests šīs pulcēšanās tiešais cēlonis. Misters Bakits, sēdēdams pirmajā no ģerboņiem rotātajām karietēm, skatās ārā un ar abiern resnajiem rādītājpirkstiem cenšas atvirzīt žalūziju spraiš|us par mata tiesu tālāk citu no cita.

Un te nu var sacīt tikai vislabāko par viņa laulātā drauga jūtām, jo viņa uzmanība joprojām ir pievērsta misis Bakitai. — Ak tu arī esi šeit, mana palīdze, ko? — viņš nomurmina vēlreiz. — Un mūsu īrniece tāpat! Es tevi redzu, misis Bakita, un ceru, ka tu jūties labi un esi vesela, mīļā!

Vairāk misters Bakits nesaka ne vārda, tikai sēž, nenolaizdams no loga savu vērīgo skatienu, līdz ārā tiek iznests atvaļinātais aristokrātijas noslēpumu glabātājs (kur gan šie noslēpumi ir tagad? vai viņš joprojām tos glabā? vai tic aizlidojuši viņam līdzi šai negaidītajā ceļojumā?), un bēru gājiens sakustas, atklājot mistera Bakita acīm citas ainas. Tad viņš ērti iekārtojas sēdeklī un sāk pētit karietes rotājumus — kas zina, varbūt kādreiz šādas zināšanas var izrādīties noderīgas.

Ir liela atšķirība starp misteru Talkinghornu, kas ieslēgts savā tumšajā karietē, un misteru Bakitu, kas noslēdzies savējā. Starp neizmērojamo Visuma telpu ap mazo brūcīti, kas vienu no viņiem iemidzinājusi mūžīgā miegā, ko netraucē smagā kratīšanās pa bruģa akmeņiem, un tievo asins strūkliņas taku, kas otru tur modrā nomodā, ko pauž ik matiņš uz viņa galvas. Taču viņiem abiem tas ir gluži vienalga; ne vienam, ne otram tas nerūp.

Misters Bakits ērti sēž savā karietē, kamēr bēru gājiens virzās garām, un izslīd no tās, kad pienāk jau iepriekš gaidītā izdevība. Viņš dodas uz sera Lestera Dedlokn namu; pagaidām tas kļuvis viņam gandrīz par mājvietu, kur viņš nāk un iet jebkurā laikā, kur viņš allaž top ar cieņu uzņemts un augstu vērtēts, kur viņš pazīst visas telpas un staigā pa tām, noslēpumainas diženības ieskauts.

Misteram Bakitam nav nedz jāklauvē, nedz jāzvana. Viņš ir parūpējies pats par savu atslēgu un var iekļūt namā, kad vien vēlas. Kad viņš iet cauri priekštelpai, Merkūrijs pavēsta: — Te jums ir vēl viena vēstule, mister Bakit, — atnāca pa pastu, — un iedod to viņam.

—    Ak vēl viena? — atjautā misters Bakits.

Ja Merkūriju gadījumā urda ziņkāre attiecībā uz mistera Bakita korespondenci, piesardzīgais inspektors nebūt nedomā to apmierināt. Misters Bakits paskatās uz sulaini tā, it kā Merkūrija seja būtu aleja vairāku jūdžu garumā un viņš dīki pārlūkotu to no viena gala līdz otram.

—    Vai jums gadījumā nav tabakdoze? — misters Bakits apvaicājas.

Diemžēl Merkūrijs nešņauc tabaku.

—    Vai jūs man nevarētu pagādāt kādu šķipsniņu? — misters Bakits vaicā. — Pateicos! Nav svarīgi, kāda tā ir. es šai ziņā neesmu izvēlīgs. Pateicos!

Nesteidzīgi paņēmis no kārbiņas, kas šai nolūkā dabūta no kāda cita kalpotāja, misters Bakits ar īpašu uzmanību aposta tabaku papriekš ar vienu nāsi, pēc tam ar otru, pēc tam, labi padomājis, paziņo, ka ši esot īstā šķirne, un ar vēstuli rokā dodas tālāk.

Atisters Bakits kāpj augšā uz mazo bibliotēku, kura atrodas lielās iekšienē, un, kaut gan viņš to dara ar tāda cilvēka izskatu, kas ik dienas radis saņemt dučiem vēstuļu, patiesībā plaša sarakste viņam nemaz nav tik parasta. Misters Bakits nav nekāds lielais rakstītājs un ar spalvu rīkojas apmēram tāpat kā ar savu nelielo kabatas zizli, ko allaž nēsā sev līdzi, lai tas būtu pa ķērienam; viņš arī nemudina citus sev rakstīt, jo šāds paņēmiens, pēc viņa domām, ir pārāk vienkāršots un tiešs sarežģītu darījumu kārtošanā. Turklāt viņš nereti ir redzējis, kā vēstules top par iznīcinošiem pierādījumiem tiesā, un ir pārliecinājies, ka rakstīt tās nav bijis prāta darbs. So iemeslu dēļ viņam ļoti maz iznācis rīkoties ar vēstulēm — gan kā sūtītājam, gan kā adresātam. Un tomēr pēdējo divdesmit četru stundu laikā viņš ir saņēmis apaļu pusduci vēstuļu.

—    Un šī ir tai pašā rokrakstā, — nosaka misters Bakits, — un satur tos pašus divus vārdus.

Kādus divus vārdus?

Viņš apgriež atslēgu durvīs, atsprādzē savu melno kabatas grāmatiņu, kas daudziem kļuvusi par likteņgrāmatu, izņem no tās vē! vienu vēstuli un izlasa vārdus, kas lieliem burtiem rakstīti abās: LĒDIJA DEDLOKA.

—       Jā, jā, — nosaka misters Bakits. — Bet es būtu varējis nopelnīt atlīdzības maksu arī bez šīs anonīmās informācijas.

Ielicis abas vēstules savā likteņgrāmatā un atkal to aizsprādzējis, viņš atslēdz durvis — īstajā brīdī, jo tūdaļ pat viņam tiek ienestas pusdienas — uz krāšņas paplātes kopā ar karafi heresa. Draugu pulkā, kur valda nepiespiesta atmosfēra, misters Bakits mēdz sacīt, ka malks vecā, labā, brūnā Austrumindijas heresa esot pats labākais, ko viņam jebkad var piedāvāt. Tā nu viņš piepilda un iztukšo glāzi, tīksmi nočāpstina lūpas un ķeras pie ēšanas, līdz atkal apstājas, jo prātā ienākusi kāda doma.

Misters Bakits klusi atver durvis, kas savieno šo istabu ar blakustelpu, un ieskatās tajā. Bibliotēkā neviena nav, uguns kamīnā tik tikko kuras. Mistera Bakita skatiens, kā balodis aplidojis visapkārt istabai, nolaižas uz galdiņa, kur parasti tiek noliktas pienākušās vēstules. Tur guļ vairākas aploksnes ar sera Lestera vārdu. Misters Bakits pievirzās tuvāk galdiņam un nopēta adreses. — Nē, — viņš nosaka, — tāda rokraksta te nav. Tātad rakstīts tikai man. Rit varēšu visu darīt zināmu seram Lesteram Dedlokam.

Tā nospriedis, viņš atgriežas pie pusdienām un notiesā tās ar lielu ēstgribu; pēc neilgas snaudas viņš top aicināts uz viesistabu. Jau vairākus vakarus pēc kārtas sers Lesters ir aicinājis viņu turp, lai uzzinātu, vai slepenpolicistam nav kādas ļaunas ziņas. Šodien tur ir arī izvārgušais radinieks, kuru bēres pagalam nogurdinājušas, un Volurnnija.

Misters Bakits trīs reizes paklanās šiem trim cilvēkiem un katru reizi to izdara nepārprotami citādi. Seram Lesteram ar godbijīgu cieņu, Volumnijai ar galantu uzmanību, izvārgušajam radiniekam ar visziņa labvēlību, kas itin kā saka: «tu, draudziņ, esi zināms putns; es tevi pazīstu, un tu mani arī.» Izdāļājis šos nelielos takta apliecinājumus, misters Bakits saberzē rokas.

—   Vai jums ir kādas jaunas ziņas, inspektor? — vaicā sers Lesters. — Varbūt jūs vēlaties kaut ko sacīt man personiski?

—    Hm … šovakar ne, ser Lester Dedlok, baronet.

—   Jūs zināt, ka mans laiks ir pilnīgi jūsu rīcībā, — turpina sers Lesters, — jo pats galvenais šobrīd ir atjaunot nonievāto likuma diženību.

Misters Bakits noklepojas un pamet skatienu uz Volumniju, kas greznojusies ar smiņķi un kaklarotu, itin kā gribēdams ar cieņu piemetināt: «Nudien, jūs izskatāties gluži pievilcīga. Ticiet man, jūsu gados ir redzētas arī krietni sliktākas.»

Daiļā Volumnija, kura, iespējams, itin labi nojauš savas burvības atbruņojošo iespaidu, uz mirkli pārtrauc trijstūrveida zīmīšu rakstīšanu un domīgi sakārto pērļu kaklarotu. Misters Bakits domās apsver šīs kaklarotas vērtību un nospriež, ka Volumnija šobrīd laikam raksta dzejas.

—    Ja, mudinādams jūs likt lietā visas savas spējas un amata prasmi šī satriecošā notikuma izmeklēšanā, es varbūt neesmu izteicies pietiekami skaidri un noteikti, inspektor, — sers Lestcrs turpina, — tad es ļoti vēlētos izmantot pašreizējo izdevību, lai labotu jebkuru iespējamu nepilnību savos norādījumos. Neņemiet-vērā nekādus izdevumus! Es esmu gatavs maksāt jebkādu summu. Ne mirkli nešaubos, ka jūsu uzdevuma veikšanai tā nekad nevar būt par lielu.

Misters Bakits vēlreiz paklanās seram Lesteram tāpat kā iepriekš, apliecinādams cieņu viņa devīgumam.

—    Kā viegli noprotams, es joprojām neesmu atguvies no satricinājuma, ko izraisīja šī nesenā ļaundarība, — sers Lesters visai kaismīgi piebilst. — Maz ticams, ka pēc šī notikuma man tas jebkad pilnībā izdosies. Taču pēc šīvakara pārdzīvojuma mani vairāk nekā jebkad ir pārņēmis svēts sašutums: nupat zemei atdotas krietna, dedzīga un uzticama kalpa mirstīgās atliekas.

Sera Lestera balss nodreb un sirmie mati uz galvas ietrīcas. Acīs viņam iemirdzas asaras — ir pamodināta viņa esības labākā daļa.

—    Es paziņoju, — viņš saka, — es svinīgi paziņoju, ka līdz tam brīdim, kamēr šis noziegums netiks atklāts un likuma kārtā sodīts, es jutīšos gluži tā, it kā būtu aptraipīts mans paša vārds. Cilvēks, kurš man veltījis lielu daļu no sava mūža, cilvēks, kurš man veltījis pēdējo savas dzīves dienu, cilvēks, kurš daudz reižu sēdējis pie mana galda un gulējis zem mana jumta, aiziet no mana nama un nākamās stundas laikā tiek nogalināts! Es varu secināt tikai to, ka viņam, iespējams, tika sekots no mana nama, ka viņš, iespējams, tika novērots manā namā, ka viņš, iespējams, pat pirmoreiz tika pamanīts un izraudzīts par upuri tāpēc, ka bija saistīts ar manu namu, jo tas, iespējams, lika slepkavam domāt, ka šis cilvēks ir daudz bagātāks un nozīmīgāks, nekā var spriest pēc viņa ārienes. Ja es ar savām iespējām, savu ietekmi un stāvokli nespēšu izvilkt gaismā visus šī nozieguma vaininiekus, es vairs nevarēšu ar tīru sirdi apgalvot, ka godinu šī cilvēka piemiņu un atbildu ar uzticību tam, kurš aizvien bijis uzticīgs man.

Kamēr viņš ar dziļu kaismi un nopietnību runā šos vārdus, turklāt raugās apkārt tā, it kā uzrunātu plašu publiku, misters Bakits uzmet viņam vērīgu, nopietnu skatienu, kurā jaušas gandrīz vai līdzjūtības atblāzma — ja vien šāda doma nav nepiedodami pārdroša.

—    Šodien bēru ceremonija, — turpina sers Lesters, — spilgti apliecināja cieņu, ko mans aizgājušais draugs, — šo vārdu viņš īpaši uzsver, jo nāve izlīdzina visas kārtu atšķirības, — ko mans aizgājušais draugs bija iemantojis no mūsu valsts sabiedrības zieda, un vēl jo vairāk saasināja to smago pārdzīvojumu, ko man sagādāja baismīgais un nekrietnais noziegums. Es nežēlotu pat savu miesīgu brāli, ja uzzinātu, ka vainīgais ir viņš.

Misters Bakits izskatās bezgala nopietns. Volunmija piemetina, ka nelaiķis esot bijis izcili uzticams un brīnumjauks cilvēks.

—    Jūs droši vien smagi izjūtat šo zaudējumu, jaunkundz, — līdzjūtīgi atbild misters Bakits. — Tas ir pilnīgi saprotams. To, bez šaubām, varēja gaidīt, ka šāda cilvēka zaudējums būs smagi jūtams.

Volumnijas atbilde ļauj misteram Bakilam nojaust, ka viņas jūtīgā dvēsele pēc šī trieciena nekad vairs neatspirgs, lai cik ilgi viņa dzīvotu, ka viņas nervi ir saplosīti uz visiem laikiem un ka viņai vairs nav ne mazāko cerību jebkad smaidīt. To pauzdama, viņa saloka trijstūrī vēstuli vecajam, bargajam ģenerālim no Bātas, kuram rakstveidā attēlojusi savu grūtsirdīgo noskaņojumu.

—    Trauslai sievietei tas ir smags brīdis, — iejūtīgi nosaka misters Bakits, — taču laiks dziedē visu.

Volumnija ļoti vēlas dzirdēt, kas šajā sakarībā notiek. Vai pasludinās par vainīgo — tāds laikam bija tas teiciens? — to briesmīgo kareivi? Vai viņam bijuši kādi līdzzinātāji, vai kā viņus tur tiesā dēvē? Un vēl seko ne mazums tikpat tiešu jautājumu.

—    Kā lai to saka, jaunkundz, — atbild misters Bakits, iespaidīgi paceldams pirkstu (turklāt viņš no dabas ir tik galants, ka gandrīz vai pateicis «mana mīļā»), — šobrīd nav viegli atbildēt uz šiem jautājumiem. Šobrīd vēl ne. Es strādāju pie šī notikuma cauru dienu un nakti, ser

Lester Dedlok, baronet, — misters Bakits iesaista viņu sarunā, respektēdams šī ievērojamā vīra tiesības. — Ja mani palaikam neuzmundrinātu glāze heresa, diez vai es spētu ilgstoši izturēt šādu prāta piepūli. Es jums gan varētu atbildēt, jaunkundz, taču to liedz mans pienākums. Sers Lesters Dedloks, baronets, visā drīzumā tiks iepazīstināts ar iegūtajām ziņām. Un es ceru, — misters Bakits atkal izskatās ļoti nopietns, — ka viņš varēs justies gandarīts.

Izvārgušais radinieks tikai izsaka cerību, ka «to vīr' pakārs — par biedināšan' citiem». Viņš domā, ka šajos laikos esot grūtāk kādu pakārt nekā sagādāt kādam vietu par desmit tūkstošiem gadā. Viņš ir pārliecināts, ka «par biedināšan' ir daudz labāk pakārt kād' cit* nekā vispār nepakārt nevien'»-.

—    Jūs, protams, pazīstat dzīvi, ser, — saka misters Bakits, atzinīgi piemiegdams aci un saliekdams pirkstu, — un jūs varat apstiprināt to, ko es teicu šai dāmai. Jūs zināt bez teikšanas, ka es ķēros pie darba, tiklīdz ieguvu ziņas. Jūs saprotat daudz ko tādu, ko nevar prasīt no dāmas. Kur nu vēl ja viņa ieņem tik augstu stāvokli kā jūs, jaunkundz, — nosaka misters Bakits un gluži vai pietvīkst, attapdamics, ka atkal gandrīz izteicis «mana mīļā».

—    Inspektoram pilnīga taisnība, Volumnij, — piebilst sers Lesters. — Viņš ir uzticīgs savam pienākumam.

—    Priecājos, ka man ir tas gods dzirdēt no jums atzinīgu vērtējumu, ser Lester Dedlok, baronet, — nomurmina misters Bakits.

—    Patiesību sakot, Volumnij, — turpina sers Lesters, — tas nav atdarināšanas cienīgs paraugs — uzdot inspektoram tādus jautājumus, kādus uzdevāt jūs. Viņam pašam vislabāk zināmi savi pienākumi, un viņš rīkojas saskaņā ar tiem un atbild par tiem. Un nepiedien mums, kas palīdzam radīt likumus, kavēt vai traucēt tos, kuri šos likumus iemieso dzīvē. Vai arī, — sers Lesters turpina bargākā tonī, jo Volumnija izrādījusi tieksmi pārtraukt viņu, iekams viņš pabeidzis teikumu, — vai arī tos, kuri atjauno to nonievāto diženību.

Volumnija pieticīgā pazemībā paskaidro, ka viņu nebūt ncurdot tīrā ziņkāre vien (kas vispār tik raksturīga viņas dzimuma jaunām un gaisīgām pārstāvēm), bet ka viņa vai mirstot nost aiz žēluma un raizēm par šo dārgo cilvēku, kura zaudējumu viņi visi apraudot.

—    Ļoti labi, Volumnij, — atsaka sers Lesters. — Tādā gadījumā jūs pratīsiet būt pietiekami apdomīga.

Misters Bakits izmanto klusuma brīdi, lai atkal taptu uzklausīts.

—    Ser Lester Dedlok, baronet, ar jūsu at|auju un mūsu starpā runājot, es labprāt pavēstīšu šai dāmai, ka es šo gadījumu jau uzskatu tikpat kā par pabeigtu. Tas ir lielisks gadījums… lielisks gadījums… un to mazumiņu, kā vēl pietrūkst līdz galīgām beigām, es, domājams, varēšu pievienot pēc nedaudzām stundām.

—    Es patiesi ļoti priecājos, to dzirdot, — saka sers Lesters. — Tas dara jums lielu godu.

—    Ser Lester Dedlok, baronet, es ceru, ka tas varbūt vienlaikus darīs godu man un dos gandarījumu visiem citiem, — ļoti nopietni atbild misters Bakits. — Redziet, kad es teicu, ka šis ir lielisks gadījums, jaunkundz, — misters Bakits turpina, nopietni paraudzīdamies uz seru Lesteru, — es to vērtēju no sava redzes punkta. Skatoties no citiem redzes punktiem, šādi gadījumi vienmēr izrādās vairāk vai mazāk nepatīkami. Dažkārt mēs uzzinām ļoti dīvainas lietas par vienu otru ģimeni, jaunkundz, — ak tētīt, jūs nudien teiktu: neticamas un neiespējamas lietas!

Volumnija izgrūž savu nevainīgo, pakluso kliedzienu un piekrīt, ka tā varot būt gan.

—    Jā, un tas gadās pat augstdzimušās ģimenēs, augstu stāvošās ģimenēs, varenās ģimenēs, — saka misters Bakits, atkal pārlaizdams seram Lesteram nopietnu skatienu. — Man arī agrāk ir bijis gods pakalpot augstdzimušām ģimenēm, un jūs ne iedomāties nevarat — es iešu pat tiktāl, ka sacīšu: arī jūs, ser, nevarat ne iedomāties, — (tas tiek sacīts izvārgušajam radiniekam), — kas tur palaikam atklājas!

Radinieks, garlaicības mokās cilādams un kraudams sev uz galvas dīvāna spilvenus, nožāvājas: — Vssvrbūt! — Ar to domāts: «Viss var būt!»

Sers Lesters, uzskatīdams, ka pienācis laiks inspektoru atlaist, šai vietā majestātiski iestarpina: — Ļoti labi. Pateicos jums! — un ar rokas mājienu liek saprast ne vien to, ka saruna beigusies, bet arī to, ka augstdzimušas ģimenes, kas atjaujas piesavināties zemus tikumus, pašas ir atbildīgas par sekām. — Atcerieties, inspektor, ka es esmu jūsu rīcībā, kad vien jūs vēlaties, — viņš visžēlīgi piebilst.

Misters Bakits, joprojām palikdams ļoti nopietns, apvaicājas, vai rīt no rīta varēšot traucēt baronetu, ja gadījumā izdotos tikt ar lietu tik tālu, cik viņš iecerējis.

—   Jebkurā laikā, — atbild sers Lesters.

Misters Bakits atkal trīs reizes paklanās un dodas uz durvju pusi, bet tad atceras kādu piemirstu apstākli.

—    Starp citu, vai es drīkstētu pavaicāt, — viņš paklusi saka, drošības dēļ panācies atpakaļ, — kurš izlika kāpnēs ziņojumu par atlīdzību?

—    To pavēlēju izlikt es, — atbild sers Lesters.

—    Vai tā būtu liela vaļība, ser Lester Dedlok, baronet, ja es jums jautātu — kāpēc?

—    Nebūt ne. So vietu es izvēlējos tāpēc, ka tā šai namā ir pati redzamākā. Es uzskatu, ka šis paziņojums pēc iespējas vairāk jātur nama ļaužu acu priekšā. Es gribu, lai mani kalpotāji izjūt un apzinās, cik baigs ir šis noziegums, cik cieša ir apņemšanās to atriebt, cik neiespējama izvairīšanās no soda. Tomēr jūsu rīcībā ir vairāk ziņu par šo lietu, inspektor, un ja jums ir kādi iebildumi …

Nē, šobrīd misteram Bakitam iebildumu nav; ja jau ziņojums ir izlikts, tad labāk to neaiztikt. Vēlreiz paklanījies visos trīs veidos, viņš iziet no istabas un aizver durvis tieši tai brīdī, kad Volumnija izgrūž kārtējo pakluso kliedzienu; tūlīt pēc tam viņa piemetina, ka šis apburošais briesmonis izskatoties pēc īsta noslēpumu kambara pārziņa.

Tā kā misters Bakits ciena sabiedrību un prot piemēroties jebkuram tās slānim, viņš drīz vien stāv pie priekšistabas kamīna — šajā ziemas vakarā tas izplata tīkamu siltumu un spožumu — un apbrīno Merkūriju.

—    Jums gan augumu Dievs nav žēlojis — būs kādas sešas pēdas un divas collas, vai?

—    Trīs, — pārlabo Mcrkūrijs.

—    Ak tik daudz, ko? Nu, skaidrs, jums ir plati pleci, tāpēc neizskatāties tik garš. Jā, jūs vis neesat kaut kāds šķeista. Vai neesat kādreiz pozējis skulptoram? — misters Bakits apvaicājas, aplūkodams viņu ar mākslinieka skatienu un lietpratīgi atmezdams galvu.

Nē, Mcrkūrijs nekad nav pozējis skulptoram.

—     Bet, ziniet, vajadzētu gr.n, — saka misters Bakits. — Viens mans draugs — kādreiz jūs dzirdēsiet, ka viņš kļuvis par Karaliskās akadēmijas skulptoru, — daudz dotu, lai varētu uzskicēt jūsu proporcijas un vēlāk atveidot tās marmorā. Milēdijas laikam pašreiz nav mājās?

—    Aizbrauca uz mielastu.

—    Laikam gan katru dienu tā braukā, ko?

—   Jā.

—        Nav nekāds brīnums! — saka misters Bakits. — Tik smalka dāma, tik skaista, apburoša un eleganta, ir gluži kā svaigs citrons uz viesību galda — rota jebkurai sabiedrībai. Vai jūsu tēvs arī kalpoja smalkiem ļaudīm — tāpat kā jūs?

Atbilde ir noliedzoša.

—         Manējais gan, — saka misters Bakits. — Sākumā viņš bija izsūtāmais zēns, pēc tam sulainis, vēlāk virssulainis, tad muižas pārvaldnieks un visbeidzot traktiera īpašnieks. Dzīvoja, visu godāts, un nomira, visu apraudāts. Jau uz nāves cisām gulēdams, teica, ka sulaiņa gadus uzskatot par pašiem godājamākiem savā mūžā, un tā arī bija. Mans brālis ari kalpo par sulaini un svainis tāpat. Vai milēdija ir lādzīga no dabas?

—   Apmēram kā visas — var iztikt, — atbild Merkūrijs.

—        A! — atsaucas misters Bakits. — Drusciņ palutināta, vai ne? Drusciņ kaprīza? Ak tu dieniņ! Ko tad citu no tādām skaistulēm var gribēt? Un mums tak viņas tāpēc patīk vēl jo vairāk, vai ne?

Merkūrijs, sabāzis rokas savu košo firziķu krāsas bikšu kabatās, izstiepj atlasā tērptās ideālo proporciju kājas un kā daždien sieviešu cienītājs atzīst, ka to nevarot noliegt. Tad ārā atskan riteņu troksnis, pēc brīža sāk neganti šķindēt zvans.

—        Kā eņģeli piemin, tā eņģelis klāt, — nosaka misters Bakits. — Atbraukusi!

Durvis atsprāgst vaļā, un milēdija iziet cauri priekšistabai. Viņa, kā arvien, ir bāla un pa daļai tērpusies sērās; uz rokas viņai ir divas krāšņas aproces. Vai nu šo aproču skaistums, vai arī milēdijas roku skaistums ārkārtīgi piesaista mistera Bakita uzmanību. Viņš raugās uz tām -ar alkatīgu skatienu un kaut ko pagrabina sev kabatā — iespējams, ka sīknaudas gabalus.

Jau iztālēm pamanījusi viņu, milēdija vaicājoši paskatās uz otru Merkūriju, kurš pārvedis viņu mājās.

—    Misters Bakits, milēdij.

Misters Bakits ceremoniāli paklanās, panākas uz priekšu un pārvelk pār lūpām savu padomdevēju dēmonu.

—   Vai jūs gribat tikties ar seru Lesteru?

—    Nē, milēdij, es esmu jau ticies ar viņu!

—   Vai gribat kaut ko sacīt man?

—    Šobrīd ne, milēdij.

—    Vai jums ir kādi jaunumi?

—    Daži ir, milēdij.

Tas viss tiek sacīts garāmejot. Milēdija tikpat kā neapstājas un līganā gaitā viena dodas augšā. Misters Bakits, aizgājis līdz kāpņu galam, vēro, kā viņa iet to pašu ceļu augšup, ko vecais virs gāja lejup pretī savai nāvei, kā paiet garām draudīgai skulptūru grupai, kurā atveidotie karotāji met uz sienas ieroču ēnas, kā paiet garām iespiestajam paziņojumam, uzmezdama tam paviršu skatienu, un kā aizslīd no viņa redzes loka.

—    Pievilcīga sieviete, nudien pievilcīga, — saka misters Bakits, atgriezies atpaka| pie Merkūrija. — Bet jāteic, ka neizskatās īsti vesela.

Neesot jau arī, pavēsta Merkūrijs. Bieži mokoties ar galvassāpēm.

Vai patiešām? Tas nu gan žēl! Misters Bakits viņai ieteiktu biežāk pastaigāties svaigā gaisā. To jau viņa darot, Merkūrijs paskaidro. Staigājot reizēm pat vairākas stundas, kad uznākot īsti nelāga lēkme. Pat vēlu vakaros.

—    Un jūs patiešām esat sešas pēdas un trīs collas garš? — apvaicājas misters Bakits. — Es, protams, atvainojos, ka jūs pārtraucu.

Par to neesot nekādu šaubu.

—    Jums ir tik samērīgs augums, ka tam grūti noticēt. Karaliskajā gvardē, tur tie vīri skaitās lieli skaistuļi, bet tādas izstīdzējušas maikstes vien ir… Ak viņa pastaigājas pat vēlu vakaros? Droši vien mēnessgaismā?

Ak jā! Mēnessgaismā gan. Protams. Nu kā tad citādi! Saruna risinās raiti, un abi vīri ir draudzīgi noskaņoti un abpusēji atsaucīgi.

—   Jūs pats gan laikam neko daudz neejat staigāt? — apvaicājas misters Bakits. — Droši vien neatliek laika?

Jā, un Merkūrijam arī nemaz nepatīk staigāt. Viņš labprātāk braucot ar karieti.

—    Bez šaubām, — saka misters Bakits. — Tas ir pavisam kas cits. Jā, tagad es atceros, — viņš piebilst, sildīdams rokas pie kamīna un ar patiku vērodams liesmas, — viņa izgāja pastaigāties arī tovakar, kad notika šī nelaime.

—    Kā tad, ka izgāja! Es pats viņu ielaidu dārzā, viņā pusē ielai.

—    Un tur jūs viņu atstājāt. Nu kā tadl Es redzēju, kā jūs aizgājāt atpakaļ.

—    Es gan jūs neredzēju, — saka Merkūrijs.

—    Es ļoti steidzos, — paskaidro misters Bakits, — jo gribēju apciemot savu tanti, kas dzīvo Celsijā, tikai divas mājas aiz vecās maiznīcas ēkas; tai dāmai jau deviņdesmit gadu, viņa ir vientuļa un dzīvo no sava nelielā īpašuma. Jā, tobrīd man tieši gadījās iet garām. Paga, paga… Ap cikiem tas varēja būt? Desmit vēl nebija.

—    Tas bija pusdesmitos.

—   Jums taisnība. Pusdesmitos. Un, ja es nemaldos, milēdija bija ietinusies vaļīgā, melnā apmetnī ar garām bārkstīm?

—   Jā, jā, protams.

Jā, jā, protams. Tagad misteram Bakitam jāatgriežas pie kāda sīka darbiņa, kas vēl augšā palicis nepabeigts, taču pirms tam viņam jāpaspiež Merkūrijam roka un jāpateicas par jauko sarunu, un kā būtu — tas jau nav daudz prasīts —, ja viņš kādreiz izbrīvētu kādu pusstundu iepriekšminētajam Karaliskās akadēmijas skulptoram, tādējādi sagādājot patikšanu abām pusēm?

LIV NODAĻA

Sprādziens.

Nakts dusas spirdzināts, misters Bakits otrā rītā agri ir kājās un pošas dienas kaujai. Uzvilcis tīru kreklu un padarbojies ar saslapinātu matu suku, ar kuras palīdzību viņš svinīgos gadījumos ieveido tās plānās šķipsnas, kas vēl atlikušas pēc skarbā pēdu pētnieka dzīvē pavadītajiem gadiem, misters Bakits stiprinās ar brokastim — ieliek pamatu dienas darbam, apēzdarns divas jērgaļas šķēles, ko atbilstošās devās papildina ar lēju, olām, grauzdiņu un ievārījumu. Paveicis to ar lielu labpatiku un noturējis slepenu apspriedi ar savu padomdevēju dēmonu, viņš konfidenciāli paziņo Merkūrijam, lai tas neuzkrītoši ieminoties seram Lesteram Dedlokam, baronetam, ka inspektors ir gatavs ierasties pie viņa, tiklīdz viņš būs gatavs to pieņemt. Pienāk vēlīga ziņa, ka sers Lesters steigšoties pabeigt savu rīta tualeti un pēc desmit minūtēm piebiedrošoties inspektoram bibliotēkā; misters Bakits dodas uz minēto telpu, nostājas kamīna priekšā un, pirkstu pie zoda piespiedis, lūkojas kvēlošajās oglēs.

Misters Bakits ir ļoti domīgs, kā jau cilvēks, kam veicams sevišķi nopietns darbs, tomēr viņš izturas nosvērti un savaldīgi, ar neapšaubāmu pašpaļāvību. Pēc sejas izteiksmes viņu varētu noturēt par slavenu vista spēlmani, kurš izraudzījies augstu likmi — teiksim, vismaz simt gincju — un kuram vinnests ir jau tikpat kā rokā, tomēr meistara reputācija prasa, lai viņš izspēlētu visu līdz pēdējai kārtij ar elegantu lietpratēja roku. Misters Bakits it nemaz neizskatās satraukts vai mulsināts, kad ienāk sers Lesters, taču, kamēr baronets lēni dodas uz atzveltnes krēsla pusi, viņš iesānis pavada to ar tikpat vērīgi nopietnu skatienu kā iepriekšējā dienā — ar skatienu, kurā gandrīz vai jaušama līdzjūtības atblāzma, ja vien šāda doma neliktos nepiedodami pārdroša.

—    Piedodiet, ka liku jums gaidīt, inspektor, taču es šorīt piecēlos vēlāk nekā parasti. Es nejūtos labi. Pārlieku liels ir bijis pēdējā laikā pārciestais satraukums un sašutums. Man ir… ģikts… — sers Lesters ir gribējis teikt «veselības traucējumi», un jebkuram citam viņš tā arī būtu teicis, taču misters Bakits acīm redzami tāpat visu zina, — un pēdējo dienu notikumi to atkal saasinājuši.

Kad viņš ar zināmām grūtībām un sāpīgu izteiksmi sejā ir iekārtojies krēslā, misters Bakits pievirzās mazliet tuvāk un atspiežas ar vienu lielo plaukstu pret bibliotēkas galdu.

—    Man nav zināms, inspektor, — sers Lesters piebilst, paceldams acis pret viņu, — vai jūs vēlaties runāt ar mani tikai divatā, bet tas ir pilnīgi jūsu ziņā. Ja jūs tā vēlaties — lai notiek. Ja ne, droši vien lēdija Dcdloka labprāt gribētu dzirdēt…

—    Redziet, ser Lester Dcdlok, baronet, — atbild misters Bakits, galvu uzstājīgi piešķiebis un rādītājpirkstu piespiedis pie auss gluži kā auskaru, — šobrīd mums katrā ziņā jārunā tikai divatā. Drīz jūs sapratīsiet, ka mums jārunā tikai divatā. Dāmas klātbūtne man var būt tikai patīkama, it sevišķi, ja šī dāma ieņem tik izcilu sabiedrisko stāvokli kā lēdija Dcdloka, tomēr, aizmirstot savas personiskās intereses, es atļaušos jums apgalvot, ka mums katrā ziņā jārunā divatā.

—    Ar to man pietiek.

— Un turklāt vēl, ser Lester Dedlok, baronet, — misters Bakits turpina, — es nupat gribēju lūgt jūsu atļauju aizslēgt durvis.

—    Bez šaubām, dariet to.

Misters Bakits veikli un klusi nokārto šo drošības pasākumu, mirkli pietupdamies uz ceļgala, lai tīrā ieraduma pēc iegrozītu atslēgu slēdzenē tā, ka no ārpuses neviens istabā nevar ieskatīties.

—    Ser Lester Dedlok, baronet, es jau vakarvakarā (cicu — lai pabeigtu šo lietu, man vajadzīgs pavisam maz. Tagad es esmu to pabeidzis un savācis pierādījumus pret cilvēku, kas izdarīja noziegumu.

—    Pret to kareivi?

—    Nē, ser Lester Dedlok, pret kareivi ne.

Sers Lesters izskatās ļoti pārsteigts un noprasa: — Vai vainīgais ir arestēts?

Pēc īsa klusuma brīža misters Bakits viņam paskaidro: — Vainīgā ir sieviete.

Sers Lesters atgāžas atpakaļ krēslā un, elpai aizraujoties, izgrūž: — Augstā debessl

—    Un tagad, ser Lester Dedlok, baronet, — misters Bakits, izslējies pār viņu, vienu roku atspiedis pret bibliotēkas galdu un ar otras rādītājpirkstu iespaidīgi pavadīdams teikto, — mans pienākums ir sagatavot jūs tādai notikumu gaitai, kas var jums sagādāt — un es pat atļaušos sacīt: kas jums noteikti sagādās — lielu triecienu. Taču jūs, ser Lester Dedlok, baronet, esat džentlmenis, un es zinu, ko nozīmē džentlmenis un ko spēj džentlmenis. Džentlmenis spēj lepni un nelokāmi saņemt triecienu, kad tādam lemts nākt. Džentlmenis spēj saņemt sevi rokās un saslieties gandrīz pret jebkuru likteņa belzienu. Nu, kaut vai jūs pats, ser Lester Dedlok, baronet! Ja jums būtu lemts piedzīvot triecienu, jūs, gluži dabiski, domātu par savu dzimtu. Jūs sev vaicātu, kā šādu triecienu būtu pārcietuši visi jūsu priekšteči līdz pat Jūlija Cēzara laikiem — tālāk par viņu pagaidām neiesim —, un to starpā jūs atcerētos daudzus, kas būtu pratuši to pārciest godam, un arī jūs to pārciestu godam, cienīdams viņu piemiņu un vēlēdamies saglabāt dzimtas godu. Tā jūs spriestu un tā jūs rīkotos, ser Lester Dedlok, baronet.

Sers Lesters, atgāzies krēslā un cieši satvēris tā paroccs, stingu seju raugās runātājā.

—   Un tagad, ser Lester Dedlok, — turpina misters Bakits, — kad esmu jūs šādi sagatavojis, lūdzu jūs ne mirkli neraizēties par to, ka tādi vai citādi apstākļi kļuvuši zināmi man. Es tik daudz zinu par dažnedažādiem cilvēkiem gan no augstas, gan no zemas kārtas, ka vēl kāda zināšanu drusciņa šurp vai turp man nenozīmē itin neko.

Diez vai šajā pasaules šaha spēlē iespējams kāds gājiens, kas man sagādātu pārsteigumu, un, ja tāds vai citāds gājiens ir noticis, mana zināšana tur neko negroza, jo, vadoties pēc manas pieredzes, jebkurš iespējams gājiens (jo sevišķi nepareizā virzienā) var agri vai vēlu tikt izdarīts. Tāpēc es gribu jums sacīt, ser Lester Dcdlok, baronet: nekādā ziņā nejaujiet vaļu raizēm tāpēc, ka es esmu uzzinājis kaut ko jaunu par jūsu ģimeni.

—    Pateicos jums par šo sagatavošanu, — atbild sers Lesters pēc zināma klusuma brīža, nepakustinājis ne roku, ne kāju un nemainījis sejas izteiksmi, — es ceru, ka tā bija lieka, tomēr laba griba dara jums godu. Esiet tik laipns un turpiniet! Un vēl, — sers Lesters inspektora ēnā šķiet gandrīz vai saraujamies mazāks, — ja jums nav iebildumu, lūdzu, apsēdieties.

Nē, iebildumu nav. Misters Bakits atnes krēslu un sēzdamies pieplacina savu ēnu. — Un tagad, ser Lester Dcdlok, baronet, pēc šī īsā ievada es ķeršos pie lietas. Lēdija Dcdloka …

Sers Lesters saslejas krēslā un bargi raugās runātājā. Misters Bakits izdara nomierinošu kustību ar rādītājpirkstu.

—    Lēdija Dedloka, kā jūs pats zināt, bauda vispārēju apbrīnu. Jā, vispārēju apbrīnu — tāda nu ir viņas gaišība, — saka misters Bakits.

—    Man ļoti gribētos, inspektor, lai milēdijas vārds šajā sarunā netiktu pieminēts, — sers Lesters ledaini saka.

—    Arī man to gribētos, ser Lester Dedlok, baronet, taču … tas nav iespējams.

—    Nav iespējams?

Misters Bakits nepielūdzami purina galvu.

—    Ser Lester Dedlok, baronet, tas nepavisam nav iespējams. Tas, kas man sakams, attiecas tieši uz viņas gaišību. Viņa ir ass, ap kuru griežas visi šie notikumi.

—    Inspektor, — sers Lesters atbild ar zibošu skatienu un drebošām lūpām, — jūs zināt savu pienākumu. Dariet, ko tas jums liek, bet uzmanieties, ka nepārkāpjat robežas! To es nespētu paciest. To es nespētu izturēt. Milēdijas vārdu jūs šajā sarunā iesaistāt pats uz savu atbildību… pats uz savu atbildību. Milēdijas vārds nav vārds, ko ikdienas cilvēki var deldēt pēc savas patikas!

—    Ser Lester Dedlok, baronet, es teikšu tikai to, kas man jāsaka, un ne vārda vairak.

—    Ceru, ka tā tiešām būs. Nu labi. Turpiniet, seri

Paskatījies dusmīgajās acīs, kuras tagad vairās no viņa skatiena, un uz dusmīgo stāvu, kas dreb no galvas līdz kājām, kaut arī sers Lesters cenšas savaldīties, misters Bakits ar rādītājpirkstu iztausta sev ceļu un paklusā balsī turpina:

—    Ser Lester Dedlok, baronet, mans pienākums ir pastāstīt jums, ka nelaiķis misters Talkinghorns jau sen juta neuzticību un aizdomas pret lēdiju Dedloku.

—    Ja viņš būtu uzdrīkstējies kaut ar pušplēstu vārdu izpaust tās man, ser, — bet tas nenotika! — es būtu nogalinājis viņu pats ar savu roku! — iesaucās sers Lesters, uzsizdams ar plaukstu pa galdu. Taču pašā niknuma karstumā viņu aptur mistera Bakita viszinošais skatiens un rādītājpirksts, kas lēni kustas gaisā, kamēr pats inspektors ar pašpaļāvīgu un iecietīgu sejas izteiksmi krata galvu.

—    Ser Lester Dedlok, nelaiķis misters Talkinghorns bija atturīgs un noslēgts cilvēks, un es nevaru ar drošu pārliecību un precizitāti pateikt, ko viņš bija iecerējis pašā sākumā. Taču viņš pats darīja man zināmas savas jau sen radušās aizdomas, ka lēdija Dedloka ar kāda rokraksta starpniecību ir atklājusi — turklāt šai pašā namā un iūsu klātbūtnē, ser Lester Dedlok, — ka kaut kur lielā trūkumā dzīvo kāds cilvēks, kurš bijis viņas iemīļotais pirms tam, kad jūs kļuvāt milēdijas pielūdzējs, un kuram vajadzēja viņu apprecēt. — Misters Bakits mirkli apklust un tīšām atkārto: — Kuram vajadzēja viņu apprecēt… visādā ziņā vajadzēja. Misters Talkinghorns pats darīja man zināmas savas aizdomas, ka drīz pēc tam, kad šis cilvēks nomiris, lēdija Dedloka viena pati slepeni apmeklējusi viņa nožēlojamo mājokli un nožēlojamo kapavietu. No savām paša iegūtajām ziņām, no redzētā un dzirdētā esmu pārliecinājies, ka lēdija Dedloka patiesi devusies šādā gājienā, ģērbusies savas istabmeitas kleitā, jo nelaiķis misters Talkinghorns nolīga mani, lai es papētītu viņas gaišību — atvainojiet, ka izsakos tādiem vārdiem, kādus mēs parasti lietojam savā starpā, — un es to izdarīju, cik sīki man tobrīd bija iespējams. Es savedu kopā Linkolnsinfīldas dzīvoklī viņas istabmeitu ar liecinieku, kas bija lēdijas Dedlokas slepenā gājiena pavadonis, un nepalika ne mazāko šaubu, ka viņa, šai jaunajai sievietei nezinot, paņēmusi tās kleitu. Ser Lester Dedlok, baronet, es jau vakar mēģināju mazliet nolīdzināt ceļu pirms šiem nepatīkamajiem atklājumiem, teikdams, ka pat ļoti augstas kārtas ģimenēs reizēm mēdz notikt |oti dīvainas lietas. Viss, ko es stāstīju, — un vēl vairāk — ir noticis jūsu paša ģimenē, tas noticis ar milēdiju un ap viņu. Es esmu pārliecināts, ka nelaiķis misters Talkinghorns turpināja pētīt šos apstākļus līdz pat savai nāves stundai, un es pat domāju, ka tajā pašā vakarā starp viņu un lēdiju Dedloku notika nepatīkama izskaidrošanās. Un tagad jūs pats to pastāstiet lēdijai Dedlokai, ser Lester Dedlok, baronct, un pajautājiet, vai pēc tam, kad misters Talkinghorns jau bija devies mājās, viņas gaišība gadījumā neaizgāja uz viņa dzīvokli, gribēdama viņam vēl kaut ko sacīt, un vai viņa nebija ģērbusies melnā, vaļīgā apmetnī ar garām bārkstīm.

Sers Lestcrs sēž gluži kā statuja, vērdamies nežēlīgajā rādītājpirkstā, kas urbjas viņa sirds svētākajos dziļumos.

—    Pastāstiet to viņas gaišībai, ser Lester Dedlok, baronet, manā vārdā, slepenpolicijas inspektora Bakita vārdā. Un, ja viņas gaišība nevēlas to atzīt, pasakiet viņai, ka tam nav nozīmes, ka inspektors Bakits visu zina un zina arī to, ka viņa kāpnēs pagāja garām tam kareivim, kā jūs viņu saucat (kaut gan viņš vairs nekalpo armijā), — arī viņa pati zina, ka pagājusi tam garām. Un kādēļ, poc jūsu domām, ser Lester Dedlok, baronet, es jums to stāstu?

Sers Lcsters, aizsedzis seju ar abām rokām, izgrūž apspiestu vaidu un lūdz inspektoru brīdi pagaidīt. Lēni un pamazām viņš atvelk rokas no sejas, un, lai gan viņa seja ir tikpat balta kā mati, viņa izskats atkal pauž tādu savaldību un pašcieņu, ka misteru Bakitu pārņem zināma godbijība. Kaut kas sastindzis un nedzīvs ir pārņēmis visu baroneta būtni un ieskāvis to no visām pusēm, pārsedzot pazīstamo augstprātības čaulu, un misters Bakits drīz ievēro, ka viņš runā neparasti lēni, ik pa laikam dīvaini aizķeroties vārdu sākumā un izgrūžot šais vietās neartikulētas skaņas. Ar šādām skaņām viņš tagad pārtrauc klusumu, tomēr drīz saņemas tiktāl, ka izsaka savu neizpratni, kāpēc tik uzticams un centīgs cilvēks kā nelaiķis misters Talkinghorns neko nav darījis viņam zinīmu par šiem satriecošajiem, briesmīgajiem, neticamajiem apstākļiem.

—    Arī uz šo jautājumu, ser Lester Dedlok, baronet, palūdziet atbildēt viņas gaišību, — atbild misters Bakits. — Palūdziet slepenpolicijas inspektora Bakita vārdā, ja šādu rīcību uzskatāt par pareizu. Ja vien es ārkārtīgi

nemaldos, jūs uzzināsiet, ka nelaiķim misteram Talkinghornarn bija nodoms darīt visu jums zināmu, līdzko viņš uzskatītu, ka pienācis īstais brīdis; vēl vairāk: ka viņš par to iepriekš brīdinājis viņas gaišību. Pilnīgi iespējams, ka viņš dzīrās to darīt tieši tajā rītā, kad es apskatīju viņa līķi. Jūs taču nezināt, ko pēc piecām minūtēm domāju sa cīt un darīt es, ser Lester Dedlok, baronet, ja mani šai mirklī aizraidītu uz viņpasauli, es to nepaspētu, un tad jūs arī varētu brīnīties, kāpēc es šo vai to neesmu izdarījis, vai ne?

Taisniba gan. Sers Lesters, ar pūlēm apspiedis nesaprotamās, uzbāzīgās skaņas, saka: — Taisnība gan.

Sai brīdī no priekštelpas atskan skaļa balsu čala. Misters Bakits, brīdi ieklausījies, aiziet līdz bibliotēkas durvīm, klusi tās atslēdz, atver vajā un atkal ieklausās. Tad viņš atvelk galvu atpakaļ un aši, bet savaldīgi pačukst: — Ser Lester Dedlok, baronet, šī nelaimīgā ģimenes liksta nonākusi ļaužu mutēs, kā es jau paredzēju, kad nelaiķis misters Talkinghorns tik piepeši tika nonāvēts. Vienīgā iespēja to apklusināt ir ielaist un uzklausīt visus tos cilvēkus, kas šobrīd lejā cīnās ar jūsu sulaiņiem. Varbūt pasēdiet klusi tepat — dzimtas goda dēļ — un es mēģināšu tikt ar tiem galā? Un esiet tik laipns, pamājiet man, kad jums liksies, ka es to gaidu.

Sers Lesters tikko saprotami atbild: — Inspektor… dariet, ko varat, dariet, ko varatl

Misters Bakits, pamājis ar galvu un visgudri saliecis rādītājpirkstu, nosteidzas lejā uz priekštelpu, un balsis ātri pieklust. Itin drīz viņš atgriežas, viņam seko Merkūrijs un tā amatbrālis, vēl viens dievu sūtnis tādā pašā pūderētā parūkā un firziķu krāsas biksēs; tie abi nes krēslu, kurā sēž nevarīgs večuks. Viņiem nopakaļ iet vēl viens vīrietis un divas sievietes. Laipni un nepiespiesti norādījis, kur novietot krēslu, misters Bakits atlaiž abus Merkūrijus un atkal aizslēdz durvis. Sers Lesters ar ledainu skatienu vēro šo neparasto iebrukumu viņa svētnīcā.

— Varbūt jūs mani pazīstat, dāmas un kungi, — konfidenciālā tonī saka misters Bakits. — Ls esmu slepenpolicijas inspektors Bakits, un šis te, — viņš pavelk ārā no krūšu kabatas sava parocīgā zižļa galiņu, — ir inanas varas simbols. Tātad jūs gribējāt sastapt seru Lesteru Dedloku, baronetu. Labi! Te jūs viņu redzat, un lieciet aiz auss, ka tāds gods katram vis netiek parādits. Jūs, cienījamais sirmgalvi, sauc Smolvīds; jūsu vārdu es labi zinu.

—    Un neko sliktu par to jūs nekad neesat dzirdējisl — spalgā, skaļā balsi iesaucas misters Smolvīds.

—    Bet vai jūs gadījumā nezināt, par ko reiz piebeidza vienu vepri, ko? — atmet misters Bakits, cieši raudzīdamies vinā, tomēr nezaudēdams savaldīšanos.

—    Nē!

—    Nu tad ziniet: par to, ka tas bija par daudz nekaunīgs, — saka misters Bakits. — Skatieties, ka jūs arī nenonākat līdzīgā stāvokli, jo tas jums godu nedarīs. Vai jūs gadījumā neesat paradis sarunāties ar kādu kurlo?

—    Esmu, — iešņācās misters Smolvīds, — mana sieva ir pakurla.

—    Nu, tad ir skaidrs, kāpēc jūs tik ska|i spiedzat. Bet, tā kā viņas šeit nav, jūs mierīgi varat nolaist baisi kādu oktāvu zemāk — dariet to, un jūs iemantosiet gan manu pateicību, gan vairāk cieņas, — saka misters Bakits. — Un šis te kungs, šķiet, ir no sludinātājiem?

—    Cedbends vārdā, — piemetina misters Smolvīds, nu jau runādams krietnu toni zemāk.

—    Man kādreiz bija viens draugs, seržants, ar tādu pašu uzvārdu, — saka misters Bakits, pastiepdams viņam roku, — tāpēc man patīk šis uzvārds. Un tā, protams, ir misis Cedbenda?

—    Un misis Snegsbija, — iepazīstina misters Smolvīds.

—    Viņas vīrs ir tiesas kancelejas preču tirgotājs un mans vecs draugs, — saka misters Bakits. — Viņš man ir gluži kā miesīgs brālis!… Nu, un kas tad noticis?

—    Vai jūs gribat vaicāt, kādā lietā mēs esam nākuši šurp? — misters Smolvīds jautā, mazliet apmulsis no sarunas straujā pavērsiena.

—    Jā, jā! Jūs labi zināt, ko es domāju. Noklausīsimies to visu te, sera Lestera Dedloka, baroneta, klātbūtnē. Stāstiet!

Misters Smolvīds, ar rokas kustību pieaicinājis tuvāk misteru Cedbcndu, čukstus apspriežas ar viņu. Misters Cedbends, kam caur pieres un delnu porām izspiedies varens daudzums eļļas, skaļi nosaka: — Jāl Jūs papriekšu! — un atgriežas savā agrākajā vietā.

—    Es biju mistera Talkinghorna klients un draugs, — misters Smolvīds čiepstošā balsī uzsāk. — Man ar viņu bija savi darījumi. Es viņam biju noderīgs, un viņš bija noderīgs man. Vecais Kruks, kas nu jau ir zem zemes, bija mans sievasbrālis. Miesīgs brālis tai nešķīstajai žagatai … nu, misis Smolvidai. Es pārņēmu Kruķa īpašumu. Izskatīju visus viņa papīrus un krājumus. Tie visi tika izcilāti manā acu priekšā. Tur atradās viens vēstu|u sainītis, kas piederējis agrāk mirušam īrniekam, noslēpts pašā plaukta dibenā blakām Lēdijas Džeinas — tas ir, Kruķa kaķenes — guļvietai. Viņš visas mantas bija šitā kaut kur paslēpis. Misters Talkingliorns gribēja dabūt tās vēstules un dabūja arī, bet papriekš es tās izskatīju pats. Es esmu lietišķs cilvēks, un es tajās iemetu aci. Tās bija vēstules no īrnieka sirdsdāmas, un zem tām bija paraksts «Ilonorija». Nu, mīlīši, tas tak nav nekāds parastais vārds — Honorija, vai ne? Vai šajā namā gadījumā nav kāda dāma, kas parakstās ar vārdu «Honorija», ko? Ak, nē, kur nu, droši vien nel Droši vien nel Un dāma, kam būtu tāds pats rokraksts? Ak, nē, droši vien ne!

S.ai brīdī misters Smolvīds, ko spožākā triumfa brīdī sagrābj klepus lēkme, aprauj savu runu un izdveš: — Ak tu tētīt! Ak tu dieniņ! Tīri vai dvēseli rauj laukā!

—    Kad jūs būsiet gatavs runāt par to, kās attiecas uz seru Lesteru Dedloku, baronetu, — saka misters Bakits, nogaidījis, līdz večukam pāriet lēkme, — tad viņš ir, lūk, šeit.

—    Vai tad es vel nerunāju par to, mister Bakit? — iesaucas vecais Smolvīds. — Vai tad tas uz šo kungu neattiecas? Ne kapteinis Modons, ne viņa burvīgā Honorija, ne viņu abu bērns piedevām visam citam? Nu, tad es gribu zināt, kur tās vēstules ir. Ja tās neattiecas uz seru Lesteru Dedloku, tad uz mani gan. Es uzzināšu, kur tās atrodas. Es neļaušu tām klusiņām pazust. Es tās nodevu savatn draugam un pilnvarotajam misteram Talkinghorriam un nevienam citam.

—    Un viņš jums par tām samaksāja, turklāt ļoti devīgi, vai ne? — saka misters Bakits.

—    Tas nav svarīgi. Es gribu zināt, kurš tās ir paņēmis. Un es pateikšu, ko mēs gribam — mēs visi, kas te esam, mister Bakit! Mēs gribam, lai šī slepkavība tiktu rūpīgāk un pamatīgāk izmeklēta. Mēs zinām, kam tā bija vajadzīga un kāds ir tās iemesls, un jūs neesat darījis pietiekami daudz. Ja arī Džordžs, tas klaiņotājs dragūns, tur ir pielicis roku, tad viņš bijis vienīgi līdzdalībnieks un kāda cita uzsūtīts. Jūs ļoti labi saprotat, par ko es runāju, — ne sliktāk par jebkuru citu!

—       Tad nu re, ko es jums teikšu, — saka misters Bakits,

acumirkli mainījis savu izturēšanos; viņš pieiet vecajam vīram tuvu klāt un piešķir savam rādītājpirkstam apbrīnojamu, fascinējošu spēku, — drīzāk es uz vietas izputēšu nekā pie|aušu, lai kāds — kaut viens cilvēks pasaulē — traucētu man šīs lietas izmeklēšanu, sarežģītu to vai aizsteigtos notikumiem priekšā kaut vai par pussekundi. Ak jās gribat, lai lieta tiktu rūpīgāk un pamatīgāk izmeklēta? Ak jūs to gribat? Vai redzat, rau, šo te roku, un vai domājat, ka es nezinu, kad ir vispiemērotākais brīdis izstiept to pēc vaininieka, kurš raidīja šāvienu?

Tik varens ir šī vīra baisais spēks un tik biedinoši skaidri redzams — viņš ar vārdiem tukši nedižojas —, ka misters Smolvīds sāk atvainoties. Apvaldījis piepešo dusmu uzplūdu, misters Bakits viņu pārtrauc:

—    Dodu jums padomu: par šo slepkavību jūs galvu nelauziet. Tas ir mans darbs. Palasiet pa reizei avīzes — un es nešaubos, ka itin drīz jūs tur šo to atradīsiet, ja vien lasīsiet uzmanīgi. Es savu darbu protu, un tas ir viss, kas man jums šai sakarībā sakāms. Tagad par vēstulēm. Jūs gribat zināt, pie kā tās ir. To es varu jums pateikt. Tās ir pie manis. Vai šis ir tas pats sainītis?

Misters Smolvīds alkatīgām acīm raugās uz nelielo tīstokli, ko misters Bakits izvelk no kādas neredzamas paslēptuves mēteļa iekšpusē, un atzīst, ka tas esot īstais.

—    Un ko jūs vēl gribat teikt? — vaicā misters Bakits. — Un ncpletiet tik platu muti, jo tas jūs skaistāku nedara.

—    Es gribu piecsimt mārciņas.

—    Nu gan jūs pārteicāties — laikam gribējāt teikt: piecdesmit, — misters Bakits zobgalīgi nosaka.

Tomēr izrādās, ka misters Smolvīds neesot vis p «rtcicies.

—    Nu tad tā: sers Lestcrs Dedloks, baronets, pilnvaro mani izskatīt šo lietu (neko neatzīstot un neapsolot), — turpina misters Bakits, un sers Lesters mehāniski paloka galvu, — un man tātad jāapsver jūsu prasība pēc piecsimt mārciņām. Nudien gauži nesaprātīgs priekšlikums! Jau divsimt piecdesmit būtu par traku, tomēr drusku jēdzīgāk. Vai negribat labāk prasīt divsimt piecdesmit?

Misters Smolvīds ir pilnīgi pārliecināts, ka ne.

257

—    Tādā gadījumā uzklausīsim misteru Cedbcndu, — saka misters Bakits. — Ak tu dieniņ! Cik reižu neesmu klausījies savu draugu seržantu, jūsu uzvārda brāli, — tas

9—1157

nu gan bija tik prātīgs cilvēks kā reti kurš, skaties, no kuras puses gribi!

Pēc šāda uzaicinājuma misters Cedbends panākas uz priekšu un, uzplājis sejai eļļaini glumu smaidiņu un saberzējis glumi eļļainās plaukstas, sāk savu runu:

—    Mani draugi, mēs šobrīd atrodamies — mana sieva Reičela un es — bagāto un vareno krāšņajos mājokļos. Kālab mēs šobrīd atrodamies bagāto un vareno krāšņajos mājokļos, mani draugi? Vai tālab, ka esam še aicināti? Vai tālab, ka esam lūgti baudīt mielastu kopā ar viņiem, vai tālab, ka esam lūgti līksmoties kopā ar viņiem, vai tālab, ka esam lūgti strinkšķināt arfu kopā ar viņiem, vai tālab, ka esam lūgti dejot kopā ar viņiem? Nē. Tad kālab mēs atrodamies še, mani draugi? Vai tālab, ka mūsu rokās ir ticis grēcīgs noslēpums un par tā glabāšanu mēs prasām labību, vīnu un eļļu — vai arī, kas daždien nozīmē to pašu, proti, naudu? Varbūt gan tālab, mani draugi!

—    Jūs esat lietišķs cilvēks, kas ir, tas ir, — nosaka misters Bakits, kas klausās ]oti uzmanīgi, — un, jādomā, tālāk grasāties mums paskaidrot, kāds ir šis noslēpums. Pareizi darāt. Ļoti pareizi darāt.

—    Nu tad. mans brāli, mīlestībā vienoti, dosimies tālāk, — ar viltīgu skatienu saka misters Cedbends. — Reičela, mana sieva, panācies uz priekšu!

Misis Cedbcnda, kas to vien šķiet gaidījusi, tik enerģiski panākas uz priekšu, ka atstumj vīru pavisam aizmugurē, un nostājas mistera Bakita priekšā ar spīvu smaidu skarbajā sejā.

—    Ja vēlaties zināt to, ko zinām mēs, es varu jums to pastāstīt, — viņa saka. — Es palīdzēju uzaudzināt mis Hodonu, viņas gaišības meitu. Es kalpoju pie viņas gaišības māsas, kura ļoti sāpīgi pārdzīvoja negodu, ko viņas gaišība tai uzvēla, un pēc bērna piedzimšanas pateica viņas gaišībai, ka bērns esot miris, — daudz no tā patiešām netrūka. Taču viņas meita ir dzīva un es viņu pazīstu.

Pateikusi to, īpaši dzēlīgi uzsvērdama vārdu «gaišība», misis Cedbenda iesmejas, sakrusto rokas uz krūtīm un nepielūdzami raugās misterā Bakitā.

—    Nu, tad es nojaušu, ka jūs par to gribēsiet mārciņas divdesmit — vai varbūt dāvanu apmēram tādā vērtībā? — saka inspektors.

Misis Cedbenda tikai pasmejas un nicīgi atmet, ka tikpat labi viņš varot piedāvāt divdesmit pensus.

— Un ko teiks mana drauga, kancelejas preču tirgotāja, laipnā dzīvesbiedre? — noprasa misters Bakits, ar pirkstu aicinādams panākt priekšā misis Snegsbiju. — Kāds varētu būt jūsu trumpis, kundze?

Savu trumpi atklāt misis Snegsbijai sākumā traucē pašas vaimanas un asaras, tomēr pamazām juceklīgiem izrāvieniem noskaidrojas, ka viņa ir neģēlīgu pārestību šaustīta sieviete, kuru misters Snegsbijs vieglu roku pievīlis, licis novārtā un pūlējies turēt neziņas tumsībā un kuras galvenais mierinājums šai bēdpilnajā dzīvē bijis nelaiķa mistera Talkinghorna līdzjūtīgais atbalsts; vienā savā apciemojuma reizē Kuka laukumā, kad viņas krāp nieks vīrs bijis projām, šis kungs izrādījis viņai tādu līdzjušanu, ka pēdējā laikā viņa gājusi pie tā izkratīt sirdi visās savās bēdās. Šķiet, ka ikviens, ja neņem vērā klātesošos, nozvērējies graut misis Snegsbijas sirdsmieru. Are, misters Gapijs, «Kendža un Kārboja» ierēdnis, pirmajā sākumā bijis tik atklāts un vēlīgs kā saule pie debess, bet tad piepeši kļuvis neizdibināms kā melna nakts, un nav nekādu šaubu, ka uz to viņu ar pielabināšanu un uzpirkšanu piedabūjis misters Snegsbijs. Un tad misters Vīvls, mistera Gapija draugs, kurš tik noslēpumaini mājojot tur, uz viņu pusi no Kuka laukuma, — ar to bijis taisni tāpat un aiz tiem pašiem saprotamiem iemesliem. Un tad vēl nelaiķis Kruks un nelaiķis Nimrods, un nelaiķis Džo — visi viņi bijuši «iepīti tai lietā». Kādā lietā, to misis Snegsbija skaidri nepasaka, bet viņa zina, ka Džo bijis mistera Snegsbija dēls, zina tik skaidri, «kā kad no kanceles būtu paziņots»; viņa sekojusi misteram Snegsbijam pa pēdām, kad viņš pēdējo reizi devies pie tā puikas, un kāpēc tad viņš tur būtu gājis, ja tas puika nebūtu viņa dēls? Nu jau labu laiku viņas galvenā nodarbošanās bijusi — sekot misteram Snegsbijam turpu un atpakaļ, pa labi un pa kreisi un likt kopā visus aizdomīgos apstākļus, un aizdomīgs bijis katrs apstāklis, kas vien nācis priekšā, — un tā nu viņa nerimtīgi dienu un nakti pūlējusies, lai atmaskotu un satriektu savu neuzticīgo vīru. Tādējādi noticis, ka viņa savedusi kopā Cedbendus un misteru Talkinghornu un pastāsījusi misteram Talkinghornam par mistera Gapija pārmaiņu, un palīdzējusi izvilkt gaismā tos apstākļus, kas interesē klātesošo sabiedrību, bet to viņa darījusi tikai starp citu, jo viņas lielais galamērķis esot un mūžam paliekot mistera Snegsbija pilnīga atmaskošana un laulības šķiršana. Visu to misis Snegsbija kā apvainota sieviete, kā mistera Cedbenda piekritēja un kā nelaiķa mistera Talkinghorna apraudātāja ir ieradusies šeit apliecināt ar uzticības zvērestu, un viņa to dara, cik juceklīgi vien iedomājams, iepīdaina savā stāstā visu iespējamo un neiespējamo, un viņai nav it nekādu mantīgu interešu, nekādu slepenu plānu vai ieceru kā vienīgi nule minētās, un līdzi viņai, tāpat kā it visur, nāk biezs aizdomu mākonis, kas ceļas no viņas nerimtīgi darbinātajām greizsirdības dzirnavām.

Kamēr velkas šī runa — un tas ir labs brīdis —, misters Bakits, kurš jau ar pirmo skatienu redz cauri misis Snegsbijai gluži kā etiķa pudelei, apspriežas ar padomdevēju dēmonu un pievērš savu nepārspējamo uzmanību Ccdbendiem un misteram Smolvīdam. Sers Lesters Dedloks sēž tikpat nekustīgi — kā ledus kārtiņas ieskauts —, tikai paretam pamet skatienu uz misteru Bakitu, itin kā paļaudamies uz šo cilvēku vienīgo visā pasaulē.

—    Ļoti labi, — saka misters Bakits. — Tagad es saprotu jūsu nolūkus, un, tā kā sers Lesters Dedloks, baronets, ir pilnvarojis mani parūpēties par šo lietu, — sers Lesters atkal mehāniski paloka galvu, apstiprinādams teikto, — es varu tai veltīt visu savu taisna lēmēja uzmanību. Es nelietošu tādus vārdus kā «sazvērestība», «naudas izspiešana» un tamlīdzīgi, jo mēs esam sabiedrības cilvēki un mūsu uzdevums ir nokārtot visu patīkamā ce]ā. Bet es jums pateikšu, kas mani patiešām pārsteidz, — mani pārsteidz tas, ka jūs sacēlāt troksni lejā priekštelpā. Tas bija pilnīgi pretrunā ar jūsu interesēm. Redz, ko es par to domāju.

—    Mēs gribējām, lai mūs ielaiž, — lūdzoši paskaidro misters Smolvīds.

—    Protams, protams, jūs gribējāt, lai jūs ielaiž, — misters Bakits jautri piekrīt, — tomēr ir bezgala dīvaini, ka vecam kungam jūsu gados — tik tiešām, es teiktu, ļotī cienījamos gados! — kungam, kura prātu, bez šaubām, divtik asinājis kustības spēju zudums, likdams visiem dzīvības spēkiem sakāpt galvā, — ka tādam kungam neienāk prātā, cik svarīgi ir paturēt šādu lietu pilnīgā slepenībā, jo pretējā gadījumā tā vairs nav ne graša vērta! Redziet, jūsu nevaldāmā daba ņēma virsroku, un ar to pašu jūs zaudējāt pamatu zem kājām, — misters Bakits paziņo lietišķā un draudzīgā tonī.

—    Es tikai pateicu, ka neiešu prom, iekams kāds no sulaiņiem neuzies parunāt ar seru Lestcru Dedloku, — iebilst misters Smolvīds.

—    Pilnīgi pareizi! Un tur jūsu nevaldāmā daba ņēma virsroku. Tad nu citreiz turiet to grožos — un nopelnīsiet labu naudiņu. Vai varu zvanīt, lai viņi nāk jūs nonest lejā?

—    Kad mēs runāsim skaidrāku valodu? — misis Cedbenda bargi noprasa.

— Lai Dievs svētī šo vaļsirdīgo sievieti! Ai, cik ziņkārs allaž ir jūsu burvīgais dzimums! — galanti atbild misters Bakits. — Iit vai parīt man būs tas prieks jūs apciemot, un es neaizmirsīšu arī misteru Smolvīdu un viņa priekšlikumu par divsimt piecdesmit mārciņām.

—    Piecsimt! — iesaucas misters Smolvīds.

—    Nu, lai būtu! Nomināli piecsimt. — Misters Bakits pace] roku pie zvana auklas. — Nu, vai varu pagaidām teikt jums arlaburītu savā un nama saimnieka vārdā? — viņš dod nepārprotamu mājienu.

Tā kā nevienam nav dūšas pret to iebilst, misters Bakits izdara, ko solījis, un viesi iziet no istabas tieši tāpat, kā ienākuši. Misters Bakits pavada viņus līdz durvīm un, atkal atgriezies, nopietni lietišķā tonī saka:

—    Ser Lester Dedlok, baronet, tagad jūsu ziņā ir izlemt, vai atpirkties no viņiem vai ne. Es pats, visu apsverot, ieteiktu atpirkties, un man šķiet, ka to varētu izdarīt itin lēti. Redziet, tā skābā gurķa šķēle, ko sauc par misis Snegsbiju, ir tikusi izmantota šai spēlē uz visām pusēm un padarījusi vairāk sliktuma, vilkdama kopā visus pavedienus, nekā tad, ja tiešām būtu zinājusi, ko dara. Es nešaubos, ka nelaiķis misters Talkinghorns turēja grožus savās rokās un būtu vadījis zirgus pēc sava prāta, bet viņu nogāza no bukas ar galvu pa priekšu, un nu zirgiem kājas sapinušās un katrs velk un rauj uz savu pusi. Tā nu ir, un tāda ir dzīve. Kā kaķa nav mājās, tā peles kājās; kur ledus lūst, tur ūdens plūst. Tagad par to personu, kuru vajadzēs arestēt.

Sers Lesters itin kā atmostas, kaut gan acis viņam visu laiku ir plati vajā; viņš cieši veras misterā Bakitā, bet tas pašlaik veras pulkstenī.

—    Persona, kuru vajadzēs arestēt, šobrīd atrodas šajā namā, — turpina misters Bakits, atlikdams pulksteni atpakaļ kabatā un kļūdams tāds kā mundrāks, — un es vēlos apcietināt viņu jūsu klātbūtnē. Ser Lester Dedlok, baronct, nesakiet ne vārda un sēdiet pavisam mierīgi. Nebūs nekāda trokšņa un nekādas kņadas. Vakarā es atnākšu pie jums vēlreiz, ja tas jums ir pa prātam, un pacentīšos rīkoties tā, lai apmierinātu jūsu vēlēšanos attiecībā uz šo nelaimīgo ģimenes sarežģījumu un vistaktiskākajā ceļā paturētu to klusībā. Un tagad, ser Lester Dedlok, baronct, — neuztraucieties tik ļoti šī gaidāmā aresta dēļ! Jūs uzzināsiet, kā viss notika, — no sākuma līdz beigām.

Misters Bakits pazvana, aiziet līdz durvīm, īsi pačukst kaut ko Merkūrijam, aizver durvis un paliek stāvam pie tām, rokas sakrustojis uz krūtīm. Pēc saspringta vairāku minūšu klusuma durvis lēni atveras un istabā ienāk francūziete, mademoiselle Hortenze.

Līdzko viņa ienākusi iekšā, misters Bakits aši aizver durvis un atspiežas pret tām ar muguru. Piepešais troksnis liek ienācējai pagriezties, un tad viņa pirmoreiz ierauga krēslā sēdošo seru Lesteru Dedloku.

—    Lūdzu, atvainojiet, — viņa steigšus nomurmina. — Man teica, ka te neviena neesot.

Viņa apsviežas pret durvīm un tādējādi nonāk vaigu vaigā ar misteru Bakitu. Viņas seja saspringst, to pārklāj nāves bālums.

—    Šī ir mana īrniece, ser Lester Dedlok, — saka misters Bakits, pamādams ar galvu uz Ilortcnzes pusi. — Sī jaunā ārzemniece jau vairākas nedēļas ir mana īrniece.

—    Un kāda, pēc jūsu domām, seram Lesteram par to bēda, mans eņģeli? — viņa izsmējīgi apvaicājas.

—    Gan redzēsim, mans eņģeli, gan redzēsim, — atbild misters Bakits.

Mademoiselle Hortenze nomēro viņu ar skatienu — un saspringtās sejas drūmā izteiksme pārtop nicīgā smaidā.

—   Jūs ļoti mīklaini uzvedaties. Vai nebūsiet iedzēris?

—    Es esmu skaidrs kā stikls, mans eņģeli, — atbild misters Bakits.

—    Es atnācu uz šo pretīgo māju kopā ar jūsu sievu. Jūsu sieva pirms dažām minūtēm kaut kur pazuda. Lejā man pateica, ka viņa esot šeit. Es atnāku, un viņas šeit nav. Tad sakiet — kas tā ir par muļķīgu spēli? — mademoiselle noprasa; rokas viņai rāmi sakrustotas uz krūtīm, tomēr melnīgsnējā sejā jaušams spēcīgs asiņu pulss.

Misters Bakits tikai pakrata pirkstu pret viņu.

—   Ak Dievs, jūs taču esat viens nožēlojams idiots! — iesaucas mademoiselle, atmezdama galvu un spalgi iesmiedāmās. — Es eju lejā, laidiet mani garām, cūka tāds! — Un viņa draudīgi piecērt kāju pie zemes.

—    Esiet tik laipna, mademoiselle, — misters Bakits saka vēsā, nosvērtā tonī, — ejiet un apsēdieties tur uz tā dīvāniņa!

—    Nekur es nesēdīšos! — viņa, galvu purinādama, atcērt.

—    Esiet tik laipna, mademoiselle, — misters Bakits atkārto bez liekiem žestiem, vienīgi pakratīdams pirkstu, — ejiet un apsēdieties tur uz tā dīvāniņa!

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka es jūs arestēju sakarā ar slepkavību, un nekādi paskaidrojumi jums nav vajadzīgi. Es gribu saglabāt pieklājību pret jūsu dzimuma personu, turklāt ārzemnieci, ja tas būs iespējams. Ja ne, tad man vajadzēs kļūt rupjam, un ārpusē ne viens vien ir rupjāks par mani. Kāds būšu es, tas atkarīgs no jums. Tāpēc es jums iesaku kā draugs: ejiet un apsēdieties tur uz tā dīvāniņa, iekams nākamā minūte ir jūs svētījusi ar savu ierašanos!

Mademoiselle paklausa, asinīm spēcīgi pulsējot sejā; apsēdusies viņa aizžņaugtā balsi nosaka:

—   Jūs esat velns!

—    Re, tā, — misters Bakits atzinīgi turpina, — nu jums ir daudz ērtāk, un nu jūs uzvedaties tā, kā jaunai, saprātīgai ārzemniecei piederas. Tāpēc es došu jums padomu, un tas būs tāds: nerunājiet neko lieku. Pašreiz jums vispār nekas nav jārunā, un, jo vairāk jūs turēsiet meli aiz zobiem, jo labāk būs jums pašai. īsi sakot, parler, cik maz vien iespējams. — Misters Bakits izskatās ļoti apmierināts ar to, ka iespraudis šo franču vārdu.

Mademoiselle, papletuši muti kā tīģeriene un raidīdama uz viņu kvēlošus zibeņus no savām melnajām acīm, sastingusi un izslējusies sēž uz dīvāna, un rokas viņš.i ir krampjaini sažņaugtas — gandrīz vai šķiet, ka tāpat arī kājas; viņa vēlreiz izgrūž:

—   Velns jūs esat, Bakit, īsts velns!

—    Tātad klausieties, ser Lester Dedlok, baronet, — saka misters Bakits, un, sākot no šī brīža, viņa rādītājpirksts nerimst darboties, — šī jaunā sieviete, mana īrniece, kalpoja par istabmeitu pie viņas gaišības tieši tajā laikā, par lairu es ar jums runāju, un šī jaunā sieviete ne vien juta pret viņas gaišību visnegantāko un kvēlāko naidu — pēc tam kad tika atlaista …

—    Meli! — iekliedzas mademoiselle. — Es pati aizgāju no viņas!

—    Kāpēc jūs neklausāt manam padomam? — misters Bakits saka izteiksmīgā, gandrīz vai lūdzošā balsī. — Es esmu pārsteigts par jūsu piesardzības trūkumu! Jūs taču viegli varat pateikt kaut ko tādu, kas tiks izmantots pret jums. Un to jūs noteikti izdarīsiet. Nepiegrieziet vērību maniem vārdiem, kamēr es tos nesaku tiesā. Tie netiek sacīti jums.

—    Atlaista, kā tad! — nikni kliedz mademoiselle. — Viņas gaišība esot mani atlaidusi! Varena «gaišība», neko teikt! Kaunā un negodā es būtu nonākusi, palikdama pie tādas netikles «gaišības»!

—    Lai Dievs žēlīgs! Nudien es brīnos par jumsi — misters Bakits mēģina viņu pārliecināt. — Es patiesi biju domājis, ka franči ir pieklājīga tauta! Un nu man jādzird, ka sieviešu kārtas persona tā runā sera Lestera Dedloka, baroneta, klātbūtnē!

—    Nožēlojamais, pieviltais nejēga! — kliedz mademoiselle. — Es uzspļauju viņa namam, viņa vārdam, viņa stulbumam! — Un teiktā piepildījumu dāsni saņem grīdas paklājs. — Kāds varens vīrsl O, cik dižens un izcils vīrs! Ak debess! Phē!

—    Tātad, ser Lester Dedlok, baronet, — turpina misters Bakits, — šī nevaldāmā ārzemniece tikpat neganti bija ieņēmusi galvā, ka var uzstādīt pretenzijas nelaiķim seram Talkinghornam, tāpēc ka reiz bijusi viņa dzīvoklī nelielā uzdevumā — to es jums stāstīju —, lai gan par iztērēto laiku un pūlēm viņai tika bagātīgi samaksāts.

—    Meli! — sauc mademoiselle. — Es atsviedu viņam at-pa-ka] to naudu!

—    Ja jūs tomēr katrā ziņā gribat parler, — misters Bakits kā starp citu piebilst, — tad jums jārēķinās ar sekām. Es neņemšos droši apgalvot, ser Lester Dedlok, vai viņa kļuva par manu īrnieci ar iepriekšēju nodomu izdarīt šo slepkavību, reizē aizmiglojot man acis, bet viņa apmetās manā mājā un dzīvoja tur tieši tajā laikā, kad uzmācīgi klīda gar nelaiķa mistera Talkinghorna namu, meklēdama ķildu ar viņu, novezdama līdz izmisumam nabaga kancelejas preču tirgotāju.

—    Meli! — kliedz mademoiselle. — Tas viss ir meli!

—    Slepkavība tika izdarīta, ser Lester Dedlok, un jūs jau zināt, kādos apstākļos tā notika. Tagad es lūdzu jūs kādu brītiņu sekot manam stāstam sevišķi uzmanīgi. Mani izsauca uz notikuma vietu, un izmeklēšanu uzticēja man. Es apskatīju istabu, līķi, dokumentus un visu pārējo. Kad tai pašā namā biju dabūjis dažas ziņas no ierēdņa, es arestēju Džordžu, jo viņš tovakar bija redzēts nama tuvumā, turklāt ap to pašu laiku, kad notika slepkavība, un ierēdnis liecināja, ka agrāk dzirdējis viņu strīdamies ar nelaiķi, pat piedraudam tam. Ja jūs man vaicāsiet, ser Lester Dedlok, vai es no paša sākuma ticēju, ka Džordžs vainīgs šajā slepkavībā, es jums sacīšu atklāti — nē; tomēr viņš varēja būt vainīgais, un pietiekami daudz apstākļu liecināja viņam par Jaunu, lai pienākums liktu man viņu arestēt un paturēt iepriekšējā ieslodzījumā. Un nu klausieties!

Misters Bakits saliecas uz priekšu, pauzdams zināmu satraukumu — vismaz šajā cilvēkā to var dēvēt par satraukumu —, un ar varenu rādītājpirksta vēzienu gaisā piesaka nākamo paziņojumu: mademoiselle Hortenze ieurbjas viņā ar melnajām acīm un, drūmi saraukusi pieri, cieši sakniebj sausās lūpas.

—    Es tovakar aizgāju mājās, ser Lester Dedlok, baronet, un sastapu šo jauno sievieti ēdam vakariņas kopā ar manu sievu, misis Bakitu. Sī dāma jau no paša sākuma tika izrādījusi varenas simpātijas pret misis Bakitu, bet tovakar viņa pūlējās vairāk nekā jebkad — taisnību sakot, pāršāva pār strīpu. Tāpat viņa arī pārcentās, daudzinādama savu cieņu pret nelaiķi un veltīdama vislabākos vārdus tā piemiņai. Dievs mans liecinieks, kad es apsēdos viņai pretī pie galda un noskatījos, kā viņa rīkojas ar nazi, man vienā mirklī uzzibsnīja doma: tas būs viņas darbs!

Mademoiselle tikko dzirdami izgrūž ar krampjaini savilkto muti:

—   Jūs esat velns!

—    Un kur tad viņa bija tai vakarā, kad notika slepkavība? — turpina misters Bakits. — Viņa esot bijusi teātrī. Tur viņa patiešām bija — to es noskaidroju; viņa tur bija gan pirms, gan pēc slepkavības. Es zināju, ka man ir darīšana ar slīpētu pretinieci un ka pierādījumus savākt būs grūti, tāpēc izliku viņai lamatas tādas kā vēl nekad un arī risku at|āvos tādu kā vēl nekad. Kamēr mēs ēdām vakariņas un sarunājāmies, es visu sevi pamatīgi apdomāju. Pēc vakariņām, uzkāpis augšā guļamistabā, es visu izstāstīju misis Bakitai, iepriekš aizbāzis viņai muti ar palagu, lai viņa neizgaistu kādu pārsteiguma saucienu, jo mūsu māja nav liela un tai jaunajai sievietei ir dzirdīgas ausis. Mana mīļā, tādus jokus gan atmetiet, citādi man vajadzēs sasiet jums kājas! — Misters Bakits ir piepeši pārtraucis runu, nedzirdami piesteidzies pie francūzietes un uzlicis savu smago roku viņai uz pleca.

—    Kas tad nu jums uznācis? — viņa noprasa.

—    Metiet ārā no galvas iedomu lēkt laukā pa logu, — atbild misters Bakits, brīdinoši kratīdams pirkstu. — Tas, redz, man uznācis. Tā! Ņemiet mani zem elkoņa! Nevajag celties, es pats apsēdīšos jums blakus. Un ņemiet mani zem elkoņa! Jūs zināt, ka es esmu precēts vīrs, un jūs pazīstat manu sievu. Ņemiet mani zem elkoņa!

Velti pūlēdamās ar mēli apslapināt sausās lūpas, viņa brīdi cīnās ar sevi, tad izgrūž mokpilnu skaņu un padodas.

—    Tā, nu ir atkal viss kārtībā. Ser Lester Dedlok, baronet, šī lieta nekad nebūtu tik lieliski izdevusies, ja nebūtu misis Bakitas — tāda sieviete ir viena uz piecdesmit tūkstošiem, nē, uz simt piecdesmit tūkstošiem! Lai iemidzinātu šis jaunās dāmas modrību, es kopš tās dienas vairs nespēru kāju savās mājās, bet satikos ar misis Bakitu te pie maiznieka, te piena veikalā — cik bieži vien bija vajadzīgs. Kad misis Bakita gulēja ar palagu mutē, es viņai čukstus teicu: «Mana mīļā, vai tu varētu pastāvīgi maldināt viņu, pēc iespējas dabiski stāstot par manām aizdomām uz Džordžu un tā tālāk un tādā garā? Vai tu varētu bez atpūtas vērot viņu nakti un dienu? Vai tu vari man apsolīti «Viņa nekā nedarīs, man nezinot; viņa būs mana gūstekne, pati to nenojauzdama; viņa neizbēgs no manis, tāpat kā neizbēgs no nāves; viņas dzīve būs mana dzīve, un viņas dvēsele būs mana dvēsele, līdz es būšu viņu atmaskojusi, ja viņa ir vainīga?»» Un, cik nu skaidri palags ļāva runāt, misis Bakita atbildēja: «Bakit, es to varu!» Un viņa to paveica spīdoši!

—    Meli! — iejaucās madctnoiselle. — Tie visi ir meli, mans draugs!

—    Ser Lester Dedlok, baronet, vai zināt, kā attaisnojās mani aprēķini? Kad es paredzēju, ka šī neapvaldītā jaunā sieviete vēlreiz pārcentīsies uz otru pusi, vai man bija taisnība vai ne? Man bija taisnība. Ko viņa centās darīt tālāk? Tikai nesatraucieties! Viņa centās vērst aizdomas uz viņas gaišību.

Sers Lcsters uzslējās kājās, bet sagrīļojas un atkal atkrīt sēdeklī.

—    Un uz to viņu iedrošināja ziņas, ka es gandrīz pastāvīgi uzturos te — kaut gan to cs darīju ar nolūku. Tagad atveriet manu kabatgrāmatiņu, ser Lester Dedlok, — ja es drīkstu atjauties tādu vaļību un pasviest to uz jūsu pusi — un apskatiet man atsūtītās vēstulēs, kurās katrā ir divi vārdi: «Lēdija Dedioka». Atveriet šo vienīgo, kura adresēta jums un kuru es pārtvēru tikai šorīt no rīta, un jūs izlasīsiet trīs vārdus: «Lēdija Dedioka — slepkava». Šis vēstules bira kā krusa no gaisa. Un ja es vēl piebildīšu, ka misis Bakita no sava slēpņa redzēja šo jauno sievieti tās rakstām? Un ja es vēl piebildišu, ka misis Bakita šīs pēdējās pusstundas laikā ir sameklējusi attiecīgo tinti, papīru, noplēstās neaprakstītās lapiņu daļas un visu, ko vien var vēlēties? Un ja es vēl piebildīšu, fca misis Bakita redzēja šo jauno sievieti nosūtām visas šīs vēstules pa pastu, ser Lester Dedlok, baronet? — misters Bakits jautā, starodams triumfā par savas laulātās draudzenes izcilajām spējām.

Kamēr misters Bakits tuvojas sava stāsta nobeigumam, sevišķi uzkrītoši top divi apstākļi. Pirmkārt, šķiet, ka viņš ir nemanāmi ieguvis kaut kādas baisminošas īpašuma tiesības uz francūzieti. Otrkārt, liekas, ka pat gaiss, ko ši sieviete elpo, sagumst un sablīvējas ap viņu, it kā viņai pāri būtu nolaidies biezs tīkls vai apmetnis, kas aizvien ciešāk savelkas ap viņas nekustīgo stāvu.

—     Nav šaubu, ka tajā vakarā milēdija tiešām atradās notikuma vietas tuvumā, — saka misters Bakits, — un šķiet, ka mana draudzene ārzemniece tika redzējusi viņu no kāpņu augšgala. Viņas gaišība, Džordžs un mana draudzene ārzemniece sekoja cits citam cieši uz pēdām. Taču tam nav nozīmes, tāpēc es pie tā nekavēšos. Es atradu pistoles prapi — pistoles, ar kuru tika nošauts misters Talkinghorns. Tas bija savīkstīts papīra gabals, noplēsts no drukāta apraksta par jūsu Ceznivoldas namu. Jūs varat teikt, ka tas neko daudz neliecina, ser Lester Dedlok, baronet. Taisnība. Bet, kad mana draudzene ārzemniece kjūst tik nepiesardzīga, ka sadomā bez bailēm saplēst un aizmest atlikušo lapas daļu, un kad misis Bakita saliek visus gabaliņus kopā un redz, ka trūkst tieši tās daļas, kas izlietota prapim, tad visa aina sāk izskatīties pavisam dīvaina.

—    Meli, vieni vienīgi meli! — iejaucas mademoiselle. — Jūs pārāk gari pļāpājat. Vai esat beidzis vai taisāties runāt mūžīgi?

—    Ser Lester Dedlok, baronet, — turpina misters Bakits (viņam ļoti patīk izrunāt namatēva vārdu kopā ar pilnu titulu, un viņš negrib atteikties ne no vienas šīs uzrunas da|as), — pēdējais izmeklēšanas posms, par kuru es tūdaļ stāstīšu, rāda, cik svarīga mūsu darbā ir pacietība un cik nepieļaujama steiga jebkurā sīkumā. Vakar es novēroju šo jauno sievieti bēru laikā, viņai nezinot; viņa tur bija kopā ar manu sievu, kas nolēma paņemt viņu līdzi, un man jau tobrīd bija tik daudz pierādījumu un es ievēroju viņas sejā tādu izteiksmi un jutu tādu sašutumu par viņas ļaunprātību pret milēdiju, turklāt arī pats brīdis bija tik piemērots, tā sakot, atmaksas stundai, ka es noteikti būtu ņēmis viņu ciet, ja būtu jaunāks un mazāk pieredzējis savā amatā. Tāpat arī vakarvakarā, kad viņas gaišība, kuru visi nenoliedzami augstu vērtē un apbrīno, pārradās mājās un izskatījās — ak Dievs, gandrīz vai jāsaka — gluži kā Venēra, kas pacēlusies no jūras viļņiem, man tik neciešama un nepieļaujama šķita doma, ka viņu var apsūdzēt slepkavībā, kurā viņa nav vainīga, ka es atkal jutu vēlēšanos tūdaļ pat pielikt punktu šai lietai. Ko es ar to būtu zaudējis? Ser Lester Dedlok, baronet, es būtu zaudējis slepkavības ieroci. Kad bēru gājiens devās ceļā, mana gūstekne ierosināja misis Bakitai izbraukt ar omnibusu gabaliņu ārpus pilsētas un padzert tēju kādā ļoti pieklājīgā traktierī. Netālu no šī traktiera, izrādās, bija dīķis. Maltītes laikā mana gūstekne aizgāja paņemt mutautiņu no istabas, kurā dāmas bija atstājušas cepures; viņa bija prom itin ilgi un atnāca atpakaļ drusku aizelsusies. Tiklīdz viņas atgriezās mājās, misis Bakita man visu pastāstīja un darīja zināmus savus vērojumus un aizdomas. Es liku pārmeklēt dīķi mēness gaismā dažu policijas vīru klātbūtnē, un no ūdens tika izvilkta pistole, vēl nenogulējusi tur ne pusi dienas. Iebāziet, mīļā, savu roku mazliet dziļāk man elkonī un turiet to mierīgi, tad es jums nenodarīšu sāpes!

Nākamajā acumirklī misters Bakits jau ir uzlicis francūzietes rokai vienu no dzelžu gredzeniem. — Viena kārtībā, — viņš nosaka. — Un tagad otru, mīlulīt! Tā, darīts ir.

Viņš pieceļas, un pieceļas arī mademoiselle.

—    Kur viņa ir, — francūziete noprasa ar satumsušu skatienu lielajās acīs — tās gandrīz aizsedz pagurušie plaksti, tomēr skatiens urbjas cauri pat tiem, — kur ir jūsu melīgā, viltīgā, nolādētā sieva?

—   Viņa aizgāja uz policijas iecirkni, — atbild misters

Bakits. — Tur jūs viņu sastapsiet, mīļā.

—        Es gribētu viņu noskūpstīt! — iesaucas mademoiselle Hortenze, elsodama kā tīģeriene.

—        Man šķiet, ka jūs viņai iekostu, — saka misters Bakits.

—        Un kā vēl iekostu! — Platās acis izplešas vēl platākas. — Gabalos es viņu mī]uprāt saplēstu, pa vienai dzīsliņai!

—        Kā gan citādi, mīlulīt! — pilnīgā mierā atsaka misters Bakits. — Par to es nemaz nebrīnos. Jūsu dzimuma personas spēj apbrīnojami ienīst cita citu, kad radušās domstarpības. Mani jūs ne uz pusi tā neienīstat, vai ne?

—    Nē! Un tomēr jūs esat velns.

—    Te eņģelis, te velns, ko? — atsaucas misters Bakits.

—    Bet jums jāņem vērā, ka es daru savu dienišķo darbu. Ļaujiet man sakārtot jūsu šalli. Es esmu daudzkārt aizvietojis dāmām istabmeitu. Vai cepures kārtībā? Lejā pie durvīm gaida važonis.

Mademoiselle Hortenze, pametusi niknu skatienu spogulī, ar vienu strauju kustību saved savu ārieni pilnīgā kārtībā un izskatās, jāatzīst godīgi, pēc itin smalkas dāmas.

—        Paklausieties, mans eņģeli, — viņa saka, vairākkārt ironiski pamezdama ar galvu, — jūs esat pārdabiski spējīgs. Bet vai jūs varat to nelaiķi atkal darīt dzīvu?

—    Laikam vis ne, — atbild misters Bakits.

—        Dīvaini gan. Paklausieties vēl. Jūs esat pārdabiski spējīgs. Vai jūs varat padarīt viņu par godājamu dāmu?

—    Neesiet tik nejauka, — saka misters Bakits.

—        Vai šo te par lepnu kungu? — sauc mademoiselle, ar bezgalīgu nicinājumu norādīdama uz seru Lesteru.

—     Ak Dievs! Tad paskatieties uz viņu! Nožēlojamais nelga! Ha, lia, ha!

—        Gana, gana, šādi parler ir vēl sliktāk nekā iepriekš, — saka misters Bakits. — Ejam nu!

—        Ak jūs to nevarat? Nu, tad dariet ar mani, ko gribat! Nāve agri vai vēlu pienāk tāpat, un man ir viss viens. Iesim, mans eņģeli! Ardievu, sirmais večuki Es jūs nožēloju un nicinu!

Pēc šiem pēdējiem vārdiem viņa sacērt zobus, itin kā muti būtu aizrāvusi ciet neredzama atspere. Nav iespējams aprakstīt, kā misters Bakits izvada viņu ārā, bet viņš paveic šo uzdevumu tik eleganti, kā to spēj vienīgi viņš: kā mākonis apņemdams un aplidodams savu pavadāmo, viņš aizslīd kopā ar to gluži tā, it kā pats būtu īstens Jupiters, bet šī sieviete — viņa pielūgsmes objekts.

Sers Lesters, palicis viens, joprojām sēž tādā pašā pozā, it kā ar neatslābstošu uzmanību turpinātu klausīties. Beidzot viņš pārlaiž skatienu tukšajai istabai un attopas, ka tajā neviena vairs nav, tad nedroši uzceļas kājās, atstumj krēslu, pasper dažus solus, balstīdamies pret galda malu. Tad viņš apstājas un, atkal izgrūdis vairākas neartikulētas skaņas, pacel acis un stīvi raugās vienā punktā.

Debess vien zina, ko viņš redz. Varbūt Ceznivoldas zaļzaļos mežus, dižciltīgo namu, savu senču portretus, varbūt svešiniekus, kuri tos apgāna, policijas virsniekus, kas rupji rokas pa viņa dārgāko dzimtas mantojumu, varbūt tūkstošiem pirkstu, kas rāda uz viņu, tūkstošiem seju, kas smīkņā par viņu. Bet, lai kādi iedomu tēli šaudītos viņa apmulsušo acu priekšā, vienu tēlu viņš joprojām redz skaidrāk par visiem citiem, un, tikai pie tā vērsdarnies, viņš plēš savus sirmos matus un tikai tam pretī stiepj izmisušās rokas.

Tā ir viņa, ar kuru šis vīrs nemūžam nav saistījis nevienu savtīgu domu, ja par savtību neuzskata to, ka viņa visus Šos gadus bijusi tā cieņas un lepnuma galvenais avots. Tā ir viņa, ko šis vīrs ir mīlējis, apbrīnojis, cienījis un pacēlis tik augstu, lai viņu cienītu visa pasaule. Tā ir viņa, kura šī vīra sauso formalitāšu un paražu savažotajā dzīvē ienesusi maiguma un mīlestības dzīvās jūtas, un tieši to dēļ tik mokošs ir nupat saņemtais trieciens. Viņš raugās šai tēlā, gandrīz aizmirsis pats sevi, un nespēj skatīt šo sievieti, gāztu no tā augstā dzīves pakāpiena, uz kura viņa pratusi stāvēt ar tik apbrīnojamu cēlumu.

Un pat tad, kad viņš sagumst uz grīdas, aizmirsdams savas ciešanas, cauri visām nesaprotamām un neapvaldītām skaņām viņš joprojām spēj skaidri izrunāt tikai šo vienīgo vārdu, un tajā skan drīzāk žēlums un līdzjūtība nekā pārmetums.

LV NODAĻA

Bēgšana.

Slepenpolicijas inspektors Bakits vēT nav pavēstījis atklātībai savu satriecošo atklājumu, par ko stāstīts iepriekš; viņš guj spirdzinošā miegā, uzkrādams spēkus nākamās dienas kaujai, un tikmēr cauri tumsai pa salto ziemas ce|u no Linkolnšīras izripo divjūgs ar pasta ratiem un pagriežas Londonas virzienā.

Drīz šo zemi krustām šķērsām pārklās dzelzceļi, un vilcieni un lokomotīves gailēdami kā meteori un klaudzēdami drāzīsies cauri nakts plašumam, likdami nobālēt iat mēness gaismai, taču patlaban šaiā pusē nekā tāda vēl nav, kaut arī pārmaiņu gaidas varbūt jau jūtamas. Kaut kur rit gatavošanās darbi, tiek veikli mērījumi, spraustas robežas. Ir sākusies tiltu būve, un vēl nesavienotie balsti vientulīgi veras cits citā pāri ceļiem un upēm kā ķieģeļu un javas masā veidoti mīlētāji, kam nav ļauts savienoties; vietvietām pa daļai izveidoti uzbērumi, kas tagad atgādina kraujas, pār kurām izbārstīts vesels klājiens sagrabējušu ratu un ķerru; uz pakalniem izaug no kārtīm saslieti trijkāji — zem tiem, stāsta, tikšot rakti tuneļi; visa apkaime izskatās savandīta un bezcerīgi pamesta. Taču divjūgs ar pasta ratiem traucas pa salto ziemas ceļu cauri nakts tumsai, nebēdājot ne par kādiem dzelzceļiem.

Ratos sēž misis Raunsvela, ilggadējā Ceznivoldas saimniecības pārzine, un viņai līdzās sēž misis Begrieta ar savu pelēko apmetni un lietussargu. Vecā draudzene labprāt sēdētu priekšā, kur visiem vējiem atsegtais augstais šķērsdēlis savā vienkāršībā ir krietni piemērotāks tādai ceļotājai kā viņa, taču misis Raunsvelai pārlieku rūp ceļabiedres ērtības, tāpēc par šādu priekšlikumu nevar būt ne runas. Saimniecības pārzine nespēj vien beigt cildināt veco draudzeni. Viņa sēž, kā arvien, stalti izslējusies, tur misis Begnetas roku savējā un, nebēdādama par tās raupjumu, daudzkārt ceļ to sev pie lūpām. — Jūs pati esat māte, jūs zelta sirds, — viņa daudz reižu atkārto, — un jūs atradāt mana Džordža māti!

—    Redziet, Džordžs pret mani vienmēr bija ļoti atklāts, kundze, — atbild misis Begneta, — un, kad viņš reiz, pie mums būdams, teica manam Vulidžam: gādā, zēn, lai no visām tavām domām, ko tu pieaudzis varētu domāt, vistīkamākā būtu doma, ka tu nevienu rūpju rievu neesi ievilcis savas mātes sejā, nevienu matu darījis sirmu uz viņas galvas, — kad viņš tā teica, es no viņa runas skaidri jutu, ka nupat kaut kas ir atgadījies un atsaucis viņam prātā paša māti. Es jau agrāk daudz reižu tiku no viņa dzirdējusi, ka viņš esot bijis slikts dēls savai mātei.

—    Nekad, mīļā! — iesaucas misis Raunsvela un izplūst asarās. — Lai Dievs viņu svētī, nekādi Viņš man arvien bija sirsnīgi pieķēries, viņš mīlēja mani, nudien! Tikai viņš bija pārgalvis, mans Džordžs, un drusciņ nevaldāms, un tā viņš aizskrēja zaldātos. Un es zinu, ka sākumā viņš tīši nesteidzās dot ziņu par sevi, jo papriekš gribēja tikt virsniekos, bet, kad nelika, tad domāja, ka ir zemāks par mums un nedrīkst mūs apkaunot. Jo viņš arvien bija sirdī lepns, mans Džordžs, jau no pašas mazotnes!

Vecās dāmas rokas satraukti ņirb tāpat kā agrāk, un viņa, viscaur trīsēdama, atceras, kāds Džordžs bijis jauks zēns, kāds lielisks zēns, kāds dzīvespriecīgs un gudrs zēns, kā Ceznivoldā visi viņu mīlējuši, kā viņš, jauneklis būdams, paticis seram Lesteram, kā viņu mīļojuši suņi, kā pat visi tie, kas kādreiz turējuši dusmas uz viņu, visu piedevuši, kad viņš pazudis, nabaga zēns! Un tagad viņai beidzot būs lemts ieraudzīt savu dēlu — ieraudzīt cietumā! Platais ņieburs augstu uzviļņo, un neparastais, staltais, vecmodīgais augums sagumst zem savas mīlestības un bēdu nastas.

Alisis Begneta ar labsirdīgas dvēseles instinktīvo gudrību ļauj vecajai saimniecības pārzinei brītiņu kavēties jūtu uzplūdos — kaut gan pati tostarp pārvelk ar plaukstu arī pār savām mātes maigumā aizvilgušajām acīm — un pēc brītiņa sāk atkal moži stāstīt:

— Un tā nu es teicu Džordžain, kad izgāju pasaukt viņu uz tēju (viņš izlikās, ka grib ārā izsmēķēt pīpi): «Dieva dēj, Džordž, kas jūs šovakar moka? Es tak visu ko esmu redzējusi un arī jūs esmu redzējusi nez cik reižu un visvisādos laikos, ij svešās zemēs, ij šai zemē, bet tik sērīgu kā nožēlnieku es jūs nekad vēl neesmu redzējusi.» — «Jā, misis Begneta,» Džordžs man saka, «es patiešām šodien esmu gan sērīgs, gan nožēlas pilns, kādu jūs mani redzat.» — «Ko tad jūs esat pastrādājis, veco zēn?» es prasu. — «Ak, misis Begneta,» Džordžs atbild un krata galvu, «ko esmu pastrādājis, tas bijis pirms daudziem gadiem, un atdarāms tas tikpat vairs nav. Ja es reiz nonākšu debesīs, tad ne jau tāpēc, ka būtu bijis labs dēls savai mātei, atraitnei, un nekā cita man nav, ko sacīt.» Un, kad nu, kundze, Džordžs man tā pasaka: «Tas vairs nav atrarāms,» — man atkal jādomā par to pašu, ko jau daudzreiz, un tā nu es tincinu viņu, kālab viņš tieši šodien nācis uz tādām domām. Un Džordžs man pastāsta, ka nejauši tiesu kantori redzējis brīnišķīgu vecu kundzi, kas bezgala atgādinājusi viņa māti, un tā nu viņš runā par šo veco kundzi, kamēr galīgi aizmirstas un sāk man stāstīt, kāda viņa izskatījusies pirms daudziem gadiem. Un, kad viņš ir beidzis, es apvaicājos, kas tad bijusi tā vecā dāma, ko viņš redzējis. Un tad Džordžs man pastāsta, ka tā bijusi misis Raunsvela, kas jau vairāk nekā pusgadsimtu vadot Dedloku dzimtas saimniecību Ceznivoldā, Linkolnšīrā. Bet Džordžs man jau agrāk bija minējis, ka pats esot no Linkolnšīras, un tovakar es teicu savam vecajam Lignumam: «Lignum, es varu derēt uz četrdesmit piecām mārciņām, ka tā ir viņa māte!»

To visu misis Begneta šo pēdējo četru stundu laikā stāsta vismaz divdesmito reizi. Nevis stāsta, bet vītero gluži kā putns, turklāt tik augstos toņos, lai vecā dāma cauri riteņu troksnim viņu varētu labi sadzirdēt.

—    Lai Dievs jūs svētī, un paldies jums! — saka misis Raunsvela. — Lai Dievs jūs svētī, un paldies jums, labā zelta sirds!

—    Nevajag man pateikties, mīļā! — patiesā vaļsirdībā iesaucas misis Begneta. — Man jau nu gan ne! Paldies jums pašai par to lielo pateicību! Un atcerieties, kundze,— kad redzēsiet, ka Džordžs tiešām ir jūsu dēls, visupirms piedabūjiet viņu — pati sevis dēļ! — lai viņš izmanto jebkādu palīdzību, kas varētu izvilkt viņu no nelaimes, noņemt apsūdzību par grēku, kurā viņš tikpat nevainīgs kā es vai jūs! Nepietiek ar to, ka viņam ir tīra sirds un taisnība, jāņem palīgā likums un advokāti, — vecā draudzene stāsta, acīm redzami pārliecināta, ka šie pēdējie ir atsevišķs kopums, kas jau sen un uz visiem laikiem atdalījies no tīras sirds un taisnības.

—    Viņš saņems palīdzību, — saka misis Raunsvela, — jebkādu palīdzību, kas vien pasaulē atrodama un viņam noderīga, mana mīļā! Es ar pateicību sirdī atdošu visu pēdējo, kas man pieder, lai to panāktu. Sers Lesters darīs, ko spēs, visa viņa dzimta darīs, ko spēs. Es… es šo to zinu, mana mīļā, un es pati lūgšu viņu, lūgšu kā māte, kas visus šos gadus bijusi šķirta no sava dēla un visbeidzot atradusi to cietumā.

Vecās saimniecības pārzines ārkārtīgais satraukums, sakot šos vārdus, viņas saraustītā runa un roku lauzīšana atstāj dziļu iespaidu uz misis Begnetu, kura citkārt varbūt pat justos pārsteigta, taču šobrīd izskaidro to visu ar mātes bēdām par dēla nelaimi. Tomēr misis Begneta ir neizpratnē, kāpēc misis Raunsvela ik pa brīdim izmisīgi nomurmina: — Milēdij, milēdij, milēdijl

Saltā nakts pamazām atkāpjas, un iegaismojas rīta blāzma; pasta rati ripo uz priekšu cauri agrīnajai miglai kā spoku kariete. Spokainu parādību visapkārt ir gana, jo arī koki un dzīvžogi atgādina rēgus, un tikai lēnām tie izzūd, dodami vietu dienas gaismas atdzīvinātiem īstenības apveidiem. Londona ir klāt, un braucējas izkāpj no ratiem; vecā saimniecības pārzine izskatās nelaimīga un apmulsusi, misis Begneta veras apkārt spirgta un moži rāma — tāda pati viņa būtu, ja ar to pašu ekipāžu taisnā ceļā un bez bagāžas tūlīt vajadzētu doties uz Labās Cerības ragu, Debesbraukšanas salu, Honkongu vai garnizonu jebkurā pasaules malā.

Ejot uz cietumu, kurā ieslodzīts Džordžs, misis Raunsvela tomēr ne vien sakārto savu ceriņkrāsas kleitu, bet arī atgūst šim ietērpam atbilstošu mieru un nosvērtību. Tagad viņa izskatās pēc apbrīnojami nopietnas, rūpīgi veidotas un glītas veclaiku porcelāna figūras, kaut arī sirds viņai nevaldāmi dauzās un ņieburs cilājas straujāk nekā visus šos garos gadus, kamēr viņa kavējusies atmiņās par savu noklīdušo delu.

Kad viņas tuvojas kamerai, atveras durvis un pa tām iznāk sargs. Vecā draudzene ar ašu žestu lūdz viņu nesacīt ne vārda; sargs piekrītoši pamāj ar galvu un, ielaidis abas sievietes kamerā, aizver durvis.

Tāpēc Džordžs, sēdēdams pie galda un rakstīdams, paliek pārliecībā, ka ir viens, un, iegrimis darāmajā, nepaceļ skatienu. Vecā saimniecības pārzine raugās kavalēristā, un viņas roku ņirbošās kustības pilnīgi gaisina jebkādas misis Begnetas šaubas par šo cilvēku radniecību — ja tādas vēl būtu iespējamas tagad, redzot māti un dēlu blakām un zinot visu, ko viņa par tiem zina.

Ne tērpa šalkas, ne kustība, ne vārds nenodod misis Raunsvelas klātbūtni. Viņa stāv un lūkojas dēlā — tas vēl arvien, neko nenojauzdams, raksta — un vienīgi satraukti zibošo roku kustības pauž viņas jūtas. Bet šīs kustības pasaka daudz… ļoti, ļoti daudz. Misis Begneta saprot to valodu. Tās pauž pateicību, prieku, bēdas, cerību; tās pauž negaisināmu mīlestību, kas nav guvusi atbildi kopš tiem laikiem, kad šis staltais vīrietis bija vēl zaļš jauneklis; tās v.ēsta, ka krietnākajam no dēliem tikusi mazāka mīlestības deva, bet tieši šis dēls iemantojis mātes dziļāko pieķeršanos un lepnumu; tās runā tik aizkustinošā valodā, ka misis Begnetas acīs sariešas miklums un pa iedegušo seju mirgodamas sāk ritēt asaras.

—    Džordž Raunsvell Mans mīļotais bērns, paskaties šurp uz manil

Kavalērists pielec kājās, apskauj māti un noslīgst ce|os viņas priekšā. Vai nu vēlīnas nožēlas vadīts, vai varbūt pirmo bērnības atmiņu iespaidā viņš saliek rokas kā bērns, kas skaita lūgšanu, un, pacēlis tās augšup pret mātes krūtīm, noliec galvu un sāk raudāt.

—    Mans Džordž, mans vismī|otais dēlsl Tu arvien biji mans mīļākais bērns, un tāds tu esi joprojām; teic — kur tu biji visus šos garos un nežēlīgos gadus? Cik stalts tu esi izaudzis, kāds brašs skaistulis kļuvis! Tieši tāds, kādu es tevi iedomājos, kad cerēju, ka Dievs būs ļāvis tev palikt dzīvam!

Kādu brīdi neviens no viņiem nespēj ne sakarīgi vaicāt, ne atbildēt otram. Visu šo laiku vecā draudzene stāv aizgriezusies, atbalstījusies ar roku pret nobalsināto sienu, atspiedusi pret to savu skaidro, godīgo pieri, un slauka acis ar allaž lieti noderīgā pelēkā apmetņa stūri, turklāt jūtas bezgala iepriecināta, kā jau piederas vislabākajai vecajai draudzenei pasaulē.

—    Māt, — iesāk kavalērists, kad abu pirmie jūtu uzplūdi kaut cik pierimuši, — vispirms, lūdzu, piedod man, jo man ļoti vajadzīga tava piedošana!

Piedod! Ak, to viņa gatava darīt ar visu sirdi un dvēseli. Viņa jau sen tam ir piedevusi! Viņa pastāsta, kā pirms daudziem gadiem likusi ierakstīt savā testamentā, ka Džordžs ir viņas mīļākais dēls. Nekad viņa nav ticējusi nevienam ļaunam vārdam par viņu, nekad un nemūžam. Un, ja viņa būtu mirusi, nesagaidījusi šo laimes mirkli — galu galā gadu viņai jau daudz un uz ilgu dzīvošanu viņa vairs nevar cerēt —, un ja, šķirdamās no pasaules, viņa būtu pie pilnas samaņas, viņa līdz pēdējam elpas vilcienam svētītu viņu — savu mīļāko dēlu Džordžu.

—    Māt, es esmu bijis slikts dēls un sagādājis tev daudz raižu, un par to esmu saņēmis savu algu, taču pēdējos gados arī es sevī esmu apjautis tādu kā saprāta atmodu. Kad aizgāju no mājām, es daudz par to neskumu — tā nu tas diemžēl bija; es aizskrēju prom, daudz nedomādams, iestājos armijā un iestāstīju sev, ka es ne par vienu nebēdāju — nepavisam nel — un neviens nebēdā par mani.

Kavalērists ir noslaucījis acis un paslēpis mutautu kabatā, taču jūtu pārpilnā balss, ko palaikam pārtrauc apslāpēti šņuksti, pārsteidzoši atšķiras no viņa ierastā runas veida un izturēšanās.

—    Tā nu es aizrakstīju uz mājām, kā jau tu, māt, zini, un pavēstīju, ka esmu iestājies armijā ar svešu vārdu un aizbraucu uz ārzemēm. Tur būdams, es vienubrīd domāju — rakstīšu uz mājām nākamajā gadā, kad varbūt būšu ticis kaut cik uz augšu; kad šis nākamais gads pagāja, es atkal domāju — rakstīšu sākamajā gadā, kad varbūt būšu ticis uz augšu, un, kad pagāja vēl viens gads, es laikam vispār pārstāju domāt par rakstīšanu. Tā pagāja gads pēc gada, pagāja desmit, es sāku novecot un visbeidzot sev jautāju: kāda jēga vairs vispār rakstīt?

—   Es tev nepārmetu, dēls… bet vai tev neienāca prātā atrakstīt kaut vai tāpēc, lai atvieglotu manu sirdi, Džordž? Atrakstīt vārdiņu savai mīlošai mātei, kura arī ar katru gadu kļuva vecāka?

Sie vārdi gandrīz atkal izraisa kavalēristā jaunu vājuma brīdi, tomēr viņš to apvalda, skarbi, dziļi un dobji noklepodamies.

—    Lai Dievs man piedod, māt, bet tobrīd man likās, ka ziņas no manis tev nekādu mierinājumu nenesīs. Tu pati biji visu cienīta un godāta. Mans brālis, kā es palaikam uzzināju no nejauši dabūtām ziemeļu apvidu avīzēm, kļuva arvien bagātāks un ievērojamāks. Bet es biju klejotājs dragūns bez savas vietas dzīvē, es nebiju iekarojis pasauli pats ar savu spēku kā viņš, bet klīdu pa pasauli pats ar savu nespēku; visi mani kādreizējie dotumi bija pagaisuši, viss kādreiz apgūtais zinību mazumiņš aizmirsies, bet tas, kas nācis klāt, nederēja tādam darbam, ko es spēju un gribēju darīt. Kādas man bija tiesības dot ziņu par sevi? Kāds no tā būtu labums pēc visa šī garā laika? Tev, māt, ļaunākais jau bija aiz muguras. Tolaik es, pieaudzis vīrs būdams, jau sapratu, kā tu esi sērojusi pēc manis, kā raudājusi, kā lūgusi Dievu par mani, bet nu jau šīm sāpēm vajadzēja būt pārciestām vai vismaz pieklusušām, un man šķita, ka labāk palikt tavā atmiņā tādam, kāds biju toreiz.

Vecā dāma sērīgi pakrata galvu un, saņēmusi vienu viņa spēcīgo plaukstu, maigi uzliek to sev uz pleca.

—    Nē, māt, es nesaku, ka man bija taisnība, es tikai stāstu, kā tas izskatījās manās acīs. Nupat es teicu: kāds rļo tā būtu labums? Kaut kāds labums būtu bijis gan, mīļo māt, turklāt man pašam, un tieši tas man šķita maziski. Tu būtu mani uzmeklējusi, tu būtu samaksājusi par manu aiziešanu no dienesta, tu būtu aizvedusi mani uz Ceznivoldu, tu būtu savedusi mani kopā ar brāli un viņa ģimeni, jūs visi pūlētos izdomāt, ko darīt manā labā un kā izveidot no manis cienījamu pilsoni. Bet kā gan jūs lai varētu pajauties uz mani, ja es pats nevarēju paļauties uz sevi? Kā gan citādi jūs varētu mani uzlūkot kā vienīgi par nastu un apkaunojumu — mani, apkārtklīstošu dragūnu, kas pat sev ir par nastu un apkaunojumu un spēj vienīgi pak]auties stingrai disciplīnai? Kā gan es varētu skatīties acīs saviem brāļabērniem, kādu paraugu es varētu viņiem izlikties rādām — es, pasaules staigulis, kas aizbēdzis no mājām un savai mātei sagādājis tikai bēdas un ciešanas? «Nē, Džordž,» — tā es sev pateicu, māt, kad to visu biju savā prātā pārdomājis. «Pats zini, ko esi sējis. Nu atliek pļaut.»

Misis Raunsvela, lepni izsliedama staltāk savu vareno augumu, pakrata galvu uz vecās draudzenes pusi, itin kā teikdama: «Es taču jums sacīju!» Vecā draudzene atvieglo sirdi un apliecina savu interesi par dzirdēto, spēcīgi iebikstīdama kavalēristam starp lāpstiņām ar lietussargu; šo izdarību viņa vēlāk ik pa laikam sevišķa aizkustinājuma uzplūdos atkārto un pēc katras šādas nosodījuma izpausmes atkal atspiežas pret balsināto sienu un ceļ pie acīm pelēkā apmetņa stūri.

—   Sādā ceļā es, māt, nācu pie atziņas, ka labākā grēku izpirkšana no manas puses ir — pļaut to, ko esmu sējis, līdz mūža galam. Un tā es arī būtu darījis (kaut gan ne vienreiz vien esmu braucis uz Ceznivoldu, lai paskatītos uz tevi, kad tu to nenojauti), ja nebūtu šīs mana vecā drauga sievas, kura, izrādās, bijusi gudrāka par mani. Un es pateicos viņai par to. Es pateicos jums par to, misis Begneta, no visas sirds!

Uz to misis Begneta atbild vēl ar diviem lietussarga dūrieniem.

Un tagad vecā dāma steidz pārliecināt Džordžu, savu dārgo, atkal atrasto zēnu, savu prieku un lepnumu, savu acu gaišumu, sava mūža novakares laimi (un tie vēl nav visi mīļie vārdi, ko viņa spēj iedomāties), lai tas izmanto vislabākos padomus, kādus vien iespējams dabūt par naudu un sakariem, lai nodod savu lietu vislabāko advokātu ziņā, lai rīkojas šai grūtajā brīdī tieši tā, kā iesaka citi, lai atmet stūrgalvību, kaut arī taisnība būtu viņa pusē, lai apsola domāt tikai un vienīgi par savas nabaga vecās mātes raizēm un ciešanām līdz pat savam atbrīvošanas brīdim, citādi tas lauzīs viņas sirdi.

—       Māt, tas nav daudz prasīts, un es piekāpjos, — atbild kavalērists, ar skūpstu pārtraukdams viņas runas plūdus. — Pasaki tikai, kas man jādara, un es, kaut ar lielu novēlošanos, darišu, kā tu liksi. Misis Begneta, jūs taču parūpēsieties par manu māti, vai ne?

Atbildes vietā vecā draudzene sevišķi spēcīgi iebaksta Džordžam ar lietussargu.

—    Ja jūs iepazīstināsiet viņu ar misteru Džāndisu un mis Samersoni, kuri attiecībā uz aizstāvību ir tādās pašās domās, tie viņai vislabāk pratīs dot padomu un palīdzēt.

—    Un vēl, Džordž, — saka vecā dāma, — mums ar vislielāko steigu jāsūta ziņa tavam brālim. Viņš ir cilvēks, kam galva uz pleciem — tā vismaz stāsta tie, kas dzīvo ārpus Ceznivoldas, kaut gan es pati no tās pasaules neko daudz nezinu, — un viņš muins būs liels palīgs.

—    Māt, vai vēl ir par agru lūgt tev kādu pakalpojumu? — kavalērists vaicā.

—    Protams ne, mans mījais.

—    Tad, lūdzama, izdari man šo vienīgo pakalpojumu. Nesūti ziņu manam brālim.

—    Kādu ziņu lai es viņam nesūtu, mī|ais?

—    Ziņu par mani. Es nudien nespēju izturēt šo domu, es to nekādi nevaru pieļaut. Viņš ir dzīvojis pavisam citādi nekā es, viņš tik daudz ir darījis, lai izlauztu sev ceļu uz augšu, turpretī es esmu tikai klejojis līdzi armijai, un man tik tiešām nepietiek dūšas skatīties viņam acīs, kamēr esmu šeit, šādu aizdomu apkrauts. Kā gan var gaidīt, lai tāds cilvēks kā viņš priecātos par šo jaunumu? Tas nav iespējams. Nē, māt, neatklāj viņam manu noslēpumu; parādi man lielāku laipnību, nekā esmu pelnījis, un glabā šo noslēpumu no mana brāļa vairāk nekā no jebkura cita cilvēka. 1 1

—    Bet mūžīgi tak ne, Džordž?

—    Varbūt ne, māt, varbūt uz visiem laikiem ne — lai gan var gadīties, ka man jālūdz pat tas, — bet glabā to tagad, es tevi lūdzu no visas sirds! Ja arī kādreiz vajadzēs atklāt viņam, ka ir atradies viņa sen zudušais brālis, — un kavalērists kā šaubīdamies pakrata galvu, — tad es vislabāk gribētu to izdarīt pats un tad atkarībā no viņa izturēšanās doties uz priekšu vai arī atkāpties.

Tā kā šeit viņš acīmredzot nelokāmi nolēmis palikt pie sava un tā kā misis Bcgnetas seja pauž atzinību par šo apņemšanos, misis Raunsvela negribīgi piekrīt. Par to Džordžs viņai sirsnīgi pateicas.

—    Visādā citā ziņā, mīļo māt, es būšu tik padevīgs un paklausīgs, cik vien var vēlēties, tikai šai vienā jautājumā gribu palikt pie sava. Tagad es esmu ar mieru pat pieņemt advokātu. Es te mēģināju sīki uzrakstīt, — un viņš pamet skatienu uz galdu ar aprakstītajiem papīriem, — visu, ko zināju par nelaiķi, un arī to, kādā veidā tiku iepīts šai nelaimīgajā lietā. Te viss ir skaidri un gaiši pateikts, precīzi kā armijas rīkojumu grāmatā — nekā lieka, vienīgi tas, kas saistīts ar faktiem. Man bija nodoms izlasīt to no sākuma līdz beigām, kad mani aicinās kaut ko sacīt sevis aizstāvēšanai. Ceru, ka varēšu to izmantot arī tagad, taču es vairs ne uz ko nepastāvu un apsolu: lai nāk kas nākdams, es padošos jūsu gribai.

Kad jautājums ir tiktāl atrisināts apmierinoši un tikšanās laiks tuvojas beigām, misis Begneta ierosina atvadīties. Vēl un vēlreiz vecā dāma apskauj dēlu, vēl un vēlreiz viņš piespiež māti pie savām platajām krūtīm.

—    Kurp jūs vedīsiet manu māti, misis Begneta?

—    Es iešu uz pilsētas namu, mans mīļais, uz savu saimnieku namu. Man tur kaut kas jānokārto, un tas nevar iigi gaidīt, — atbild misis Raunsvela.

—    Vai jūs aizvedīsiet manu māti turp karietē, misis Begneta? Bet tas jau tāpat skaidrs! Man nemaz nevajadzēja jautāt.

Skaidrs, ka nevajadzēja, misis Begneta atbild ar lietussarga palīdzību.

—    Aizvediet viņu turp, mana uzticamā draudzene, un ņemiet līdzi manu pateicību! Noskūpstiet Kvēbeku un Maltu, pasveiciniet manu krustdēlu, sirsnīgi paspiediet roku Lignumam… un šis te jums pašai — žēl tikai, ka tai vietā nevaru piedāvāt desmittūkstoš mārciņu zeltā, mīļā sirds! — To teicis, kavalērists pieskaras ar lūpām vecās draudzenes iedegušajai pierei, un pēc tam kameras durvis aizveras.

Nekādi vecās saimniecības pārzines lūgumi nespēj piedabūt misis Begnetu doties ar karieti uz pašas mājām. Mundri izkāpusi no karietes Dedloku nama priekšā un pavadījusi misis Raunsvelu augšup pa kāpnēm, vecā draudzene paspiež viņai roku un dodas prom; pēc neilga laika viņa jau atrodas Begnetu ģimenes klēpī un, it kā nekas nebūtu noticis, ķeras pie dārzeņu mazgāšanas.

Milēdija atrodas tajā pašā istabā, kur pēdējo reizi runāja ar noslepkavoto; viņa sēž tajā pašā krēslā, kur tovakar, un raugās uz to vietu, kur viņš stāvēja pie kamīna, nesteidzīgi vērodams savu pretinieci; piepeši viņa izdzird pie durvīm klauvējienu. Kas tur ir? Tā ir misis Raunsvela. Kas gan tik negaidot atvedis misis Raunsvelu uz pilsētu?

—    Nedienas, milēdij, nedienas. Gaužas nedienas. Ai, milēdij, vai es drīkstu parunāt ar jums dažus vārdus?

_ Kas gan noticis, ka šī allaž rāmā sieviete tā dreb? Milēdija ne reizi vien domājusi, ka misis Raunsvela ir daudz laimīgāka par savu kundzi, — bet kāpēc tad viņa tā stomās un raugās visapkārt ar tik dīvainu neuzticību?

—    Kas noticis? Apsēdieties un atvelciet elpu!

—    Ai, milēdij, milēdij! Es atradu savu dēlu — savu jaunāko, kurš pirms daudziem, daudziem gadiem aizgāja armijā. Un nu viņš ir cietumā.

—   Vai parādu dēļ?

—    Ak, nē, milēdij, es ar prieku būtu samaksājusi jebkādus viņa parādus!

—    Par ko tad viņš nok|uvis cietumā?

—    Viņu apvaino slepkavībā, milēdij, slepkavībā, kurā viņš ir tikpat nevainīgs kā … kā es. Mistera Talkinghorna slepkavībā.

Ko nozīmē misis Raunsvelas skatiens un lūdzošā kustība? Kāpēc viņa pienākusi tik tuvu? Kas tā par vēstuli, ko viņa tur rokā?

—    Lēdij Dedloka, manu labo lēdij, manu mīļo lēdij! Jums ir sirds krūtīs, jums mani jāsaprot, jums man jāpiedod! Es kalpoju šai dzimtai jau tad, kad jūs vēl nebijāt pasaulē. Es vienmēr esmu bijusi tai uzticīga. Bet padomājiet par manu dēlu, kurš ir nepatiesi apvainots!

—    Es taču viņu neapvainoju!

—    Nē, milēdij, nē! Bet citi apvaino, un viņš ir cietumā, viņam draud briesmas. Ai, lēdij Dedloka, ja jūs varat sacīt kaut vārdu, lai palīdzētu vinu attaisnot, tad sakiet to!

Kas tie par maldiem? Kāpēc saimniecības pārzine iedomājusies, ka dāma, ko viņa lūdzas, spēj novērst netaisnās aizdomas — ja tās vispār ir netaisnas? Milēdijas skaistās acis raugās viņā ar izbrīnu, gandrīz vai ar bailēm.

—    Milēdij, vakar vēlu vakarā es braucu projām no Cezriivoldas, lai vecuma dienās ieraudzītu savu dēlu, un soļi uz Spoku takas bija tik neatlaidīgi un bargi, kādus es neesmu dzirdējusi visus šos daudzos gadus. Katru vakaru, līdzko kļuva tumšs, to atbalss skanēja cauri jūsu istabām, bet vakar tie bija baigāki nekā jebkad. Un, tiklīdz satumsa, es saņēmu šo vēstuli.

—    Kas tā par vēstuli?

—    Cstl CstI — Saimniecības pārzine paskatās apkārt un nlbild izbiedētā čukstā: — Milēdij, es nevienam neesmu teikusi par to ne vārda, es neticu tam, kas tur rakstīts, cs zinu, ka tā nevar būt patiesība, es bez mazākās šaubīšanās zinu, ka tā nav patiesība. Bet rnans dēls ir briesmās, un jums jāapžēlojas par mani. Ja jūs zināt kaut ko tādu, ko nezina citi, ja jums ir kādas aizdomas, kāds pavediena gals, kuru jūs kaut kāda iemesla dēļ slēpjat, — ak, manu mīļo lēdij, padomājiet par mani un pārvariet šo iemeslu, dariet zināmu visu, ko varat! Tas ir augstākais, ko es iespēju cerēt. Es zinu, ka jūs neesat cietsirdīga, bet jūs aizvien ejat pati savu ceļu bez citu palīdzības, jūs turaties attālu no saviem draugiem, un visi, kas apbrīno jūsu skaistumu un eleganci — un to apbrīno visi, kas jūs pazīst, — zina, ka jūs stāvat tālu no viņiem, ka jums nevar piekļūt kā citiem. Milēdij, iespējams, ka jums ir savi, lepnuma vai sašutuma diktēti, iemesli, kas kavē jūs sacīt to, ko zināt; ja tā ir, lūdzama, ak, lūdzama, padomājiet par savu uzticamo kalponi, kurai visa dzīve pagājusi šai dzimtā, ko viņa tik uzticīgi mīl, un iežēlojieties, palīdziet glābt manu dēlu! Milēdij, manu labo lēdij, — vecā saimniecības pārzine lūdzas ar neviltotu vienkārša cilvēka atklātību, — es esmu tik neievērojams cilvēks, un jūs esat jau no dabas tik augsta un tāla, ka jums var neienākt prātā, kā es ciešu sava bērna dēļ, bet es ciešu tik ļoti, ka saņēmu drosmi un atnācu šurp, lai lūgtu jūs no visas sirds: nenovērsieties no mums, ja varat kaut kādi palīdzēt, kaut ko griezt uz labu šai mūsu smagajā brīdī!

Lēdija Dedloka pieceļas, neteikusi ne vārda, un paņem vēstuli no vecās sievietes rokas.

—    Vai gribat, lai es to izlasu?

—    Tikai tad, kad cs būšu aizgājusi, milēdij, ja neiebilstat, — un tad atcerieties manu vienīgo lūgumu un cerību.

—   Es nezinu, ko varu palīdzēt. Nekā tāda, kas varētu ietekmēt jūsu dēla likteni, es noslēpumā neturu. Es nekad neesmu viņu apvainojusi.

—   Milēdij, kad jūs būsiet izlasījusi vēstuli, varbūt nepatiesais apvainojums liks jums vairāk iežēloties par viņu.

Vecā saimniecības pārzine aiziet un atstāj miiēdiju stāvam ar vēstuli rokā. Lēdija Dcdloka savā dziļākajā būtībā nav cietsirdīga sieviete, un ir bijuši laiki, kad šāds dziji izjusts lūgums no godājamās sievietes lūpām būtu izraisījis viņā vispatiesāko līdzcietību. Bet viņa tik ilgi ir radusi apspiest savas jūtas un nožogoties no īstenības, tik ilgi ar nolūku skolojusies tai postošajā skolā, kas visas dabiskās izpausmes māca iesprostot dziļi sirdī kā kukaini dzintara gabalā un pārklāt ar nedzīvi vienmuļu spīdumu kā labo, tā ļauno, kā saprātīgo, tā neprātīgo, ka līdz šim brīdim viņa nav ļāvusi vaļu pat izbrīnam.

Milēdija atver vēstuli. Tajā ielikts avīzes iespiedraksls par to, kur un kā atrasts līķis, kā tas gulējis uz mutes ar lodi sirdī, un zem šī ziņojuma ar roku uzrakstīts viņas vārds, kuram blakus pierakstīts — «slepkava».

Vēstule izkrīt viņai no rokas. Cik ilgi tā gulējusi zemē, to viņa nezina, bet tā joprojām atrodas tajā pašā vietā uz grīdas, kad milēdija ierauga savā priekšā sulaini un uzzina, ka ieradies kāds jauns cilvēks, vārdā Gapijs. Sī ziņa laikam atkārtota vairākas reizes, jo šie vārdi jau labu brīdi skan viņas ausīs, kad viņa beidzot uztver to nozīmi.

—    Lai ienāk!

Viņš ienāk. Pacēlusi nokritušo vēstuli, milēdija cenšas sakopot domas. Mistera Gapija acīs viņa ir tā pati nepieejamā lēdija Dedloka ar savu lepno, salto stāju.

—    Iespējams, ka jūsu gaišībai pirmajā brīdī liksies nepiedodami, ka šeit ierodas cilvēks, kuru jūsu gaišība nekad nav vēlējusies redzet — un to viņš nebūt neņem ļaunā, jo, visu apsverot, viņam jāatzīst, ka īpašai labvēlībai tiešām nav bijis pamata, — bet es ceru, ka jūsu gaišība piedos un nepārmetīs man, kad būšu nosaucis sava nāciena iemeslus, — saka misters Gapijs.

—    Dariet to!

—    Pateicos, jūsu gaišība! Vispirms man jūsu gaišībai jāpaskaidro, — misters Gapijs apsēžas uz krēsla malas un noliek cilindru sev pie kājām uz paklāja, — ka mis Samersone, kuras tēls, kā jau agrāk esmu darījis zināmu jūsu gaišībai, bija savulaik dziļi iespiedies man sirdī, līdz to izdzēsa no manis neatkarīgi apstākļi, pēc mana pēdējā nāciena pie jūsu gaišības pavēstīja man, ka ļoti vēloties, lai es jieko un nekādā veidā nemēģinātu pētīt attiecībā uz viņas personu. Un, tā kā mis Samersones vēlēšanās man ir likums, (izņēmums ir vienīgi tā joma, ko nosaka no manis neatkarīgi apstākļi), es, saprotams, nekad vairs nebiju domājis atkal baudīt jūsu gaišības godājamo uzmanību.

Un tomēr viņš ir ieradies šeit, lēdija Dedloka drūmi atgādina jaunajam cilvēkam.

—    Un tomēr es esmu ieradies šeit, — misters Gapijs atzīst, — un mans mērķis ir pilnīgā slepenībā darīt zināmu jūsu gaišībai, kāpēc es esmu ieradies.

Jo īsāk un skaidrāk viņš to darīs, jo labāk, liek saprast milēdiia.

—    Es tomēr gribētu ļoti lūgt jūsu gaišību īpaši ievērot to, ka mani uz šejieni nav atveduši personiski iemesli, — misters Gapijs aizskartā balsī atbild. — Man nav nekādu savtīgu interešu, kam šis nāciens varētu kalpot. Ja es nebūtu devis mis Samersonei solījumu, ko turu svētu, es nekad vairs nebūtu spēris kāju pāri šim slieksnim, bet gan turējies no tā pa gabalu.

šis misteram Gapijam šķiet piemērots brīdis, lai ar abām rokām pieglaustu gludāk matus.

—    Ja man atļauts atgādināt, arī jūsu gaišība atcerēsies, ka manā pēdējā apmeklējuma reizē es šeit sastapos ar kādu mūsu profesijā ļoti ievērojamu personu, kuras zaudējumu mēs visi šobrīd apraudam. Kopš tās dienas šī persona nepārprotami sāka man stāties ceļā, es teiktu — gluži nelāgā kārtā, un ik uz soļa sagādāja man tādas neērtības, ka es vairs nevarēju būt drošs, vai tikai neesmu nejauši kaut ko pateicis vai izdarījis pretēji mis Samersones gribai. Pašcildināšana nav nekāds labais ieteikums, bet es nudien varu godīgi sacīt, ka savā amatā neesmu peļams.

Lēdija Dedloka raugās viņā ar bargi vaicājošu izteiksmi. Misters Gapijs tūdaļ novērš acis no viņas un piekaļ skatienu kaut kam citam.

—    Bet dzīve man patiešām kļuva grūta, — viņš turpina, — jo es nekādi nevarēju saprast, kas šai personai un vēl dažām citām padomā, un līdz pat lielajam zaudējumam, ko mēs visi apraudam, es patiesi neredzēju krastu — jūsu gaišībai, kas apgrozās augstākajās aprindās, es varu paskaidrot, ka šis teiciens nozīmē to pašu, ko «nonākt strupceļā». Arī Mazais — šai vārdā es dēvēju citu personu, savu draugu, ar ko jūsu gaišība nav pazīstama, — kļuva tik noslēgts un divkosīgs, ka brīžiem grūti bija noturēties, lai viņu nciepļaukātu. Tomēr beigu beigās, gan likdams lietā savas necilās spējas, gan izmantodams mūsu kopējā drauga Tonija Vīvla palīdzību (viņš ir ar spēcīgu aristokrātisku noslieci, un viņa istabā visu laiku pie sienas karājas jūsu gaišības ģīmetne), es esmu šo to izdibinājis, kas devis man iemeslu bažām, un tieši tālab esmu šobrīd atnācis brīdināt jūsu gaišību. Vispirms varbūt jūsu gaišība atļautu man vaicāt: vai šorīt pie jums nebija atnākuši daži dīvaini ciemiņi? Es domāju, ciemiņi, kuri nav no augstākajām aprindām, bet tādi kā, piemēram, mis Bārberijas bijusī kalpone vai kāds kungs, kas zaudējis apakšējo ekstremitāšu kustības spēju un tāpēc tapa uznesis pa kāpnēm nēšus kā Gajs Fokss?

—    Nē!

—    Bet es varu droši apgalvot jūsu gaišībai, ka šādP ciemiņi te ir bijuši un ielaisti namā. Jo es pats redzēju viņus durvju priekšā un pagaidīju laukuma stūrī, kamēr viņi atkal iznāca ārā, un pēc tam pusstundu metu līkumus pa apkārtceļiem, lai nesastaptos ar viņiem.

—    Kāds man un kāds jums ar to var būt sakars? Es jūs nesaprotu. Ko jūs gribat teikt?

—    Jūsu gaišība, es atnācu šurp, lai jūs brīdinātu. Iespējams, ka tam nav pamata. Jo labāk. Tādā gadījumā esmu tikai darījis visu, ko spējis, lai turētu mis Samersonei doto solījumu. Man ir stipras aizdomas (pēc tā, ko izmetis Mazais, un pēc tā, ko mums izdevies no viņa izvilkt), ka tās vēstules, kuras man vajadzēja atnest jūsu gaišībai, toreiz negāja bojā, kā man likās. Man ir aizdomas: ja tajās bija kaut kas kompromitējošs, tas šobrīd tiek celts gaismā. Un vēl man ir aizdomas, ka tie ciemiņi, kurus es pieminēju, šorīt ieradās te, lai no tā iedzīvotos naudā. Un ka viņi to ir izdarījuši vai arī visā drīzumā izdarīs.

Misters Gapijs paņem no grīdas cilindru un pieceļas kājās.

—    Jums vislabāk zināms, jūsu gaišība, vai tam, ko es stāstu, ir kāda nozīme vai nav. Tā vai citādi, es esmu rīkojies saskaņā ar mis Samersones vēlēšanos — atstājis mierā pagātni un centies pēc iespējas pārvilkt svītru visam, ko biju pasācis; ar to man ir diezgan. Ja gadījumā esmu atļāvies nosodāmu vaļību, brīdinādams jūsu gaišību, lai gan tam nav pamata, es ceru, ka jūs centīsieties aizmirst manu iedomību, bet es centīšos aizmirst jūsu nelabvēlību. Tagad es atvadīšos no jūsu gaišības un galvoju, ka jums no manas puses vairs nedraud nekāda uzbāzība.

Milēdija tik tikko atbild ar skatienu šicin atvadu vārdiem, tomēr īsu brīdi pēc apmeklētāja aiziešanas pazvana sulainim.

—    Kur ir sers Lesters?

Merkurijs ziņo, ka viņš šobrīd sēžot viens pats, ieslēdzies bibliotēkā.

— Vai seram Lesteram šorīt bija kādi apmeklētāji?

Jā, bijuši vairāki cilvēki lietišķās darīšanās. Merkūrijs apraksta viņu izskatu tāpat, kā to pirms brīža darījis inisters Gapijs. Labi, viņš var iet.

Tā! Viss pagalam. Viņas vārds nonācis laužu mutēs, viņas vīrs uzzinājis savu postu, viņas negods izies pasaulē — iespējams, ka tas jau notiek, kamēr viņa vēl tikai domā par to, — un piedevām pie tās bultas, ko viņa jau sen gaidījusi un ko nepavisam nav gaidījis viņas vīrs, kāds nezināms soģis viņu vēl apvaino sava ienaidnieka slepkavībā.

Jā, viņš bija ienaidnieks, un viņa daudz, daudz, daudz reižu tika vēlējusies, kaut viņš būtu miris. Pat kapā gulēdams, viņš ir palicis ienaidnieks. Šis baisais apvainojums ir trāpījis viņai kā jauns, stindzinošs trieciens no viņa nedzīvās rokas. Un, atcerēdamās, kā tovakar bija slepus aizgājusi līdz viņa durvīm, un iedomādamās, ka šķiršanos no iemīļotās istabmeitas īsi pirms šī notikuma var viegli iztulkot kā tīšu rīcību, lai atbrīvotos no iespējamas liecinieces, milēdija viscaur nodreb, kā juzdama bendes roku pie sava kakla.

Viņa gu], nometusies uz grīdas, mati klaidā atrisuši visapkārt galvai, seja iespiesta dīvānspilvenos. Pēc brīža viņa pieceļas un steigšus vairākkārt pārstaigā pāri istabai un atpakaļ, tad atkal nometas zemē, svaidās, dobji vaid. Viņu pārņēmušas neaprakstāmas šausmas. Diez vai šis brīdis spētu būt baisāks, ja viņa patiesi būtu slepkava.

Jo tad, ja viņa tiešām būtu iecerējusi šo slepkavību kaut ar visiem iespējamiem piesardzības līdzekļiem, nīstamais tēls būtu tiktāl samilzis viņas acu priekšā, ka aizēnotu visu pārējo un neļautu domāt par sekām, kas neapturamā straumē gāztos pār viņu, līdzko ienaidnieks būtu nokritis zemē (kā mēdz notikt pēc jebkuras slepkavības); tagad viņa saprot: kad šis ienaidnieks modri vēroja katru viņas soli un viņa domāja: «Ak, kaut jel šo veco vīru ķertu kāds nāvējošs cirtiens un viņš pazustu no mana ceļa!» — viņa patiesībā vēlējās, kaut tas, ko viņš zina un glabā pie sevis, tiktu izsēts pa vējam uz visām debesu pusēm, šī vēlēšanās radīja zemsirdīgo atvieglojumu par viņa nāvi. Bet kas gan cits bija viņa nāve, ja ne akmens izgruvums no drūmas velves pamatiem, un nu šī velve brūk un drūp, un tūkstošiem gabalu gāžas pār viņas galvu!

Un viņu neatvairāmi pārņem baismīga sajūta, ka no šī vajātāja — dzīva vai miruša, akmenscieta un nesatricināma savā dzīvajā veidolā, ko viņa tik labi atceras, un tikpat akmenscieta un nesatricināma nāves dusā — viņa spēs paglābties vienīgi nāvē. Kā trenkts zvērs viņa metas bēgt. Kauns, bailes, nozēla, izmisums vienā vilnī uzbango viņā augstāk nekā jebkad, un pat viņas izcilās savaldības spējas tiek aizrautas un aizskalotas kā spēcīga vēja norauta, okeānā iemesta lapa.

Viņa steigšus uzmet uz papīra dažas vīram veltītas rindas, aizzīmogo vēstuli un atstāj to uz galda.

«Ja mani meklē, apsūdzot viņa slepkavībā, ticiet, ka esmu pilnīgi nevainīga. Vairāk nevienam labam vārdam par mani neticiet, jo visā citā, ko Jūs par mani esat uzzinājis vai uzzināsiet, es esmu nenoliedzami vainīga. Tajā liktenīgajā vakarā viņš mani brīdināja, ka grasās atklāt Jums manu noslēpumu. Pēc tam kad viņš bija aizgājis, es izlikos, ka izeju dārzā, kur reizēm mēdzu pastaigāties, bet patiesībā devos viņam pakaļ, lai izteiktu savu pēdējo lūgumu: lai viņš nevilcina vēl ilgāk šo mokošo stāvokli, ko tik ilgi jau licis man ciest, bet raida žēlastības cirtieuu jau nākamajā rītā.

Viņa nams bija tumšs un kluss. Divas reizes es zvaniju, bet neviens man neatbildēja, un es devos mājās.

Tagad man vairs nav māju. Es Jūs ilgāk neapgrūtināšu. Mēģiniet savā taisnīgajā sašutumā aizmirst necienīgo sievieti, kurai esat izšķiedis tik daudz cēlsirdīgu jūtu un kura atstāj Jūs ar dziļu kaunu, vēl dziļāku nekā to, ar kuru bēg pati no sevis, un kura raksta šīs pēdējās atvadu rindas!»

Viņa ātri saģērbjas un uzliek plīvuru, atstāj neaiztiktas visas savas dārglietas un naudu, ieklausās un, sagaidījusi brīdi, kad priekštelpa tukša, nosteidzas lejā, atver un atkal aizver lielās ārdurvis un aizsteidzas prom salti dzeļošajā ziemas vējā.

LVI NODAĻA

Pakaļdzišanās.

Vēsi un vienaldzīgi, kā pieklājas dižciltīgu ļaužu mītnei, Dcdloku pilsētas nams raugās uz citām savrupmājām drūmi majestātiskajā ielā un nekādi neliek nojaust, ka zem tā jumta norisinātos kaut kas nelāgs. Klaudz karietes, dārd durvis, aristokrātu pasaule pārmij vizītes; vīriešu acis žilbina padzīvojušas daiļavas ar skrimšlotiem kakliem un firziķu krāsas vaigiem, kas iegūst spokainu bālumu dienas gaismā, kad šīs apburošās būtnes patiesi izskatās kā sievietes un nāves apvienojums vienā veidolā.* No dzestrajiem staļļiem palaikam, viegli šūpodamās, izligo karietes — tās vada strupkājaini kučieri ar linu krāsas parūkām, dziļi iegrimuši mīkstajos bukas sēdekļos, bet aizmugurē dirn Merkūriji ar zižļiem rokās un šķērseniski sagrieztām trīsstūrenēm galvā, — debešķīgs skats!

Dedloku nams no ārpuses nav pārvērties, un arī iekšpusē ilgu laiku nekas netraucē tā diženo vienmuļību. Taču beidzot daiļā Volumnija, kura dažbrīd cieš no visai izplatītās garlaicības ligas un šodien jūt, ka tā uzmācas sevišķi spīvi, nolemj pārmaiņas labad iegriezties bibliotēkā. Kad uz maigo klauvējienu neviens neatsaucas, viņa atver durvis un ielūkojas pa tām; nevienu neredzēdama, cienījamā dāma naigi ietek istabā.

Ar zāli pieaugušajā, vecu ļaužu apdzīvotajā Bātas pilsētiņā šī draiskā Dedloku dzimtas pārstāve tiek uzskatīta par ļoti ziņkāru būtni, kura visos izdevīgos un arī neizdevīgos brīžos tekalē apkārt ar zeltītu lorneti pie acs, nopētīdama un aplūkodama visu, kas vien pagadās ceļā. Vismaz šoreiz nav noliedzams, ka viņa labprāt izmanto radušos izdevību un kā putniņš sāk laidelēties pār sava dižā ciltsbrāļa vēstulēifi un dokumentiem — šur tur pa knābienam, šur tur pa pētošam skatienam no sānis piešķiebtās galviņas, žigli un ziņkāri pārskrējieni no viena galdiņa pie otra; zeltītā lornete cītīgi pilda savu pienākumu. Sīs izpētes gaitā Volumnija piepeši pret kaut ko paklūp un, pavērsusi lorneti pret negaidīto traucēkli, ierauga, ka uz grīdas kā nogāzts koks guļ viņas dižais ciltsbrālis.

Negaidītais atklājums piešķir neviltotu sparu Voluinnijas iecienītajam allaž paklusajam kliedzienam, un viss nams tūdaļ ir kājās. Sulaiņi traucas augšup un lejup pa kāpnēm, neganti šķind zvani, tiek sūtītas ziņas ārstiem, pa visām malām tiek meklēta lēdija Dedloka, taču viņa nekur nav atrodama. Kopš pēdējā zvana sulainim neviens viņu nav nedz redzējis, nedz dzirdējis. Uz milēdijas galdiņa tiek atrasta seram Lesteram adresēta vēstule, taču šobrīd ir pamats bažīties, vai viņš nav saņēmis vēsti no citas pasaules, uz kuru jāatbild personiski, un pašreiz viņam vienlīdz svešas Ir kā visas dzīvās, tā mirušās valodas.

Seru Lesteru ieceļ gultā, masē, berzē, apvēdina, liek viņam ledu pie galvas, visiem iespējamiem līdzekļiem cenšas atgriezt vecajā kungā dzīvību. Tomēr diena ir jau galā un sākusies nakts, kad viņa gārdzošā elpa beidzot pierimst un izlīdzinās, un stingais skatiens sāk izrādīt kādas atmaņas pazīmes, ja tuvumā palaikam pārcilā sveci. Taču, kad šīs pārmaiņas sākušās, tās turpinās, ik pa brīdim viņš jau pagroza galvu, pavērš skatienu no viena priekšmeta uz otru vai pat pakustina roku, dodams zīmi, ka dzird un saprot teikto.

Šajā rītā uz grīdas pakrita izskatīgs, stalts kungs, tiesa, ne vairs spēkpilns, tomēr labi saglabājies džentlmenis ar spirgtu seju. Tagad gultā guļ večuks ar iekritušiem vaigiem — drebelīga ēna no tā, kas viņš kādreiz bijis. Sī balss reiz skanēja krāšņi un sulīgi, un tās īpašnieks tik ilgi bija dzīvojis pārliecībā, ka ikviens viņa teiktais vārds ir bezgala svarīgs visai cilvēcei, ka patiesi šie vārdi skanēja tā, it kā paustu ko nozīmīgu. Taču šobrīd viņš spēj vienīgi čukstēt, un viss, ko viņš čukst, skan tā, kā tam jāskan, — kā daždien nesakarīgu vārdu virknējums.

Pie viņa guļvietas stāv uzticamā un visu cienītā saimniecības pārzine. Tas ir pirmais, ko viņš aptver, un par to nepārprotami priecājas. Kādu laiku veltīgi pūlējies darīt savus vārdus saprotamus, sers Lesters pamāj, lai viņam pasniedz zīmuli. Sis mājiens ir tik neskaidrs, ka pirmajā brīdī neviens nesaprot viņa vēlēšanos, un atkal tā ir vecā saimniecības pārzine, kam visātrāk ataust gaisma, un viņa atnes sirdzējam tāfelīti.

Sers Lesters brīdi guļ nekustēdamies, tad lēni uzvelk uz tās svešādā rokrakstā: «Ceznivoldā?»

Nē, saimniecības pārzine paskaidro, kungs ir Londonā. Šorīt bibliotēkā viņam uznāca slimības lēkme. Kāda laimīga sagadīšanās, ka viņa taisni tagad ir Londonā un var viņam pakalpot!

— Sī nav nekāda nopietnā slimība, ser Lester. Jau rīt jums būs daudz labāk, ser Lester. Visi šie kungi tā saka. — Un pa glīto, vecīgo seju lejup rit asaras.

Pārlaidis skatienu istabai un ar sevišķu uzmanību nopētījis pie gultas stāvošos ārstus, sers Lesters uzraksta: «Milēdija.»

-*Milēdija izgāja no mājas pirms jūsu lēkmes, ser Lester, un viņa par to vēl nezina.

Viņš vēlreiz ļoti satraukts rāda uz nupat uzrakstīto vārdu. Visi mēģina viņu nomierināt, taču viņš rāda uz to vēlreiz vēl satrauktāks nekā iepriekš. Kad klātesošie

skatās cits citā, nezinādami, ko sacīt, viņš atkal paņem tāfeli un raksta: «Milēdija. Dieva dēļ, kur?» Un izdveš lūdzošu vaidu.

Tiek nolemts, ka labāk būs, ja vecā saimniecības pārzine nodos viņam lēdijas Dedlokas vēstuli, kuras saturu neviens nezina un nevar pat nojaust. Misis Raunsvela atver to un izklāj sera Lestera priekšā. Izlasījis rakstīto divas reizes, viņš pārloka vēstuli tā, lai neviens to nevarētu izlasīt, un guļ, dobji vaidēdams. Pēc brīža viņš iegrimst nemaņā vai tādā kā aptumsumā un tikai pēc stundas atkal atver acis, balstīdams galvu uz savas uzticamās un mīlošās saimniecības pārzines rokas. Ārsti zina, ka tā viņam ir vislabāk, un paši stāv atstatu, ja vien nav vajadzīga tieša palīdzība.

Slimnieks vēlreiz pamāj pēc tāfelītes, taču nekādi nespēj atsaukt atmiņā vārdu, ko gribējis rakstīt. Zēl skatīties, kā viņš pārdzīvo šo negaidīto šķērsli un cik ļoti deg nepacietībā to atcerēties. Gandrīz vai šķiet, ka viņš zaudēs prātu, apjauzdams, cik tas steidzami, un nevarīgi pūlēdamies paskaidrot, kas jādara un pēc kā jāsūta. Uz tāfelītes ir uzrakstīts burts «B», un tālāk sirdzējs netiek. Piepešā izmisuma uzliesmojumā viņš uzraksta šim burtam priekšā «misters». Vecā saimniecības pārzine iedomājas nosaukt Bakita vārdu. Lai slavēta debessl Tas patiesi ir gribētais.

Misteru Bakitu atrod apakšstāvā — viņš ieradies pēc iepriekšējas norunas. Vai aicināt viņu augšā?

Nav iespējams nesaprast, cik dedzīgi sers Lesters alkst šo cilvēku redzet; pilnīgi skaidra ir arī viņa vēlēšanās, lai visi klātesošie izietu no istabas un pie viņa paliktu vienīgi saimniecības pārzine. Tas bez vilcināšanās tiek nokārtots, un istabā ienāk misters Bakits. Šim vienīgajam no visiem cilvēkiem zemes virsū sers Lesters, nokritis no savas diženības augstumiem, ir gatavs uzticēt savu likteni un savas cerības.

— Ser Lester Dedlok, baronet, man ļoti žēl, ka sastopu jūs šādā stāvoklī. Ceru, ka drīz jums kļūs labāk. Noteikti kļūs labāk — dzimtas labklājības dēļ.

Sers Lesters ieliek viņam rokās milēdijas vēstuli un nenolaiž acu no viņa, kamēr slepenpolicists izlasa vēstuli līdz beigām. Mistera Bakita sejā lasot atplaiksnī jauna apskaidrība, un, nenovērsis acis no vēstules, tikai saliekdams rādītājpirkstu, viņš piemetina: — Ser Lester Dedlok, baronet, es jūs saprotul

Sers Lesters uzvelk uz tāfelltes vārdus: «Viss piedots. Atrast…» Misters Bakits aptur viņa roku pusce|ā.

—    Ser Lester Dedlok, baronet, es viņu atradīšu! Bet man jādodas meklēt tūdaļ pat. Nedrīkst zaudēt ne mirkli.

Ar atzīstamu domas veiklību viņš seko sera Lestera skatienam, kas pievēršas mazai lādītei uz galda.

—    Vai atnest to šurp, ser Lester Dedlok, baronet? Skaidrs. Atslēgt ar vienu no šīm atslēgām? Skaidrs. Ar vismazāko? Bez šaubām. Izņemt naudu? Darīts. Saskaitīt? Tūdaļ pat. Divdesmit un trīsdesmit ir piecdesmit, vēl divdesmit, tas ir septiņdesmit, vēl piecdesmit, tas ir simt divdesmit, vēl četrdesmit klāt, tas ir simt sešdesmit. Vai lai ņemu to meklēšanas izdevumiem? Labi, es ņemu un, protams, uzrakstīšu rēķinu. Netaupīt naudu? Norunāts, netaupīšu.

Ātrums un noteiktība, ar kādu misters Bakits iztulko visus sera Lestera mēmos mājienus, ir gandrīz vai pārdabiski. Misis Raunsvela, turēdama sveci, gluži vai žilbst no slepenpolicista zibenīgajām kustībām un skatieniem, kad viņš ceļas un dodas uz durvīm, jau gatavs aizbraukšanai.

—    Jūs, kundze, esat Džordža māte, vai ne? — misters Bakits vēl iesānis nosaka, kad cilindrs viņam jau galvā un vēl tikai jāaizpogā mētelis.

—   Jā, ser, es esmu viņa nelaimīgā māte.

10*

291

—    Tā jau es domāju — spriežot pēc-visa, ko viņš man nesen pastāstīja. Nu tad es varu jums pateikt ko jaunu. Jums vairs nevajag bēdāties! Ar jūsu dēlu viss kārtībā. Nu, nu, nesāciet raudāt, pašreiz jums pats galvenais ir gādāt par seru Lesteru, baronetu, un raudāšana viņam neko nepalīdzēs! Ar jūsu dēlu, kā es jau teicu, viss ir kārtībā, viņš sūta jums sirsnīgus sveicienus un cer, ka arī jums klājas labi. No apsūdzības viņš tagad ir brīvs, un viņa slava ir tikpat nevainojama kā jūsējā, un, ka jūsējai nav ne mazākās vainas, par to varu galvu likt ķīlā. Man jūs varat droši ticēt, jo es pats viņu saņēmu ciet. Tai reizē viņš arī turējās kā vīrs, un viņš vispār ir lielisks zēns, tāpat kā jūs esat lieliska veca kundze, un jūs abi, māte un dēls, esat tāds pāris, ko var visiem rādīt par paraugu. Ser Lester Dedlok, baronet, es paveikšu to, ko jūs man esat uzticējis! Nebīstieties, ka es varētu nogriezties no ceļa pa labi vai pa kreisi, ka es varētu likties gulēt, mazgāties vai skūties, iekams nebūšu atradis to, ko meklēju. Vai pasacīt vislaipnākos piedošanas vārdus no jūsu puses? Es to izdarīšu, ser Lester Dedlok, baronet. Un es

vēlu jums atkopties, un šīs jūsu ģimenes lietas lai nokārtojat tāpat kā — ak tu dieniņ! — tāpat, kā tas bijis un vēl būs bezgala daudziem citiem līdz mūžības pēdējai stundai.

Pēc šī izteiksmīgā galavārda misters Bakits, tagad jau aizpogājies, klusi izsojo no istabas, vērīgi raudzīdamies uz priekšu, it kā jau tagad ar savu caururbjošo skatienu censtos tumsā saskatīt bēgli.

Slepenpolicista ceļš visupirms ved uz lēdijas Dedlokas istabām, kur viņš visu rūpīgi pārlūko, meklēdams kādu iespējamu sīkumu, kas varētu norādīt ceļu. Istabas pašlaik ir tumšas, un, ja kāds redzētu misteru Bakitu, kurš, vaska sveci virs galvas pacēlis, domās ar asu skatienu novērtē daudzos izsmalcinātos priekšmetus, kas veido spilgtu kontrastu ar viņu pašu, tad šī aina tam patiesi liktos dīvaina, — bet neviens jau viņu neredz, jo slepenpolicists ir aizslēdzis durvis.

—    Smalks buduārs, — misters Bakits nosaka, kopš šārīta sadursmes juzdamies stiprāks franču valodā. — Nav šaubu, ka maksājis krietnu žūksni. No tādām lietiņām aizbēgt nav nekāds joks — droši vien viņa to nedarīja ar vieglu sirdi!

Atvērdams un aizvērdams atvilktnes, ielūkodamies šķirstiņos un dārglietu lādītēs, viņš palaikam redz sevi atspīdam dažādos spogujos un apcerīgi novērtē šo skatu.

—    Varētu domāt, ka es apgrozos augstākajās aprindās un nupat pošos uz banketu, — viņš nosaka. — Tīri vai jāsāk ticēt, ka starp Gvardes vīriem es būtu pirmais skaistulis — un pats, redz, nemaz to neesmu zinājisl

. Joprojām lūkodamies apkārt, viņš ir atvēris izsmalcināti skaistu lādīti, ko uzgājis kādā no dziļākajām atvilktnēm. Viņa lielā plauksta pārcilā dažus pirkstaiņu pārus, kas ir tik viegli un mīksti, ka viņš tos pat nejūt savā rokā, un tad viņa uzmanību piesaista balts mutautiņš.

—    Hm! Nu tad apskatīsim tevi, — saka misters Bakits, nolikdams sveci uz galdiņa. — Kāpēc gan tev būtu jāstāv šeit atsevišķi no citiem? Kāda ir tava loma? Vai tu piederi viņas gaišībai vai varbūt kādam citam? Ceru, ka tev kādā stūrī atradīsies atbilde.

Runādams viņš to ir jau atradis un izlasa: — «Estere Samersone».

—    A! — misters Bakits izsaucas un brīdi klusē, pie-1 spiedis pirkstu pie auss. — Es tevi ņemu līdzi.

Viņš pabeidz istabas apskati tikpat klusi un rūpīgi, kā veicis to no paša sākuma, atstāj visu uz mata tāpat, kā atradis, un dodas ārā uz ielas. Vēl viens īss skatiens augšup sera Lestera istabas blāvi apgaismotajos logos — un viņš straujā solī aizsteidzas uz tuvāko kariešu piestātni, izvēlas zirgu, par kuru vērts kārtīgi maksāt, un nosauc kučierim Džordža šautuves adresi. Misters Bakits neuzskata sevi par īpašu zirgu pazinēju, tomēr viņš apmeklē galvenās zirgu sacīkstes un iegulda tajās nelielu naudas summu, un savas zināšanas šai jomā viņš parasti apkopo Šādi: ja gadoties redzēt zirgu, kas ir uzmanības vērts, viņš to tūlit pamanot pārējo vidū.

Arī šoreiz šis zināšanu mazumiņš nav viņu pievīlis. Kariete bīstamā ātrumā traucas pār bruģa akmeņiem, tomēr viņš pagūst ar savu aso skatienu vērīgi nopētīt gan zaglīgu gājēju pusnakts ielās, gan gaismas augšējo stāvu logos, aiz kuriem cilvēki pošas naktsgu[ai vai varbūt jau guļ, gan katru pagriezienu savā ceļā, gan melnās debesis, gan zemi, ko sedz plāna sniega kārtiņa, jo kāds pavediens var piepeši uzrasties jebkurā vietā, un joņo uz savu ceļainērķi tādā straujuma, ka, nonācis galā, gandrīz vai nosmok garaiņu mākonī, kas mutuļiem plūst no naigā rikšotāja.

—    Izjūdziet to uz īsu brītiņu, lai atgūstas, un es tūlīt būšu atpakaļ!

Viņš izskrien cauri garajam gaitenim un atrod kavalēristu kūpinām pīpi.

—    Tieši tā es jūs domāju sastapt, Džordž, — pēc visa, kas jums aiz muguras, veco zēn! Man nav laika nevienam liekam vārdam. Uz spēles ir gods! Jādara viss, lai glābtu sievieti. Todien, kad nomira Gridlijs, šeit bija mis Samersone — jā, jā, es zinu, ka viņu tā sauc, esiet mierīgs! — sakiet — kur viņa dzīvo?

Kavalērists tieši no turienes nupat ir atgriezies un nosauc slepenpolicistam adresi Oksfordstrīlas tuvumā.

—   Jūs to nenožēlosiet, Džordž. Ar labu nakti!

Un viņš atkal ir prom, tik tikko pusapzināti pamanījis pie izdzisušā kamīna sēžam Filu — tas raudzījies viņā atplestu muti; atkal viņš auļos drāžas uz nākamo vietu, kur izkāpj, jauna garaiņu mākoņa apņemts.

Misters Džāndiss, vienīgais cilvēks, kurš šai namā vēl ir kājās, nupat ir grasījies doties pie miera; izdzirdis steidzīgās zvana šķindas, viņš noliek lasīto grāmatu un, rītasvārkos ietinies, dodas pie durvīm.

—        Neuztraucieties, seri — Viesis jau nākamajā mirklī stāv priekštelpā līdzās saimniekam, aizslēdzis aiz sevis durvis un uzlicis roku uz atslēgas. — Man ir bijis tas prieks jūs satikt jau agrāk. Paskatieties uz šo mutautiņu, ser, tas pieder mis Esterei Sarnersonei. Pirms stundas ceturkšņa es pats to atradu paslēptu lēdijas Dedlokas atvilktnē. Nedrīkst zaudēt ne mirkli! Dzīvības vai nāves jautājums! Vai jūs pazīstat lēdiju Dedloku?

—   Jā.

—    Šodien viņas namā atklājās kads noslēpums. Nāca gaismā dažas ģimenes lietas. Seru Lesteru Dedloku, baronetu, piemeklēja lēkme — apopleksija vai paralīze; viņu ilgi nevarēja dabūt pie samaņas, un ir zaudēts daudz dārgā laika. Lēdija Dedloka pazuda no mājas šodien pēcpusdienā, atstājusi vēstuli, kas nekā laba nesola. Te tā ir!

Izlasījis vēstuli, misters Džāndiss vaicā inspektoram, ko viņš par to domājot.

—    Nezinu. Izskatās pēc pašnāvības. Katrā ziņā ik brīdi pieaug briesmas, ka tā var notikt. Es nežēlotu simt mārciņas par stundu, ja varētu atdabūt zaudēto laiku. Mister Džāndis, sers Lesters Dedloks, baronets, uzticēja man doties lēdijai Dedlokai pa pēdām un atrast viņu, lai izglābtu viņu un darītu viņai zināmu, ka viņš visu piedod. Man ir nauda un brīvas rīcības iespējas, bet man vajadzīgs vēl kaut kas. Man vajadzīga mis Samersone.

—   Mis Samersone? — misters Džāndiss raižpilnā balsī atkārto.

—    Saprotiet, mister Džāndis, — misters Bakits visu laiku ar lielu uzmanību ir vērojis viņa sejas izteiksmi, — es runāju ar jums kā ar krietnas sirds cilvēku, un apstākli šobrīd ir spiedīgāki nekā jebkad. Ja vilcināšanās kādreiz var kļūt bīstama, tad šobrīd tieši tā ir, un, ja jums var kādreiz būt smagi jānožēlo, ka esat bijis tai par cēloni, tad šī ir tieši tāda reize. Kopš lēdijas Dedlokas nozušanas ir pagājušas astoņas vai desmit stundas, un katra no tām, kā jau teicu, būtu vismaz simt mārciņu vērta. Man uzdots viņu atrast. Es esmu inspektors Bakits. Piedevām pie visa pārējā, kas nācis pār lēdijas Dedlokas galvu, šo nelaimīgo sievieti spiež doma, ka viņa tiek apsūdzēta slepkavībā. Ja es sekošu viņai viens, var gadīties, ka viņa, nezinādama, ko man licis pateikt jfjs Lesters Dedloks, baronets, sper kādu izmisuma sof?. Bet, ja es sekošu viņai kopā ar jaunu dāmu, pret kuru viņa lolo maigas jūtas, — es neko nejautāju un neko par to vairāk nesacīšu —, tad viņa noticēs, ka man ir draudzīgi nolūki. I. aujiet man viņu panākt un aizturēt ar šīs jaunās dāmas sl.irpniecību, un es viņu izglābšu un pārvedīšu mājās, ja virn viņa ir dzīva. Ja man vajadzēs panākt viņu vienam — un tas nebūs viegli —, es darīšu, kas manos spēkos, taču neņemos apgalvot, ka manos spēkos būs daudz. Laiks skrien, ir jau krietni pāri pusnaktij. Kad pulkstenis sitīs vienu, būs zaudēta vēl viena stunda, kas tagad ir tūkstoš, ne vairs simt mārciņu vērta.

Viss teiktais ir patiesība, un par lietas steidzamību nevar būt ne mazāko šaubu. Misters Džāndiss lūdz apmeklētāju pagaidīt tepat, kamēr viņš aprunāsies ar mis Samersoni. Misters Bakits apsola to darīt, tomēr rīkojas pēc sava ierastā principa — lai neizlaistu namatēvu no acīm, kāpj viņam līdzi augšā. Turpat kāpņu krēslā viņš arī paliek, paslēpies kā sargpostenī, kamēr jautājums tiek izlemts. Pēc ļoti īsa brītiņa misters Džāndiss atkal nonāk lejā un pavēsta, ka mis Samersone tūlīt būs gatava ceļam un inspektora aizgādībā dosies viņam līdzi, kurp vien vajadzīgs. Bakits apmierināts izsaka savu atzinību un paliek pie durvīm, gaidīdams ceļabiedri.

Tostarp viņš savā prātā pakāpjas augstu kā tornī un raugās uz visām pusēm, cik tālu sniedzas skatiens. Viņš redz daudz vientuļu stāvu slīdam pa ielām, daudz vientuļu stāvu klīstam pa tīreļiem un takām vai guļam zem siena gubām. Taču meklētā nav to vidū. Viņš redz vēl citus vientuļus stāvus uz tiltiem — raugāmies lejup; redz tos patiltes krēslā pie paša ūdens; kāds ļoti tumšs, bezveidīgs priekšmets, kas peld pa straumi vientuļāks par visiem citiem, sevišķi saista viņa uzmanību.

Kur viņa ir? Dzīva vai mirusi, kur viņa ir? Ja šis mutautiņš, ko viņš rūpīgi saloka un noglabā kabatā, ar brīnumaina spēka palīdzību varētu uzburt viņa priekšā vietu, kur meklētā pirmoreiz to ieraudzīja, nakts ainavu tās mājas tuvumā, kur tas sedza mirušo bērnu, vai tur viņš ieraudzītu pazudušo sievieti? Pāri klajumam, kur bāli zilas liesmiņas izgaismo ķieģeļu krāsnis, kur vējš pluinī un ārda salmu jumtus virs pussagruvušām ķieģeļu darītavām, kur māls un ūdens ir sastinguši salā un kur izkāmējis, akls zirgs cauru dienu soļo pa apli, griezdams ratu, kas atgādina moku rīku, — tur, caur šo tuksnesīgo, drūmo vietu, iet vientuļš stāvs, visu pamests šajā bēdu nostūri, sniega appūsts un vēju dzīts un, šķiet, atrauts no visas dzīvās pasaules. Tas ir sievietes stāvs, taču nožēlojami ģērbts, un šādās skrandās neviens nekad nav gājis cauri greznajai priekštelpai un izgājis pa Dedloku nama lielajām durvīm.

LVII NODAĻA

Esteres stāstījums.

Es biju jau nolikusies gulēt un aizmigusi, kad pie manas istabas durvīm pieklauvēja aizbildnis un lūdza mani tūliņ celties augšā. Izsteigusies viņam pretī, lai uzklausītu, kas noticis, es pēc dažiem uzmanīgiem ievada vārdiem uzzināju, ka sera Lestera Dedloka namā atklājies kāds noslēpums, ka mana māte aizbēgusi un ka pie mūsu ārdurvīm šobrīd gaida cilvēks, kuram uzticēts viņu atrast un, ja tas izdosies, vispārliecinošākos vārdos darīt zināmu, ka viņai ir piedots un viņa var droši paļauties uz mīlestību un aizstāvību; šis cilvēks meklējis mani, cerēdams, ka mans lūgums varbūt drīzāk spēs pārliecināt māti nekā viņa paša vārdi. Pašu galveno es apmēram sapratu, tomēr mani sagrāba satraukuma un izmisuma viesulis, ko vēl saasināja steiga, un, par spīti visām pūlēm apspiest šo jūtu brāzmu, es, šķiet, vēl vairākas stundas nespēju īsti atgūties.

Tomēr es ātri saģērbos un ietinos šallē, nemodinājusi ne Cārliju, ne kādu citu, un nosteidzos lejā pie mistera Bakita, jo minētā uzticības persona, izrādās, bija viņš. To man paguva pateikt aizbildnis, kāpjot lejā, un viņš man arī pastāstīja, kādā veidā šis cilvēks nācis uz domām par mani. Kamēr aizbildnis turēja sveci, misters Bakits man priekštelpā nolasīja vēstuli, ko māte bija atstājusi uz sava galda; šķiet, kopš manas pamošanās bija pagājušas ne vairāk kā desmit minūtes, kad es jau sēdēju viņam blakām un mēs karietē traucāmies projām pa ielām.

Mans ceļabiedrs tieši un bez vilcināšanās, tomēr taktiski paskaidroja man, ka ļoti daudz, iespējams, būšot atkarīgs no tā, cik pilnīgi un saprotami es varēšot atbildēt uz dažiem viņa jautājumiem. Viņu galvenokārt interesēja, vai es esmu bieži tikusies ar māti (viņš sauca to vienīgi par lēdiju Dedloku), kur un kad esmu pēdējo reizi runājusi ar viņu un kā pie viņas nokļuvis mans mutautiņš. Kad biju to visu izstāstījusi, viņš lūdza mani sevišķi rūpīgi apdomāt — un nesteigties ar atbildi —, vai es nezinot kādu cilvēku, vienalga, kur tas būtu meklējams, pie kura mana māte varētu griezties galējas nepieciešamības spiesta. Es varēju iedomāties vienīgi savu aizbildni. Tomēr brīdi vēlāk es ieminējos par misteru Boitornu. Viņu es atcerējos tāpēc, ka viņš arvien tika minējis manas mātes vārdu ar bruņniecisku goddevību, un arī tāpēc, ka no aizbildņa biju uzzinājusi par viņa saderināšanos ar manu mātesmāsu un par šī notikuma viņam pašam nezināmo saikni ar mātes nelaimīgo dzīvesstāstu.

Sīs sarunas laikā mans ceļabiedrs bija licis apturēt karieti, lai mēs labāk varētu viens otru dzirdēt. Tagad viņš atkal lika kučierim braukt un, kādu brīdi padomājis, sacīja man, ka esot izlēmis, kā rīkoties. Šķiet, viņš labprāt būtu man izstāstījis savu plānu, taču es vēl biju pārāk apjukusi, lai spētu tam sekot.

Mēs nebijām vēl sevišķi tālu no mūsu dzīvokļa, kad kariete apstājās kādā sānieliņā pie ēkas, ko apgaismoja gāzes gaisma un kas izskatījās pēc sabiedriskas iestādes. Misters Bakits ieveda mani iekšā un apsēdināja atzveltnes krēslā pie spoži liesmojoša kamīna. Lielajā sienas pulkstenī es redzēju, ka ir jau pāri vieniem. Pie galda klusi sēdēja un rakstīja divi policijas ierēdņi — savos nevainojami kārtīgajos formas tērpos viņi nepavisam neizskatījās pēc tādiem, kas sēž nomodā cauru nakti, — un visa šī vieta šķita ļoti klusa, ja neņem vērā kaut kādu tālīnu durvju dauzīšanu un saucienus, kas nāca it kā no pazemes un kam neviens nepievērsa uzmanību.

Trešais formā tērptais vīrs, kuru misters Bakits pasauca pie sevis, lai čukstus dotu norādījumus, izgāja ārā; abi palikušie apspriedās, un viens sāka pierakstīt to, ko misters Bakits klusinātā balsī viņam diktēja. Izrādījās, ka tas ir manas mātes apraksts, jo, kad tas bija gatavs, misters Bakits atnesa to pie manis un čukstus nolasīja priekšā. Apraksts nenoliedzami bija ļoti precīzs.

Otrais ierēdnis, kas tikmēr bija uzmanīgi klausījies, pēc tam to pārrakstīja un pasauca vēl vienu formā ģērbtu vīru (blakusistabā tādi bija vairāki), kurš paņēma aprakstu un aiznesa to projām. Tas viss tika darīts ļoti ātri, nezaudējot nevienu mirkli, kaut arī neviens itin kā nesteidzās. Līdzko apraksts tika aizsūtīts, kur vajadzīgs, abi ierēdņi atsāka pirmītējo rakstīšanu un darīja to tikpat klusi un rūpīgi kā iepriekš. Misters Bakits atnāca pie kamīna un apdomīgi sasildīja pie uguns papriekš vienu zābaka pēdu, tad otru.

—   Vai jūs esat silti satinusies, mis Samersone? — viņš man apvaicājās, kad mūsu acis sastapās. — Sī nakts ir nejauki auksta, un jaunai dāmai nemaz nav īstā reize uzturēties ārpus mājas.

Es atbildēju, ka man gluži vienalga, kāds ir laiks, un ka esmu saģērbusies pietiekami silti.

—    Tas var vilkties ilgi, — viņš piebilda, — bet, ja vien viss beigsies labi, tad tā ir maza bēda.

—    Lai Dievs dod, ka viss beigtos labi! — es teicu.

Viņš mierinoši pamāja ar galvu.

—    Lai ko jūs darītu, nevajag padoties uztraukumam. Saglabājiet skaidru galvu un rāmi uzņemiet visu, kas vien varētu notikt, — tā būs vislabāk gan jums, gan man, gan lēdijai Dedlokai, un tā būs vislabāk arī seram Lesteram Dedlokam, baronetani.

Viņš patiesi bija |oti laipns un uzmanīgs, un, vērodama, kā viņš kamīna priekšā silda zābakus un berzē seju ar rādītājpirkstu, es jutu, ka viņa rāmā lietišķība mani nomierina un vieš uzticēšanos. Vēl nebija ceturksnis pāri vieniem, kad es ārpusē izdzirdu zirga pakavu un riteņu klaboņu. — Tā, mis Samersone, — viņš teica, — tagad, lūdzu, iesim!

Viņš man pasniedza elkoni, un abi ierēdņi pavadīja marii ar galantu paklanīšanos; pie durvīm mūs gaidīja faetons, kurā bija iejūgti pasta zirgi un kuram priekšā sēdēja pasta vedējs. Misters Bakits palīdzēja man iekāpt un apsēsties un pats iekārtojās uz bukas. Tad ierēdnis, kurš bija sūtīts sagādāt šo braucamo, pēc mistera Bakita lūguma pasniedza viņam aptumšotu lākturi, un, kad vedējam bija doti daži norādījumi, mēs devāmies ce]ā.

Es brīžiem, šķiet, lāgā nesapratu, vai notiekošais ir īsteniba vai tikai sapnis. Mēs milzu ātrumā ripojām cauri tādam ieliņu labirintam, ka man drīz vien zuda jebkāds priekšstats par to, kur atrodamies, aptvēru vienīgi to, ka esam divas reizes šķērsojuši upi un tagad braucam pa zemu, blīvi apbūvētu apkaimi pašā krasta joslā, kur šaurās ielas vietvietām izraibina doki, ūdens klajumi, augstas noliktavu ēkas, ķēžu tilti un kuģu masti. Beidzot mēs apstājāmies kādā šaurā, netīrā pagriezienā, kur sasmakušo gaisu nespēja kliedēt pat vēja brāzmas no upes puses, un es redzēju, ka mans ceļabiedrs lāktura gaismā kaut ko pārrunā ar vairākiem vīriem — ne īsti policistiem, ne īsti matrožiem. Pie apdrupušās sienas viņiem līdzās karajās paziņojums, kurā es spēju salasīt divus vārdus: ♦ Atrastie slīkoņi», un, kad mazliet tālāk es pamanīju uzrakstu «Bagari», mani pārņēma stindzinošas aizdomas par mūsu ierašanās iemeslu šajā vietā.

Man nevajadzēja sev atgādināt, ka neesmu šeit tāpēc, lai, ļaudamās savām jūtām, padarītu meklēšanu vēl grūtāku, mazinātu izredzes vai radītu jaunus kavēkļus. Es sēdēju klusēdama, taču to, ko šajā baisajā vietā pārdzīvoju, nekad nespēšu aizmirst. Tomēr arī šīs šaušalas drīzāk likās kā ļauns sapnis. No kādas laivas tika pasaukts gluži melns, dubļiem notriepies vīrs ar gariem, izmirkušiem, sabriedušiern zābakiem un tādu pašu platmali; viņš brīdi sačukstējās ar misteru Bakitu un tad kopā ar to nokāpa lejā pa slideniem pakāpieniem, it kā gribēdams tam parādīt kaut ko tur noslēptu. Drīz viņi atgriezās, slaucīdami plaukstas apmetņos — tās acīmredzot bija cilājušas un skārušas kaut ko slapju, bet, lai slavēts Dievs, ne to, kā dēļ es tik ļoti baidījos!

Vēl brīdi apspriedies ar pārējiem, misters Bakits (viņu te visi, šķiet, pazina un godāja) kopā ar tiem iegāja pa durvīm, mani atstājis karietē, kamēr vedējs turpat līdzās zirgiem pastaigājās uz priekšu un atpakaļ, cenzdamies sasildīties. Cik varēju spriest pēc ūdens šalkoņas, tuvojās paisums, un bija dzirdams, kā viļņi sitas pret krastu ieliņas galā un pēc tam atšalc uz manu pusi. Un, kaut gan šī briesmīgā doma nepiepildījās, mani šai neilgajā laikā — tas nebija garāks par stundas ceturksni, drīzāk pat īsāks — neskaitāmas reizes sagrāba bailes, ka nupat, nupat viļņi izskalos zirgiem pie kājām manu māti.

Misters Bakits iznāca ārā, nobrīdināja pārējos turēt acis vaļā, nodzēsa lākturi un atkal apsēdās uz bukas. — Neuztraucieties par to, ka mēs iegriezāmies šai vietā, mis Samersone, — viņš teica, pagriezies pret mani. — Es tikai gribu noskaidrot visu pēc kārtas un pats savām acīm pārliecināties, ka meklēšana norit, kā pienākas. Braucam, draugs, tālāki

Šķita, ka mēs dodamies atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bijām atbraukuši. Es gan satraukumā nebiju ievērojusi nekādas īpašas pazīmes, taču tā lika domāt ieliņu kopējais izskats. Brīdi mēs iegriezāmies vēl kādā iestādē vai iecirknī, tad atkal braucām pāri upei. Visu šo laiku, tāpat kā visu meklēšanas laiku, mans ceļabiedrs, kurš satinies sēdēja uz bukas, ne mirkli neļāva atslābt savai modrajai vērībai; kamēr mēs braucām pa tiltu, viņš, šķiet, kļuva vēl uzmanīgāks nekā iepriekš, ja tas vispār bija iespējams. Viņš piecēlās kājās, lai palūkotos pāri margām; viņš izkāpa no karietes un aizsteidzās nopakaļ kādam tumšam sievietes stāvam, kas pazibēja mums garām; viņš raudzījās dziļajā, melnajā ūdens klajumā ar tādu sejas izteiksmi, ka man sirds sažņaudzās krūtīs. Upe izskatījās draudīga, drūma un noslēpumaina tā strauji traucās uz priekšu starp abiem zemajiem, lēzenajiem krastiem, vietvietām atsegdama neskaidrus un baisminošus apveidus, ko radīja gan reāli priekšmeti, gan ēnas, un izraisīdama neizprotamu nāves apjautu. Kopš tās nakts es daudz reižu esmu skatījusi to pašu upi gan saulainā dienā, gan mēness gaismā, bet toreizējā brauciena iespaidi ir palikuši dzīvi līdz šim laikam. Manās atmiņās allaž blāvi spulgo tilta laternas, griezīgs vējš vērpjas ap vientuļo sievieti, kurai mēs braucam garām, vienmuļi klaudz karietes riteņi, un karietes lākturu gaismas atspīdums ūdenī raugās man pretī kā bāla seja no baismās dzelmes.

Labu brīdi riteņi klaudzēja pa tukšo ielu bruģi, līdz beidzot mēs nokļuvām uz tumša, līdzena ceļa un nami aizmugurē sāka attālināties. Pēc kāda laika es pazinu ierasto ceļu uz Sentolbensu. Bārnetā mūs gaidīja citi zirgi, un pēc to apmaiņas mēs devāmies tālāk. Nakts patiesi bija ļoti auksta, un plašo līdzenumu klāja balta sniega kārta, kaut arī tobrīd nesniga.

—    Sis ceļš jums labi pazīstams, vai ne, mis Samersone? — mundri apvaicājās misters Bakits.

—    Jā, — es atbildēju. — Vai esat ieguvis kādas ziņas?

—    Tādas, uz kurām droši varētu paļauties, pagaidām ne, — viņš atteica, — bet mūsu ceļš nupat tikai sācies.

Viņš iegriezās ikvienā dienas un nakts traktierī, kurā vien redzēja gaismu (un tolaik šai ceļā tādu bija ne mazums, jo pa to bieži staigāja lopu dzinēji), un kāpa lejā no bukas, lai aprunātos ar nodokļu iekasētājiem robežposteņos. Es dzirdēju, kā viņš pasūta dzeramo, žvadzina naudu un iekaro visu simpātijas ar laipnu un dzīvespriecīgu izturēšanos, bet, tiklīdz viņš atkal apsēdās uz bukas, viņa sejā atgriezās ciešā, vērīgā izteiksme un viņš ik reizi tikpat lietišķā tonī sacīja vedējam: — Braucam, draugs, tālāk!

Šādu apstāšanās brīžu bija diezgan daudz; pulkstenis jau rādīja sesto rīta stundu un mēs vēl atradāmies vairakas jūdzes no Sentolbensas, kad viņš iznāca no viena šāda traktiera un pasniedza man tasi tējas.

—    Izdzeriet to, mis Samersone, tā jūs spirdzinās. Šķiet, ka jūs pamazām atgūstaties, vai ne?

Es pateicos viņam un sacīju, ka tā laikam tiešām ir.

—   Pirmajā brīdī jūs bijāt kā zibens ķerta, — viņš piebilda, — un nav nekāds brīnums, ak Dievs! Nerunājiet skaļi, mīļā! Viss ir kārtībā! Mēs dodamies viņai pa pēdām.

Nezinu, kādu prieka saucienu es izgrūdu vai dzīros izgrūst, bet viņš pacēla pirkstu, un es tūlīt aprāvos.

—    Viņa te kājām gājusi garām šovakar ap astoņiem vai deviņiem. Pirmoreiz es par viņu dzirdēju nodokļu postenī pie Haigetas, bet tad vēl nebiju gluži drošs. No tā brīža prašņāju par viņu visur, kur varēju. Te viņa uzradās, te atkal pazuda, bet nu ir skaidrs, ka viņa meklējama priekšā. Paņem atpakaļ savu tasīti un apakštasi, puis! Un tagad parādi, ka neesi nekāds sviesta tirgonis, un noķer otrā rokā šo te puskronu! Viens, divi, trīs, kārtībā! Tagad, draugs, laižam rikšos!

īsi pirms rītausmas iebraucām Sentolbensā; tobrīd es jau sāku atģisties un sakopot aizgājušās nakts iespaidus un beidzot tā īsti aptvēru, ka tas nav bijis sapnis. Atstājis karieti nomas punktā un pavēlējis sagatavot citus zirgus, misters Bakits pasniedza man elkoni, un mēs devāmies uz Saltā Nama pusi.

—   Tā kā šī ir jūsu pastāvīgā dzīvesvieta, mis Samersone, — viņš sacīja, — man gribētos zināt, vai kāda sveša sieviete, kas atbilst mūsu aprakstam, nav vaicājusi pēc jums vai pēc mistera Džāndisa. Daudz uz to es neceru, bet iespējams tas ir.

Kamēr mēs kāpām kalnā, misters Bakits ar vērīgu skatienu lūkojās visapkārt — patlaban svīda dienas gaisma — un es atcerējos, kā agrāk tiku kāpusi pa šo pašu kalnu lejup kopā ar savu mazo istabmēitiņu un nabaga Džo, kuru dēvēja par Āmuru; man bija iemesls to atcerēties.

Nesaprotu, kā viņš atminēja manas domas.

—   Tur, uz ceļa, jūs pagājāt garām kādam vīrietim, vai atceraties? — misters Bakits teica.

.Jā, arī to es ļoti labi atcerējos.

—    Tas biju es, — viņš paskaidroja.

Redzēdams manu pārsteigumu, misters Bakits turpināja:

—   Tajā pēcpusdienā es atbraucu šurp kabrioletā, lai sameklētu to puiku. Varbūt jūs pat dzirdējāt riteņu troksni, kad iznācāt no mājas un devāties viņu meklēt, jo, vezdams savu zirgu lejup, es redzēju, ka jūs ar savu kalponīti ejat augšup pa ce]u. Apstājies pāris vietās pilsētiņā, es drīz noskaidroju, kur puika meklējams, un, kad nācu gar ķieģeļu noliktavām, raudzīdamies pēc viņa, pamanīju, ka jūs vedat viņu pie sevis.

—   Vai viņš bija izdarījis ko sodāmu? — es jautāju.

—    Sodīt viņu īsta iemesla nebija, — atteica misters Bakits, rāmi pārbīdīdams platmali, — kaut gan es teiktu, ka īsti priekšzīmīgi viņš neuzvedās. Nē, tas nebija iemesls. Es viņu meklēju tāpēc, lai saglabātu noslēpumā šo pašu lēdijas Dedlokas lietu. Puika bija ļāvis mēlei par daudz vaļas — lieki pļāpāja par vienu mazu pakalpojumu, par kuru viņam bija samaksājis nelaiķis misters Talkinghorns, un neparko nedrīkstēja pieļaut, lai viņš taisa tādus jokus. Tāpēc es jau iepriekš viņu stingri nobrīdināju un izraidīju no Londonas, bet tajā pēcpusdienā atbraucu vēlreiz nobrīdināt, lai nedomā griezties atpakaļ, bet pošas vēl tālāk prom un lai sargās, ja es viņu pieķeršu ceļā uz Londonas pusi.

—    Nabaga zēnsl — es nopūtos.

—    Nabaga, jā, — piekrita misters Bakits, — bet klapatu ar diezgan, un lāga zēns viņš ir tikai labu gabalu no Londonas vai līdzīgām vietām. Kad es sapratu, ka jūs esat iekārtojuši viņu pie sevis, es nudien paliku gluži bez valodas.

Es gribēju zināt, kāpēc.

—    Kāpēc, mīļā? — misters Bakits pārjautāja. — Tāpēc, ka man bija skaidrs: tagad viņa pļāpāšanai vairs nebūs gala. It kā būtu nācis pasaulē ar pārlieku garu mēli.

Kaut arī šobrīd es atceros šo sarunu, tolaik biju tik apjukusi un satraukta, ka nespēju īsti sakopot domas un apjautu vienīgi tik daudz, ka viņš stāsta visus šos sīkumus galvenokārt tāpēc, lai mani izklaidētu. Ar šo pašu laipno nolūku viņš acīmredzot klāstīja man ik pa brīdim arī citas nenozīmīgas lietas, bet viņa seja pauda rūpes par to vienīgo mērķi, kas mums abiem bija jāsasniedz. Joprojām risinādami tādas pašas sarunas, mēs iegriezāmies pa dārza vārtiņiem.

—    Tā! — noteica misters Bakits. — Te nu mēs esam, šai jaukajā, klusajā vietiņā. Gluži kā no pasakas par dzeņa namiņu, ko varēja pamanīt tikai pēc dūmiem, jo tie cēlās gaisā neparasti skaistā grīstē. Lūk, virtuvē agri iekurta uguns, tātad jums ir labi kalpotāji. Taču attiecībā uz kalpotājiem vienā ziņā ir jābūt modram: jāredz, kas nāk viņus apciemot; ja to nezina, tad nezina arī, kas viņiem var būt aiz ādas. Un vēl kas, mīļā. Kad vien jūs redzat aiz virtuves durvīm slapstāmies kādu jaunu cilvēku, ziņojiet par viņu, kur pienākas, balstoties uz aizdo* mam par ielavīšanos svešā namā ar noziedzīgiem nolūkiem.

Tagad mēs jau bijām mājas priekšā, un viņš vispirms uzmanīgi un rūpīgi nopētīja grantēto celiņu, meklēdams pēdu nospiedumus, pēc tam pacēla acis uz logiem.

—    Vai jūs vienmēr liekat to paveco jaunkungu vienā un tai pašā istabā, kad viņš te viesojas, mis Samersone? — misters Bakits apvaicājās, uzmezdams acis mistera Skimpola istabas logam.

—   Jūs pazīstat misteru Skimpolu? — es izsaucos.

—    Kā jūs viņu nosaucāt? — misters Bakits pārjautāja, pavērsdams ausi uz manu pusi. — Skimpols, ja? Es šad tad esmu prātojis, kāds viņam varētu būt uzvārds. Ak tad Skimpols! Bet vārds noteikti nav Džons. Es teiktu, ka Džeikobs arī ne!

—    Harolds, — es pateicu priekšā.

—    A, Harolds! Jā. Sis Harolds ir interesants putns, — sacīja misters Bakits, izteiksmīgi vērodams mani.

—   Viņš ir savdabīgs cilvēks, — es teicu.

—    N«ekā nesaprot no naudas, — piebilda misters Bakits. — Bet pretī ņem labprāt!

Es nevilšus izsaucos, ka viņš, pēc visa spriežot, labi pazīst misteru Skimpolu.

—    Vai gribat, lai es jums ko pastāstu, mis Samersone? — viņš atjautāja. — Būs labāk, ja jūs visu laiku nedomāsiet tikai par vienu, tādēļ pārmaiņas pēc paklausieties, ko es teikšu. Tas bija viņš, kas man parādīja, kur apguldīts Āmurs. Es tovakar nolēmu nākt šurp uz māju un kaut vai apjautāties par puiku, bet tad sadomāju izmēģināt laimi vēl šādā vai tādā citā veidā: pacēlu grants drumslu un iemetu pa to rūti, aiz kuras redzēju kādu kustamies. Tiklīdz Harolds to atver un es viņu apskatu, man kļūst skaidrs — tu, putniņ, esi tieši tas, kas man vajadzīgs. Tā nu es šo to iedziedāju viņam ausī — ka negribu celt augšā mājiniekus tik vēlā laikā un cik tas nelāgi, ka žēlsirdīgas jaunas dāmas ņem savā paspārnē klaidoņus,— un, kad man bija skaidrs, kas tas par tipu, es teicu, ka ar prieku atdotu piecas mārciņas, ja varētu bez trokšņa un nepatikšanām atbrīvot šo namu no Āmura. Te nu viņš savelk uzacis jautrā izbrīnā un saka: «*r av nozīmes runāt ar mani par mārciņām, draugs, jo es šādās lietās esmu tīrais bērns un nekā nesaprotu no naudas.» Es, bez šaubām, sapratu, ko nozīmē tāda bezrūpīga valoda, un tagad biju pilnīgi pārliecināts, ka šis putniņš ir tieši tas, kas man vajadzīgs, tāpēc satinu naudaszīmi ap mazu akmentiņu un iemetu to viņa istabā. Redz, kā! Viņš smejas un staro, un rāda visnevainīgāko seju pasaulē, un saka: «Bet es nezinu šo lietiņu vērtību. Ko lai es ar to daru?» — «Tērējiet to, ser,» es atbildu. — «Bet mani piekrāps,» viņš saka, «neizdos tik, cik pienākas, un tā nauda aizies zudumā, es no tās neko neiegūšu.» Ak Dievs, reti gadās redzēt tādu seju, ar kādu viņš man to visu klāstīja! Protams, viņš man izstāstīja, kur meklēt Āmuru, un tā es puiku atradu.

Man šķita, ka no mistera Skimpola puses tā bijusi tīrā nodevība pret manu aizbildni un ka šāda rīcība jau pārsniedz viņa bērnišķās nevainības robežas.

—    Robežas, jūs sakāt? — atjautāja misters Bakits. — Robežas? Es jums došu vienu padomu, mis Samersone, kas lieti noderēs jūsu vīram, kad būsiet laimīgi apprecējusies un iekārtojusi savu ģimenes ligzdu. Tiklīdz kāds cilvēks jums apgalvo, ka viņš naudas jautājumos ir kā nevainīgs bērns, turiet savu maku ar abām rokām, jo tāds pirmā izdevīgā brīdī papūlēsies to savākt. Tiklīdz kāds cilvēks jums pasludina: «Pasaulīgās lietās es esmu bērns,» — lieciet aiz auss, ka tas ir meistarīgs gājiens, lai atkratītos no atbildības, un turiet šo cilvēku acīs vairāk par visiem citiem. Es neesmu poētiskas dabas cilvēks, ja neņem vērā dziedātprieku, kam es draugu pulkā labprāt |auju vaļu; es esmu lietišķas dabas cilvēks, un šāda ir mana pieredze. Arī šo likumu apstiprinājusi mana pieredze: kam nevar ticēt vienreiz, nevar ticēt nevienreiz. Nekad neesmu sastapis tam izņēmumu. Arī jūs nesastapsiet. Un neviens cits arī ne. Tā nu es esmu brīdinājis jūs, paļāvīgo būtni, un tagad atļaušos paraustīt zvana auklu un atkal ķerties pie lietas.

Esmu pārliecināta, ka šī lieta ne mirkli nebija izgājusi viņam no prāta, tāpat kā man, par to liecināja arī viņa sejas izteiksme. Mājas ļaudis bija ļoti pārsteigti par manu ierašanos bez jebkāda brīdinājuma tik agrā rītā un tik neparastā sabiedrībā, un mani jautājumi šo pārsteigumu nevarēja mazināt. Taču Saltajā Namā neviens nebija iegriezies. Mums nepalika nekādu šaubu, ka tā ir patie-. sība.

—        Nu tad, mis Samersone, — mans ceļabiedrs teica, — mums atliek pēc iespējas ātrāk doties uz to būdu, kur dzīvo jūsu ķieģeju dedzinātāji. Ja jums nav iebildumu, labfik būtu, ja viņus iztaujātu jūs. Te svarīgi, lai viss noritētu pēc iespējas dabiskāk, un visdabiskāk tas izdosies tieši jums.

Mēs nekavējoties atkal devāmies ce]ā. Ieradušies pie meklējamās būdas, ieraudzījām, ka durvis ir ciet un pati māja, šķiet, pamesta, taču, kamēr es klauvējos, iznāca ārā kāda kaimiņiene, kas mani pazina, un pastāstīja mums, ka abas sievietes un to vīri tagad dzīvojot kopā kādā citā mājā, kas celta no ceplī pārpalikušiem neapstrādātiem ķieģeļu gabaliem, un šī māja atrodoties pašā cepļa malā, kur kaltējas garas ķieģeļu rindas. Mēs nevilcinādamies devāmies turp un pēc pārsimt jardiem atradām minēto vietu; tā kā mājas durvis stāvēja pusvirus, es atgrūdu tās vajā.

Pie brokastgalda sēdēja tikai trīs no viņiem, un kaktā aizmidzis gulēja bērns. Trūka Dženijas, mirušā bērna mātes. Otra sieviete, ieraudzījusi mani, piecēlās, un abi vīri veltīja man pa drūmam galvas mājienam, kaut arī palika, tāpat kā vienmēr, drūmi un sevī noslēgušies. Kad aiz manis ienāca misters Bakits, viņi saskatījās, un es ar izbrīnu secināju, ka sieviete acīmredzot viņu pazīst.

Es, protams, tiku lūgusi atļauju ienākt. Liza (es pazinu sievieti vienīgi ar šo vārdu) piedāvāja man savu krēslu, taču es apsēdos uz soliņa uguns tuvumā, un misters Bakits apmetās uz gultas stūra. Tagad, kad man vajadzēja sākt runāt un visapkārt bija sveši cilvēki, es piepeši jutos apmulsusi un nevarīga. Man tik grūti bija iesākt sarunu, ka es nespēju novaldīt asaras.

Liz, — es teicu, — es esmu nobraukusi tālu ceļu naktī un aukstumā, lai pavaicātu par kādu dāmu…

—    Kura ir bijusi šeit, kā jums zināms, — iestarpināja misters Bakits, ar rāmu, samierinošu sejas izteiksmi pievērsdamies visiem trim, — tieši par viņu šī jaunkundze grib zināt. Par to dāmu, kas te bija vakarvakarā.

—    Bet kas jums teica, ka te kāds vispār ir bijis? — noprasīja Dženijas vīrs; klausīdamies viņš bija pārtraucis ēšanu un tagad mēroja mūs ar sirdīgu skatienu.

—    Kāds vīrs, vārdā Maikls Džeksons, ar zilu velveta vesti un divrindu perlamutra pogām, — misters Bakits bez apdomāšanās atbildēja.

—    Tam vīram deguns par garu padevies, lai kas viņš būtu, — norūca vīrietis.

—    Viņš laikam palicis bez darba, — misters Bakits paskaidroja, aizbildinādams Maiklu Džeksonu, — tāpēc tik daudz runā.

Sieviete nebija apsēdusies atpakaļ savā krēslā, bet stāvēja kājās, ar roku nedroši vilkdama pār tā salauzto atzveltni un lūkodamās uz mani. Man likās, ka viņa labprāt runātu ar mani divatā, ja vien uzdrīkstētos. Kamēr Liza tā stāvēja, viņas vīrs — viņš ēda, vienā rokā turēdams taukmaizi, otrā saliekamo nazi, — pēkšņi ar negantu sparu trieca naža spalu pret galdu un nolamājies pavēlēja vismaz viņai nebāzt degunu, kur nevajag, un sēsties savā vietā.

—    Man ļoti būtu gribējies satikt Dženiju, — es teicu, — jo viņa man noteikti būtu izstāstījusi visu, ko zina, par šo dāmu, kuru man ļoti svarīgi — jūs nevarat iedomāties, cik svarīgi! — atrast un panākt. Vai Dženija drīz bus mājās? Kur viņa ir?

Sieviete acīmredzot ļoti gribēja man atbildēt, bet viņas vīrs, vēlreiz nolamājies, mūsu acu priekšā iespēra viņai pa kāju ar savu smago zābaku. Viņš atstāja atbildi Dženijas vīra ziņā, un pēc stūrgalvīgas klusēšanas brīža tas pagrieza savu pinkaino galvu pret mani.

—    Man netīk, ka smalkie ļaudis lien manā mājā, kā jūs jau agrāk ir no manis dzirdējusi, jaunkundz. Es viņu mājas lieku mierā un nesaprotu, kāpēc šie nevar likt mierā manējās. Tas tik būtu viens lērums, ja es tā sadomātu ložņāt pa viņu mājām. Par jums es gan neteikšu tik daudz slikta kā par tiem citiem un esmu ar mieru pat atbildēt, bet nedomājiet, ka mani var trenkāt kā vecu āpsi. Vai Dženija drīz būs mājās? Nē, nebūs. Kur viņa ir? Aizgāja uz Londonu.

—   Vai viņa aizgāja vakarvakarā? — es jautāju.

—    Vai viņa aizgāja vakarvakarā? Ak jā, viņa aizgāja vakarvakarā, — vīrietis atbildēja, pikti pagriezdams galvu.

—    Bet vai viņa bija mājās tad, kad atnāca tā dāma? Un ko tā dāma viņai teica? Un uz kurieni aizgāja? Es ļoti lūdzu jūs, izstāstiet man, esiet tik žēlsirdīgi, — es sacīju, — jo man to patiesi ļoti vajag zināt, un es esmu gluži izmisusi.

—    Ja mans saimnieks neskaistos un Jautu man runāt … — sieviete pabikli iesāka.

—        Tavs saimnieks, — viņas vīrs lēni un izteiksmīgi teica, iepriekš klusi nolamājies, — tavs saimnieks tev sprandu apgriezīs, ja bāzīsi degunu, kur nevajag.

Sekoja vēl viens klusuma brīdis, tad promesošās sievietes vīrs atkal pagriezās pret mani un atbildēja tikpat negribīgi un īgni kā iepriekš:

—    Vai Dženija bija mājās, kad atnāca tā dāma? Jā, viņa bija mājās, kad atnāca tā dāma. Ko tā dāma viņai teica? Labi, es pastāstīs, ko tā dāma viņai teica. Viņa teica: «Jūs varbūt atceras mani, es vienreiz te biju un prasīju par to jauno dāmu, kas te kādreiz ir nākusi. Varbūt jūs atceras, ka es jums labi samaksāju par to kabatlakatu, ko viņa bij atstājusi?» Jā, Dženija atcerējās. Mēs citi ar. Nu, un vai tā jaunā dāma pašlaik ir tur, savā kalna mājā? Nē, viņa pašlaik nav tajā mājā. Un tālāk šitā. Lai cik ērmoti, tā dāma bij gājusi tālu ceļu pavisam viena, un vai viņa varot kādu stundiņu pasēdēt turpat, kur tagad jūs, un atpūsties? Par ko ne, un tā viņa sēdēja. Un pēc tam aizgāja — varbūt minūtes divdesmit pāri vienpadsmitiem, mums jau te pulksteņu nav ne pie sienas, ne kabatās. Uz kurieni viņa aizgāja? Es nezinu, uz kurieni viņa aizgāja. Viņa aizgāja uz vienu pusi un Dženija uz otru; viena uz Londonu, otra projām no Londonas. Tas ir viss. Prasiet šim vīram. Viņš visu redzēja un dzirdēja. Zina, kā bija.

—    Tas ir viss, — apstiprināja otrs vīrietis.

—   Vai tā dāma raudāja? — es vaicāju.

—    Ne velna, — atmeta pirmais. — Tupeles šai pavisam juka ārā, un drēbes ar bij bēdīgā skatā, bet neraudāja vis, ko neredzēju, to neredzēju.

Sieviete sēdēja, sakrustojusi rokas un pievērsusi skatienu grīdai. Viņas vīrs bija mazliet pagriezis krēslu tā, lai redzētu viņu, un visu1 laiku turēja veserim līdzīgo dūri uz galda malas, acīmredzot gatavs piepildīt savus draudus, līdzko sieva viņam nepaklausītu.

—    Ceru, ka jūs atļausiet man pavaicāt jūsu sievai, kā šī dāma izskatījās? — es teicu.

—    Nu tad runā! — vīrs viņai skarbi uzsauca. — Dzirdi, ko tev prasa! Un stāsti īsi un aši!

—    Slikti izskatījās, — sieviete atbildēja. — Bāla un nomocījusies. Ļoti slikti izskatījās.

—   Vai viņa daudz runāja?

—    Daudz ne, bet varēja dzirdēt, ka ir aizsmakusi.

Pirms katras atbildes viņa skatījās uz vīru, gaidīdama

atļauju.

—    Vai viņa likās ļoti novārgusi? — es jautāju. — Vai viņa te kaut ko ieēda vai iedzēra?

—    Runā! — uzsauca vīrs, atbildēdams uz viņas skatienu. — Stāsti īsi un aši!

—    Viņa drusku padzērās ūdeni, jaunkundz, un Dženija padeva viņai maizi un tēju. Bet to viņa gandrīz neaiztika.

—    Un kad viņa gāja prom… — es turpināju, bet Dženijas vīrs mani nepacietīgi pārtauca:

—    Kad viņa gāja prom, viņa aizgāja taisni uz ziemeļiem pa lielo ceļu. Prasiet uz ceļa, tur jums pateiks to pašu, ja neticat. Tagad nu diezgan. Tas ir viss.

Es paskatījos uz savu ceļabiedru un, redzēdama, ka viņš jau ir piecēlies un gatavs doties ārā, pateicos par ziņām un atsveicinājos. Sieviete pavadīja misteru Bakitu ar ciešu skatienu, kamēr viņš gaja uz durvīm, un iziedams arī viņš cieši uz to paskatījās.

—    Nu tā, mis Samersone, — misters Bakits man teica, kad mēs ātrā solī devāmies projām, — tātad pie viņiem ir milēdijas pulkstenis. Tas nu ir skaidrs.

—   Vai jūs to redzējāt? — es iesaucos.

—    Tikpat kā, — viņš atbildēja. — Kāpēc tad citādi lai viņš man stāstītu, ka bija divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem vai divpadsmitiem un ka viņiem neesot pulksteņa? Divdesmit minūtes! Uz labu laimi tā parasti nesaka. Skaitīt pusstundās, tas ir augstākais, ko no viņiem var gaidīt. Tātad skaidrs: vai nu milēdija atdevusi viņam savu pulksteni, vai arī viņš pats to paņēmis. Es drīzāk domāju, ka atdevusi. Bet kāpēc lai viņa tā būtu darījusi? Kāpēc lai viņa to būtu devusi?

Viņš vairākas reizes klusi atkārtoja šo jautājumu, kamēr mēs steidzāmies tālāk, un acīmredzot apsvēra dažādas iespējamās atbildes.

—    Ja mums būtu vairāk laika — bet laiks ir vienīgais, kā mums šoreiz tikpat kā nav… Ja būtu, es varētu izvilkt no tās sievietes visu, bet pašreiz ļoti jāšaubās, vai tur kas sanāks. Virs neizlaiž viņu no acīm, un katram nelgām zināms, ka tāda nožēlojama būtne, ko vīrs sadauzījis un saspārdījis zilumos no galvas līdz kājām, turēsies pie tāda mežoņa un klausīs tam līdz pēdējam. Kaut kas mums tika noklusēts. Zēl gan, ka nesastapām to otru sievieti, — misters'Bakits teica.

Arī man tā bija ārkārtīgi žēl, jo Dženija juta lielu pateicību pret mani un diezin vai būtu pretojusies manam lūgumam. >

— Iespējams, mis Samersone, — misters Bakits prātoja tālāk, — ka viņas gaišība aizsūtīja šo sievieti uz Londonu, lai tā aiznestu jums kādu ziņu, un iespējams, ka viņas vīrs dabūja pulksteni par to, ka atļāva sievai iet. īstas skaidrības es te gan vēl neredzu, bet izskatās, ka tā varētu būt. Man negribas grūst sera Lestera Dedloka, baroneta, naudu šiem rupjajiem radījumiem, un šobrīd es arī neredzu tam jēgas. Nē! Pagaidām mūsu ceļš ved uz priekšu, mis Samersone, — taisni uz priekšu… un cietīsim klusu!

Alēs vēlreiz iegriezāmies Saltajā Namā, kur es steigšus uzrakstīju zīmīti aizbildnim un palūdzu to nosūtīt, un pēc tam mēs ātri devāmies atpakaļ uz vietu, kur mūs gaidīja kariete. Tiklīdz mūs pamanīja nākam, mums izveda pretī zirgus, un pēc dažām minūtēm mēs atkal bijām uz ceļa.

Jau kopš rītausmas sniga, un tagad snigšana krietni pieņēmās. Diena vērtās ļoti tumša, un sniegs krita tik blīvi, ka jebkurā virzienā bija redzams tikai niecīgs ceļa gabaliņš. Kaut arī šķita neciešami auksts, krītošais sniegs bija tikai daļēji sastindzis, baltā kārtiņa gurkstēja zem zirgu pakaviem kā sīkiem gliemežvākiem nokaisīts liedags un pārtapa dubļainā ūdenī. Zirgi daudzkārt slīdēja un klupa, tā ka mums vajadzēja apstāties un tos atpūtināt. Sai pirmajā posmā viens zirgs trīs reizes pakrita un pēc tam tā drebēja un raustījās, ka vedējam beidzot bija jākāpj zemē no bukas un jāved tas aiz pavadas.

Es nespēju ne ēst, ne gulēt, un šī kavēšanās, kā arī mūsu lēnais temps darīja mani tik nemierīgu, ka man radās neprātīga vēlēšanās kāpt ārā no karietes un iet kājām. Tomēr, paļaudamās uz sava ceļabiedra veselo saprātu, es paliku sēžam turpat. Alisters Bakits, kuram pagurt neļāva veicamais uzdevums un zināms darba gandarījums, iegriezās ikvienā mājā, kam mēs braucām garām, kā vecus paziņas uzrunāja cilvēkus, ar ko nekad iepriekš nebija ticies, steidzās apsildīties pie katra kamīna, sarunājās, sadzēra un sarokojās ar apkārtējiem katrā krodziņā un pie katras vīna mucas, draudzīgi apspriedās ar ikvienu vezumnieku, ratnieku, kalēju un ceļa nodokļu vācēju un tomēr, šķiet, nezaudēja nevienu lieku mirkli; ik reizi viņš atgriezās savā vietā uz bukas ar tikpat vērīgu un saspringtu sejas izteiksmi un lietišķi paziņoja: — Braucam, draugs, tālāk!

Kad mēs nākamo reizi mainījām zirgus, viņš, apsnidzis ar čaganu kārtiņu, kas turpat lobījās nost, iznāca no pagalma, līdz ce]iem samirkušām kājām brizdams pa slapjo putru, kā jau daudzkārt bija bridis, kopš mēs izbraucām no Sentolbensas, un, pienācis pie karietes, teica:

—    Galvu augstāk! Nav nekādu šaubu, ka viņa te ir gājusi garām, mis Samersone. Mēs tagad skaidri zinām, kā viņa bija ģērbusies, un šeit ir redzēta sieviete tieši tādā kleitā.

—   Vai viņa vēl arvien gājusi kājām? — es jautāju.

—   Vēl arvien kājām. Man šķiet, ka viņa patiešām būs gājusi pie tā kunga, kuru jūs minējāt, tomēr man lāgā nepatīk, ka viņš dzīvo pavisam netālu no viņu muižas.

—    Es zinu ļoti maz, — es teicu. — Varbūt kaut kur tuvāk dzīvo kāds cits, par ko ea nekad neesmu dzirdējusi.

—    Tas var būt. Bet, šā vai tā, neļaujiet vaļu asarām, mīļā, un centieties tik ļoti neuztraukties! Braucam, draugs, tālāk!

Slapjdraņķis nerimās visu dienu, un agri savilkās bieza migla, kas vairs neizklīda. Es nekad nebiju redzējusi tādus ceļus kā šeit. Brīžam es baiļojos, ka-mēs esam noklīduši no ceļa un braucam pa arumiem vai pa purviem. Ja es vispār kādreiz iedomājos, cik ilgi mēs varētu būt braukuši, tad man tas likās bezgalīgi garš, neizmērojams laika posms, un man dīvainā kārtā šķita, ka es nekad neesmu bijusi brīva no tām raizēm, kas mani tobrīd mocīja.

Jo tālāk mēs braucām, jo vairāk man sāka likties, ka mans ceļabiedrs vairs nejūtas drošs. Pret visiem ceļā sastaptajiem ļaudīm viņš izturējās tāpat kā iepriekš, taču, atkal uzkāpis uz bukas, kļuva drūmi nopietns. Vienā no šiem nogurdinošajiem pārbraucieniem es redzēju, ka viņš bez mitas nervozi velk pār lūpām ar rādītājpirkstu. Viņš apturēja pretimbraucošās karietes un citus braucamos, un es dzirdēju, ka viņš izvaicā kučierus, kādus braucējus tie redzējuši karietēs un ratos pirms mums. Atbildes viņu neapmierināja. Ik reizi, kāpdams atkal uz bukas, viņš man uzmundrinoši pamāja ar pirkstu vai pamirkšķināja ar aci, taču balsī skanēja neziņa, kad viņš teica: — Braucam, draugs, tālāk!

Beidzot, kad mēs atkal mainījām zirgus, misters Bakits atzinās man, ka tik sen vairs neesot nekā dzirdējis par sievieti mums zināmajā ietērpā, ka jūtoties visai pārsteigts. Viegli varot pazaudēt pēdas kādā atsevišķā ceļa posmā un aikal tās uziet gabalu tālāk, taču šoreiz pēdas pazudušas pavisam neizprotamā kārtā un vairs neesot uzietas. Tas apstiprināja manas bažas, kas bija radušās jau tad, kad viņš sāka pētīt ceļa rādītājus un atstāja karieti krustcelēs reizēm pat uz veselu stundas ceturksni, kamēr pats izlūkoja apkārtni. Tomēr viņš pieteica man, lai nezaudējot dūšu, jo tikpat labi esot iespējams, ka nākamajā apstāšanās vietā viss kļūšot skaidrs.

Tomēr nākamais ceļa posms beidzās tāpat kā iepriekšējais — mēs neatradām nekādu pavedienu. Bijām nonākuši pie palielas iebraucamās vietas, nomaļas, bet ērti iekārtotas, pamatīgas ēkas, un es pat nepaguvu attapties, kad mēs jau devāmies iekšā pa lielajiem vārtiem; brīdi vēlāk pie karietes pienāca saimniece un viņas trīs jaukās meitas, lūgdamas mani ienākt un atpūsties, kamēr zirgi būs gatavi, un man šķita, ka atteikties būtu nelaipni. Viņas uzveda mani siltā augšstāva istabā un atstāja tur sēžam.

Atceros, ka tā bija stūra istaba ar skatu uz divām pusēm. Vienā pusē varēja redzēt staļļu pagalmu ar izeju uz sānceļu — tur zirgu puiši izjūdza nošķiestos un nogurušos zirgus no dubļainajām karietēm, bet tālāk stiepās pats sānceļš, virs kura smagi šūpojās izkārtne, — otrā pusē pavērās skats uz tumšu priežu silu. Priežu zaros bija sagulis sniegs, un es pa logu skatījos, kā tas slapjās lēkšķerēs klusi krīt lejup. Pamazām satumsa vakars, un drūmo iespaidu vēl vairāk pastiprināja kontrasts starp krēslu un spožo uguns atblāzmu loga rūtī. Raudzīdamās uz koku stumbriem un bezkrāsainajiem laukumiem sniegā, kur krita kūstošās lāses, es domāju par mātes gaišumu saimnieces sejā un par meitu sejām ap to, kad viņas visas bija iznākušas mani sagaidīt, un par to, ka mana māte varbūt šobrīd guļ kaut kur tādā pašā mežā un mirst.

Es ļoti izbijos, kad ieraudzīju visus sapulcējušos sev apkārt, un tad, nedaudz nomierinājusies, atcerējos, ka ļoti biju centusies nezaudēt' samaņu, pirms tas tomēr notika. Mani iekārtoja spilvenos liela kamīna tuvumā, un laipnā saimniece apgalvoja, ka es nedrīkstot braukt pa nakti tālāk un man tūlīt vajagot likties gulēt. Taču, iedomājoties, ka mani var šeit aizturēt, es sāku tik briesmīgi drebēt, ka viņa drīz atkāpās no saviem vārdiem un mēs vienojāmies, ka man pietiks ar pusstundas atpūtu.

Saimniece patiesi bija ļoti laipna un sirsnīga. Gan viņa, gan visas trīs jaukās meitas bez mitas rosījās man apkārt. Kamēr misters Bakits citā istabā apžāvēja drēbes un paēda vakariņas, man atnesa karstu zupu un gabaliņu ceptas vistas, taču es neko nespēju ieēst, kaut arī pie kamīna tika uzklāts glīts, apaļš galdiņš un man nepavisam negribējās viņas apbēdināt. Ar lielu piespiešanos es tomēr apēdu grauzdētu maizīti un iedzēru malku karstvīna; šie spirdzinājumi man patiesi gāja pie sirds, un saimnieces jutās kaut cik gandarītas par savām pūlēm.

Norunātā pusstunda beidzās, un pa vārtiem precīzi noteiktajā laikā ieripoja kariete; tā kā es biju pārliecinājusi saimnieci ar meitām, ka vairs nekādā ziņā samaņu nezaudēšu, mani — sasilušu, atspirgušu, laipnās uzņemšanas uzmundrinātu — noveda lejā. Kad biju iekāpusi karietē un ar pateicību atvadījusies, jaunākā meita — deviņpadsmit gadus veca, ziedoša jaunava, kurai, kā biju uzminējusi, pirmajai būšot lemts iziet pie vīra, — uzkāpa uz karietes pakāpiena, pastiepās un noskūpstīja mani. Kopš tās reizes es nekad vairs neesmu šo meiteni sastapusi, bet līdz pat šim brīdim atceros viņu kā tuvu draudzeni.

Logi, aiz kuriem dega gaisma un liesmoja kamīni — tik spoži un silti pretstatā āra aukstajai tumsai —, drīz pazuda aizmugurē, un atkal mēs kūlāmies tālāk pa kraukstošo, irdeno sniegu. Tas prasīja ne mazumu pūļu, taču pa šiem drūmajiem ceļiem, šķiet, nebija viegli braukt nekādos laika apstākļos, un šai posmā mums vajadzēja veikt tikai deviņas jūdzes. Mans ceļabiedrs uz bukas kūpināja pīpi — pēdējā apstāšanās vietā es biju redzējusi, cik omulīgi viņš jūtas, stāvēdams pie liesmojoša kamīna, tabakas dūmu apņemts, un man bija ienācis prātā pateikt, lai viņš smēķē droši arī šeit, — un tikpat modri vēroja apkārtni, tikpat žigli kāpa lejā un atkal augšā, līdzko mūsu ceļā gadījās kāda māja vai cilvēks. Karieti apgaismoja gāzes lampiņas, tomēr viņš bija iededzis arī savu mazo, aptumšoto lākturi, ko acīmredzot bija ļoti iecienījis, un laiku pa laikam pavērsa to pret mani, lai pārliecinātos, vai jūtos labi. No karietes paceltā jumta varēja nolaist aizvirtņus, taču es to nedarīju, jo tas man šķita tikpat kā aizvērt durvis pēdējai cerībai.

Mēs nobraucām visu šo ceļa posmu, joprojām neatraduši pazaudētās pēdas. Kad apstājāmies apmainīt zirgus, es ar raižpilnām cerībām paraudzījos uz misteru Bakitu, kurš stāvēja, vērodams zirgupuišu rosīšanos, tomēr pēc viņa drūmās sejas izetiksmes sapratu, ka nekādu jaunu ziņu nav. Taču pavisam īsu brīdi pēc tam, kad biju atkal iekāpusi karietē, viņš piesteidzās man klāt ar iedegto lākturi rokā — un es redzēju savā priekšā pavisam citu, satraukuma pārņemtu cilvēku.

—    Kas noticis? — es jautāju. — Vai viņa ir šeit?

—    Nē, nē. Nelolojiet veltas cerības, mīļā! Šeit neviena nav. Bet man tagad viss ir skaidrs!

Apledojušās pārsliņas bija saķepušas viņa skropstās, matos, apģērba krokās. Viņam vajadzēja notraukt tās no sejas un atgūt elpu, iekams es dzirdēju turpmāko.

—    Tagad klausieties, mis Samersone, — viņš teica. — Lai jūs nemulsina tas, ko es grasos darīt tālāk! Jūs mani pazīstat. Es esmu inspektors Bakits, un jūs varat paļauties uz mani. Mēs esam nobraukuši tālu ceļu, bet tas nekas. Tagad šurp četrus zirgus nākamajam posmam atpakaļ! Aši!

Pagalmā sākās strauja rosība, un no staļļiem izskrēja kāds vīrs, lai noskaidrotu, «vai bija domāts atpakaļ vai uz priekšu».

—    Es taču teicu: atpakaļ! Atpakaļ! Skaidrā angļu valodā! Atpakaļ!

—    Atpakaļ? — es pārsteigta jautāju. — Uz Londonu? Vai mēs tiešām brauksim atpakaļ?

—    Atpakaļ, mis Samersone, — viņš atbildēja. — Atpakaļ un nekur citur. Jūs mani pazīstat. Nebīstieties! Es gribu panākt to otru, velns lai parauj!

—    Otru? — es pārjautāju. — Kādu otru?

—    Dženiju — tā laikam jūs viņu saucāt? Es došos pa pēdām viņai. Vediet šurp ārā tos abus pārus, būs jums katram pa kronai! Tik mostieties, jūs tur, un kustieties ašāk!

—    Jūs taču nepametīsiet to dāmu, kuru mēs meklējam… jūs neatstāsiet viņu likteņa varā tādā naktī un tādā izmisumā… es zinu, ka viņa ir izmisumā! — es iesaucos, krampjaini ieķerdamās viņa piedurknē.

—    Pilnīgi pareizi, mīļā, to es nedarīšu. Bet es došos pa pēdām tai otrai. Ei, žiglāk, jos ar tiem zirgiem! Nosūtiet kādu jāšus uz nākamo maiņas punktu, un no turienes lai atkal nosūta kādu tālāk un aizrunā četrus jaunus zirgus! Mīļā, lūdzama, nebaidieties!

šīs pavēles, kā arī mistera Bakita izturēšanās, kamēr viņš skraidīja pa pagalmu, izrīkodams zirgupuišus, izraisīja vispārēju satraukumu, kas mani mulsināja ne mazāk par pēkšņo pārmaiņu. Tomēr šīs kņadas karstākajā brīdī kāds jātnieks aizauļoja pasūtit nākamos zirgus un arī mūsu četrinieks tika zibenīgi aizjūgts priekšā karietei.

—    Mana mīļā, — misters Bakits teica, uzlēkdams uz bukas un atkal palūkodamies uz mani, — piedodiet, ja esmu pārlieku familiārs, bet nejaujiet vaļu izmisumam un nekrītiet panikā! Šobrīd es jums vairāk neko neteikšu, bet jūs taču mani pazīstat, mijā, vai ne?

Es mēģināju atbildēt, ka viņš, bez šaubām, daudz labāk par mani var spriest, kas darāms, bet vai šoreiz viņš tiešām ir droši pārliecināts, ka rīkojas pareizi? Varbūt man doties uz priekšu vienai un meklēt… es izmisumā atkal ieķēros viņam rokā un čukstus izgrūdu: «…savu māti?»

—    Es zinu, mīļā, — viņš teica, — es zinu, bet vai jūs tiešām domājat, ka es grasos jūs maldināt? Es, inspektors Bakits! Jūs taču pazīstat mani, vai ne?

Ko gan citu es varēju atbildēt — protams, pazīstu!

—    Tad saņemiet dūšu, cik vien tas ir jūsu spēkos, un ticiet, ka es pūlos jūsu labā ne mazāk kā sera Lcstera Dedloka, baroneta, labā. Nu, vai kārtībā?

—    Kārtībā, ser!

—    Tad kustamies! Braucam, draugi!

Un atkal mēs kūlāmies atpakaļ pa to pašu drūmo ceļu, pa kuru bijām atbraukuši, un sakusušā sniega un dubļu vērpetes šķīda uz visām pusēm kā ūdens lāses no dzirnu rata apakšas.

LVIII NODAĻA

Ziemas diena un ziemas nakts.

Joprojām rāms un vienaldzīgs, kā piederas tā augstajai kārtai, Dedloku pilsētas nams veras dižciltīgi drūmajā ielā. Priekšistabas nelielajos logos laiku pa laikam pavīd pūderētas parūkas, un to īpašnieki noraugās uz nodokļiem neaplikto pūderi, kas cauru dienu krīt no debesīm, kamēK citi šīs siltumnīcas «firziķu ziedi», kā jau eksotiski siltuma mīļotāji, griežas uz spožo kamīna liesmu pusi, vairīdamies no āra durstīgā saltuma. Ir paziņots, ka lēdija Dedloka aizbraukusi uz Linkolnšīru, bet drīzumā tiekot gaidīta atpakaļ.

Taču valodas, kam šobrīd darba pārpārēm, uz Linkolnšīru nesteidzas. Tās, cītīgi vērpdamās, lidinās tepat pa pilsētu. Tās zina, ka pret nabaga nelaimīgo seru Lesteru ir izturējušies gauži nelāgi. Tās ir uzzinājušas — mīļie ļautiņi! — visneticamākās lietas. Tās pacilā un iepriecē apkārtējo pasauli jūdzes piecas uz visām pusēm. Nezināt, ka Dedloku namā kaut kas nav kārtībā, nozīmē atzīt sevi par galīgu tumsoni. Viena no daiļavām ar firziķu krāsas vaidziņiem un skrimš|oto kaklu jau skaidri zina visus galvenos punktus, kas tikšot apspriesti lordu palātā, kad sers Lesters iesniegšot tur savu šķiršanās prasību.

Pie juvelieriem Bleiza un Spārkla un pie audumu tirgoņiem Sīna un Glosa šie notikumi ir un vēl vairākas stundas būs gadsimta ievērojamākais temats, laikmeta izcilākais pavērsiens. So uzņēmumu pastāvīgās klientes, lai cik tās diženas un nepieejamas, šeit tiek tikpat smalki svērtas un mērītas kā jebkura cita tirgus prece, un pat visnepieredzējušākais veikala darbinieks lieliski saprot, kāda tām pašlaik ir jaunākā mode. «Mūsu klienti, mister Džons,» Bleizs un Spārkls šim darbiniekam saka, viņu pieņemot, «mūsu klienti ir aitas — gluži parastas aitas. Kurp ies divas vai trīs iezīmētās, turp ies arī pārējās. Paturiet acīs šīs divas vai trīs, mister Džons, un jūs valdīsiet pār visu ganāmpulku.» To pašu saka Šīns un Gloss saviem Džonsiein, pamācīdami, kā saistīt smalko publiku un kā panākt, lai tas, ko viņi (Sīns un Gloss) izvēlējušies, tiešām nāktu modē. Pēc tiem pašiem nekļūdīgajiem principiem misters Slederijs, grāmatu tirgotājs un neapstrīdami izcils diženā aitu bara gans, šodien atzīstas: «Jā gan, ser, manu augsto klientu vidū nenoliedzami klīst runas par lēdiju Dedloku, ļoti neatlaidīgas runas. Redziet, maniem augstajiem klientiem par kaut ko ir jārunā, ser, un vajag tikai ieinteresēt ar kādu tematu vienu vai divas dāmas, ko es varētu nosaukt, lai par to ieinteresētos arī visas pārējās. Ja jūs būtu man uzticējis kādu jaunu preci, par ko man šīs dāmas jāieinteresē, es būtu rīkojies tieši tā, kā tagad rīkojas viņas pašas, tāpēc ka ir pazinušas lēdiju Dedloku un varbūt mazliet nevainīgi apskaudušas viņu, ser. Jūs redzēsiet, ser, ka šis temats kļūst ļoti populārs manu augsto klientu vidū. Ja tā būtu veikala prece, ser, tā ienestu krietnu naudu. Un, ja es tā saku, jūs varat man ticēt, ser, jo mans dienišķais amats ir izzināt manu augsto klientūru un uzvilkt to kā pulksteni, ser.»

Tādējādi galvaspilsētā valodas plaukst un zeļ, bet uz Linkolnšīru tās nesteidzas. Pussešos pēcpusdienā pēc jātnieku gvardes kazarmu pulksteņa tās no godājamā mistera Steiblza apcirkņiem pat izvilina jaunu domu graudu, kas beidzot solās izkonkurēt iepriekšējo — to, kas tik ilgi balstījis šī asprāša reputāciju. Sis spožai« domu grauds ir šāds: lai gan viņš vienmēr esot zinājis, ka lēdija Dedloka ir vislabāk uzturētais eksemplārs visā ganāmpulkā, viņam ne prātā neesot nācis, ka viņa mīl rikšot pa sānce|iem. Zirgu sacīkšu mīļotāju aprindās šis joks tiek uzņemts ar milzu pacilātību.

Tas pats vērojams mielastos un svētku sarīkojumos: tais debesu velvēs, ko viņa bieži rotājusi ar savu klātbūtni, un tais zvaigznājos, ko viņa vēl vakar aizēnoja ar savu mirdzumu, lēdija Dedioka joprojām ir galvenais sarunu temats. Kas tur noticis? Kurš tur iejaukts? Kad tas notika? Kur tas notika? Kā tas notika? Milēdijas dārgie draugi runā par viņu vismodernākajā smalko aprindu žargonā, ar visjaunākās modes vārdiem, visjaunākās modes manierēm, visjaunākās modes balss stiepieniem un ar izcili noslīpētu pieklājīgu vienaldzību. Apbrīnojami — šis temats tik vareni spēj aizraut un iedvesmot, ka viens otrs, kurš līdz šim vairāk ir cietis klusu, tagad sācis izteikties — un kā vēl izteikties! Viljams Bafijs vienu šādu spožu izteikumu aiznes no savas ierastās pusdienu maltīšu vietas uz parlamenta palātu, kur viņa partijas vadonis nēsā to apkārt kopā ar tabakdozi, lai aizturētu tos, kas vēlas steigties projām, un dara to ar tādiem panākumiem, ka spīkers (kurš šo jautājumu saņēmis personiski, tieši ausī zem parūkas stūra) trīs reizes spiests saukt: — Ievērot kārtību! — turklāt bez jebkāda iespaida.

Un ne mazāk apbrīnojams apstāklis, kas saistīts ar šīm neskaidrajām pilsētas valodām, ir tas, ka tie cilvēki, kuri allaž grozījušies mistera Slederija augsto klientu loka ārpusē, cilvēki, kuri nekā nezina un nekad nav zinājuši par lēdiju Dedloku, sava prestiža uzturēšanas nolūkos uzskata par nepieciešamu izlikties, ka arī tiem viņa ir galvenais sarunu temats, un apcerēt viņu pēc aizgūtām ziņām ar visjaunākās modes vārdiem, visjaunākās modes balss stiepieniem, ar visjaunākās modes pieklājīgo vienaldzību un tā tālāk, — un, kaut gan tas viss ir aizgūts, zemākos saules sistēmas lokos un blāvākos zvaigznājos to uztver par līdzvērtīgu ziņām no pirmavota. Ja starp šiem sīkajiem jaunumu tirgoņiem gadās kāds spalvas, otas vai zinātnes kalps, cik cēli viņš var rīkoties, pasniedzot savai vārgajai mūzai tik dižciltīgus kruķus!

Tāda izskatās ziemas diena ārpus Dedloku savrupmājas. Bet kas notiek iekšienē?

i Sers Lesters guļ gultā un spēj mazliet parunāt, tomēr neskaidri un ar lielu piepūli. Viņam ir noteikts klusums uri miers un iedots kāds miega līdzeklis, lai remdētu sāpes, jo vecā naidniece šoreiz uzbrukusi viņam īpaši nežē1 līgi. Miegā viņš tomēr neguļ ne brīdi, tikai palaikam iekrīt tādā kā trulā nemaņā. Uzzinājis, ka ārā ir tik neciešams laiks, baronets licis novietot gultu tuvāk logam un sevi pašu iekārtot tā, lai redzētu sniegu un lietu. Nu viņš tos vēro visu šo garo ziemas dienu.

Līdzko noklusušajā namā atskan kaut neliels troksnītis, viņa roka tver pēc zīmuļa. Vecā saimniecības pārzine, kas sēž pie viņa guļvietas, zina, ko saimnieks grib rakstīt, un čukstus saka: — Nē, viņš vēl nav atgriezies, ser Lester. Viņš aizbrauca vēlu iepriekšējā naktī. Vēl jau nav pagājis necik ilgs laiks.

Sers Lesters atvelk roku atpakaļ un atkal lūkojas uz krītošo slapjo sniegu, līdz no pārlieku ilgas skatīšanās balto pārslu un ledaino drumslu virmošanā viņam apreibst galva un viņš uz brītiņu aizver acis.

Sers Lesters raugās šai krītošajā sniegā jau kopš pašas rītausmas. Līdz vakaram vēl tālu, un tad viņš iedomājas, ka jāsakārto istabas milēdijas atbraukšanai. Laiks ir tik auksts un slapjš. Lai kārtīgi iekur visus kamīnus! Lai visi zina, ka viņa tiek gaidīta. Lai misis Raunsvela ir tik laipna un pati parūpējas par to! Visu to viņš uzraksta uz tāfelītes, un saimniecības pārzine smagu sirdi dodas izpildīt viņa lūgumu.

—    Jo man ir tādas bažas, Džordž, — vecā dāma saka savam dēlam, kurš gaida lejā, lai pakavētos kopā ar māti, kad tai atliks kāds brīvāks brīdis, — man ir lielas bažas, mīļais, ka milēdija nekad vairs neienāks pa šī nama durvīm.

—    Tas ir nelāgs paredzējums, māt.

—    Un pa Ceznivoldas nama durvīm arī ne, mīļais.

—    Vēl ļaunāk. Bet kāpēc, māt?

—    Kad es redzēju milēdiju vakar, Džordž, viņa man izskatījās tāda — un pat skatiens viņai bija tāds —, it kā soļi uz Spoku takas jau būtu viņu panākuši.

—    Ei nu, māt! Tu tikai pati sevi satrauc ar šiem vecajiem spoku stāstiem.

—    Nebūt ne, mīļais. Nē, nē! Es šai dzimtā kalpoju jau sešdesmit gadus, un nekad agrāk veci stāsti mani nav satraukuši. Bet tagad ir pienācis gals, mīļais, varenajai Dedloku dzimtai pienācis gals.

—    Cerēsim, māt, ka nebūs tik ļauni.

—    Es pateicos Dievam, ka esmu nodzīvojusi tik ilgi, lai varētu būt līdzās seram Dcdlokam šai bēdu un slimības reizē, jo zinu, ka neesmu vēl pārāk veca vai nevarīga un šobrīd varu viņam noderēt labāk nekā jebkurš cits. Taču soļi uz Spoku takas panāks milēdiju, Džordž; tie seko viņai ilgu laiku, un tagad tie panāks viņu, samīdīs un aizies tālāk.

—    Man vēlreiz jāsaka, māt, — cerēsim, ka nebūs tik jauni.

—    Es arī gribētu cerēt, Džordž. — Vecā dāma pakrata galvu un atlaiž vaļā saliktās rokas. — Bet, ja nu manas bažas piepildās un šī vēsts jāpasaka viņam, kurš būs tas, kas to pasacīs?

—   Vai šīs ir milēdijas istabas?

—   Jā — tieši tādas, kādas viņa tās atstāja.

—    Mjā … — kavalērists novelk, aplaizdams skatienu istabai, un viņa balss kļūst klusāka, — es tagad sāku saprast, kāpēc tevī radušās tādas domas, māt. Ja istabas ir īpaši iekārtotas vienam cilvēkam kā šeit un tajās allaž pierasts šo cilvēku redzēt, pārņem baiga sajūta, kad tās ir tukšas un šis cilvēks nelaimes brīdī nozudis, turklāt Dievs vien zina, kur.

Viņa vārdos ir daudz patiesības. Tāpat kā visas šķiršanās būtībā ir skumja priekšspēle lielajam un pēdējam šķiršanās brīdim, arī tukšas istabas, kurās vairs nejūt tuva cilvēka klātbūtni, bez vārdiem mums vēsta, kādām ar laiku lemts kļūt mūsu istabām. Milēdijas viesistaba izskatās tukša, drūma un pamesta, un buduārā, kur misters Bakits iepriekšējā vakarā veicis rūpīgo, slepeno izpēti, šur tur redzamie rotājumi un tērpu piederumi un pat spoguļi, kas raduši atspulgot šos nieciņus kopā ar to īpašnieci, dveš pamestības saltumu. Lai cik tumša un drēgna ir šī ziemas diena, atstātajās istabās ir vēl tumšāks un drēgnāks nekā dažā labā būdiņā, kas tik tikko spēj aizturēt āra aukstumu, un, kaut gan kalpotāji kurina kamīnos spožu uguni un novieto dīvānus un krēslus stikla aizslietņu tuvumā, kuri Jauj rūsganajai gaismai izstarot līdz pat attālākajiem kaktiem, pāri istabām gulst mākonis, ko nekas nespēj izkliedēt.

Vecā saimniecības pārzine kopā ar dēlu uzkavējas tik ilgi, līdz viss ir sagatavots, un tad atgriežas augšstāva istabā. Pa šo laiku misis Raunsvelas vietu ieņēmusi Volumnija, taču pērļu kaklarotas un smiņķa kārbiņas, kuras varbūt labi der par greznojumu Bātas pilsētiņai, sirdzējam pašreizējos apstākļos nespēj dot jūtamu mierinājumu. Tā kā Volumnijai par notikušo nekas nav darīts zināms (un viņa patiesi neko nezina), viņai šoreiz šķiet, ka izsacīt kā-* dus prātojumus šai lietā būtu pārāk kutelīgi, tāpēc viņa tos aizstāj ar drudžainu rosīšanos ap slimnieka gultu — izlīdzina palagu, uz pirkstgaliem aptek apkārt gultai, uzmanīgi ieskatās radiniekam acīs un izdveš satrauktu čukstu: — Guļ! — Noraidīdams šo pilnīgi nevajadzīgo piezīmi, sers Lesters sašutis uzraksta uz tāfelītes: — Neguļu vis!

Tāpēc Volumnija atbrīvo vietu pie gultas vecajai, neparastajai saimniecības pārzinei un, līdzjūtīgi nopūzdamās, apsēžas attālāk pie maza galdiņa. Sers Lesters vēro slapjo sniegu aiz loga un klausās, vai neatskanēs gaidītie soļi. Vecā sieviete izskatās gluži kā izkāpusi no senlaicīga portreta ietvara, lai pavadītu likteņa izraudzīto Dedloku dzimtas pārstāvi ceļā uz viņpasauli; viņas ausīs klusumu ik pa brīdim pārtrauc pašas teikto vārdu atbalss: «Kurš būs tas, kas to pasacīs!»

Šorīt ap seru Lesteru ir rosījies viņa sulainis, cenzdamies piešķirt baronetam cienījamāku izskatu, un, ciktāl apstākļi to Jāvuši, tas izdarīts itin veiksmīgi. Sers Lesters sēž, atspiedis muguru pret spilveniem, viņa sirmie mati sasukāti tāpat kā citkārt, veļa rūpīgi sakārtota, un viņš ieģērbts elegantos rītasvārkos. Lornete un kabatas pulkstenis atrodas turpat līdzās. Ir svarīgi — turklāt šobrīd varbūt ne tik daudz viņa pašcieņas, cik milēdijas dēļ —, lai viņš izskatītos pēc iespējas mazāk satraukts, lai pēe iespējas līdzinātos pats sev. Sievietes mīl tērgāt, un Volumnija, kaut arī Dedloku dzimtas pārstāve, nav nekāds izņēmums. Sers Lesters viņu tīši aizkavē šeit, lai viņa nesteigtos tērgāt kaut kur citur. Kaut gan baronets ir nopietni slims, viņš šobrīd nes savu miesai un garam uzkrauto nastu ar apbrīnojamu varonību.

Daiļā Volumnija pieder pie tām žirgtajām jaunavām, ko ilgstoša klusēšana neglābjami iegrūž baigā Garlaicības pūķa ķetnās, un jau itin drīz nepārvaramu žāvu virkne vēsta viņai par šī briesmoņa tuvošanos. Tā kā atvairīt šīs žāvas Volumnija spēj vienīgi ar sarunas palīdzību, viņa sāk cildināt misis Raunsvelas dēlu un apgalvo, ka Džordžs neapstrīdami esot viens no glītākajiem cilvēkiem, ko viņa jebkad redzējusi, un, viņasprāt, tikpat brašs un stalts kā tas… nu, kā viņu sauca … tas burvīgais Karaliskās gvardes kareivis, kuru viņa burtiski dievinot, tas nepārspējamais, neaizmirstamais… nu, kurš krita kaujā pie Vaterlol

Sers Lesters klausās šais suminājumos ar tādu izbrīnu un raugās ar tādu neizpratni, ka misis Raunsvela jūtas spiesta paskaidrots

—    Mis Dedloka runā nevis par manu vecāko dēlu, ser 1 cster, bet par jaunāko. Es esmu viņu atradusi. Viņš ir atgriezies mājās.

—    Džordžs? — sers Lesters pārtrauc klusumu ar aizsmakušu izsaucienu. — Jūsu dēls Džordžs ir mājās, misis Raunsvela?

Vecā saimniecības pārzine noslauka acis. — Jā, lai slavēts Dievs! Jā, ser Lester.

Varbūt ziņa par kādu sen zudušo un par šī sen zudušā atgriešanos stiprina ari viņa cerības? Varbūt viņš sevī domā: «Viņa taču aizgāja tikai pirms dažām stundām, bet tas cilvēks pazuda pirms daudziem gadiem — vai tad man ar visām savām iespējām nav jo vairāk pamata ticēt, ka es atkal ieraudzīšu viņu sveiku un veselu?»

Nav nozīmes lūgt viņu, lai saudzē sevi; tagad viņš vēlas runāt un to arī dara. Kaut gan vārdi raisās līdz ar veselu jūkli neskaidru blakusskaņu, tie tomēr ir diezgan saprotami.

—    Kāpēc jūs man neteicāt, misis Raunsvela?

—    Viņš atgriezās tikai vakar, ser Lester, un es baidījos, ka jūs vēl neesat pietiekami atspirdzis, lai klausitos tādu vēsti.

Tagad gaisīgā Volumnija, izgrūdusi savu pakluso kliedzienu, atceras, ka pārkāpusi norunu: nevienam taču nevajadzēja zināt, ka atnācējs ir misis Raunsvelas dēls! Tomēr misis Raunsvela dedzīgi protestē, viņas ņieburs satraukumā augsti cilājas — viņa noteikti būtu visu izstāstījusi seram Lesteram, līdzko tas atveseļotos.

—    Kur ir jūsu dēls, misis Raunsvela? — jautā sers Lesters.

Londonā, paskaidro misis Raunsvela, ne pa jokam noraizējusies, ka sers Lesters pārkāpj ārsta norādījumus.

—    Londonā…kur?

Misis Raunsvela spiesta atzīties, ka viņš atrodas šai pašā namā.

—   Vediet viņu šurp pie manis! Vediet tūlīt!

321

Vecajai dāmai nekas cits neatliek kā doties meklēt savu dēlu. Sers Lesters, cik ļauj viņa ierobežotās kustību spējas, iekārtojas staltāk, lai saņemtu atnācēju. Pēc tam viņš atkal sēž nekustīgi, raudzīdamies uz krītošo, slapjo sniegu, un klausās, vai neatskanēs kādas pārnācējas soļi. Iela gar māju ir bagātīgi nobērta salmiem, lai klusinātu trokšņus, un varbūt gaidītā kariete piebraukusi pie durvīm, iepriekš nepavēstījusi par sevi ar riteņu klaudzoņu?

u 1157

Tā viņš guļ, acīmredzot jau aizmirsis vēlāko un mazāk nozīmīgo pārsteigumu, kad atgriežas saimniecības pārzine kopā ar dēlu — kavalēristu. Misters Džordžs klusi pienāk pie gultas, paklanās, izslējās taisni un paliek stāvam — pietvīcis un ļoti nokaunējies.

—       Ak debess, un tas patiesi ir Džordžs Raunsvels? — iesaucas sers Lesters. — Vai tu mani atceries, Džordž?

Kavalēristam cieši jāskatās gulošajā un jānošķir vienas skaņas no citām, iekams viņš saprot teikto, bet, kad a f paša centību un nelielu mātes palīdzību tas izdevies, v «i?š atbild:

. ~ Man patiesi būtu pārlieku slikta atmiņa, ser Lester, Ja es jūs neatcerētos.

~ Kad es skatos uz tevi, Džordž Raunsvel, — sers Les ters ar pūlēm turpina, — es redzu to zēnu Ceznivoldā… es ]a bi atceros… ļoti labi atceros.

Viņš raugās kavalēristā, līdz acīs sakāpj asaras, tad atkal pievērš skatienu krītošajam sniegam.

Lūdzu piedošanu, ser Lester, bet vai jūs neatļautu man pacelt jūs drusku augstāk? Ja es piepalīdzētu, jūs varētu iekārtoties ērtāk, — kavalērists saka.

~~ Lūdzu, Džordž Raunsvel, ja tu būtu tik laipns.

Kavalērists paceļ sirdzēju viegli kā bērnu un pagriež v ",iu vairāk uz loga pusi.

—       Paldies! Tev ir mātes vieglās rokas, — saka sers Lesters, — bet spēks pašam savs. Paldies!

..Ar rokas mājienu viņš lūdz kavalēristu neiet vēl projām. Džordžs paliek klusi stāvam pie gultas un gaida, ko oaronets viņam vēl teiks.

Kāpēc tu gribēji slēpties? — Sis jautājums seram Lesteram padodas ļoti lēni.

—        Man apticsi nav daudz, ar ko lepoties, ser Lester, un l js -.. es vēl tagad gribētu lūgt, ja vien jūs nebūtu savār-

z !.s _— bet es ceru, ka tas nevilksies ilgi, — es vē! tagad gribētu lūgt, lai jūs parādāt man to laipnību, ka varu arī ļ17 priekšu palikt nezināms. Te vajadzīgi paskaidrojumi, urus nav grūti iedomāties, kuri šobrīd nav īsti vietā un llr > man nedara godu. Kaut arī atsevišķos jautājumos domas var dalīties, manuprāt, lielos vilcienos jebkurš piemitīs, ka man nav daudz, ar ko lepoties, ser Lester.

.. Tu esi bijis kareivis, — iebilst sers Lesters. — Uzl| cams kareivis.

Džordžs militāri paklanās. — Ja ir runa par to, ser Les322

ter, es tikai veicu savu pienākumu un pakļāvos disciplīnai — tas bija pats mazumiņš, ko varēju darīt.

—   Tu mani šobrīd redzi diezgan bēdīgā stāvoklī, Džordž Raunsvel, — saka sers Lesters, nenovērsdams acis no kavalērista.

—    Tas mani ļoti apbēdina, ser Lester.

—   Ticu. Bet tas nav viss. Piedevām pie savas vecās kaites es nupat esmu pārcietis piepešu smagu lēkmi. Tādu, kas padara nekustīgu… — Viņš mēģina pārlaist roku pār vieniem sāniem. — Un sasien valodu. — Viņš pieskaras lūpām.

Džordžs ar saprotošu un līdzjūtīgu skatienu paklanās vēlreiz. Abu vīru domās atdzimst dienas, kad viņi, jauni būdami (kaut gan kavalērists, protams, arī tolaik bija krietni jaunāks par seru Lesteru), tāpat uzlūkoja viens otru Ceznivoldā, un šīs atmiņas abus dziļi aizkustina.

Sers Lesters, acīmredzot cieši apņēmies pirms nākamā klusuma brīža pateikt vēl kaut ko, kas nodarbina viņa domas, cenšas iekārtoties augstāk spilvenos. Džordžs, to pamanījis, vēlreiz pacel v'1 ?11 un apsēdina tā, kā vecais vīrs to vēlējies.

—    Paldies, Džordž! Tu man esi kā labā roka. Ceznivoldā tu bieži nēsāji manu rezerves šauteni. Un nu šajos neparastajos apstāk|os tu man esi tikpat kā savējais, īsts savējais. — Paceldams seru Lesteru, Džordžs ir aplicis viņa veselāko roku sev ap pleciem, un sers Lesters tagad, teikdams šos vārdus, nemaz nesteidzas atvilkt to atpaka|.

—    Es gribēju teikt, — viņš pēc brīža turpina, — es gribēju teikt… par šo lēkmi… ka tā nelaimīgā kārtā sakritusi ar mazu nesaprašanos starp milēdiju un mani. Es nedomāju sacīt, ka starp mums būtu kādas nesaskaņas (jo tādu nav bijis), bet ir iznācis pārpratums attiecībā uz dažiem apstākļiem, kuri svarīgi tikai mums abiem, un tas man u7. zināmu laiku laupījis milēdijas sabiedrību. Viņa uzskatīja par vajadzīgu aizbraukt… bet es domāju, ka drīz atgriezīsies. Volumnij, vai es izsakos saprotami? Vārdi man neklausa, es nevaru tos visus skaidri izrunāt.

Volumnija viņu ļoti labi saprot, un, patiesību sakot, viņš tiešām runā krietni skaidrāk, nekā vēl pirms brīža varēja gaidīt. Raižpilnā, saspringtā sejas izteiksme ļauj noprast, kādas pūles tas viņam prasa. Vienīgi stingra apņemšanās pasacīt nodomāto dara šo sarunu iespējamu.

a*

323

—   Tāpēc, Volumnij, es vēlos pateikt jūsu klātbūtnē… un manas vecās kalpotājas un draudzenes misis Rauns-

veļas klātbūtnē… jo viņas patiesīgumu un uzticību neviens nespētu apšaubīt… un viņas dēla Džordža klātbūtnē, kurš atgriezies kā manu jauno dienu atmiņu tēls no mana senču nama Ceznivoldā, — ja gadījumā lēkme atkārtojas, ja gadījumā es neatspirgstu, ja gadījumā es eaudēju gan runas, gan rakstīšanas spējas… kaut arī ceru, ka nebūs tik |auni…

Vecā saimniecības pārzine klusītēm slauka asaras. Volumnija klausās, visdziļākā satraukuma pārņemta, un vaigi viņai zied kā košas rozes; kavalērists stāv sakrustotām rokām un mazliet noliektu galvu, pauzdams cieņu un uzmanību.

—    Tāpēc es vēlos pateikt un jūs visus svinīgi piesaukt par lieciniekiem… un pirmkārt jūs, Volumnij… ka manas attiecības ar lēdiju Dedloku nav mainījušās. Ka man nav itin nekāda pamata viņu apsūdzēt. Ka es vienmēr esmu jutis pret viņu visdziļāko pieķeršanos un ka tā nav mazinājusies. Pasakiet to viņai un visiem citieml Ja jūs kaut ko no tā noklusēsiet, jūs būsiet vainojami tīšā nodevībā pret mani.

Volumnija drebēdama apgalvo, ka ievērošot visus norādījumus līdz pēdējam burtam.

—    Milēdija ieņem tik augstu stāvokli, ir tik skaista, tik apdāvināta, gandrīz visās lietās tik ievērojami pārāka par tiem — pat par vislabākajiem no tiem —, kas viņai apkārt, ka viņai nevar nebūt ienaidnieku un apmelotāju. Lai tad tie dzird, tāpat kā dzirdat jūs, ka es, būdams pie skaidra saprāta un nevainojamas atmiņas, neatsaucu neko no tā, ko esmu darījis viņas labā. Es nesamazinu neko no tā, ko jebkad esmu viņai novēlējis. Manas attiecības ar viņu nav mainījušās, un es neatsaucu — kaut gan jūs redzat, ka man būtu visas iespējas to darīt, ja es tā vēlētos, — nevienu savu sori, ko esmu spēris viņas labklājības un laimes dēļ.

Jebkurā citā reizē, kā tas nereti noticis, šis patētiskais vārdu savirknējums varētu likties pat komisks, taču šoreiz tas izskan nopietni un aizkustinoši. Patiesā augstsirdība, uzticība, bruņnieciskā tieksme pasargāt milēdiju, pacelšanās pāri savam pāridarījumam un aizskartam lepnumam viņas dēļ pauž īstenu, godājamu vīrišķību. Šādas īpašības vienlīdz gaiši staro kā vienkāršā amatniekā, tā augstdzinuišā aristokrātā. Tās abus šos mirstīgās pasaules bērnus apskaidro vienlīdz cēli, abus ceļ vienlīdz augstu, abiem piešķir vienādu spožumu.

Piepūles nogurdināts, sers Lesters jauj galvai atkrist spilvenos un aizver acis, taču pēc īsa brīža tās atkal atver un sāk vērot drēgno laiku aiz loga, atkal ieklausās apslāpētajās skaņās. No viņa izturēšanās pret kavalērista šikajiem pakalpojumiem jaušams, ka šis cilvēks viņam kļuvis nepieciešams. Nekas nav sacīts, bet tas šķiet saprotams pats par sevi. Kavalērists pakāpjas pāris soļu atpakaļ, lai nestāvētu tieši acīs, un nostājas sargpostenī aiz mātes krēsla.

Diena slīd uz vakara pusi. Migla un slapjdraņķis, kas stājušies sniega vietā, tumši sabiezē, un uguns met arvien spilgtāku atblāzmu uz sienām un mēbelēm. Krēsla samilst; ielās iedegas spožās gāzes gaismas, un ietiepīgās eļļas lampiņas, kas šeit joprojām turas savās vietās, kaut arī to dzīvības sula pa pusei sasalusi, pa pusei sakususi, raustīdamās mirguļo gluži kā ugunīgas, krastā izmestas zivis. Greznās pasaules apmeklētāji, kuri ik pa brīdim pieripojuši karietēs pa salmiem klāto ielu un zvanījuši pie durvīm, lai «apjautātos par stāvokli», tagad izklīst pa mājām, lai pārģērbtos, dotos uz vakara mielastiem un apspriestos par savu dārgo paziņu ar visjaunākās modes paņēmieniem, kādi jau minēti iepriekš.

Tagad sera Lestera pašsajūta pasliktinās — viņš kļūst satraukts un nemierīgs, arī sāpes pieņemas spēkā. Volumnija aizdedzina sveci (viņu allaž vada dabas dota tieksme darīt kaut ko apstrīdamu) un tiek lūgta to nodzēst, jo vēl neesot tik tumšs. Patiesībā gan ir ļoti tumšs, un tāds būs visu nakti. Pēc laiciņa viņa mēģina vēlreiz. Nē, nevajag! Dzēsiet nost! Vēl taču nav tik tumšs.

Vecā saimniecības pārzine drīzāk par citiem saprot, ka viņš šādi pūlas pats sevī uzturēt pārliecību, ka vēl nav vēls.

—    Mīļo ser Lester, mans godājamais saimniek, — viņa čukstus saka, — rūpes par jūsu veselību un mans kalpones pienākums liek man atļauties šo pārdrošību un no visas sirds jūs lūgt: neguliet šeit melnā tumsā, skatīdamies un gaidīdams, laiku velti gausinādams! Ļaujiet man aizvilkt aizkarus un iedegt sveces, un iekārtot jūs mājīgāk! Baznīcu pulksteņi tikpat sitīs katru stundu, ser Lester, un nakts paies tā kā tā. Un milēdija atgriezīsies tā kā tā.

—    Es zinu, misis Raunsvela, bet man ir tik nelāgi … un inspektors tik ilgi ir projām.

—    Nemaz tik ilgi nav, ser Lester. Vēl nav pilna diennakts.

—    Bet tas ir ilgs laiks. Ak, cik tas ir ilgs laiks!

Sie vārdi izskan tik sāpīgā vaidā, ka misis Raunsvclas sirds sažņaudzas.

Viņa zina, ka šobrīd nevar degt spožu gaismu sera Lestera tuvumā — pārāk svētas saimniecības pārzinei šķiet viņa asaras, lai tās skatītu citi, kaut vai tikai viņa pati. Tāpēc misis Raunsvela vēl brīdi pasēž tumsā, neteikdama ne vārda, tad sāk paklusi staigāt pa istabu — sabiksta kamīnā uguni, pieiet pie satumsušā loga un brīdi raugās ārā. Beidzot sers Lesters, atkal saņēmies, saka:

—   Jums taisnība, misis Raunsvela, sliktāk no tā, jāatzīst, nebūs. Ir jau vēls, un viņu nav. Iededziet gaismu!

Kad aizdedzinātas sveces un aizdarīti aizkari, atliek vairs tikai klausīties.

Tomēr pārējie ievēro, ka sers Lesters, lai cik nomākts un nevarīgs, itin kā atplaukst, līdzko kāds neuzkrītoši ieminas — jāpaskatās, vai milēdijas istabās kamīni deg pietiekami spoži un vai viss ir kārtībā viņas uzņemšanai. Lai cik maz patiesas ticības būtu šais runās, apziņa, ka milēdija tiek gaidīta, stiprina viņa cerības.

Pienāk pusnakts, un joprojām valda neziņas tukšums. Kariešu ielās kļūst arvien mazāk, un citas skaņas šai apkaimē parasti nav dzirdamas — ja nu vienīgi kāds rets gājējs tik neganti ieskurbis, ka ieklīst šai saltajā ielā un streipuļo pa ietvi šķendēdamies un klaigādams. Ziemas nakts ir tik klusa, ka klausīties tās dziļajā klusumā ir gandrīz tas pats, kas skatīties dziļajā tumsā. Ja līdz ausīm atklīst kāda tālīna skaņa, tā izskrien cauri tumsai kā niecīgs gaismas zibsnis un klusums kļūst vēl smagāks nekā iepriekš.

Visi kalpotāji ir aizsūtīti gulēt (un nav pret to iebilduši, jo iepriekšējā nakts pagājusi bez miega), un sera Lestera istabā nomodā palikuši vienīgi misis Raunsvela un Džordžs. Nakts gausākajā posmā, pareizāk sakot, tai brīdī, kad tā šķiet apstājusies pavisam — starp diviem un trijiem —, viņi ievēro, ka slimnieks arvien nemierīgāk interesējas par to, kāds ārā laiks, jo pats to redzēt vairs nevar. Tāpēc Džordžs, kurš ik pēc pusstundas dodas apstaigāt cītīgi aprūpētās istabas, tai pašā reizē aiziet ari līdz ārdurvīm, palūkojas visapkārt un atgriežas ar tik labiem vārdiem, kādos vien iespējams ietērpt ziņas par izcili nejauku nakti, kad bez mitas snieg slapjš sniegs un pat akmens ietves sedz ledaina putra, kas gājējiem sniedzas līdz potītēm.

Volumnija sēž savā istabā pretī nomājām kāpņu laukumiņam — otrais pagrieziens no tās vietas, kur beidzas kokgriezumi un zeltījumi; šī ir radiniekiem paredzēta istaba, ko rotā atbaidošs, ērmīgs sera Lestera portrets, paslēpts šeit savas kroplības dēj; dienas laikā tas bargu skatienu raugās uz svinīgi drūmu pagalmu, kas apstādīts červeļainiem krūmājiem, itin kā aizvēsturiskiem melnās tējas krūmu priekštečiem, — un nu viņa sēž, mocīdamās visādās bailēs. Galvenās, šķiet, ir bailes par to, kāds būs viņas nelielo ienākumu liktenis, ja ar seru Lesteru, viņas vārdiem runājot, «kaut kas notiks». «Kaut kas» šajā gadījumā nozīmē tikai vienu — pēdējo, kas var notikt ar jebkuru baronetu šajā pasaulē.

So baiļu iespaidā Volumnija nespēj nedz likties gulēt, nedz sēdēt pie kamīna savā istabā, tāpēc, ievīstījusi daiļo galviņu bagātīgās šalles krokās un daiļo stāvu drānu pārpilnībā, dodas ārā, lai kā spokains tēls staigātu apkārt pa visu namu, it sevišķi pa tām siltajām un gaišajām istabām, kuru iemītniece joprojām nav atgriezusies. Tā kā vienatne šai grūtajā brīdī nekādi nav iedomājama, Volumniju pavada viņas istabmeita, kas šī iemesla dēļ ir uzcelta no gultas, — nosalusi, samiegojusies; viņa allaž jūtas kā pārestību upuris, jo ir bijusi spiesta stāties darbā pie nabaga radinieces, kaut arī savulaik apņēmusies kalpot par istabmeitu vismaz par desmit tūkstošiem gadā, tāpēc viņas seja, kā viegli var iedomāties, nepauž īpašu laipnību.

Tomēr kavalērista regulārie gājieni uz jau pieminētajām istabām gan kundzei, gan kalponei rada drošības izjūtu un apziņu par cita cilvēka klātbūtni, tāpēc šajās nakts stundās tie ir visai tīkami brīži. Dzirdēdamas viņa tuvošanos, abas sievietes rosīgi pielabo savu daiļumu, lai godam sagaidītu nācēju; pārējo sardzes laiku tās pavada, palaikam iegrimdamas īsos aizmirstības brīžos, palaikam dzēlīgos toņos apspriezdamās par to, vai mis Dedlokai, kad tā sēdējusi, uzlikusi kājas uz kamīna restēm, draudējusi vai nedraudējusi iekrišana ugunī, kad viņu no tās paglābis (turklāt pašai mis Dedlokai par lielu nepatiku) viņas sargeņģelis — istabmeita.

—    Kā pašlaik jūtas sers Lesters, mister Džordž? — apvaicājas Volumnija, sakārtodama uz galvas kapuci.

—    Nu, apmēram tāpat kā līdz šim, jaunkundz. Viņš ir ļoti nomākts un vārgs, brīžiem pat drusciņ murgo.

—   Vai pēc manis viņš nav taujājis? — Volumnija inaigi apjautājas.

—   Nē, šķiet, ka nav gan, jaunkundz. Tas ir, vismaz es neesmu dzirdējis.

—    Kāds šis ir grūts bridis, mister DžordžI

—   Jā, tiešām, jaunkundz. Vai jums labāk nevajadzētu doties pie miera?

—   Jums nudien labāk vajadzētu doties pie miera, mis Dedloka! — skarbi piebilst istabmeita.

Taču Volumnija saka — nē! Nē! Var taču gadīties, ka viņu sauc, ka viņu piepeši ievajagas. Viņa nekad sev nepiedotu, ja «kaut kas notiktu» un viņas nebūtu uz vietas. Viņa atsakās apspriest istabmeitas izvirzīto jautājumu, kāpēc «uz vietas» nozīmē šeit, nevis Volumnijas istabā (kas atrodas tuvāk sera Lestera istabai), bet nelokāmi atkārto, ka palikšot uz vietas. Pēc tam Volumnija ar lepnumu pavēsta, ka neesot «nevienu actiņu aizvērusi» — it kā viņai to būtu divdesmit vai trīsdesmit —, taču šo apgalvojumu grūti savienot ar neapstrīdamo faktu, ka pirms piecām minūtēm viņa tika atvērusi abas acis uzreiz.

Tomēr, kad pulkstenis nosit četri un joprojām nav nekādu jaunumu, Volumnijas apņēmība sāk apsīkt vai, pareizāk sakot, pieņemties, jo tagad viņa uzskata, ka pienākums liek viņai uzkrāt spēkus rītdienai, kad, iespējams, viņas palīdzība būs ļoti nepieciešama, un, taisnību sakot, !ai cik ļoti viņai gribētos palikt uz vietas, lietas labā laikam tomēr vajadzētu upurēties un šo vietu atstāt. Tā nu nākamreiz, kad kavalērists atkal parādās un atkārto: — Vai jums labāk nevajadzētu doties pie miera? — un istabmeita vēl skarbāk nekā iepriekš piebalso: — Jums nudien labāk vajadzētu doties pie miera, mis Dedloka! — viņa padevīgi pieceļas un nopūšas: — Dariet ar mani, ko ieskatāt par labāku!

Misters Džordžs neapšaubāmi ieskata par labāku pasniegt Volumnijai elkoni un pavadīt viņu līdz radiniekiem domātās istabas durvīm, un istabmeita tikpat neapšaubāmi ieskata par labāku bez īpašām ceremonijām iedabūt viņu gultā. Tas viss ari tiek izdarīts, un tagad kavalērists savu apgaitu laikā ir vienīgais saimnieks šai namā.

Laiks labāks netop. No portika, no karnīzēm, no margām, no ikvienas dzegas, staba un kolonnas pil kūstošais sniegs. It kā pajumti meklēdams, tas ir iespiedies lielo durvju arkas pamalēs, zem durvīm, logu stūros, ikvienā nomaļā plaisā un spraugā, un tur kūst un tek projām. Tas

Krīt un krīt — uz jumta, uz loga jumtā, pat cauri šim logam un ar tikpat vienmērīgu un vienmuļu skaņu kā soļi uz Spoku takas — pak, pak, pak — lejā uz akmens grīdas.

Kavalērists, kurā šī lielā nama vientujā diženība — tā viņam pazīstama jau kopš Ceznivoldas laikiem — pamodinājusi senas atmiņas, uzkāpj pa kāpnēm un iziet cauri galvenajām istabām, turēdams izstieptā rokā sveci. Viņš domā par likteņa pavērsieniem dažu pēdējo nedēļu laikā, par laukos pavadītajiem zēna gadiem un par to, cik neparasti šie abi viņa dzīves posmi satecējuši kopā pāri plašai laika atstarpei; domā par nogalināto vīru, kura tēls viņam spilgti iespiedies atmiņā; domā par dāmu, kura aizgājusi no šīm istabām un par kuras neseno klātbūtni vēl vēsta daudzas zīmes; domā par nama saimnieku augšstāvā un par nelaimi vēstošajiem vārdiem: «Kurš būs tas, kas viņam to pasacīs?» — un, raudzīdamies te uz vienu, te uz otru pusi, prāto, vai piepeši ceļā negadīsies kaut kas tāds, kas prasītu visu vīra dūšu, lai pieietu tam klāt, aizskartu ar roku un pārliecinātos, ka tas ir tikai iedomu rēgs. Taču apkārt viss ir tukšs, tukšs un tumšs gan virs galvas, gan lejā, un viņš kāpj tālāk augšup pa lielajām kāpnēm, tukšuma un nospiedošā klusuma apņemts.

—   Vai milēdijas istabās viss joprojām gatavībā, Džordž Raunsvel?

—    Viss gatavībā un kārtībā, ser Lester.

—   Vai nekādu ziņu nav?

Kavalērists papurina galvu.

—   Vai kaut kur nav palikusi nenodota kāda noklīdusi vēstule?

Bet viņš pats zina, ka uz to nav vērts cerēt, un atlaiž galvu spilvenos, nemaz negaidīdams atbildi.

Kā jau sers Lesters pirms dažām stundām teicis, Džordžs Raunsvels te kļuvis gluži vai par mājinieku — visu atlikušo mēmo un nebeidzami garo ziemas nakti viņš ik pa brīdim pārcilā slimnieku ērtākā stāvoklī un, labi noprazdams tā neizteikto vēlēšanos, pirmajā vēlīnās rītausmas svīdumā nodzēš sveces un atvelk aizkarus. Kā spokaina parādība ierodas diena. Salta, bezkrāsaina un miglaina tā sūta sev ap priekšu līķa bālu ausmas svēdru, gluži kā brīdinoši saukdama: «Jūs, kas te gaidāt, skatieties, ko es jums nesu! Kurš būs tas, kas viņam to pasacīs?»

LIX NODAĻA

Esteres stāstījums.

Pulkstenis bija ap trijiem naktī, kad ceļa malās beidzot sāka rindoties Londonas apkārtnes mājas, atstādamas lauku ainavu aizmugurē. Atpakaļceļā mums bija klājies krietni grūtāk nekā tad, kad pa dienas gaismu bijām braukuši turp, — visu šo laiku bija kritis slapjais sniegs un vērtis ceļu sakusušā putrā —, tomēr mana ceļabiedra enerģija neatslāba ne mirkli. Man šķita, ka tā rauj mūs uz priekšu gandrīz tikpat sparīgi kā zirgi, brīžiem varbūt pat palīdz tiem ātrāk tikt uz priekšu. Zirgi bija stājušies aiz paguruma, kalnup iedami, cīnījušies cauri šļācošu ūdeņu straumēm, slīdējuši un pinušies iejūgā, taču misters Bakits ar savu mazo lākturi allaž bija gatavs steigties palīgā, un, kad kļūme bija novērsta, es ikreiz dzirdēju vienu un to pašu rāmo pavēli: — Braucam, draugs, tālāk!

Es nespēju izprast cēloņus viņa nešaubīgajai noteiktībai visa atpakaļbrauciena laikā. Viņš ne reizi nesastomījās, ne reizi pat neapstājās izjautāt kādu, iekams nebijām nokļuvuši dažu jūdžu atstatumā no Londonas. Arī tad viņam pietika ar pāris retiem jautājumiem, un tā starp trim un četriem no rīta mēs ieradāmies Islingtonā.

Es nestāstīšu sīkāk, ar kādām raizēm un satraukumu es visu šo laiku domāju par to, ka mēs ar katru mirkli atstājam manu māti arvien tālāk aiz muguras. Es ļoti cerēju, ka misters Bakits rīkojas pareizi un ka viņam katrā ziņā ir nopietns pamats sekot tai otrai sievietei, tomēr visu ceļu mocījos ar šaubām un jautājumiem. Es nespēju nedomāt arī par to, kas notiks, kad mēs viņu panāksim un kā pēc tam atgūsim zaudēto laiku, un, kad mēs beidzot apstājāmies, šīs ilgās domas bija mani nomocījušas līdz pagurumam.

Mēs apstājāmies vienā no galvenajām ielām pie kariešu stāvvietas. Mans ceļabiedrs samaksāja abiem vedējiem — tie bija tā nošķiesti no galvas līdz kājām, it kā viņus pašus kāds būtu vilcis pa zemi karietes vietā, — un, īsi paskaidrojis, kurp jānogādā zirgi, palīdzēja man izkāpt un pēc tam iekāpt īrētā ekipāžā, kuru pats bija izraudzījies.

— Ak vai, mana mīļāl — to darīdams, viņš izsaucās. — Ka jūs esat izmirkuši!

To es nebiju pamanījusi. Taču kūstošais sniegs patiesi bija iek|uvis karietes iekšienē, turklāt es vairākas reizes biju kāpusi ārā — kad pakritis zirgs rāvās uz priekšu un to vajadzēja dabūt kājās —, un tā mans apģērbs bija gluži samircis. Es apgalvoju, ka par to nav vērts runāt, taču vedējs, kas misteru Bakitu pazina, manos iebildumos neklausīdamies, aizskrēja līdz stallim un atnesa no turienes klēpi tīru, sausu salmu. Tos viņi sabēra karietē, ierušināja tajos manas kājas, un man kļuva silti un tīkami.

—   Tā, mana mīļā, — teica misters Bakits pa karietes lodziņu, kad durvis jau bija aizvērtas, — mēs panāksim to sievieti. Tas prasīs drusku laika, bet neuztraucieties. Jūs labi saprotat, ka man ir savi iemesli. Vai ne?

Es nezināju, kādi tie ir, un nenojautu, cik drīz to uzzināšu, taču apgalvoju, ka uzticos viņam.

—    Pilnīgi pareizi, mana mīļā, — viņš atteica. — Un redz, ko es jums teikšu! Ja jūs man uzticaties kaut uz pusi tik daudz, cik es uzticos jums — pēc visa, ko esmu šai ceļā pieredzējis, — tad ar to pilnīgi pietiek. Ak Dievs, ar jums taču nav ne mazāko grūtību! Nekad vēl neesmu redzējis, ka jauna sieviete, vienalga, no kādām aprindām — un es esmu redzējis daudzas arī no augstas kārtas —, izturētos tā kā jūs, turklāt vēl pēc tam, kad tikāt izrauta no gultas. Dzīvs paraugs jūs esat, ne sieviete, tā gan! — misters Bakits sirsnīgi noteica. — Visīstākais paraugs!

Es atbildēju, ka ļoti priecājos — un es patiešām priecājos! — ja neesmu bijusi viņam traucēklis, un teicu, ka ceru arī turpmāk viņu neapgrūtināt.

—    Mana mīļā, — viņš atbildēja, — ja jauna dāma ir tikpat maiga, cik izturīga, tas ir augstākais, ko es varu vēlēties, un daudz vairāk, nekā būtu iedrošinājies cerēt. Tāda dāma ir karaliene, un taisni to es varu sacīt par jums.

Pēc šiem uzmundrinošajiem vārdiem — un šajos apstākļos tie mani patiesi uzmundrināja — viņš uzkāpa uz bukas, un mēs atkal devāmies ceļā. Kurp mēs braucām, es nezināju ne tobrīd, ne vēlāk, bet izskatījās, ka mēs izraugāmies pašas šaurākās un nolaistākās Londonas ieliņas. Kad vien es redzēju, ka viņš dod vedējam norādījumu, es sagatavojos doties vēl dziļāk šādu ieliņu labirintā, un ik reizi tieši tā arī notika.

Dažreiz mēs izbraucām uz platākas ielas vai piebraucām pie labi apgaismota nama, kas bija lielāks par pārējiem. Mēs apstājāmies arī pie iestādēm līdzīgām ēkām, tādām, ko es biju ievērojusi mūsu ceļojuma sākumā, un tur misters Bakits apspriedās ar kaut kādiem cilvēkiem.

Reizēm viņš izkāpa pie vārtu velves vai ielas stūra un noslēpumaini pazibināja savu mazo lākturi. Tūlīt no citiem tumšiem stūriem gluži kā naktstauriņi pretī traucās tādas pašas gaismiņas, un atkal notika apspriede. Pamazām, šķiet, mūsu pārmeklējamā teritorija sašaurinājās un ieguva noteiktākus apveidus. Policisti, kas pa vienam stāvēja savos posteņos, tagad varēja pateikt misteram Bakitam, ko viņš vēlējās zināt, un parādīt tālāko ce]u. Mēs krietnu bridi nostāvējām uz vietas, kamēr viņš apspriedās ar vienu no šiem vīriem, un pēc mana ceļabiedra galvas mājieniem es nojautu, ka saruna ir viņam pa prātam. Kad tā bija galā, viņš atnāca pie manis, un viņa seja pauda sevišķu lietišķību un koncentrēšanos.

—    Nu tā, mis Samersone, — viņš man teica, — es zinu, ka jūs nekritīsiet panikā, lai notiktu kas notikdams. Es nedomāju jūs īpaši brīdināt, tikai gribu pateikt, ka esam tai sievietei uz pēdām un ka jūs kuru katru brīdi varat izrādīties man ļoti vajadzīga. Man nepavisam negribas jums to lūgt, tomēr — vai jūs būtu ar mieru drusku paieties kājām?

Es, protams, tūlīt izkāpu un satvēru viņa elkoni.

—    Nav viegli te noturēties kājās, — viņš sacīja, — bet nesteidzieties!

Es tikai pametu apkārt samulsušu un steidzīgu skatienu, tomēr, kad šķērsojām ielu, man šķita, ka šī vieta ir pazīstama.

—   Vai mēs esam Holbornā? — es vaicāju.

—    Jā, — atbildēja misters Bakits. — Vai jūs pazīstat šo pagriezienu?

—Izskatās pēc Čānserileinas.

—    Tieši tā to sauc, mana mīļā, — apstiprināja misters Bakits.

Mēs nogriezāmies pa šo ielu, un, cīnoties uz priekšu pa slapjo sniegu, es dzirdēju, ka pulkstenis nosit pusseši. Mēs nesarunājāmies un gājām tik ātri, cik vien atļāva nedrošais pamats zem kājām; priekšā parādījās kāds apmetnī ietinies stāvs un, pakāpies sānis uz šaurās ietves, apstājās, lai palaistu mani garām. Tajā pašā brīdī es izdzirdu pārsteiguma saucienu un pati savu vārdu, kas nāca no mistera Vudkorta lūpām. Es nešaubīgi pazinu viņa balsi.

Sī sastapšanās bija tik negaidīta un ieraudzīt viņu šeit, nakts vidū, pēc šī mokošā ceļojuma, bija tik… es pat īsti nezinu, patīkami vai varbūt sāpīgi, ka es nespēju valdīt asaras. Bija gluži tā, it kā cs dzirdētu viņa balsi, būdama kaut kur svešā zemē.

—    Mijā mis Samersone, kā jūs gadījāties ārpus mājas šādā agrumā un tik briesmīgā laikā?

Taču viņš no mana aizbildņa jau bija uzzinājis, ka esmu aizsaukta no mājas neparastas vajadzības dēļ, un to pateica, aiztaupot nepieciešamos paskaidrojumus. Es pastāstīju, ka mēs nupat esam izkāpuši no karietes un tagad ejam… bet te nu man vajadzēja paskatīties uz savu ceļabiedru.

—    Jā, redziet, mister Vudkort, — viņa uzvārdu misters Bakits bija uztvēris no manis teiktā, — mēs tagad ejam uz nakamo ielu. Inspektors Bakits.

Misters Vudkorts, neklausīdamies manos iebildumos, bija novilcis apmetni un lika to man ap pleciem.

—   Tas ir labi, — noteica misters Bakits, — ļoti labi.

—    Vai es drīkstu iet jums līdzi? — vaicāja misters Vudkorts, tikai es nezinu, kam — man vai manam ceļabiedram.

—    Ak Dievs! — misters Bakits iesaucās, atbildēdams par mums abiem. — Protams, drīkstat.

Tas tika norunāts vienā īsā mirklī, un tālāk es gāju starp viņiem abiem, ietinusies apmetnī.

—    Es nupat nāku no Ričarda, — sacīja misters Vudkorts, — nosēdēju pie viņa kopš desmitiem vakarā.

—    Ak Dievs, viņš ir saslimis!

—    Nē, nē, ticiet man, slims viņš nav, tomēr īsti labi nejūtas — jūs jau zināt, cik viņš reizēm ir noraizējies un grūtsirdīgs. Ada, protams, atsūtīja man ziņu; kad atnācu mājās, atradu viņas zīmīti un tūlīt devos turp. Tā! Ričards pēc neilga laiciņa tik ļoti atdzīvojās un Ada bija tik priecīga, turklāt tik pārliecināta, ka tas ir mans nopelns — kaut gan, Dievs mans liecinieks, es šai lietā nedarīju tikpat kā neko —, ka es paliku pie viņa, līdz viņš aizmiga un vairākas stundas nogulēja ciešā miegā. Tik ciešā miegā, kādā, cerams, šobrīd guļ ari viņa!

Misters Vudkorts runāja par viņiem kā par tuviem cilvēkiem — sirsnīgi un ar patiesu pieķeršanos, un es zināju, ka viņš izraisījis manā mīļajā draudzenē bezgala daudz paļāvīgas pateicības un sniedzis viņai bezgala daudz mierinājuma, un man nebija nekādu šaubu, ka tas viss saistīts ar man doto solījumu. Cik nepateicīga es būtu bijusi, ja neatcerētos vārdus, ko viņš man teica toreiz, kad tik ļoti pārdzīvoja mana izskata pārmaiņu: «Es pieņemu viņu savā aizgādībā, un tas man būs svēts uzdevums!»

Tagad mēs iegriezāmies citā šaurā šķērsielā.

—    Mister Vudkort, — sacīja misters Bakits, kurš visu laiku bija viņu cieši vērojis, — vajadzība ved mūs tepat netālu_ uz kancelejas preču tirgotavu pie mistera Snegsbija. A, tātad jūs viņu pazīstat? — Inspektora vērīgā acs to tūlīt bija pamanījusi.

—   Jā, mazliet pazīstu un esmu arī bijis pie viņa mājās.

—    Patiesi, ser? — atsaucās misters Bakits. — Tad varbūt esiet tik laipns un pagaidiet kopā ar mis Sainersoni tepat, kamēr es ieiešu pie viņa parunāt dažus vārdus.

Mums aiz muguras klusēdams stāvēja policists, ar kuru misters Bakits bija apspriedies pēdējā apstāšanās vietā. Es viņu netiku pamanījusi līdz tam brīdim, kad viņš iesaistījās sarunā — tad, kad es teicu, ka, manuprāt, kaut kur kāds raud.

—    Neraizējieties, jaunkundz, — viņš sacīja. — Tā ir Snegsbiju kalpone.

—    Jā, redziet, — piebilda misters Bakits, — šai meičai mēdz uznākt lēkmes, un šonakt viņai gājis diezgan grūti. Nelāga sagadīšanās, jo man no tās meičas vajag dažas ziņas, un viņa kaut kādā ceļā jādabū pie saprašanas.

—    Bet, ja nebūtu šīs lēkmes, viņi šai laikā neviens vēl nebūtu piecēlušies, mister Bakit, — sacīja policists. — Viņa te mokās gandrīz visu nakti, ser.

—    Tiesa gan, — misters Bakits piekrita. — Mans lākturis izdedzis. Parādiet man ceļu ar savējo!

Visa šī saruna notika čukstus, pāris māju attālumā no nama, kurā bija dzirdamas apslāpētas raudas un vaimanas. Policista lākturis meta nelielu gaismas apli, un, tā pavadīts, misters Bakits uzkāpa līdz ārdurvīm un pieklauvēja. Pēc otrā klauvējiena durvis atvērās un viņš iegāja iekšā, atstādams mūs uz ielas.

—    Mis Samersone, ja es varu palikt jūsu tuvumā, nekļūdams uzbāzīgs, lūdzu, atļaujiet man to, — teica misters Vudkorts.

—    Jūs esat ļoti laipns, — es atbildēju. — No jums es neko negribētu turēt noslēpumā; ja tomēr to daru, tad tikai tāpēc, ka tas nav mans, bet cita cilvēka noslēpums.

—    Es jūs pilnīgi saprotu. Ticiet man — es palikšu jūsu tuvumā tikai tik ilgi, kamēr jūs netraucēšu.

—    Es jums uzticos bez mazākajām šaubām, — es teicu. — Zinu un jūtu ar visu sirdi, cik svēti jūs turat solījumu.

Pēc neilga laiciņa atkal uzzibsnīja gaismas aplis, un misters Bakits nopietnu seju nāca pa to uz mūsu pusi.

—    Lūdzu, nāciet iekšā, mis Samersone, un pasēdiet brītiņu pie kamīna, — viņš teica. — Mister Vudkort, pēc visa, ko zinu, es spriežu, ka jūs esat ārsts. Vai jūs nevarētu apskatīt šo meiču un, ja iespējams, dabūt viņu pie atmaņas? Viņai ir kāda vēstule, kas man ļoti vajadzīga. Viņas mantu kastē tās nav, tātad droši viņa to paslēpusi kaut kur sev klāt, bet pašreiz meiča ir tā sarāvusies un savilkusies čokurā, ka neko nevar iesākt, nenodarot viņai pāri.

Mēs trijatā iegājām mājā; tā bija auksta un drēgna, tomēr smacīga, jo tās iemītnieki nakti bija pavadījuši kājās. Gaitenī aiz durvīm stāvēja iztrūcināts skumīga izskata cilvēciņš pelēkā uzsvārcī; viņš šķita ļoti laipns no dabas un runāja apkalpīgā balsī.

—    Lūdzu te, lejā, mister Bakit, — viņš teica. — Cerams, dāma atvainos, ka jāienāk virtuvē — mums tā darbdienās kalpo ari par istabu. Aiz tās ir Gastas guļamistaba, tur nu viņa, nabadzīte, mokās, ka vai gals klāt.

Mēs nokāpām lejā, un misters Snegsbijs — drīz es uzzināju, ka tas ir viņš, — nāca mums aiz muguras. Virtuvē pie uguns sēdēja misis Snegsbija ar ļoti sarkanām acīm un ļoti bargu sejas izteiksmi.

—    Manu drostaliņ, — teica misters Snegsbijs, mums aiz muguras ienākdams virtuvē, — kaut uz brīdi šai garajā, grūtajā naktī mums derētu, mīļā, — sauksim lietas īstajā vārdā! — izbeigt naidu, un, re, te ir inspektors Bakits, misters Vudkorts un kāda dāma.

Sieviete izskatījās ļoti pārsteigta, un tas bija gluži saprotams; man viņa veltīja sevišķi bargu skatienu.

—    Manu drostaliņ, — misters Snegsbijs turpināja, apsēzdamies vistālākajā kaktā pie durvīm, un pat šī rīcība viņam, šķiet, likās gandrīz vai patvaļība, — ļoti iespējams, ka tu gribēsi vaicāt, kāpēc mūs šajā rīta stundā Kērsitorstrītā, Kuka laukumā, apciemo inspektors Bakits, misters Vudkorts un kāda dāma. Es to nezinu. Man par to nav ne mazākās jausmas. Ja arī man to kāds mēģinātu skaidrot, es tikpat nesaprastu, tāpēc labāk gribu palikt neziņā.

Viņš sēdēja, galvu rokā atspiedis, un izskatījās tik nožēlojams, turklāt mana ierašanās te šķita tik nevēlama, ka es jau gribēju atvainoties, bet tad vadību uzņēmās misters Bakits.

—    Ziniet, mister Snegsbij, — viņš teica, — vislabāk būtu, ja jūs kopā ar misteru Vudkortu ietu parūpēties par savu Gastu …

—    Par manu Gastu, mister Bakit? — ievaimanājās misters Snegsbijs. — Turpiniet vien tāpat uz priekšu, seri Tagad man pierakstīs vēl arī tol

—    … un paturētu sveci, — turpināja misters Bakits, nepārlabojis teikto, — vai pieturētu meiteni, vai kaut kā citādi palīdzētu, ja vajadzīgs. To visu jūs darīsiet ar vislielāko prieku, jo jūs, kā zināms, esat cilvēks ar maigu dabu un smalku dvēseli, cilvēks, kas prot just līdzi cita ciešanām. (Mister Vudkort, esiet tik laipns un apskatiet viņu, un, ja jums izdodas dabūt no viņas to vēstuli, nododiet to man, cik drīz vien iespējams!)

Tiklīdz viņi abi izgāja no virtuves, misters Bakits apsēdināja mani kaktā pie kamīna, lika novilkt slapjās kurpes un nolika tās uz aizsargrestēm žāvēties, turklāt ne mirkli nemitēdamies runāt.

—    Lai jūs it nemaz nemulsina misis Snegsbijas neviesmīlīgais izskats, jaunkundz, jo viņa dzīvo lielos maldos. Drīz viņa attapsies no tiem — kaut arī tas nebūs īpaši patīkami dāmai, kurai parasti netrūkst veselā saprāta, — jo es viņai tūlīt visu paskaidrošu. — Stāvēdams uz paklāja kamīna priekšā, viscaur izmircis un rokās turēdams slapjo platmali un šalles, viņš pagriezās pret misis Snegsbiju. — Tad nu tā: pirmais, ko es jums teikšu kā precētai sievietei, kam piemīt tā saucamais valdzinājums — «Jel ticiet, ka šis valdzinājums kvēlais…» un tā tālāk — jūs, protams, labi zināt šo dziesmu, jo to zina ikvienā labā sabiedrībā, un jūs taču nemēģināsiet man stāstīt, ka jums sveša laba sabiedrība, — tātad valdzinājums, pievilcība, kam, lieciet vērā, pienāktos dot jums pašapziņu… vārdu sākot, pirmais, ko es jums teikšu, ir tas, ka visa šī brēka ir jūsu pašas darbs.

Misis Snegsbija izskatījās visai izbiedēta; viņa kļuva itin kā pielaidīgāka un stomīgi pavaicāja, ko misters Bakits ar to gribot sacīt.

—    Ko misters Bakits ar to grib sacīt? — viņš atkārtoja, un no viņa sejas es redzēju, ka visu sarunas laiku viņš klausās, vai blakusistabā nav atradusies meklētā vēstule, un mani tas ārkārtīgi satrauca, jo tobrīd es jau zināju, cik tai jābūt svarīgai. — Es jums pateikšu, ko viņš ar to grib sacīt, kundze. Aizejiet uz teātri un noskatieties «Otello». '1 a ir traģēdija taisni priekš jums.

Misis Snegsbija neizpratnē noprasīja, kāpēc.

—    Kāpēc? — atkārtoja misters Bakits. — Tāpēc, ka jūs gaida tāds pats liktenis, ja nepapūlēsieties attapties. Ak Iii tētīt, es taču arī šobrīd labi zinu, kādas domas jums jaucas pa galvu attiecībā uz šo jauno dāmul Bet vai gribat, lai pastāstu jums, kas šī jaunā dāma ir? Labi, klausieties: jūs esat tā, ko var saukt par sievieti ar intelektu — un, ja jau esam sākuši par to runāt, ar dvēseli, kas jūsu miesām par lielu un tāpēc grauž tās un urda, — un jūs mani pazīstat, jūs zināt, kur mēs pēdējo reizi tikāmies un par ko tajā reizē tika runāts. Vai tiesa? Tiesa gan! Nu tad tā. Sī jaunā dāma ir tā pati jaunā dāma.

Misis Snegsbija, šķiet, tobrīd šo izteikumu saprata labāk nekā es.

—    Un Āmurs — tas, ko jūs saucāt par Džo, — bija iepīts tai pašā lietā un citur nekur, un jūsu vīrs, kurš par to lietu zināja ne vairāk kā jūsu vecvectēvs, arī bija tur iepīts (un viņu iepina nelaiķis misters Talkinghorns, viņa labākais klients) un citur nekur, un visa šī ļaužu varza bija iepīta tai pašā lietā un citur nekur. Un tomēr kārtīga precēta sieviete ar jūsu jaukumu un pievilcību ņem un aizmiedz acis (turklāt vēl tik mirdzošas!) un drāžas ar savu daiļi veidoto galviņu taisni sienā! Nudien man kauns par jums! (Vai tiešām misters Vudkorts vēl nav dabūjis to vēstuli?)

Misis Snegsbija papurināja galvu un piespieda pie acīm mutautiņu.

—    Vai tas ir viss? — iekarsis turpināja misters Bakits. — Nē, nav viss! Klausieties, kas notiek tālāk. Vēl viena persona, kas iepīta šai lietā un citur nekur, kāda visnotaļ nožēlojama persona šovakar ierodas te un tiek pamanīta runājam ar jūsu kalponi, un no viņas pie jūsu kalpones nokļūst kāds papīriņš, par kuru es uz vietas atdotu simt mārciņas. Un ko jūs darāt? Jūs paslēpjaties un novērojat viņas, un pēc tam klūpat virsū kalponei — labi zinot, kādas viņai mēdz būt lēkmes un cik viegli tās izraisīt, — klūpat virsū tik negaidot un tik neganti, ka lai Dievs pasarg, un nu viņai lēkmes nāk cita aiz citas līdz pat šim brīdim — bet no šīs meičas vārdiem varbūt pašlaik atkarīga kāda cilvēka dzīvība!

Viņš to teica ar tik nešaubīgu pārliecību, ka es neviļus sažņaudzu rokas un man šķita, ka istabas sienas salīgojas un slīd projām. Tomēr pēc brīža tas pārgāja. Ienāca misters Vudkorts, ielika mistera Bakita rokā kādu papīra gabalu un atkal izgāja ārā.

—    Tad nu redziet, misis Snegsbija, — uzmetis tam ašu skatienu, teica misters Bakits, — vienīgais, kā jūs tagad varat izpirkt savu vainu, ir — dot man iespēju parunāt ar šo jauno dāmu divatā. Un, ja jūs varat kaut kā palīdzēt tam jaunajam kungam tur blakustelpā vai arī atceraties kādu iespēju, kas var drīzāk atsaukt jūsu meiču pie samaņas, tad lieciet lietā visas savas spējas un žiglumu!

Misis Snegsbija acumirklī pazuda no istabas, un misters Bakits aizvēra durvis.

—   Tā, mana mīļā, vai esat stipra un droša par sevi?

—    Esmu, — es atbildēju.

—    Kā rokraksts tas ir?

Tas bija manas mātes rokraksts. Rakstīts bija ar zīmuli uz saburzītas un apdriskātas papīra strēmeles, ko vietvietām klāja slapji plankumi. Papīrs bija rupji salocīts vēstules formā un adresēts man aizbildņa dzīvesvietā.

—    Rokrakstu jūs pazīstat, — misters Bakits teica, — un, ja jūtaties pietiekami stipra, nolasiet man šo vēstuli! Bet lasiet precīzi, vārdu pa vārdam!

Vēstule bija rakstīta pa daļām, dažādos laikos. Es izlasīju sekojošo:

«Es atnācu uz šo māju divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, ja iespējams, lai vēlreiz paskatītos uz savu mīļoto bērnu — tikai paskatītos, jo runāt ar viņu es negrasījos, nedz arī darīt zināmu savu klātbūtni. Otrkārt, lai izvairītos no meklētājiem un vieglāk nozustu. Nepārmet šai otrai mātei viņas līdzdalību. Viss, ko viņa darīja manā labā, tika darits pēc visciešākā apgalvojuma, ka tas nepieciešams mana mīļotā bērna dēļ. Tu atceries viņas mirušo bērnu. Vīriešus es uzpirku, bet viņa man palīdzēja no brīvas gribas.»

—    «Es atnācu uz šo māju,» — atkārtoja mans ceļabiedrs. — Tātad tas rakstīts tai laikā, kad viņa tur atpūtās. Tas apstiprina manus pieņēmumus. Es neesmu kļūdījies.

Nākamās rindas bija rakstītas citā reizē.

«Es esmu nogājusi tālu ceļu un klīdusi daudzas stundas un zinu, ka drīz man jāmirst. Sīs briesmīgās ielas! Man nav citas domas kā vienīgi — mirt. Aizejot no mājas, man bija ļaunāks nodoms, taču šis grēks man tiks aiztaupīts. Pietiktu ar šo aukstumu, slapjumu un pārgurumu, lai mani drīz atrastu mirušu, bet, kaut gan tas viss mani moka, es miršu citu iemeslu dēļ. Tā bija jānotiek, ka visi mani līdzšinējās dzīves balsti sabruka reizē un ka man lemts mirt no šausmām un sirdsapziņas mokām.»

—   Saņemieties, — teica misters Bakits. — Vēl tikai dažas rindas.

Arī tās bija rakstītas citā reizē. Pēc visa spriežot, gandrīz tumsā.

«Esmu darījusi visu, ko spēju, lai pazustu bez pēdām. Tā mani aizmirsīs drīzāk un viņa negods būs mazāks. Pie manis nav nekā tāda, pēc kā mani varētu pazīt. No šīs vēstules es tagad šķiros. Par vietu, kurā gulēšu, ja spēšu tiktāl aiziet, esmu domājusi daudz reižu. Ardievu! Piedod!»

Misters Bakits, uzmanīgi pieturēdams un atbalstīdams mani, palīdzēja man atlaisties krēslā.

—    Saņemieties! Un neuzskatiet mani par cietsirdīgu, mīļā, — bet, līdzko spējat, apaujiet kājas — un brauksim!

Es darīju, kā viņš teica, tomēr vēl labu brīdi paliku turpat, lūgdama Dievu par savu nelaimīgo māti. Visi pārējie bija aizņemti ar nabaga kalponi, un es dzirdēju, ka misters Vudkorts dod viņiem norādījumus un ik pa brīdim uzrunā meiču. Beidzot viņš kopā ar misteru Bakitu ienāca pie manis un teica, ka ar slimnieci esot jārunā sevišķi maigi un uzmanīgi, tāpēc viņš domājot, ka vislabāk būtu, ja es pati pamēģinātu uzzināt no viņas to, kas mums vajadzīgs. Pašlaik viņa noteikti varot atbildēt uz jautājumiem, ja vien viņu nomierināšot un nesatraukšot. Uzdodamos jautājumus man pateica misters Bakits: vajadzēja uzzināt, kā vēstule nokļuvusi pie kalpones, ko viņa runājusi ar sievieti, kas atnesa vēstuli, un kurp šī sieviete aizgājusi. Cenzdamās pēc iespējas sakopot domas un atcerēties šos jautājumus, es kopā ar viņiem iegāju blakusistabā. Misters Vudkorts gribēja palikt ārpusē, tomēr pēc mana lūguma nāca mums līdzi.

Nabaga meitene sēdēja uz grīdas, kur iepriekš bija noguldīta. Pārējie stāvēja lokā ap viņu, taču mazliet atstatu, lai slimniecei piekļūtu vairāk gaisa. Meiča bija neizskatīga, vāja un neveselīgi bāla, tomēr viņas seja šķita tāda kā žēlabaini labsirdīga, kaut ari joprojām izskatījās drusku nesaprātīga. Es nometos ceļos viņai līdzās un piespiedu nabadzītes galvu sev pie pleca; viņa tūdaļ apķērās man ap kaklu un sāka izmisīgi raudāt.

—    Manu nabaga meitiņ, — es teicu, piespiezdama seju viņai pie pieres, jo ari es nespēju valdīt asaras un viscaur drebēju, — laikam gan pašreiz ir nežēlīgi tevi traucēt, bet es pat stundas laikā nevarētu tev pastāstīt, cik daudz šobrīd atkarīgs no tā, ko tu vēl vari pateikt par šo vēstuli.

Viņa sāka žēlabaini stāstīt, ka neko sliktu neesot gribējusi — «nudien neesmu gribējusi, misis Sncgsbij!».

—    Par to mēs esam pārliecināti, — es teicu. — Bet, lūdzama, pastāsti, kur tu dabūji šo vēstuli!

—    Jā, kundze, es pastāstīšu, es pastāstīšu visu, kā bija. Es stāstīšu tīru patiesību, goda vārds, misis Snegsbij!

—    Par to mēs nešaubāmies, — es teicu. — Un kā tas notika?

—    Es biju aizsūtīta vienā darīšanā, kundze, — tad jau sen bija tumšs, pavisam vēls — un, kad atnācu atpakaļ, ieraudzīju pretī mājai to nabaga sievieti, viscaur slapju un dubļainu, un viņa stāvēja un skatījās uz mūsu māju. Kad es gāju iekšā pa durvīm, viņa mani pasauca atpakaļ un prasīja, vai es te dzīvojot, un es teicu — jā, un viņa teica, ka šaipusē pazīstot tikai pāris vietu, bet nu esot apmaldījusies un nevarot tās atrast. Ak, ko lai es daru, ko lai es daru! Viņi man neticēs! Viņa man neteica neko sliktu, un es ar viņai neteicu neko sliktu, goda vārds, misis Snegsbij!

Saimniecei pašai vajadzēja meiču nomierināt, un jāatzīst, ka to viņa darīja ar padevīgu nožēlu; tikai pēc tam kalpone spēja turpināt.

—    Tātad viņa nevarēja atrast tās vietas, — es teicu.

—    Nūja! — sauca meitene, purinādama galvu. — Nevarēja! Nevarēja atrast. Un viņa bija tik vārga un kliboja, un izskatījās tik nelaimīga, pavisam bēdīga no vaiga! Ja jūs viņu būtu redzējis, mister Snegsbij, jūs noteikti būtu iedevis viņai puskronu, to es droši zinu!

—    Ak, Gasta, nabaga bērns! — nomurmināja misters Snegsbijs, pirmajā brīdī nesaprazdams, ko sacīt. — Laikam jau būtu gan.

—    Un tomēr viņa tik smuki runāja, — turpināja meiča, platām acīm raudzīdamās manī, — ka tīri vai sirds lūza pušu. Un viņa man prasīja, vai es nezinot ceļu uz kapsētu. Uz kuru kapsētu, es prasīju. Uz nabagu kapsētu, viņa teica. Tad es teicu, ka pati ar esmu no nabagu bērniem un tiem kapsētas ir katram pie savas draudzes. Bet viņp teica — nē, viņa domājot to nabagu kapsētu tepat tuvumā, to ar velvēto eju, kāpsli un dzelzs vārtiņiem.

Kamēr es raudzījos viņā un mierinoši skubināju stāstīt tālāk, es ievēroju, ka mistera Bakita sejā pēc šiem vārdiem parādās neparasta izteiksme, kurā es jautu dziļas bažas.

—    Ak vai, ak vai! — raudāja meitene, ar delnām atgrūzdama matus no sejas. — Ko lai es daru, ko lai es daru! Viņa domāja kapsētu, kur apraka to vīru, kas sadzērās miegazāles… to, par kuru jūs mums toreiz stāstījāt, mister Snegsbij … un tas stāsts mani dikti sabiedēja, misis Snegsbij! Ai, kā man atkal bail! Pieturiet mani!

—    Tev tagad ir daudz labāk, — es teicu. — Lūdzu, lūdzu, pastāsti mums vēl kaut ko!

—   Jā, jā, stāstīšu, stāstīšu! Tikai nedusmojieties uz mani, mīļā kundze, par to, ka es esmu tik slima!

Kā gan es varētu dusmoties uz šo nabaga būtni!

—    Tā! Tūlīt stāstīšu, tūlīt pat. Un tā viņa man prasīja, vai es varot viņai pateikt, kā to atrast, un es teicu — jā un izstāstīju viņai, un tad viņa paskatījās uz mani ar tādām acīm, it kā neko neredzētu… bet pati šūpojas, neturas kājās. Un tad viņa izņēma to vēstuli, parādīja man un teica — ja sūtītu to pa pastu, raksts varbūt pavisam izdzistu un nekur tā nenonāktu, un vai es nevarot to paņemt un nosūtīt ar kādu cilvēku, kam viņā galā samaksātu. Un es teicu — labi, ja tik tur nav nekā slikta, un viņa teica — nē, nekā slikta neesot. Un tā es paņēmu to vēstuli, un viņa teica, ka neesot naudas, ko man iedot, un es teicu, ka pate esmu nabaga, tāpēc man neko nevajag. Un viņa teica: «Lai Dievs tevi svētī!» — un aizgāja.

—   Vai viņa aizgāja uz …?

—    Jā! — meiča sauca, paredzēdama jautājuma beigas. — Jā! Tad es iegāju iekšā — un misis Snegsbija kaut kur no aizmugures metās man klāt un grāba ciet, un es pārbijos.

Misters Vudkorts saudzīgi pacēla viņu projām no manis. Misters Bakits ievīstīja mani apmetnī, un jau nākamajā mirklī mēs bijām uz ielas. Misters Vudkorts vilcinājās, taču es teicu: — Lūdzu, tagad neatstājiet mani! — un misters Bakits piebilda: — Labāk palieciet kopā ar mums, jo jūs varat būt vajadzīgs, bet pasteigsimies!

Par turpmāko ceļa posmu man palikušas joti miglainas, juceklīgas atmiņas. Atceros, ka nebija ne īsti diena, ne nakts; svīda rītausma, bet ielu laternas vēl dega; joprojām sniga slapjš sniegs, un tajā dziji stiga kājas. Atceros, ka garām mums pagāja daži aukstumā sarāvušies cilvēki. Atceros slapjos namu jumtus, aizķepušos, burzguļojošos notekgrāvjus un renes, nomelnējušos ledus un sniega paugurus, kam gājām pāri, šauros pagalmus, ko šķērsojām. Un atceros, ka tai pašā laikā joprojām itin kā skaidri dzirdēju nabaga kalponi stāstām mums notikušo, itin kā jutu viņu balstāmies uz manas rokas; atceros, ka notraipītās māju sienas itin kā ieguva cilvēciskus apveidus un sekoja inan ar acīm, kaut kādi lieli slūžu aizvari itin kā atvērās un aizvērās tieši man galvā vai varbūt kaut kur tukšumā un ka viss nereālais šķita patiesāks un taustāmāks nekā reālais.

Visbeidzot mēs stāvējām tumšā, netīrā, apjumtā pagalmā, kur virs dzelzs vārtiņiem dega viena pati lampa tin tik tikko spēja iespraukties ausmas stari. Vārtiņi bija aizslēgti. Aiz tiem pletās kapsēta — baisma vieta, no kuras nakts tumsa negribēja šķirties, tomēr tai cauri es neskaidri saskatīju apgānītas kapvietas un akmeņus; pagalmu apjoza nožēlojamas, netīras ēkas ar pāris blāvām gaismiņām logos; uz šo ēku sienām kā sērga pletās biezs, lipīgs miklums. Paskatījusies uz pakāpienu pie vārtiņiem, es šausmās un žēlumā iekliedzos — izmirkuši šīs derdzīgās vietas slapjumā, kas sūcās un pilēja no visām malām, tur gulēja sieviete — Dženija, mirušā bērna mātei

Es metos uz priekšu, bet abi ceļabiedri mani atturēja, un misters Vudkorts ar vislielāko dedzību, pat asarām acīs lūdza mani brīdi pagaidīt un uzklausīt, ko saka misters Bakits. Laikam es viņu paklausīju. Nē, es noteikti atceros, ka viņu paklausīju.

—    Mis Samersone, jūs mani sapratīsiet, ja brītiņu padomāsiet. Viņas tur, mājā, apmainījās ar drēbēm.

Viņas tur, mājā, apmainījās ar drēbēm. Es varēju sevi atkārtot šos vārdus un sapratu, ko tie paši par sevi nozīmē, taču nespēju to nozīmi apjaust nekādā kopsakarā.

—    Viena devās atpakaļ uz pilsētu, — turpināja misters Bakits, — bet otra gāja pa ceļu tālāk. Un tā, kura gāja tālāk, nogāja tikai norunāto ceļa gabalu, lai maldinātu meklētājus, un tad pāri laukiem griezās atpakaļ uz mājām. Padomājiet brītiņu!

Arī šos vārdus es varēju sevī atkārtot, taču man nebija ne jausmas, ko tie nozīmē. Es redzēju priekšā uz pakāpiena guļam mirušā bērna māti. Viņa tur gulēja, ar vienu roku aptvērusi dzelzs stieni, gluži kā apskāvusi to. Viņa, kas vēl nesen bija runājusi ar manu māti. Viņa, nelaimīgā būtne bez patvēruma, bez samaņas. Viņa, kas bija atnesusi vēstuli no manas mātes, viņa, kas varēja dot mums vienīgo pavedienu, kur meklēt manu māti, viņa, kam vajadzēja palīdzēt mums atrast un izglābt to, ko mēs tik ilgi bijām meklējuši, viņa, kas pakritusi šai nožēlojamā vietā,

kur nonākusi tādēļ, ka neizdibināmā veidā bijusi saistīta ar manu māti, varbūt šai mirklī jau tuvodamās robežai, aiz kuras mēs viņai vairs nespēsim palīdzēt; tur viņa gulēja, un mani nelaida pie viņas! Es redzēju, bet nespēju saprast drūmi nopietno un līdzcietīgo izteiksmi mistera Vudkorta sejā. Es redzēju, bet nespēju saprast viņa žestu, kad viņš uzlika roku misteram Bakitam uz krūtīm, kā gribēdams to atturēt. Es redzēju, kā viņš stāv atsegtu galvu dzeldīgajā saltumā, kā atdodams kaut kam godu. Taču saprast no tā visa es nespēju neko.

Es pat dzirdēju viņus runājam:

—    Vai ļaut, lai viņa iet?

—    Lai iet. Lai viņas rokas ir pirmās, kas to aizskar. Viņai uz to ir vairāk tiesību nekā mums.

Es aizsteidzos pie vārtiņiem un noliecos zemē. Pacēlu smago galvu, pašķīru garos, mitros matus un pavērsu seju pret sevi. Salta un nedzīva man pretī vērās mātes seja.

LX NODAĻA

Nākotnes izredzes.

Pāriešu pie citām sava stāstījuma daļām. Visu tuvo cilvēku labestība sniedza man tādu mierinājumu, ko es vēl šobrīd nevaru pieminēt bez aizkustinājuma. Jau tik daudz esmu stāstījusi par sevi un vēl tik daudz stāstāmā priekšā, ka nekavēšos pie savām bēdām. Kādu laiciņu es nogulēju slima, taču tas nevilkās ilgi, un es to nemaz te nepieminētu, ja šīs atmiņas neietu rokrokā ar domām par tuvo cilvēku līdzjūtību.

Pāriešu pie citām sava stāstījuma daļām.

Manas slimības laikā mēs joprojām dzīvojām Londonā, un pēc aizbildņa ielūguma pie mums bija ieradusies paviesoties misis Vudkorta. Kad mans aizbildnis uzskatīja, ka esmu pietiekami atspirgusi un atguvusi dzīvesprieku, lai mēs abi atkal spētu sarunāties — tiesa, es to būtu varējusi jau agrāk, ja vien viņš būtu tam ticējis, — es atkal paņēmu šuvekli un apsēdos krēslā līdzās viņa sēdvietai. So laiku viņš bija izraudzījies pats, un mēs sēdējām divi vien.

— Sveicu jūs atkal Rūcamistabā, mana mīļā Saimniecīt! — viņš teica, noskūpstīdams mani. — Man ir padomā kāds plāns, Mazo Večiņ. Ierosinu padzīvot šeit vēl kādu pusgadu, varbūt pat ilgāk — kā iznāks. īsi sakot, iekārtoties te uz nelielu palikšanu.

—    Un Salto Namu tikmēr atstāt tukšu? — es vaicāju.

—    Ak, mīļā! — viņš atsaucās. — Saltajam Namam jāiemācās pašam gādāt par sevi.

Man šķita, ka viņa balsī ieskanas skumjas, bet, paskatījusies uz viņu, es redzēju, ka labsirdīgo seju apstaro gaišs smaids.

—    Saltajam Namam jāiemācās pašam gādāt par sevi, — viņš atkārtoja, un es dzirdēju, ka balss viņam nebūt nav skumja. — Tas atrodas tālu no Adas, mīļā, un Adai jūs esat ļoti vajadzīga.

—    Tas ir tieši jūsu dabā, aizbildni, ka esat ņēmis to vērā un sagādājis mums abām patīkamu pārsteigumu, — es teicu.

—    Tas nav gluži bez savtīgiem iemesliem, mīļā, ja gribat cildināt mani par pašaizliedzību, — man ir skaidrs, ka, pastāvīgi braukādama pie Adas un atpakaļ, jūs reti būtu kopā ar mani. Turklāt šai laikā, kad esam atsvešinājušies no nabaga Riča, man gribas pēc iespējas vairāk un biežāk dzirdēt, kā klājas Adai. Un ne jau viņai vien, bet arī viņam, nabaga puikam.

—   Vai jūs šorīt tikāties ar misteru Vudkortu, aizbildni?

—    Es tiekos ar misteru Vudkortu katru rītu, Labo Gāriņ.

—    Vai viņš aizvien saka par Ričardu to pašu, ko agrāk?

—    To pašu. Viņš nav konstatējis Ričam nekādu fizisku kaiti, tieši otrādi, ir pārliecināts, ka tādas viņam nav. Tomēr misters Vudkorts ir noraizējies par viņu — un kā gan citādi?

Mana mīļā draudzene pēdējā laikā nāca pie mums katru dienu, dažkārt pat divreiz dienā. Taču visu šo laiku mēs nojautām, ka tas turpināsies tikai līdz brīdim, kad es būšu pavisam vesela. Mēs ļoti labi zinājām, ka viņas kvēlā sirds ir tikpat pilna sirsnības un pateicības pret brālēnu Džonu kā agrāk, un bijām pārliecināti, ka Ričards necenšas atturēt viņu no šiem apciemojumiem, bet mēs zinājām arī to, ka Ada uzskata par savu pienākumu pret vīru neuzturēties mūsu mājās pārāk bieži. Mans aizbildnis ar savu teicamo takta izjūtu bija to ātri aptvēris un mēģinājis darīt viņai saprotamu, ka uzskata šādu rīcību par pareizu.

—    Mīļais, nelaimīgais, maldinātais Ričs! — es nopūtos. — Kad gan viņš attapsies no šiem māņiem?

—        Pagaidām uz to pusi neiet, mīļā, — atteica mans aizbildnis. — Jo vairāk viņam jācieš, jo vairāk viņš vērsīsies pret mani, jo manī redz savu ciešanu galveno cēloni.

—    Cik nesaprātīgi! — es nenocietusies piebildu.

—    Ak, manu Labo Gariņ! — atsaucās aizbildnis. — Vai tad Džāndisu prāvā vispār iespējams kaut kas saprātīgs? Nesaprātība un netaisnība no augšas līdz apakšai, nesaprātība un netaisnība kā iekšpusē, tā ārpusē, nesaprātība un netaisnība no sākuma līdz beigām, ja tai vispār iespējamas beigas, — kā tad lai nabaga Ričs, kas allaž ir tās tuvumā, spētu atrast tajā kaut ko saprātīgu? Viņš taču nevar plūkt vīnogas no ērkšķu krūma vai lasīt vīģes no dadžu pudura, tāpat kā to nav varējuši viņa priekšteči agrākos laikos.

Viņa labsirdība un rūpes par Ričardu ikvienā šādā sarunā mani tā aizkustināja, ka es allaž apklusu, līdzko sākām runāt par šo tematu.

—    Man šķiet, ka lords kanclers un vicekancleri, un visa kanclertiesas smagā artilērija būtu milzum pārsteigti, ja piedzīvotu šādu nesaprātību un netaisnību no kāda sava prasītāja, — turpināja mans aizbildnis. — Un, kad tie skolotie kungi sāks audzēt muskusrozes no pūdera, ko kaisa savās parūkās, tad beidzot arī es būšu pārsteigts.

Viņš pameta skatienu logā, it kā gribēdams sacīt kaut ko par vēja virzienu, bet tad aprāvās un atspieda roku pret mana krēsla atzveltni.

—    Tā ja, Mazo Večiņ! Turpināsim, mīļā. Sis klintsakmens mums jāatstāj laika, nejaušības un cerīgu apstākļu ziņā. Mēs nedrīkstam pieļaut, lai pret to triecas Ada. Ne viņa, ne viņš nevar atļauties riskēt pat ne ar mazāko iespēju vēlreiz zaudēt draugu. Tāpēc es esmu sevišķi lūdzis Vudkortu un tagad sevišķi lūdzu arī jūs, mana mīļā, sarunās ar Riču mūsu attiecības neskart. Atstāsim šo tematu inierā. Varbūt pēc nedēļas, pēc mēneša, pēc gada — agrāk vai vēlāk — viņš ieraudzīs mani ar neaizmiglotām acīm. Es varu pagaidīt.

Taču man vajadzēja atzīties, ka es jau esmu runājusi ar Ričardu par šo tematu, un es domāju, ka to droši vien darījis arī misters Vudkorts.

—    Tā arī viņš man teica, — sacīja aizbildnis. — Nu labi. Viņš ir izteicis savus iebildumus, un Labais Gariņš ir izteicis savējos, un vairāk nekas tur nav piebilstams. Un tagad parunāsim par misis Vudkortu. Kā jums viņa patīk, mīļā?,

Uz šo neparasti pēkšņo un īso jautājumu es atbildēju, ka man viņa ļoti patīk, turklāt šķiet, ka pašlaik viņa ir jaukāka nekā agrāk.

—    Arī man tā šķiet, — teica aizbildnis. — Varbūt mazāk uzsver savu dižciltību? Nerunā tik daudz par Morganu Ap … kā viņu sauca?

Es atzinos, ka tieši to esmu domājusi, kaut arī šis tālais sencis šķita gluži nekaitīgs cilvēks — arī tolaik, kad mums vajadzēja klausīties par viņu vairāk nekā tagad.

—    Tomēr visā visumā ir ērtāk, ja viņš paliek savos dzimtajos kalnos, — teica aizbildnis. — Tur es jums piekrītu. Nu tad, Mazo Večiņ, varbūt es palūgšu misis Vudkortu paviesoties pie mums vēl kādu laiku?.

Jā, protams. Un tomēr …

Aizbildnis lūkojās uz mani, gaidīdams, ko es teikšu.

Man nebija nekā, ko iebilst. Vismaz ar prātu es neatradu nekā, ko iebilst. Kaut kāda neskaidra jausma man čukstēja, ka būtu labāk, ja pie mums uzturētos kāds cits, nevis viņa, taču es pat sev nespēju paskaidrot iemeslu. Un, ja arī spētu to paskaidrot sev, tad citam gan nevienam.

—    Redziet, — mans aizbildnis turpināja, — mēs dzīvojam apkaimē, ko allaž apstaigā misters Vudkorts, tāpēc viņš var ienākt apciemot māti, cik bieži vien vēlas, un tas sagādā prieku viņiem abiem, turklāt misis Vudkorta mums kļuvusi tuva draudzene un arī jūs viņai ļoti patīkat.

Jā. Tas nebija apstrīdams. Es te nekā nevarēju iebilst. Nekā labāka arī es nebūtu varējusi izdomāt, tomēr man nekļuva vieglāk ap sirdi. Ester, Ester, nu kāpēc gan ne? Padomā, Esteri

—    Jūs to esat ļoti labi izdomājis, mīļo aizbildni, — labāk vairs nav iespējams.

—   Jūs esat pārliecināta, Mazo Večiņ?

Pilnīgi pārliecināta. Kad brīdi biju padomājusi, kā iepriekš sev pavēlēju, es jutos pilnīgi pārliecināta.

—    Labi, — teica mans aizbildnis. — Tā arī darīsim. Vienbalsīgi nolemts.

—    Vienbalsīgi nolemts, — es atkārtoju un noliecos pār šuvekli.

Pašlaik es izšuvu galdautu aizbildņa grāmatu galdiņam. Biju nolikusi to malā pirms sava drūmā ceļojuma un pēc tam ilgi netiku turpinājusi. Tagad parādīju to aizbildnim, un viņš dāsni uzslavēja manu darbu. Kad biju attēlojusi viņam paredzamo izšuvuma rakstu un izstāstījusi sīkāk, kāds izskatīsies rezultāts, nolēmu atgriezties pie mūsu pirmītējā temata.

—    Mīļo aizbildni, kad pirms Adas aiziešanas no mums mēs reiz runājām par misteru Vudkortu, jūs teicāt, ka, pēc jūsu domām, viņš atkal dosies ilgā ceļojumā uz ārzemēm. Vai jūs pēc tam esat par to ar viņu runājis?.

—   Jā, Mazo Večiņ, turklāt vairākas reizes.

—   Vai viņš ir nolēmis doties projām? ;

—    Drīzāk liekas, ka ne.

—    Varbūt viņam pavērušās citas iespējas? — es jautāju.

—    Kas zina … varbūt, — atteica aizbildnis, uzsākdams savu atbildi ļoti apdomīgi. — Apmēram pēc pusgada būs vajadzīgs trūcīgo ļaužu ārsts kaut kur Jorkšīras pusē. Tas ir auglīgs apvidus, jauka vieta, tur ir gan upes, gan ielas, gan pilsēta, gan lauki, gan dzirnavas, gan tīreļi; tur tādam cilvēkam kā viņš varētu pavērties teicams darbalauks. Es domāju — tādam cilvēkam, kura ieceres un mērķi varbūt paceļas augstāk par caurmēra līmeni, bet kurš caurmēra līmeni tomēr galu galā uzskatīs par pietiekami augstu, ja tas dos iespēju būt noderīgam un kalpot citiem, kaut arī slavu tas nenesīs. Es domāju, ka ikviens cēls gars pazīst godkāri, taču man vistīkamākā ir tāda godkāre, kas ar mierīgu paļāvību dodas pa šādu ceļu un necenšas drudžaini lidināties tam pāri. Tieši tāda piemīt Vud kortam.

—    Bet vai viņš dabūs šo vietu? — es jautāju.

—    Nezinu, Mazo Večiņ, — smaidīdams atsacīja mans aizbildnis. — Gaišreģis neesmu un droši apgalvot nevaru, tomēr domāju, ka dabūs. Viņam ir ļoti laba slava; uz avarējušā kuģa bija arī cilvēki no tās puses, un, lai cik dīvaini tas izklausītos, es ticu, ka vislabākajam mēdz būl vislabākās izredzes. Neiedomājieties, ka tā ir kāda īpaši lieliska vieta. Tā ir pavisam, pavisam ikdienišķa vieta, mīļā; tā ir vieta, kas prasa lielu darbu un dod mazu atlīdzību, taču ir pamats cerēt, ka ar laiku stāvoklis uzlabosies.

—    Tā apvidus trūcīgie varēs slavēt savu likteni, ja izvēle kritīs uz misteru Vudkortu, aizbildni.

—    Tur jums taisnība, Mazo Večiņ, to viņi noteikti darīs.

Vairāk mēs par to nerunājām, un viņš arī neteica ne

vārda par Saltā Nama nākotni. Droši vien tāpēc, ka es pirmo reizi esmu apsēdusies viņam blakām sēru tērpā, es nospriedu.

Tagad es katru dienu sāku apciemot savu mīļo draudzeni viņas drūmajā, tumšajā dzīvesvietā. Parasti es turp gāju no rīta, taču arī citreiz, kad varēju izbrīvēt lieku stundu, liku galvā cepuri un steidzos uz Čānserileinu. Gan Ada, gan Ričards jebkurā laikā ļoti priecājās par manu ierašanos un, dzirdēdami mani veram durvis un nākam iekšā (es šeit jutos kā mājās, tāpēc nemēdzu klauvēt), allaž tā atplauka, ka pagaidām man nebija iemesla baidīties, vai nekļūstu par apgrūtinājumu.

Bieži gadījās, ka es nesastapu Ričardu mājās. Citkārt viņš kaut ko rakstīja vai lasīja par tiesas prāvu pie sava lielā galda, kas bija viscaur apkrauts papīriem un nekad netika nokopts. Dažreiz es sastapu viņu neziņā grozāmies pie mistera Volsa kantora durvīm. Dažreiz nejauši satiku viņu turpat apkaimē — viņš bezmērķīgi klīda apkārt un kodīja nagus. Bieži man gadījās sastapt viņu pie Linkolna korporācijas netālu no tās vietas, kur mēs bijām tikušies pirmo reizi. Ai, kā viss bija pārvērties, cik ļoti pārvērties!

Es labi zināju, ka Adai pūrā līdzi nākušais īpašums kūst tikpat neatlaidīgi kā sveces, ko pēc tumsas iestāšanās es bieži redzēju degam mistera Volsa kantora logos. Sis īpašums nebija liels, un Ričardam parādi bija jau pirms apprecēšanās; tagad es jau nešaubīgi zināju, ko nozīmē mistera Volsa vārdi par plecu pie vezuma, — šis plecs, cik varēju spriest, spieda vezumu tikpat neatlaidīgi kā līdz šim. Mana mīļā draudzene bija lieliska namamāte un visiem spēkiem pūlējās taupīt, tomēr es zināju, ka viņi kļūst jo dienas jo nabagāki.

Sai drūmajā nostūrī Ada mirdzēja kā brīnišķa zvaigzne. Viņa tā iekārtoja un izdaiļoja savu mājokli, ka tas pilnīgi mainīja izskatu. Mazliet bālāka viņa bija kļuvusi nekā vecajās mājās un mazliet klusāka nekā tolaik, kad allaž redzējām viņu prieka un cerību pārpilnu, tomēr jaukā sejiņa bija tik gaiša un mierīga, ka man gandrīz likās — varbūt mīlestība pret Ričardu dara viņu aklu pret nelaimi, kurai viņš steidzas pretī.

Kādu dienu es devos pie viņiem uz pusdienām, joprojām būdama šo domu varā. Kad biju netālu no Saimonda Nama, ieraudzīju pa durvīm iznākam mazo mis Flaitu. Viņa nupat bija svinīgi apciemojusi Džāndisa prāvas aizbilstamos, kā viņa joprojām tos dēvēja, un šī ceremonija bija sagādājusi viņai lielu gandarījumu. Ada jau agrāk bija man stāstījusi, ka mazā sieviņa nākot pie viņiem katru pirmdienu pulksten piecos, piespraudusi pie cepures vēl vienu baltu lenti, kuras tur nekad nebija citos gadījumos, un paņēmusi līdzi vislielāko tīkla somiņu ar dokumentiem.

—    Ak, mana mīļā! — viņa iesaucās. — Kāds prieks! Esiet sveicināta! Ļoti priecājos par šo tikšanos! Vai jūs ejat apciemot mūsu jaukos Džāndisu prāvas aizbilstamos? Nu protams! Mūsu skaistule ir mājās, mana mīļā, un ļoti priecāsies par jūsu ierašanos!

—    Tātad Ričarda vēl nav? — es vaicāju. — Tas ir labi, jo man šķita, ka esmu mazliet nokavējusies.

—    Nē, viņa vēl nav, — atteica mis Flaita. — Viņš visu dienu nosēdēja tiesā. Kad es aizgāju, viņš tur vēl palika kopā ar Volsu. Ceru, ka jums nepatīk šis Volss? Viņš nedrīkst patikt! Bīs-tams cilvēks!

—    Šķiet, ka tagad jūs diemžēl sastopat Ričardu biežāk nekā agrāk? — es teicu.

—    Jā, mīļā, — atbildēja mis Flaita, — ik dienu un ik stundu. Vai atceraties, ko es jums teicu par lorda kanclera galda pievilkšanas spēju? Mīļā, tūlīt pēc manis viņš ir vispastāvīgākais Lorda kanclera tiesas apmeklētājs. Viņš jau sāk gluži vai izklaidēt mūsu mazo pulciņu. Mēs esam ļo-ti draudzīgs pulciņš, vai ne?

Smagi bija dzirdēt šos vārdus no nabaga plānprātes mutes, taču pārsteigumu tie nesagādāja.

—    īsi sakot, mana uzticamā draudzene, — mis Flaita turpināja, pastiepdamās man pie auss, un viņas izturēšanās bija reizē aizbildnieciska un noslēpumaina, — man jums jāpastāsta kāds noslēpums. Es esmu iecēlusi viņu par savu testamentu izpildītāju. Izraudzījusi, apstiprinājusi un iecēlusi. Savā testamentā. Jā-ā.

—    Patiesi? — es jautāju.

—    Jā-ā, — atkārtoja mis Flaita ar visizsmalcinātāko intonāciju, — par savu testamentu izpildītāju, pārvaldnieku un pilnvaroto. (Tā izsakās pie mums, Kanclera tiesā, mīļā.) Es izdomāju, ka tādā gadījumā, ja mani spēki izsīktu, viņš varētu piedzīvot spriedumu. Viņš ir tik cītīgs tiesas apmeklētājs.

Man vajadzēja nopūsties, par viņu domājot.

—    Kādreiz es gribēju tai vietā izraudzīt citu, — teica mis Flaita, kā atbalss atkārtodama manu nopūtu, — gribēju izraudzīt, apstiprināt un iecelt nabaga Gridliju. Viņš arī bija ļoti cītīgs apmeklētājs, manu mīļo sirsniņ. Ticiet man, īstens paraugs! Bet viņam, nabadziņam, izsīka spēki, un tāpēc es izraudzījos viņa sekotāju. Nerunājiet par to! Tas ir noslēpums.

Viņa piesardzīgi pavēra savu tīkla somiņu un parādīja man salocītu papīra gabalu, kas laikam rakstiski apstiprināja iepriekš pieminēto izvēli.

—    Un vēl viens noslēpums, mana mīļā! Es esmu papildinājusi savu putnu kolekciju.

—    Vai tiešām, mis Flaita? — es pavaicāju, zinādama, cik ļoti vecajai sieviņai patīk, ja viņas noslēpumus uzklausa ar manāmu interesi.

Viņa vairākkārt pamāja ar galvu, un viņas seja apmācās un sadrūma.

—    Man tagad ir vēl divi. Es nosaucu viņus par Džāndisu prāvas aizbilstamiem. Viņi tup būrītī kopā ar visiem pārējiem. Ar Cerību, Prieku, Jaunību, Mieru, Atpūtu, Dzīvi, Pīšļiem, Pelniem, Postažu, Trūkumu, Iznīcību, Izmisumu, Ārprātu, Nāvi, Viltību, Muļķību, Vārdiem, Parūku, Skrandu, Pergamentu, Laupījumu, Precedentu, Savārstījumu, Krāpšanu un Liekulību!

Nabaga sieviņa noskūpstīja mani ar tādu raižpilnu izteiksmi sejā, kādu es vēl nebiju redzējusi, un devās tālāk. Putnu vārdus viņa bija izrunājusi tik neparasti — it kā pati baidītos dzirdēt tos no savas mutes —, ka man pārskrēja drebuļi.

Sī tikšanās nebija iepriecinošs ievads manam apciemojumam, un es labprāt būtu iztikusi bez mistera Volsa sabiedrības, taču Ričards, ierazdamies īsu brīdi pēc manis, atveda viņu līdzi uz pusdienām. Kaut gan tās bija ļoti pieticīgas, Ričardam un Adai brītiņu vajadzēja iziet no istabas, lai visu sagatavotu. Misters Volss izmantoja šo laiku, lai paklusā balsī aprunātos ar mani. Viņš pienāca pie loga, kur es sēdēju, un sāka runāt par Saimonda Nama apkārtni.

—    Vienmuļa vieta, mis Satnersone, ja te jādzīvo ārpus darba stundām, — teica misters Volss, berzēdams rūti ar melno pirkstaini, lai pavērtu man skaidrāku skatu uz apkārtni.

—   Te nav daudz, ko redzēt, — es sacīju.

—    Un ko dzirdēt ari ne, jaunkundz, — atteica misters Volss. — Paretam te iemaldās pa kādam muzikantam, bet mēs, tiesu vīri, neesam nekādi mūzikas mīļotāji un ātri aizvadām viņus tālāk. Ceru, ka misters Džāndiss ir sveiks un vesels — saviem draugiem par prieku?.

Es pateicos par apvaicāšanos un atbildēju, ka misters Džāndiss patiesi ir sveiks un vesels.

—    Man pašam nav tas gods saukt sevi par viņa draugu, — teica misters Volss, — un es zinu, ka mūsu profesijas pārstāvji tādās aprindās daždien tiek uzlūkoti ar nelabvēlību. Tomēr mūsu ceļš ir skaidrs: par spīti sliktajiem un labajiem vārdiem, par spīti visādu veidu aizspriedumiem (jo mēs esam aizspriedumu upuri), mēs cenšamies strādāt tieši un atklāti. Kāds jums izskatās misters Kārstons, mis Samersone?

—    Viņš izskatās Joti nevesels. Ārkārtīgi satraukts.

—    Pilnīgi pareizi, — piekrita misters Volss.

Viņš stāvēja man aiz muguras, un viņa garais, melnais augums sniedzās turpat vai līdz zemajiem istabas griestiem; viņa roka taustīja pūtītes uz sejas tik saudzīgi kā rotājumus un balss skanēja tik dobji un vienmuļi, it kā šis cilvēks nepazītu nekādas cilvēciskas jūtas un kaislības.

—    Cik saprotu, par misteru Kārstonu rūpējas misters Vudkorts?

—    Misters Vudkorts ir viņa patiess draugs, — es atbildēju.

—    Bet es šoreiz domāju amata rūpes, mediķa rūpes.

—    Tās nelaimīgai sirdij daudz nevar palīdzēt.

—    Pilnīgi pareizi, — piekrita misters Volss.

Viņš bija tik gauss, tik alkatīgs, tik bālasinīgs un tik izdēdējis, ka man šķita: Ričards pamazām sadilst no šī padomdevēja skatiena vien; šai vīrā taču ir kaut kas no vampīra.

—    Mis Samersone, — teica misters Volss, ļoti lēnām berzēdams cimdotās rokas, un šķita, ka viņa stingajai jutoņai ir gluži vienalga, vai pirkstus sedz šī melnā āda vai nesedz, — šīs mistera Kārstona laulības bija gauži nepārdomāts solis.

Es lūdzu, lai viņš neliek man runāt par šo tematu. Mazliet aizkaitināta pateicu viņam, ka Ada ar Ričardu bija saderinājušies jau agrā jaunībā, kad nākotnes izredzes viņiem šķita daudz gaišākas un jaukākas. Kad Ričards vēl nebija pakļāvies nelaimīgajai varai, kas tagad aptumšo viņa dzīvi.

—    Pilnīgi pareizi, — atkal piekrita misters Volss. — Un tomēr, ņemot vērā, ka visam jānotiek tieši un atklāti, es ar jūsu atļauju, mis Samersone, gribu uzsvērt, ka uzskatu šīs laulības par ļoti nepārdomātām. Izteikt savus uzskatus man liek ne tikai pienākums pret mistera Kārstona

tuviniekiem, kuru priekšā es, saprotams, vēlos tikt aizbildināts, bet arī pienākums pašam pret savu reputāciju, kas man dārga kā ikvienam sava amata pārstāvim, kurš grib saglabāt labu slavu, kas dārga manām trim meitām, kurām es cenšos nodrošināt zināmu neatkarību, kas dārga, uzdrošinos teikt, pat manam vecajam tēvam, kuru uzturēt ir mans goda pienākums.

—    Sī laulība būtu pavisam citāda, daudz laimīgāka un labāka, tā vispār būtu cita laulība, mister Vols, ja būtu izdevies atturēt Ričardu no tā liktenīgā mērķa, pēc kura jūs tiecaties abi kopā, — es teicu.

Misters Volss nedzirdami noklepojās — vai drīzāk nopūtās — savā melnajā pirkstainī un pielieca galvu uz sāniem, it kā pat tagad negribētu pilnībā noraidīt dzirdēto.

—    Mis Samersone, — viņš sacīja, — iespējams, ka jums taisnība, un es nenoliegšu, ka jaunā dāma, kas tik neapdomīgi pieņēmusi mistera Kārstona bildinājumu — es ticu, ka jūs neļaunosieties uz mani par to, ka atkal saku šādus vārdus, jo uzskatu to par pienākumu pret mistera Kārstona tuviniekiem, — ka šī jaunā dāma nāk no ļoti labām aprindām. Amata pienākumi likuši man aprobežoties galvenokārt ar tiesas aprindu sabiedrību, un citos ļaudīs es esmu uzturējies maz, tomēr uzskatu, ka tik daudz varu nemaldīgi spriest: viņa nāk no ļoti labām aprindām. Attiecībā uz skaistumu es nevaru būt vērtētājs un kopš jaunības gadiem neesmu pievērsis tam lielu uzmanību, tomēr uzdrošinos teikt, ka arī tādā ziņā šī jaunā dāma pelna atzinīgu spriedumu. Vismaz tā domā kantora ierēdņi (kā esmu dzirdējis), un par to viņi var labāk spriest nekā es. Kas attiecas uz mistera Kārstona interesēm …

—    Ak Dievs! Kādām interesēm, mister Vols?

353

—    Atvainojiet, — atteica misters Volss, joprojām runādams tādā pašā uz iekšu vērstā, nedzīvā balsī, — misteram Kārstonam ir zināmas intereses, kas saistītas ar zināmiem testamentiem, kuri tiek apspriesti prāvā. Tas ir vārds, ko mēs lietojam savā ikdienas praksē. Kas attiecas uz mistera Kārstona rūpēm par savām interesēm, tad es jau todien, mis Samersone, kad man bija tas gods jūs pirmoreiz satikt, jums teicu, vēlēdamies, lai viss notiktu tieši un atklāti, — teicu tieši tādiem vārdiem un vēlāk tos pierakstīju savā dienasgrāmatā, ko jebkurā laikā varu parādīt, — tātad todien es jums teicu, ka misters Kārstons ir izsacījis vēlēšanos personiski sekot visam, kas saistīts ar viņa interesēm, un, ja mans klients izsaka vēlēšanos,

12 1157

kas nerunā pretī morālei (citiem vārdiem, kas nav nelikumīga), mans pienākums ir šo vēlēšanos izpildīt. Es esmu to pildījis un pildu joprojām. Taču ne aiz kādiem apsvērumiem es nevēlos mistera Kārstona tuviniekiem attēlot viņa apstākļus labākus, nekā tie ir īstenībā. Tikpat atklāti, kā tiku runājis ar misteru Džāndisu, es runāju ar jums. Uzskatu to par savu amata pienākumu, kaut arī peļņu tas nenes. Un saku atklāti, kaut arī tas var izklausīties netīkami: šīs laulības es uzskatu par ārkārtīgi nepārdomātu soli… Vai es esmu šeit, ser? Jā, pateicos, es esmu šeit, mister Kārston, un man ir tā laime kavēties ļoti patīkamā sarunā ar mis Samersoni — par šo iespēju man jums jāsaka liels paldies, seri

Tā viņš aprāva savu runu, vērsdamies pie Ričarda, kas ienākdams bija viņu uzrunājis. Tagad es jau pietiekami labi izpratu mistera Volsa sīkumainos, piesardzīgos paņēmienus, ar kuriem viņš mēdza sargāt sevi un savu reputāciju, un zināju, ka mūsu bailes par briesmām, kas prāvas gaitā nāk arvien tuvāk, ir pilnīgi pamatotas.

Mēs apsēdāmies pie pusdiengalda, un man radās iespēja ar bažīgu sirdi tuvāk pavērot Ričardu. Misters Volss (pusdienu laikā viņš novilka pirkstaiņus) mani netraucēja, kaut arī sēdēja pie nelielā galdiņa tieši man pretī, jo šķiet, ka tais nedaudzajās reizēs, kad viņš vispār pacēla acis, Viņa skatiens ne mirkli nenovērsās no namatēva sejas. Es ievēroju, ka Ričards novājējis, kļuvis gurdens un izklaidīgs, nevīžīgs pret savu apģērbu; laiku pa laikam viņš piespieda sevi sarosīties, bet drīz atkal iegrima trulā klusēšanā. Lielajās, možajās acīs, kuras savulaik bija dzirkstījis tik daudz jautrības, tagad jautās tāds baigums un nemiers, ka tās izskatījās pavisam citādas. Nevaru sacīt, ka viņš būtu izskatījies vecs. Sabrukums jaunībā var būt pavisam citāds nekā vecums, un tieši tādu sabrukumu bija piedzīvojuši Ričarda jaunība un jaunekļa skaistums.

Viņš ēda maz un, šķiet, ar pilnīgu vienaldzību; viņa izskats un izturēšanās pauda daudz vairāk nepacietības nekā agrāk, un viņš reizēm bija neiecietīgi straujš pat pret Adu. Pirmajā brīdī man likās, ka viņa senā, dzīvespriecīgā daba ir pilnīgi zudusi, tomēr atsevišķās reizēs tā vēl īsi iedzirkstījās, tāpat kā es paretam biju ieraudzījusi spogulī uzzibain un tūdaļ pazūdam savus vecos vaibstus. Arī sen pazīstamie smiekli nebija viņu gluži atstājuši, taču tie vairāk izklausījās pēc priecīgu skaņu atbalss — bet atbalss ailaž ir skumja.

Tomēr viņš priecājās tāpat kā agrāk un tikpat sirsnīgi izrādīja savu prieku par manu apciemojumu, un mēs ar patiku pārrunājām biju|os laikus. Sls sarunas misteru Volsu acīmredzot neinteresēja, kaut ari viņš reizēm tā kā paplēta muti, laikam domādams rādīt smaidu. Tūlīt pēc pusdienām viņš cēlās kājās un lūdza dāmām atļauju doties uz savu kantori.

—   Jums vienmēr darbs pirmajā vietā, Vols! — izsaucās Ričards.

—    Jā, mister Kārston, — viņš atbildēja, — klientu intereses nekad nedrīkst palikt novārtā, ser. Tās ir pirmajā un galvenajā vietā ikvienam tiesu vīram, kurš, kā es, vēlas saglabāt labu slavu amata brāļu vidū un visā sabiedrībā. Tas, ka šobrīd atsakos no patīkamās iespējas piedalīties jūsu sarunās, zināmā mērā saistīts ar jūsu paša interesēm, mister Kārston.

Ričards apgalvoja, ka par to nešauboties, un izgāja, lai pavadītu misteru Volsu lejā pa kāpnēm. Atgriezies viņš mums vairākārt uzsvēra, ka Volss esot krietns virs, godavīrs, tāds cilvēks, kurš dara tieši to, ko saka, jānudien, ļoti krietns cilvēks! Viņš to pauda ar tādu uzstājību, ka es sāku domāt, vai tikai viņš nav sācis šaubīties par Volsa krietnumu.

Tad, juzdamies noguris, viņš atlaidās uz dīvāna, un mēs ar Adu novācām galdu, jo viņiem nebija citu kalpotāju kā vienīgi sieviete, kas nāca uzkopt istabas. Alanai mīļajai draudzenei šeit bija nelielas klavieres, un viņa klusi apsēdās pie tām un sāka dziedāt Ričarda iemīļotās dziesmās, taču pirms tam no istabas vajadzēja iznest lampu, jo viņš žēlojas, ka gaismā žilbstot acis.

Es sēdēju starp viņiem abiem, blakām savai mīļajai draudzenei, un man bija ļoti skumji, klausoties viņas maigajā balsī. Man šķiet, ka arī Ričardam bija skumji; varbūt viņš tieši tāpēc vēlējās palikt tumsā. Kādu laiku viņa dziedāja, pastarpām pieceldamās un noliekdamās pār vīru, lai kaut ko pateiktu, un tad istabā ienāca misters Vudkorts. Viņš apsēdās Ričardam blakus un it kā nenopietni, it kā nopietni, gluži dabiski un nepiespiesti izzināja, kā Ričards jūtas un kur pavadījis dienu. Tad misters Vudkorts ierosināja, ka viņi abi varētu iziet pastaigāties pa vienu no tiltiem, jo nakts bija skaidra un gaiša; Ričards labprāt piekrita, un viņi devās ārā.

Mana mīļā draudzene palika sēžam pie klavierēm, un es paliku sēžam viņai blakām. Kad viņi bija izgājuši, es apliku roku Adai ap vidukli. Viņa ielika kreiso roku man plaukstā (es sēdēju viņai kreisajā pusē), bet labo atstāja uz taustiņiem, un viņas pirksti slīdēja tiem pāri turp un atpakaļ, nepiesitot nevienu skaņu.

—    Ester, mana vismīļā, — viņa beidzot pārtrauca klusumu, — Ričards apbrīnojami atplaukst, kad pie mums ir Alens Vudkorts, un arī es tad jūtos neparasti mierīga par viņu. Par to mums jāsaka paldies tev.

Es atgādināju draudzenei, ka tas nepavisam nav saprotams, jo misters Vudkorts taču vispirms mūs apciemoja viņas brālēna Džona namā un tur arī iepazinās ar mums visiem, un viņam jau no sākuma patika Ričards, un Ričardam patika viņš un … un tā tālāk.

—   Ja, jā, tā jau ir, — atteica Ada, — bet par to, ka viņš mums ir tik uzticams draugs, tomēr jāsaka paldies tev.

Es nolēmu, ka labāk |aušu savai mīļajai draudzenei palikt pie savām domām un vairs par to nerunāsim. Tā arī pateicu. Pateicu pēc iespējas nebēdīgi, jo jutu, ka viņa dreb.

—   Ester, mana mīļā, es gribu būt laba sieva, patiešām laba, ļoti laba sieva! Tu man to iemācīsi.

Es — iemācīšu! Neteicu vairs ne vārda, jo redzēju, kā viņas roka ņirb pār taustiņiem, un sapratu, ka ne jau man tagad jārunā, bet gan jāļauj runāt viņai.

—    Kad es apprecējos ar Ričardu, es nebiju neziņā par to, kas viņu gaida. Ilgu laiku es biju dzīvojusi kopā ar tevi un jutusies laimīga, nepazinusi ne bēdu, ne raižu, tikusi mīlēta un sargāta, tomēr es sapratu, kādas briesmas viņam draud, Ester.

—    Es zinu, es zinu, mīļā.

—    Kad mēs apprecējāmies, man vēl bija neliela cerība, ka varbūt izdosies pārliecināt viņu par šo kļūdu, ka varbūt, kļuvis mans vīrs, viņš uz to paraudzīsies ar citām acīm, nevis sāks vēl izmisigāk dzīties pēc sava mērķa manis dēļ, kā tas ir noticis. Bet, ja šis cerības nebūtu bijis, es tik un tā būtu ar viņu apprecējusies, Ester. Tik un tā!

Roka, kura bez mitas zibēja pār taustiņiem, līdz ar šiem pēdējiem vārdiem sastinga apņēmīgā mierā un atkal sāka ņirbēt, kad tie bija izskanējuši, un šai īsajā kustībā es redzēju apliecinājumu manas draudzenes stingrajai gribai.

—    Neiedomājies, mīļā Ester, ka es neredzu to, ko redzi tu, un ka mani nebiedē tas, kas biedē tevi. Neviens cits viņu nesaprot tik labi kā es. Pati lielākā pasaules gudrība nespētu iepazīt Ričardu labāk kā mana mīlestība.

Viņa runāja bezgala maigi un kautri, un viņas drebošā plauksta, kas slīdēja turp un atpakaļ pār mēmajiem taustiņiem, pauda dziļu nemieru. Ak, mana mīļā, mīļā draudzenei

—    Es ik dienas redzu viņu tik nožēlojamu, kādu viņu neredz neviens cits. Es vēroju viņu miegā. Pazīstu ikvienu pārmaiņu viņa sejā. Bet tad, kad apprecēju Ričardu, es cieši apņēmos, Ester, nemūžam neizrādīt viņam, ka skumstu viņa dēļ, — lai debess man palīdz! — jo tā es darītu viņu vēl nelaimīgāku. Es gribu, lai viņš, pārnācis mājās, neredzētu manā sejā nekādu rūpju. Es gribu, lai viņš, raudzīdamies manī, redzētu to, ko manī iemīlēja. Es apprecējos ar viņu tieši tāpēc, un tas dod man spēku.

Es jutu, ka viņa dreb arvien vairāk. Gaidīju, kas nāks tālāk, un man šķiet, es sāku to nojaust.

—    Un vēl kaut kas dod man spēku, Ester.

Viņa mirkli apklusa. Pierima tikai balss, bet roka joprojām kustējās.

—    Es skatos netālā nākotnē un domāju, ka varbūt tur radīšu lielu atbalstu. Reiz, kad Ričards raudzīsies uz mani, pie manām krūtīm varbūt gulēs kāds, kurš spēs runāt pārliecinošāk par mani, kurš būs stiprāks un skaidrāk par mani spēs parādīt viņam pareizo ceļu un atgriezt viņu dzīvē.

Tagad roka aprima. Viņa cieši apskāva mani, un es apskāvu viņu.

—    Ja tas neizdosies arī šai mazajai dzīvībiņai, Ester, es tomēr raudzišos nākotnē. Es raudzīšos tālā nākotnē, pēc daudziem gadiem, un domāšu, ka tad, kd būšu veca vai varbūt jau mirusi, kāda skaista sieviete — viņa meita, kas jau dzīvos laimīgā laulībā, — varbūt leposies ar viņu un sniegs viņam gandarījumu. Vai arī kāds brašs, cēlsirdīgs Vīrietis, tikpat skaists, kāds reiz bija viņš, tikpat cerību pilns un daudzkārt laimīgāks pastaigāsies kopā ar viņu pa saulainu taku, ar cieņu uzlūkodams viņa sirmo galvu, un sacīs sev: «Es pateicos Dievam, ka šis ir mans tēvs! Mans tēvs, kuru postā iegrūda liktenīgs mantojums un kuram es palīdžēju atgriezties dzīvē!»

Ai, mana visumīļotā draudzene, cik cēla sirds pukst viņas krūtīs tik tuvu pie manas sirds!

—        Sis cerības stiprina mani, mīļā Ester, un es zinu, ka tā būs vienmēr. Tomēr pat tās brīžiem atkāpjas to baiļu priekšā, kas mani pārņem, raugoties uz Ričardu.

Es mēģināju uzmundrināt savu miluli un pajautāju, no kā viņa tik ļoti baidās. Caur šņukstiem un asarām viņa man atbildēja:

— Es baidos, ka viņš var to nepiedzīvot… neieraudzīt savu bērnu.

LXI NODAĻA

Negaidīts atklājums.

Tās dienas, kad es bieži ierados bēdīgajā miteklī, ko gaišāku padarīja mana mīļā draudzene, nekad neizgaisīs man no atmiņas. Es vairs nemēdzu iet turp un nevēlos tur būt; kopš tiem laikiem esmu tur bijusi tikai vienu reizi, bet manās atmiņās pār šo vietu zaigo bēdu oreols, un tas nekad nedzisīs.

Es, protams, gāju,turp katru dienu. Sākumā reizes divas vai trīs es tur sastapu misteru Skimpolu, kurš dīki spēlēja klavieres un, kā allaž, tērzēja ar mundru nebēdību. Mani ne tikai māca bažas, ka viņa uzturēšanās šeit noteikti cērt jaunu robu Ričarda trūcīgajā iztikā, — man turklāt šķita, ka šī nevērīgā jautrība nekādi nesaderas ar to, ko savā sirdī slēpj Ada. Skaidri nojautu arī to, ka Adas izjūtas ir līdzīgas manējām. Tāpēc, labi padomājusi, es nolēmu aiziet pie mistera Skimpola uz mājām un divatnes sarunā mēģināt viņam taktiski visu paskaidrot. Domas un rūpes par mīļo draudzeni iedrošināja mani spert šo soli.

Tā kādu rītu es Cārlijas pavadībā devos uz Somerstaunu. Netālu no mistera Skimpola mājas man radās spēcīga vēlēšanās griezties atpakaļ, jo es apjautu, cik bezcerīgs ir mēģinājums ietekmēt misteru Skimpolu un cik ļoti iespējams, ka viņš mani spīdoši sakaus. Tomēr nolēmu — ja jau esmu tiktāl atnākusi, tad izcietīšu visu līdz galam. Ar drebošu roku es pieklauvēju pie mistera Skimpola durvīm — vārda tiešā nozīmē ar roku, jo klauvējamā veserīša tur vairs nebija, — un pēc gariem paskaidrojumiem mani ielaida kāda īriete, kura klauvēšanas brīdī atradās pagalmā un ar kamīna kruķi dauzīja gabalos ūdens mucas vāku, lai izmantotu iekuram.

Misters Skimpols gulēja savā istabā uz dīvāna, kavēdams laiku ar flautu, un par manu ierašanos izrādīja lielu sajūsmu. Kam nu lai uzticot mani uzņemt, viņš gribēja zināt. Kura namamāte man visvairāk būšot pa prātam — Skaistule, Jautrīte vai Jūsmotāja? Vai varbūt es vēlētos, lai mani apkalpo viņas visas trīs reizē kā krāšņs ziedu pušķis?

Jau pa pusei sakauta, es atbildēju, ka vēlos runāt tikai ar viņu divatā, ja viņš man atvēlētu šādu iespēju.

—   Ar vislielāko prieku, mana mīļā mis Samersone! — viņš atsaucās, nolika krēslu blakām manējam un veltīja man savu valdzinošo smaidu. — Bet saruna, protams, nebūs par lietišķiem darījumiem. Varbūt par priekiem!

Paskaidroju viņam, ka par lietišķiem darījumiem šī saruna tiešām nebūs, bet par priecīgu to arī nevarēs saukt.

—    Bet, mī|ā mis Samersone, tad nevajag runāt nemaz! — viņš omulīgā vaļsirdībā teica. — Kāpēc lai jūs runātu par lietām, kas nesagādā prieku? Es to nekad nedaru. Un jūs taču no visiem viedokļiem esat daudz patīkamāka būtne nekā es. Jūs esat patīkama līdz pilnībai; es esmu patīkams, bet ne.līdz pilnībai, tāpēc, ja es nekad nerunāju par nepatīkamām lietām, tad jums to nepavisam nevajadzētu darīti Tā, izlemts, tātad runāsim par kaut ko citu!

Kaut gan jutos samulsināta, es saņēmos un pateicu viņam, ka tomēr vēlos runāt par to, ko esmu nodomājusi.

—    Es teiktu, ka tā ir kļūda, — žirgti pasmiedamies, sacīja misters Skimpols, — ja vien ticētu, ka mis Samersone vispār spēj kļūdīties. Bet tam es neticu!

—    Mister Skimpol, — es teicu, ieskatīdamās viņam tieši aoīs, — es tik daudz reižu esmu dzirdējusi jūs sakām, ka par ikdienas dzīvi jums neesot nekādas saprašanas…

—   Jus laikam runājat par mūsu trim draugiem no bankas — Mārciņu, Šiliņu, un … kā sauca jaunako partneri? Laikam par Pensu? — moži atteica misters Skimpols. — Nē, par tiem man patiesi nav ne mazākā priekšstata!

—   …tāpēc jūs varbūt aizbildināsiet manu pārdrošību, — es turpināju. — Manuprāt, jums vajadzētu nopietni apzināties, ka Ričards ir kļuvis trūcīgāks nekā jebkad agrāk.

—   Ak debestiņl — nopūtās misters Skimpols. — Tāpat kā es — vismaz tā man stāsta.

—    Un viņa stāvoklis ir ļoti sarežģīts.

—    Atkal taisni tāpat kā manējais! — līksmu seju atsaucās misters Skimpols.

—    Adai tas pašlaik, protams, sagādā lielas raizes, un, tā kā man šķiet, ka viņa raizētos mazāk, ja turklāt vēl nebūtu jāgādā par viesiem, un tā kā Ričarda prātu allaž nomāc viena drūma doma, es nolēmu uzdrīkstēties un pasacīt jums, ka … varbūt labāk būtu, ja jūs …

Man bija ļoti grūti pateikt to līdz galam, bet viņš saņēma abas manas rokas savējās un ar starojošu seju ātri un moži pabeidza manā vietā:

—    Ja es turp vairs neietu? Protams, mana mīļā mis Samersone, man nav ne mazāko iebildumu! Kāpēc gan iai es ietu uz turieni? Ja es kaut kur eju, tad eju prieka pēc. Es nekur neeju, lai skatītos bēdās, jo es esmu radīts priekam. Bēdas pašas mani sameklē, ja tām vajag. Un pie mūsu mīļā Ričarda es pēdējā laikā esmu guvis ļoti maz prieka — jūsu praktiskais saprāts man nupat parādīja, kāpēc. Mūsu jaunie draugi zaudē savu jaunības poēziju, kas tos kādreiz darīja tik valdzinošus, un sāk domāt: šis ir cilvēks, kam vajag mārciņas. Tiesa, vajag; mārciņas man vienmēr vajag, bet ne jau sevis dēļ — tādēļ, ka visi tie veikalnieki tās vienmēr prasa no manis. Tālāk mūsu jaunie draugi kļūst arvien veikalnieciskāki un sāk domāt: šis ir cilvēks, kam bija mārciņas — viņš tās aizņēmās —, un arī tā ir tiesa. Es vienmēr aizņemos mārciņas. Un tā mūsu jaunie draugi padodas dzīves prozai (cik ļoti žēl!) un zaudē savas spējas sniegt man prieku. Tātad kāpēc lai es ietu pie viņiem? Tas būtu tīrais absurds!

Saulaini smaidošajā sejā, ar kādu viņš to visu man klāstīja, reizumis iedzirkstījās tik nesavtīgas labvēlības izteiksme, ka es jutos patiesi pārsteigta.

—    Un vēl, — viņš turpināja apcerēt iesākto ar tikpat bezrūpīgu pašapziņu kā arvien, — ja jau es nekur neeju, lai skatītos bēdās — jo tā būtu manas sūtības pilnīga izkropļošana un tāpēc pavisam mežonīga rīcība —, kāpēc lai es ietu un pats būtu par bēdu cēloni? Ja es ietu apciemot mūsu jaunos draugus viņu pašreizējā nelāgajā noskaņojumā, es viņiem sagādātu bēdas. Domas par mani viņiem būtu nepatīkamas. Viņi varētu teikt: šis ir tas cilvēks, kuram bija mārciņas un kurš nevar atdot mārciņas; un saprotams, ka tā ir tiesa, par atdošanu nevar būt ne runas! Tāpēc krietna cilvēka laipnība prasa, lai es viņiem netuvotos, un es to nedarīšu.

Es jutos diezgan samulsusi, tomēr nolēmu: ja galvenais mērķis ir sasniegts, nav tik svarīgi, ar kādiem ačgārniem spriedumiem viņš pie tā nonāk. Taču es biju nolēmusi pateikt vēl kaut ko un apņēmos, ka no tā viņš mani neatturēs.

—    Mister Skimpol, — es teicu, — pirms beidzu savu apciemojumu, man jums sakāms vēl kaut kas: nesen sev par lielu pārsteigumu es no pilnīgi drošiem avotiem uzzināju, ka jums toreiz bija zināms, kas aizveda nabaga zēnu no Saltā Nama, un ka jūs par to saņēmāt atlīdzību. Es neesmu to stāstījusi savam aizbildnim, jo baidos, ka tas viņu nevajadzīgi sarūgtinātu, tomēr jums varu pateikt, ka šāda ziņa mani ļoti pārsteidza.

—    Patiesi? Vai patiesi pārsteidza, mīļā mis Samersone? — viņš atjautāja, savilcis uz augšu glīti veidotās uzacis.

—    Ļoti pārsteidza.

Viņš brītiņu padomāja, savilcis seju jaukā, šķelmīgā izteiksmē, tad, pilnīgi atteikdamies saprast manu pārsteigumu, sacīja sirsnīgāk nekā jebkad:

—   Jūs taču zināt, kāds es esmu bērns. Kāpēc tad jūs bijāt pārsteigta?

Man negribējās paskaidrot to sīkāk, bet, tā kā viņš uzstājīgi lūdza, jo patiesi gribēja zināt iemeslu, es pēc iespējas saudzīgākos vārdos liku viņam saprast, ka šāda rīcība nozīmē svarīgu morāles normu pārkāpšanu. To viņš noklausījās ar lielu interesi un uzjautrinājumu un pēc tam atkārtoja: «Ko, vai patiesi?» — ar tikpat neviltotu vaļsirdību.

—    Jūs zināt, ka es nekad neuzņemos atbildību. Es taču to nevaru. Atbildība man vienmēr ir bijusi kaut kas tāds, kas stāv augstāk par mani… vai varbūt zemāk, es īsti nezinu, — misters Skimpols sacīja, — bet, cik varu saprast, mana mīļā mis Samersone (kura vienmēr izceļas ar savu praktisko, veselīgo saprātu un domas skaidrību) galveno vērību, šķiet, piegriež tam, ka toreiz iznāca darīšana ar naudu, vai tā nav?

Es nepiesardzīgi apstiprināju viņa teikto.

—    Ārei Nu tad redziet, — sacīja misters Skimpols, purinādams galvu, — tādā lietā man nav nekādu cerību kaut ko saprast.

Piecēlusies promiešanai, es vēl piebildu, ka nebija krietni ļaut sevi uzpirkt un nodot mana aizbildņa uzticēšanos.

—    Mana mīļā mis Samersone, — viņš atbildēja ar sev tik raksturīgo vaļsirdīgo pacilātību, — mani neviens nevar uzpirkt.

—    Arī misters Bakits ne? — es pajautāju.

—    Nē, — viņš atbildēja. — Neviens. Nauda man nav nekāda vērtība. Es par to nedomāju, es par to neko nezinu, es to negribu, es to neturu — tā taisnā ceļā aizripo no manis. Kā tad mani var uzpirkt par naudu?

Es neslēpu, ka esmu citādās domās, kaut arī nepratu pārliecinoši pamatot savu viedokli.

—    Gluži pretēji, — teica misters Skimpols. — Es esmu cilvēks, kas šādā situācijā paceļas augstāk par citiem. Es šādā situācijā stāvu augstāk par visu pārējo cilvēku dzimumu. Es šādā situācijā spēju rīkoties, vadoties pēc filozofijas. Es neesmu aizspriedumiem apžņaugts kā itāliešu zīdainis apsaitēm. Es esmu brīvs kā gaiss. Es esmu ārpus aizdomām kā Cēzara sieva.

Tāda bezbēdība, tāda rotaļīgi neatkarīga izturēšanās, ar ko viņš, šķiet, pārliecināja pats sevi, svaidīdams pārrunu tematu šurp un turp kā spalvu kamolu, laikam gan nebija sastopama nevienā cilvēkā uz pasaules.

—    Apdomājiet šo gadījumu, mis Sainersonel Mājā tiek uzņemts un apguldīts zēns, kurš ir tādā stāvoklī, kas liek man nopietni iebilst. Kad šis zēns ir nolikts gulēt, ierodas viens vīrs — taisni kā tai bērnu dziesmiņā par māju, ko uzcēla Džeks. Te nu ir cilvēks, kam vajag zēnu, kurš šai mājā uzņemts un apguldīts tādā stāvoklī, kas liek man nopietni iebilst. Un te ir banknote, ko piedāvā vīrs, kam vajag zēnu, kurš šai mājā uzņemts un apguldīts tādā stāvoklī, kas liek man nopietni iebilst. Un te ir šis Skimpols, kurš pieņem banknoti, ko piedāvā vīrs, kam vajag zēnu, kurš šai mājā uzņemts un apguldīts tādā stāvoklī, kas liek man nopietni iebilst. Tādi ir fakti. Labi, iesim tālāk. Vai šim Skimpolam vajadzēja atraidīt banknoti? Kāpēc šim Skimpolam vajadzēja atraidīt banknoti? Skimpols izsaka Bakitam savus iebildumus: «Kam man tas? Es no tā neko nesaprotu, man no tā nav nekāda labuma, ņemiet to projām.» Tomēr Bakits lūdz, lai Skimpols to pieņem. Vai ir kādi iemesli, kāpēc lai Skimpols, kurš nav aizspriedumiem apžņaugts, to pieņemtu? Jā, ir. Skimpols tos apzinās. Kādi tie ir? Skimpols apspriežas ar sevi: tas, lūk, ir pieradināts mežakaķis, darbīgs policijas inspektors, cilvēks ar saprašanu, cilvēks ar savdabīgi virzītu enerģiju un smalkām niansēm kā uztverē, tā rīcībā, cilvēks, kurš atrod gan mūsu draugus, gan ienaidniekus, kad tie aizbēg no mums, kurš atdod mums zaudēto īpašumu, kad tas nolaupīts, kurš gādīgi atriebj mūs, kad topam nokauti.

Sis darbīgais policijas inspektors, šis cilvēks ar saprašanu, savu amatu veikdams, ir iemantojis lielu ticību naudai; viņš uzskata to par |oti noderīgu un gādā, lai tā būtu noderīga sabiedrībai. Vai man pieklātos satriekt šo Bakita ticību tālab vien, ka pašam tās trūkst, vai man pieklātos tīši trulināt vienu no Bakita ieročiem, vai man pieklātos tiešā nozīmē paralizēt Bakitu viņa nākamajā slepenpolicista uzdevumā? Un vēl. Ja nosodāmi ir tas, ka Skimpols pieņem banknoti, tad nosodāmi ir arī tas, ka Bakits to piedāvā, — pat daudz vairāk nosodāmi, jo viņš taču ir tas, kurš kaut ko zina šajās lietās. Bet Skimpols grib būt par Bakitu labās domās; Skimpolam šķiet loti būtiski, domājot par katra sīkuma vietu lielajā kopsakarībā, lai viņš varētu būt par Bakitu labās domās. Valsts enerģiski pieprasa, lai viņš uzticētos Bakitam. Un viņš to dara. Viņš to dara, un tas ir viss!

Uz šo izkiāstījumu man nebija nekā, ko atbildēt, tāpēc es atvadījos. Tomēr misters Skimpols, kurš bija ļoti labā garastāvoklī, negribēja pieļaut, ka mani uz māju pavada vienīgi «mazā Kouvinsiete», un nāca mani pavadīt pats. Pa ceļam viņš izklaidēja mani ar daždažādām patīkamām valodām un šķiroties apgalvoja, ka nekad neaizmirsīšot, ar kādu brīnišķu takta izjūtu es esot radījusi viņam skaidrību par mūsu jaunajiem draugiem.

Tā kā ir sagadījies, ka misteru Skimpolu es pēc tam vairs neesmu redzējusi, varu šai pašā reizē pateikt pārējo, kas man vēl par viņu zināms. Attiecības starp viņu un manu aizbildni atsala, un iemesls tam bija galvenokārt iepriekšminētais atgadījums, kā arī tas apstāklis, ka viņš neņēma vērā mana aizbildņa lūgumus (kā mēs vēlāk uzzinājām no Adas) un bezsirdīgi turpināja dzīvot uz Ričarda rēķina. Tas, ka misters Skimpols bija liels parādnieks manam aizbildnim, nekādi neietekmēja viņu atsvešināšanos. Sis neparastais cilvēks nomira gadus piecus vēlāk, atstājis dienasgrāmatu, vēstules un citus materiālus par savu dzīvi; tie tika izdoti grāmatā, kas pašu autoru attēloja kā upuri jauka bērna saskarē ar nežēlīgo cilvēci. So lasāmvielu dēvēja par ļoti aizraujošu, taču es no tās neesmu izlasījusi vairāk par vienīgo teikumu, kurš man patrāpījās acīs, grāmatu atverot. Tas bija šāds: «Džāndiss, tāpat kā vairākums cilvēku, ko esmu pazinis, ir visīstākais savtīguma iemiesojums.»

Un tagad esmu nonākusi pie tiem sava stāsta notikumiem, kas mani dziļi aizkustināja un uz ko es nepavisam nebiju sagatavojusies. Jebkādi īsi atmiņu brīži attiecībā uz manu agrāko izskatu, kuri palaikam joprojām uzzibsnīja manās domās, piederēja pagātnei, tai dzīves daļai, kas man aiz muguras tāpat kā bērnība vai pusaudzes gadi. Es neesmu slēpusi savus vājuma brīžus, kas ar to saistīti, bet aprakstījusi tos patiesi un godīgi, tā, kā tie palikuši manā atmiņā. Un es ceru un gribu tā darīt arī turpmāk, līdz pat šo lappušu pēdējām rindām, kuras, šķiet, nav vairs tālu priekšā.

Mēneši ritēja cits aiz cita, un mana mīļā draudzene, smeldamās spēkus tajās cerības, par kurām tika man stāstījusi, joprojām kā brīnišķa zvaigzne mirdzēja savā bēdīgajā mājoklī. Ričards, novājējis un sakrities vairāk nekā jebkad, ik dienu nīka tiesas zālē; tur viņš apātiski sēdēja no rīta līdz vakaram arī tad, ja labi zināja, ka tai dienā viņa prāva pavisam noteikti netiks pat pieminēta, un tādējādi kļuva par pastāvīgu da|u no turienes ainavas. Nezinu, vai kāds no tiesas vīriem atcerējās, kāds viņš bija izskatījies todien, kad atnāca uz tiesu pirmoreiz.

Ričards bija tik neglābjami iegrimis savā apsēstībā, ka gaišākos brīžos pats mēdza atzīt — diez vai viņš vairs dabūtu ieelpot svaigu gaisu, «ja nebūtu Vudkorta». Vienīgi misters Vudkorts reizēm vēl spēja uz dažām stundām novirzīt viņa uzmanību kaut kur citur un izraut viņu no sastinguma — pat tad, kad viņš grima dziļajā miesas un gara letarģijā, kas mūs ļoti satrauca un, mēnešiem ritot, atkārtojās arvien biežāk. Mana mīļā draudzene nekļūdījās, teikdama, ka viņš arvien izmisīgāk tiecas pretī savai nelaimei tieši viņas dēļ. Es nešaubos, ka Ričarda vēlēšanās atgūt zaudēto ievērojami pastiprināja bēdas par savu jauno sievu un viņu bija pārņēmis kāršu spēlmaņa liktenīgais neprāts.

Kā jau teicu, es gāju turp bieži un visādos laikos. Ja ciemojos tur vakarā, tad parasti braucu mājās karietē kopā ar Cārliju; dažreiz man pretī atnāca aizbildnis un mēs kopā pārnācām mājās kājām. Kādu vakaru bijām norunājuši satikties pulksten astoņos. Es nevarēju iziet no viņu dzīvokļa tik precīzi kā citkārt, jo biju iesākusi strādāt pie šuvekļa manai mīļajai draudzenei un vajadzēja pabeigt vel dažus dūrienus, tomēr brīdi vēlāk es saliku piederumus groziņā, atvadīdamās noskūpstīju savu mīluli un steidzos lejā pa kāpnēm. Misters Vudkorts nāca man līdzi, jo ārā jau krēsloja.

Kad aizgājām līdz mūsu parastajai tikšanās vietai — tā bija turpat netālu, un misters Vudkorts bieži bija pavadījis mani līdz turienei —, izrādījās, ka mana aizbildņa tur nav. Mēs pusstundu pagaidījām, staigādami turp un atpakaļ, taču viņš neparādījās. Nospriedām, ka viņam acīmredzot gadījies kāds šķērslis vai varbūt viņš atnācis agrāk un jau aizgājis prom, un misters Vudkorts piedāvājās pavadīt mani līdz mājām.

Sī bija pirmā reize, kad mēs divatā gājām kopā garāku ceļa gabalu, jo līdz šim viņš tikai reizēm bija pavadījis mani līdz mūsu netālajai tikšanās vietai. Visu ce|u mēs runājām par Ričardu un Adu. Es necentos vārdos pateikties misteram Vudkortam par to, ko viņš darījis, — mana pateicība tobrīd vairs nebija vārdos ietērpjama —, tomēr cerēju, ka viņš varbūt kaut mazliet nojauš, ko es sirds dzijumos jūtu pret viņu.

Kad pārnācām mājās un uzkāpām augšstāvā, izrādījās, ka mana aizbildņa nav mājās, arī misis Vudkorta bija kaut kur izgājusi. Mēs stāvējām tajā pašā istabā, kur es reiz biju ievedusi savu notvīkušo draudzeni, kad viņas sirdī bija atradis vietu iemīļotais jauneklis — tagadējais vīrs, kurš tik ļoti pārvērties; tajā pašā istabā, no kuras ruēs ar aizbildni kādreiz bijām nolūkojušies, kā viņi abi iziet ārā, spožas saules apgaismoti, savu gaidu un cerību krāšņākajā plaukumā.

Mēs stāvējām pie atvērtā loga, no kura pavērās skats uz ielu, un tad misters Vudkorts sāka runāt. Es tūlīt sapratu, ka viņš mani mīl. Es tulit sapratu, ka mana rētām klātā seja viņa acīs nav pārvērtusies. Es tūlīt sapratu, ka tās jūtas, ko biju noturējusi par žēlumu un līdzcietību, ir dzija, patiesa, uzticīga mīla. Ai, par vēlu tas noticis, par vēlu, par vēlu! Tāda bija mana pirmā nepateicīgā doma. Par vēlu!

—    Kad es atgriezos, — viņš sacīja, — kad pārrados mājās tikpat trūcīgs, kā aizbraucu, un sastapu jūs, tikko piecēlušos no slimības gultas… bet ari tad jūs allaž vadīja cēlsirdīgas rūpes par citiem, jums bija svešas jebkādas savtīgas domas …

—    Ak, nevajag, mister Vudkort, nevajag! — es lūgšus iesaucos. — Es neesmu pelnījusi jūsu cildinājumus. Man tolaik nepavisam netrūka savtīgu domu, nepavisam!

—   Manas dzīves lielā mīlestība, — viņš teica, — Dievs mans liecinieks, tie nav akla mīlētāja cildinājumi, tā ir patiesība. Jūs pat nenojaušat, ko visiem jums tuvajiem cilvēkiem nozīmē Estere Samersone, cik daudzas sirdis viņa aizkustinājusi un atmodinājusi, kādu svētu apbrīnu un mīlestību iemantojusi!

—    Ai, mister Vudkort! — es atsaucos. — Mīlestību iemantot ir liela laime, ļoti liela laime! Es ar to lepojos, uzskatu to par godu, un, dzirdot šos vārdus, man grūti noslēpt prieka un bēdu asaras — prieku man dara tas, ka esmu iemantojusi šo mīlestību, bet bēdas sagādā doma, ka neesmu to pietiekami pelnījusi; tomēr par jūsu mīlestību man vairs nav tiesību domāt.

Es saņēmu sevi rokās, to teikdama, jo, kad dzirdēju šos cildinājumus un trīsas viņa balsī, kas liecināja, ka viņš nešaubīgi tic saviem vārdiem, man ļoti gribējās būt to cienīgai. Tam vēl nebija par vēlu. Kaut arī šovakar es aizšķiršu šo savas dzīves neparedzēto lappusi, vienmēr varēšu censties būt šādu vārdu cienīga. Sīs domas mani mierināja un iedvesmoja, un es jutu, ka viņš man devis jaunu vērtības apziņu.

Misters Vudkorts pārtrauca klusumu;

—    Es neprastu apliecināt ticību savai mīļotajai, kura man vienmēr paliks tikpat dārga kā šobrīd, ja pēc apgalvojuma, ka viņai nav tiesību domāt par manu mīlestību, es vēl censtos viņu skubināt uz to. — Sie vārdi bija tik izjusti un nopietni, ka es sajutu jaunu spēku, kaut arī tai pašā laikā nespēju valdīt asaras. — Mījā Ester, Jaujiet man vienīgi pateikt vēl to, ka sirsnīgās jūtas pret jums, ar kādām aizbraucu uz ārzemēm, vēl neizsakāmi pieauga, kad atgriezos mājās. Es vienmēr cerēju, ka, līdzko manā dzīvē iespīdēs pirmais veiksmes stars, es varēšu jums to pasacīt. Es vienmēr baidījos, ka teikšu to veltīgi. Šovakar ir piepildījušās gan manas cerības, gan manas bailes. Redzu, ka esmu jūs apbēdinājis. Vairāk es nerunāšu.

Man šķita, ka uz mirkli manā vietā nostājies labais eņģelis, par kādu viņš mani uzskatīja, un es sajutu dziļu žēlumu par to, kas viņam jāzaudē. Man gribējās atvieglot viņam šīs bēdas, tāpat kā man to gribējās todien, kad viņa sejā pirmoreiz ieraudzīju žēlumu par sevi.

—    Mīļais mister Vudkort, — es teicu, — pirms mēs šovakar šķiramies, es gribu pasacīt vēl kaut ko. Man nekad neizdosies pateikt to tā, kā es gribētu… to es nespēju … bet…

Man vēlreiz vajadzēja atgādināt sev, ka jācenšas būt viņa mīlas cienīgai, un tikai tad es varēju turpināt.

—    Es dzi|i izjūtu jūsu cēlsirdību, un atmiņas par to man būs dārgas iīdz pēdējai mūža dienai. Ļoti labi zinu, kā esmu pārvērtusies, zinu, ka jums nav svešs mans dzīvesstāsts, un zinu, cik augstsirdīga ir jūsu uzticamā mīlestība. Tie vārdi, ko jūs man teicāt, nekad nebūtu darījuši tādu iespaidu, ja nāktu no citām lūpām, jo nav pasaulē otra cilvēka, kura vārdi man nozīmētu tik daudz. Tie nezudīs velti. Tie darīs mani labāku.

Viņš aizsedza acis ar roku un aizgriezās. Kā gan es jebkad varētu kļūt šo asaru vērta?

—   Ja mūsu turpmākajās tikšanās reizēs — rūpējoties par Ričardu un Adu un varbūt arī laimīgākos dzīves brīžos — jums jebkad liktos, ka esmu kaut kādā ziņā kļuvusi labāka, tad ziniet, ka to darījis šis vakars un ka par to man jāpateicas jums. Un ticiet, mīļais misfer Vudkort, ticiet, ka es nekad neaizmirsīšu šo vakaru un, kamēr vien sirds pukstēs manās krūtīs, es mūžam jutīšu lepnumu un prieku, ka mani iemīlējis tāds cilvēks kā jūs.

Viņš paņēma manu roku un to noskūpstīja. Šķita, ka viņš pārvarējis vājuma brīdi, un tas uzmundrināja arī mani.

—   Tas, ko jūs tikko teicāt, — es sacīju, — ļauj man cerēt, ka jūsu vēlēšanās attiecībā uz turpmāko darbu ir piepildījusies.

—   Jā, — viņš atbildēja. — Piepildījusies — ar mistera Džāndisa palīdzību; jūs, kas viņu tik labi pazīstat, viegli varat to iedomāties.

—    Lai Dievs viņu svētī, — es teicu, sniegdama viņam roku, — un lai Dievs svētī jūs visos jūsu darbos!

—    Sis vēlējums palīdzēs man strādāt labāk, — viņš sacīja, — tas ļaus man veikt jaunos pienākumus tāpat kā to svēto pienākumu, ko man uzticējāt jūs.

—   Ai, Ričards! — es neviļus iesaucos. — Ko viņš iesāks, kad jūs būsiet projām?

—   Vēl es nebraucu projām, taču es viņu nepamestu arī tad, ja man būtu jāaizbrauc tūlīt, mīļā mis Samersone.

Man likās, ka pirms šķiršanās jāpasaka viņam vēl kaut kas. Es zināju — ja to noklusēšu, būšu mazāk pelnījusi to mīlestību, kuru nedrīkstēju pieņemt.

—   Mister Vudkort, — es atsāku, — pirms novēlu jums labu nakti, varbūt jums būs patīkami dzirdēt no manis pašas, ka nākotni, kas mani gaida, es redzu gaišu un skaidru, ka esmu ļoti laimīga un pateicīga liktenim, ka neko nenožēloju un neko vairāk nevēlos.

Viņš atbildēja, ka no sirds priecājoties, to dzirdot.

—    Jau kopš bērnu dienām man laimējies izjust nerimstošu gādību no viskrietnākā cilvēka šai pasaulē, — es teicu, — un ar šo cilvēku mani vieno tādas sirsnības, pateicības un mīlestības saites, ka pat vesela mūža gaitā es nespētu izpaust vienas vienīgas dienas jūtu bagātību pret viņu.

—    Es saprotu šīs jūtas un dzīvoju tām līdzi, — viņš sacīja. — Saprotu, ka jūs runājat par misteru Džāndisu.

—    Arī jūs labi zināt viņa cildenās īpašības, — es teicu, — bet maz ir to, kas tik labi iepazinuši viņa diženumu kā es. Visi viņa cēlākie un krietnākie tikumi man visspilgtāk atklājās rūpēs par manu nākotni, kurā es dodos tik droša un laimīga. Un, ja jūs vēl līdz šim nebūtu jutis pret viņu visdziļāko cieņu un godbijību — taču es zinu, ka jūs arī tagad viņu ļoti cienāt un godājat, — tad jūs to sajustu tagad, pēc šiem maniem vārdiem, aiz pateicības pret viņu manis dēļ.

Viņš no visas sirds apliecināja, ka tā tas noteikti būtu. Es vēlreiz sniedzu viņam roku.

—   Ar labu nakti! — es teicu. — Ardievul

—    Ar labu nakti jūs sakāt līdz nākošajam rītam, bet «ardievu» uz visiem laikiem šīs sarunas tematam — vai ne?

—    Jā.

—    Ar labu nakti un ardievul

Viņš aizgāja, un es paliku stāvam pie tumšā loga, vērodama ielu. Pārāk negaidīti pie manis bija ieradusies viņa mīlestība, tik dižena savā pastāvībā un cēlumā, un nepagāja ne mirklis pēc viņa aiziešanas, kad dvēseles spēks mani atkal atstāja un asaru straumes aizmigloja skatu aiz loga.

Taču tās nebija bēdu vai nožēlas asaras. Nē. Viņš bija nosaucis mani par savas dzīves lielo mīlestību un teicis, ka es viņam vienmēr palikšot tikpat dārga kā šobrīd, un man šķita, ka sirds krūtīs lūzīs aiz gavilēm par šiem vārdiem. Atana pirmā nesaprātīgā doma bija pagaistisi. Nav par veļu — nav par vēlu, lai šie vārdi mani iedvesmotu un palīdzētu būt labai, patiesai, pateicīgai un apmierina-! tai ar likteni! Cik viegls ir mans ceļš — cik daudzkārt vieglāks nekā tas, kas jāstaigā viņam!

LXII NODAĻA

Vēl viens negaidīts atklājums.

Tovakar man vairs nebija drosmes ne at vienu tikties. Pat pašai uz sevi paskatīties man nebija drosmes, jo es baidījos no pārmetuma, ko izlasīšu savās asaru pilnajās acīs. Tumsā uzkāpu augšā uz savu istabu un tumsā nolikos gulēt. Man nevajadzēja iedegt gaismu, lai pārlasītu aizbildņa vēstuli — es to zināju no galvas. Izņēmu to no paslēptuves un domās izlasīju, labi saredzēdama ik rindu tai krietnuma un mīlestības gaismā, kas staroja no tās, un apgūlos, nolikusi to blakām uz spilvena.

Nākamajā rītā es pamodos ļoti agri un aicināju Cārliju iziet pastaigā. Mēs salasījām puķes brokastgaldam, sakārtojām tās vāzē un rosīgi darbojāmies tālāk. Tā kā bijām piecēlušās agri, man vēl pirms brokastīm atlika pietiekami daudz laika Čārlijas mācību stundai; Cārlija (viņa cīnījās ar gramatiku visumā tikpat nesekmīgi kā agrāk) atbildēja spīdoši, un vispār mēs abas šorīt bijām labākās uzvedības paraugi. Kad parādījās mans aizbildnis, viņš noteica: — Nudien, Mazā Večiņ, jūs izskatāties vēl spirgtāka par savām puķēm! — Bet misis Vudkorta vēlreiz nodeklamēja un pārtulkoja mums fragmentus no «Mjūlinvillinvuda», salīdzinādama mani ar saules apspīdēto virsotni, ko apdziedāja šī dzeja.

Tas viss bija tik patīkami, ka es, šķiet, kļuvu vēl līdzīgāka šai kalna virsotnei nekā iepriekš. Pēc brokastīm es gaidīju izdevību aprunāties ar aizbildni un, palūkojusies šur un tur, ieraudzīju viņu vienu sēžam savā istabā — tajā pašā istabā, kur bijām pavadījuši iepriekšējo vakaru. Aizbildinādamās ar kādu ieganstu, es iegāju pie viņa, nesdama līdzi savas saimniecības atslēgas, un aizvēru durvis.

—    Nu, Saimniecīt? — aizbildnis mani uzrunāja; ar pēdējo pastu viņš bija saņēmis vairākas vēstules un tagad rakstīja atbildes. — Vai jums vajadzīga nauda?

—    Nē, nudien ne, man tās vēl ir diezgan.

— Apbrīnojama Saimniecīte, kas prot tik taupīgi rīkoties ar naudu! — mans aizbildnis sacīja.

Viņš bija nolicis rakstāmspalvu malā un atlaidies dziļāk krēslā un tagad raudzījās uz mani. Es vairākkārt esmu pieminējusi viņa gaišo, apskaidroto seju, bet tobrīd man šķita, ka tik gaišu un labsirdīgu es to vēl neesmu rcdzējusi. Tā izskatījās tik laimīga, ka es nodomāju: šorīt viņš acīmredzot ir izdarījis kaut ko sevišķi krietnu.

—    Apbrīnojama Saimniecīte, kas prot tik taupīgi rīkoties ar naudu! — viņš atkārtoja, domīgi smaidīdams.

Viņa izturēšanās pret mani ne reizi nebija mainījusies. Man tā tik ļoti patika un es pati tik ļoti mīlēju savu aizbildni, ka tagad, piegājusi viņam klāt un apsēdusies savā krēslā, kurš vienmēr stāvēja blakām viņa krēslam — jo tur es dažreiz lasīju viņam priekšā, dažreiz sarunājos ar viņu un dažreiz klusēdamā sēdēju un šuvu —, es brīdi vilcinājos, pirms uzliku roku viņam uz pleca, jo baidījos iztraucēt jauko noskaņu. Taču izrādījās, ka neko neesmu iztraucējusi.

—    Mīļo aizbildni, — es teicu, — es gribētu ar jums parunāt. Vai es kaut ko neesmu izdarījusi tā, kā vajadzētu, varbūt bijusi nevērīga pret saviem pienākumiem?

—   Jūs — nevērīga, mana mīļā!

—    Vai neesmu kaut kādi attaisnojusi jūsu cerības, kopš … kopš atbildēju uz jūsu vēstuli, aizbildni?

—    Jūs esat bijusi tāda, ka neko labāku nevar vēlēties, mīļā meitenīt.

—    Es ļoti priecājos par šiem vārdiem, — es teicu. — Vai atceraties, jūs man jautājāt — vai šī ir Saltā Nama saimniece? Un es atbildēju — jā.

—    Jā, — mans aizbildnis piekrītoši pamāja ar galvu. Aplicis roku man ap pleciem, it kā vēlētos mani no kaut kā pasargāt, viņš smaidīdams ieskatījās man sejā.

—    Kopš tās dienas mēs tikai vienu reizi esam runājuši par šo tematu, — es teicu.

—    Un tajā reizē es sacīju, ka Saltais Nams strauji kļūst tukšāks, un tā arī bija, mana mīļā!

—    Bet es teicu, ka tā saimniece paliek turpat, — es mazliet bikli atgādināju.

Viņš joprojām kā sargādams turēja roku man ap pleciem, un viņa sejā staroja tā pati gaišā labestība.

—    Mīļo aizbildni, — es teicu, — es zinu, kā jūs esat dzīvojis līdzi visiem nesenajiem notikumiem un cik iejūtīgs esat bijis. Tā kā ir pagājis jau diezgan ilgs laiks un tā kā nupat šorīt jūs teicāt, ka es izskatos ļoti spirgta un vesela, varbūt jūs gaidāt, lai es atgrieztos pie šī temata? Varbūt tieši tas man tagad jādara? Gribēju teikt, ka kļūšu par Saltā Nama saimnieci, līdzko jūs to vēlēsieties.

—    Skat, cik apbrīnojami līdzīgas bijušas mūsu domas! — viņš mundri atsaucās. — Es pēdējā laikā gandrīz ne par ko citu neesmu domājis, vienīgi vēl par nabaga Riču, bet viņš ir īpašs izņēmums. Arī tad, kad jūs nācāt iekšā, es domāju tieši par to. Kad mēs dāvāsim Saltajam Namam saimnieci, Mazā Večiņ?

—    Kad vien jūs vēlaties.

—   Varbūt nākamajā mēnesī?

—    Labi, nākamajā mēnesī, mīļo aizbildni.

—   Tātad diena, kad es speršu vislaimīgāko un labāko soli savā mūžā, kad būšu pats līksmākais un apskaužamākais cilvēks pasaulē — kad dāvāšu Saltajam Namam saimnieci —, šī diena būs nākamajā mēnesī, — noteica mans aizbildnis.

Es apliku rokas viņam ap kaklu un noskūpstīju viņu, tāpat kā todien, kad biju atnākusi pie viņa ar atbildi.

Durvīs parādījās kalpone — viņa pavēstīja par mistera Bakita ierašanos, taču tas bija gluži lieki, jo misters Bakits jau lūkojās iekšā pāri viņas plecam.

—    Mister Džāndis un mis Samersone, — viņš, strauji elpodams, teica, — atvainojiet mani par šo ielaušanos un, lūdzami, atļaujiet ielaist pie jums kādu cilvēku, kurš gaida kāpnēs un atsakās tur palikt viens — mēs varot sākt viņu aprunāt, kamēr viņš pats neesot klāt! Pateicos jums. Esiet tik laipni un nesiet to parlamenta locekli šurp! — misters Bakits pamāja kādam pāri margām.

Pēc šī neparastā aicinājuma divi vīri ienesa istabā vecu, staigāt nespējīgu vīru ar melnu micīti galvā un novietoja netālu no durvīm. Misters Bakits tūdaļ pat izvadīja nesējus ārā, ar noslēpumainu seju aizvēra durvis un aizbultēja tās.

—    Redziet, mister Džāndis, — viņš iesāka, nolicis cilindru un izteiksmīgākam ievadam pacēlis savu daiļrunīgo rādītājpirkstu, ko es tik labi atcerējos, — jūs mani pazīstat un mis Samersone tāpat. Mani pazīst arī šis kungs — viņa vārds ir Smolvīds. Viņš ir diskontētājs un nodarbojas galvenokārt ar vekseļiem. Tā tas ir, vai ne? — un misters Bakits vērsās pie ievestā kunga, kurš skatījās uz viņu ar neslēptām aizdomām sejā.

Vecais vīrs, šķiet, grasījās kaut ko iebilst pret dzirdēto raksturojumu, taču viņu sagrāba neganta klepus lēkme.

—    Nu re, cienītais! — piemetināja misters Bakits, veikli izmantodams šo starpgadījumu savā labā. — Necentieties runāt pretī, kad pēc tā nav nekādas vajadzības, un jums nebūs jācieš. Tātad, mister Džāndis, es griežos pie jums. Es risinu sarunas ar šo kungu sera Lestera Dedloka, baroneta, vārdā, un tādējādi, šurpu turpu staigājot, man daudz iznācis apgrozīties viņa namā. Tas ir nams, kurā agrāk dzīvoja Kruks, dažādu krāmu uzpircējs, šī kunga radinieks, — šķiet, jums kādreiz iznāca tikties ar viņu, vai ne?

—   Jā, — atteica mans aizbildnis.

—    Tā! Un tagad jums jāzina, — turpināja misters Bakits, — ka šis kungs mantoja Kruķa īpašumu un reizē ar to milzum daudz vecu krāmu. Tur bija veseli kalni vecu papīru. Ak kungs, cik daudz nekam nederīgu papīru!

Viltīgā dzirksts mistera Bakita skatienā un meistarīgā runātprasme bez lieka vārda vai mīmikas, pret kuru šis vērīgais klausītājs varētu celt iebildumus, lika mums nojaust, ka viņš izklāsta stāvokli saskaņā ar iepriekšēju vienošanos un, ja gribētu, varētu pateikt par šo misteru Smolvīdu krietni vairāk, tāpēc mums nevajadzēja daudz pūļu, lai viņu saprastu. Grūtības viņam radīja tas, ka misters Smolvīds bija ne tikai aizdomu pilns, bet arī pakurls un vēroja inspektora seju ar vislielāko uzmanību.

—    Un, kad nu šis kungs ir mantojis visu šo īpašumu, viņš, protams, sāk rakties cauri vecajiem papīriem, saprotat? — paskaidroja misters Bakits.

—    Ko sāk? Atkārtojiet vēlreiz! — iesaucās misters Smolvīds spalgā, griezīgā balsī.

—    Rakties, — atkārtoja misters Bakits. — Tā kā jūs esat piesardzīgs cilvēks, kas pieradis pats rūpēties par savām interesēm, jūs sākat rakties cauri šiem papīriem, ko esat mantojis, — vai tā nav?

—    Skaidrs, ka tā ir! — atsaucās misters Smolvīds.

—    Skaidrs, ka tā ir, — žirgti apstiprināja misters Bakits, — un būtu pavisam aplam, ja jūs to nebūtu darījis. Un tā nu sagadās, ka jūs atrodat, — misters Bakits turpināja, noliecies pār misteru Smolvīdu un runādams ar jautras zobgalības pieskaņu, kas viņā, protams, nerada atbalsi, — un tā nu sagadās, ka jūs atrodat papīru ar parakstu «Džāndiss». Vai tā ir?

Misters Smolvīds pameta uz mums bažīgu skatienu un nīgri pamāja ar galvu.

—    Un, kad nu jūs nejauši aplūkojat šo papīru — kāda brīvā un izdevīgā brīdī, bez steigas, jo jūs taču īpaši neinteresē, kas tur rakstīts, kāpēc lai tas jūs interesētu? — tad" jūs noskaidrojāt, ka tas nav nekas cits kā testaments. Redz, kur tas joks! — tikpat žirgti noteica misters Bakits, itin kā atcerējies asprātību, kam vajadzētu uzjautrināt misteru Smolvīdu, taču vecā kunga drūmais izskats liecināja, ka tā viņu it nemaz neuzjautrina. — Tātad tas nav nekas cits kā testaments, vai ne?

—    Es nezinu, vai tas ir testaments vai kas cits, — nošņācās misters Smolvīds.

Misters Bakits bridi raudzījās uz veco vīru — tas bija noslīdējis savā krēslā uz lejti un sakritis bezveidīgā čokurā —, un gandrīz vai izskatījās, ka viņš ar prieku to iekaustītu; tomēr inspektors turpināja sarunu, tikpat draudzīgi noliecies pār sēdētāju, ar acs kaktiņu vērodams mūs:

—    Un tomēr jūs sirdī k|ūstat tāds kā nemierīgs, tāds kā šaubīgs, jo jums ir Joti jūtīga sirds.

—    Ko? Ko jūs teicāt, kas man ir? — pielicis plaukstu pie auss, pārjautāja misters Smolvīds.

—    Ļoti jūtīga sirds.

—    Ko vēl ne! Labi, stāstiet tālāki — mudināja misters Smolvīds.

—    Un, tā kā jūs daudzkārt esat dzirdējis par slaveno Kanclera tiesas prāvu, kurā apspriež kādu testamentu un kurai dots Džāndisa vārds, un tā kā jūs zināt, ka Krukam piemita dīvaina tieksme pirkt visādas vecaš mantas, grāmatas, papīrus un diezin ko vēl un viņš no tā visa nespēja šķirties un mūžam pūlējās pats iemācīties lasīt, tad jūs nu sākat domāt — un pilnīgi pareizi, neapstrīdami pareizi darāt! — jūs sākat domāt: «Ē, ja es nebūšu pietiekami acīgs, šis testaments var iegrūst mani nepatikšanās!»

—    Stāstiet ar apdomu, Bakit! — vecais vīrs bažīgi iesaucās, turēdams plaukstu pie auss. — Runājiet skajāk un nedomājiet te taiisīt savus nešķīstos trikus! Paceliet mani augstāk, es gribu labāk dzirdēt. Ak tētīt, nu es esmu kā samalts!

Misters Bakits bija vienā rāvienā pacēlis viņu augstāk, un, līdzko inspektora balsi varēja sadzirdēt cauri mistera Smolvīda klepum un sirdīgajiem izsaucieniem: — Ak, mani kauli! Ak tētīt! Tīri vai dvēseli izpurināja laukā! Nu es esmu vārgāks par to klabīkli, to žvadzekli, to nešķīsto cūku tur, mājās! — viņš turpināja tikpat omulīgi kā iepriekš:

—    Un, tā kā es mēdzu šad tad apciemot jūsu namu, jūs uzticat savu noslēpumu man, vai ne?

Man šķiet, ka nav iespējams paust piekrišanu vēl niknāk un negribīgāk, kā to darīja misters Smolvīds; tādējādi mums kļuva skaidrs: lai nu kam, bet misteram Bakitam viņš nemūžam nebūtu domājis uzticēt nekādu noslēpumu, ja vien būtu varējis no tā izvairīties.

—    Un es iedziļinos šai lietā kopā ar jums — un mēs lieliski saprotamies; es apstiprinu jūsu pamatotās bažas, ka jūs varat nokļūt vis-ne-pa-ti-ka-mā-ka-jā situācijā, ja neziņosiet par šo atradumu, — izteiksmīgi paziņoja misters Bakits, — un tāpēc jūs vienojaties ar mani, ka šis papīrs tiks nogādāts šim te misteram Džāndisam bez jebkādiem noteikumiem. Ja izrādītos, ka tam ir kada vērtība, jūs laipni gaidītu, ka misters Džāndiss jums atlīdzinās pēc saviem ieskatiem; tādas tās lietiņas, vai ne?

—    Tā bija runāts, — misters Smolvīds piekrita tikpat negribīgi kā iepriekš.

—    Un tāpēc šis testaments jums šobrīd ir klāt, — paziņoja misters Bakits, acumirklī atmezdams draudzīgo runas veidu un kļūdams stingrs un lietišķs, — un tagad atliek vienigi vilkt to ārā!

Uzmetis mums vienu īsu skatienu no vērīgo acu kaktiņa un triumfējoši paberzējis degunu ar rādītājpirkstu, misters Bakits nostājās taisni, raudzīdamies uz savu noslēpuma uzticētāju, un izstiepa roku gatavībā saņemt minēto papīru un pasniegt to manam aizbildnim. Misters Smolvīds izvilka gaidīto ļoti negribīgi, visu laiku atkārtodams, ka esot nabaga vīrs, kas daudz pūlējies, un viņš paļaujoties, ka mistera Džāndisa krietnums neļaušot cilvēkam ciest zaudējumus sava godīguma dēļ. Ļoti lēni un pamazām viņš no vestes kabatas izvilka plankumiem klātu, nodzeltējušu papīru, kas otrā pusē bija krietni apsvilis un gar malām apdedzis, it kā reiz būtu iesviests ugunī un pēc tam steigšus izrauts ārā. Misters Bakits ar žongliera veiklību to tūdaļ pārtvēra un pasniedza misteram Džāndisam. Dodams papīru manam aizbildnim, viņš, muti ar delnu piesedzis, pačukstēja:

—    Nevarēja iztirgoties savā starpā. Ķildojās un nezināja, cik prasīt. Es piedāvāju divdesmit mārciņas. Vispirms badīgie mazbērni nosūdzēja man vectēvu, jo tas, viņuprāt, nepieklājīgi ilgi aizkavējies šai pasaulē, un pēc tam sāka apsūdzēt cits citu. Ak Dievs, šai ģimenītē jebkurš pārdotu otru par pāris mārciņām, vienīgi vecā dāma ne — un ari tikai tāpēc, ka viņas prātiņš tādam darījumam par vāju.

—    Mister Bakit, — mans aizbildnis skaļi teica, — lai kāda man vai citam izrādītos šī papīra vērtība, es esmu jums ]oti pateicīgs, un, ja tam būs kāda vērtība, es parūpēšos, lai misters Smolvīds tiktu atbilstoši atalgots.

—    Lieciet vērā, ne jau atbilstoši jūsu pūlēm, — misters Bakits draudzīgi paskaidroja misteram Smolvīdam. — Par to nebīstieties. Atbilstoši papīra vērtībai.

—    Tieši to es gribēju teikt, — apstiprināja mans aizbildnis. — Varbūt jūs jau ievērojāt, mister Bakit, ka es pats nemēģinu pētīt šo papīru. Patiesība ir tāda, ka es jau pirms daudziem gadiem pilnīgi atteicos no līdzdalības šajā prāvā, jo tā man ir pretīga. Taču mēs ar mis Samersoni nekavējoties nodosim šo dokumentu mansm prāvas pilnvarotajam un par tā esamību bez kavēšanās tiks paziņots visām ieinteresētajām personām.

—    Jūs saprotat, ka misters Džāndiss rīkojas tik pareizi, cik vien iespējams, — misters Bakits pievērsās otram apmeklētājam. — Un, tā kā jums tagad ir skaidrs, ka nevienam netiks nodarīts pāri — tas jums, bez šaubām, ļoti nospieda sirdi —, mēs varatn parūpēties par to, lai jūs un jūsu krēsls tiktu sekmīgi nogādāti atpakaļ mājās.

Viņš atbultēja durvis, pasauca nesējus, novēlēja mums laburitu un, šķiroties apveltījis mūs ar zīmīgu skatienu un saliecis kāsī rādītājpirkstu, izgāja pa durvīm.

Arī mēs devāmies ceļā, cik drīz vien iespējams, un mūsu ceļš veda uz Linkolna korporāciju. Misters Kendžs bija brīvs un sēdēja pie galda savā putekļainajā kabinetā lidzās neizteiksmīga izskata grāmatām un papīru kaudzēm. Kad misters Gapijs bija padevis mums krēslus, misters Kendžs izteica savu izbrīnu un gandarījumu par to, ka misters Džāndiss pēc ilga laika ieradies viņa kantori. Runādams viņš grozīja rokās lorneti un bija vēl daiļrunīgāks Daiļrunīgais Kendžs nekā citkārt.

—    Es ceru, ka mis Samersones labestīgā ietekme, — viņš sacīja un paklanījās pret mani, — iespējams, ir palīdzējusi misteram Džāndisam, — un viņš paklanījās pret manu aizbildni, — kaut kādā mērā pārvarēt savu naidu pret prāvu un pret tiesu, kas ir… es teiktu, kas ieņem nozīmīgu vietu mūsu profesijas pīlāru dižajā galerijā?

—    Es drīzāk teiktu, ka mis Samersone jau pārāk labi iepazinusies ar prāvas un tiesas izraisītajām sekām, lai mēģinātu izmantot savu ietekmi to labā, — atteica mans aizbildnis. — Tomēr savā ziņā tās ir cēlonis manam šodienas apmeklējumam. Mister Kendž, pirms es nolieku šo dokumentu uz jūsu galda un šķiros no tā, ļaujiet man izstāstīt jums, kā tas nokļuva manās rokās.

To viņš izstāstīja īsi un saprotami.

—    Skaidrāk un precīzāk to nevarētu izklāstīt pat tiesas sēdē, ser, — piezīmēja misters Kendžs.

—    Vai jūs jebkad esat dzirdējis, ka Anglijas tiesā — vai, vienalga, Taisnīguma tiesā — kāds gadijums tiktu izklāstīts skaidri un precizi? — atjautāja mans aizbildnis.

—    Bet mister Džāndis! — sašutis izsaucās misters Kendžs.

Sākumā šķita, ka viņš dokumentam lielu uzmanību nepievērš, taču, ieskatījies ciešāk, viņš sāka izrādīt arvien lielāku interesi, un, kad bija to atlocījis un sācis lasīt, turēdams pie acīm lorneti, viņš nespēja noslēpt pārsteigumu.

—    Mister Džāndis, — misters Kendžs teica, paceldams skatienu, — vai jūs esat izlasījis šo dokumentu?

—    Protams, nē! — atsaucās mans aizbildnis.

—    Bet, dārgo ser, — misters Kendžs iebilda, — tas ir testaments, kas uzrakstīts vēlāk par jebkuru no tiem, kuri atrodas tiesas rīcībā. Izskatās, ka tas viss rakstīts novēlētājā rokrakstā. Tas ir sastādīts un apstiprināts stingri pēc likuma. Un pat tad, ja īpašnieks būtu gribējis to likvidēt, kā viegli var nodomāt šo apsvilušo malu dēj, tas tomēr galu galā nav likvidēts. Lielisks, nevainojams dokuments!

—    Lai tā būtu! — teica mans aizbildnis. — Bet kāds man ar to sakars?

—    Mister Gapij! — paceltā balsī iesaucās misters Kendžs. — Piedodiet, mister Džāndisl

—    Jā, ser.

—    Atvediet šurp misteru Volsu no Saimonda Nama. Nododiet viņam manus sveicienus. Prāva «Džāndiss pret Džāndisu». Labprāt aprunātos ar viņu.

Misters Gapijs nozuda.

—     Jūs vaicājāt, kāds tam sakars ar jums, mister Džāndis. Ja jūs būtu izlasījis šo dokumentu, jūs zinātu, ka tas ievērojami samazina jums novēlēto daļu, kaut gan tā joprojām ir ļoti pieklājīga, joprojām ļoti pieklājīga, — misters Kendžs teica, pārliecinoši un mierinoši mādams ar roku. —Jūs zinātu, ka misters Ričards Kārstons un mis Ada Klēra, tagad misis Kārstona, pēc šī testamenta manto krietni lielāku summu. V

—    Kendž, — teica mans aizbildnis, — ja visa tā milzu bagātība, ko šī prāva nesusi nolādētajai Lorda kanclera tiesai, nonāktu manu abu jauno radinieku rokās, es justos

pilnībā gandarīts. Bet vai jūs gribat, lai es noticētu tam, ka Džāndisu prāva jebkad var vest pie laba gala?

—    Nu, nu, mister Džāndis! Tie ir tikai aizspriedumi. Sī ir izcila zeme, dārgo ser, šī ir izcila zeme. Tās tiesu sistēma ir izcila sistēma, izcila sistēma. Nudien, nudien!

Mans aizbildnis neko vairs neteica, un drīz ieradās misters Volss. Viņa izskats pauda atturīgu cieņu pret mistera Kendža spožo tiesas vīra slavu.

—    Sveicināti, mister Vols! Esiet tik laipns, apsēdieties šeit, man blakām, un ieskatieties šai papīrā!

Misters Volss darīja, kā teikts, un, šķiet, izlasīja katru vārdu. Nelikās, ka tas viņu satrauktu, bet šo cilvēku satraukt nespēja nekas. Kad viņš to bija rūpīgi izpētījis, viņš aizveda misteru Kendžu nostāk loga nišā un, aizlicis mutei priekšā melno pirkstaini, kaut ko labu brīdi viņam stāstīja. Es nebrīnījos, ka misters Kendžs jau pēc nedaudziem vārdiem sāka apstrīdēt dzirdēto, jo zināju, ka nav divu cilvēku, kuru domas jebkurā Džāndisu prāvas jautājumā jebkad sakristu. Tomēr šķita, ka misters Volss galu galā ņem virsroku, un sarunā nemitīgi atkārtojās vārdi «galvenais pilnvarotais», «galvenais rēķinvedis», «ziņojums», «īpašums» un «izmaksas». Kad saruna bija galā, viņi atgriezās pie mistera Kendža galda un atsāka runāt ska|i.

—    Jā! Bet šis ir |oti nozīmīgs dokuments, vai ne, mister Vols? — vaicāja misters Kendžs.

—    Ļoti nozīmīgs, — apstiprināja misters Volss.

—    Un, kā jūs teicāt, mister Vols, kad nākamajā sesijā tiesas prāva sāksies no jauna, šis dokuments tajā ievilks negaidītu un interesantu vaibstu, — sacīja misters Kendžs, kā no augstumiem raudzīdamies uz manu aizbildni.

Kā jau sīkāks ierēdnis, kas cenšas būt cienījams, misters Volss jutās loti gandarīts, ka tāds ievērojams tiesas vīrs apstiprina viņa izteiktās domas.

—    Un kad būs šī nākamā sesija? — vaicāja mans aizbildnis pēc neilgas pauzes, kurā misters Kendžs žvadzināja sīknaudu, bet misters Volss spaidīja savas pūtītes.

—    Nākamā sesija sāksies nākamajā mēnesī, mister Džāndis, — paskaidroja misters Kendžs. — Saprotams, ka mēs tūlīt darīsim ar šo dokumentu visu, kas nepieciešams, un meklēsim vajadzīgās liecības, un saprotams, ka jūs, kā vienmēr, saņemsiet paziņojumu par to, ka sagaidāma jūsu lietas izskatīšana.

—    Un saprotams, ka es tam, kā vienmēr, nepievērsīšu nekādu uzmanību.

—    Jūs joprojām esat aizspriedumu varā, dārgo ser, — teica misters Kendžs, vezdams mūs cauri blakuskabinetain uz ārdurvju pusi, — par spīti savai tālejošajai domāšanai, jūs joprojām esat aizspriedumu varā un turaties pie izplatītiem aplamiem priekšstatiem. Mēs esam plaukstoša sabiedrība, mister Džāndis, diža un plauktoša sabiedrība! Mēs dzīvojam izcilā zemē, mister Džāndis, dižā un izcilā zemēl Mums ir izcila tiesu sistēma, mister Džāndis, un vai tad jūs gribētu, lai izcilai zemei būtu necila tiesu sistēma? Nudien, mister Džāndis!

To viņš teica, jau stāvēdams kāpņu galā un viegli kustinādams labo roku tā, it kā viņa plauksta būtu sudraba ķelle, kam jāizklāj vārdu cements pār šīs dižās sistēmas celtni, lai tā turētos stingra un nesatricināma vēl daudzus tūkstošus gadu.

LXIII NODAĻA

Tērauds un dzelzs.

Džordža šautuves telpas tagad ir izīrējamas un inventārs izpārdots, bet pats Džordžs apmeties Ceznivoldā, kur pavada seru Lesteru izjādēs, turēdamies pēc iespējas tuvāk viņa zirgam, jo tā pavadu tur vārga un nedroša roka. Tomēr šodien Džordžs to nedara. Šodien viņš jāj uz ziemeļiem, uz dzelzs valstību, lai paskatītos, kas tur notiek.

Tuvojoties šai zieme|u apvidu dzelzs valstībai, viss spirgtais mežu zaļums, kas plešas ap Ceznivoldu, paliek aiz muguras un apkārtējo ainavu veido akmeņogļu raktuves un izdedži, gari skursteņi un sarkani ķieģeļi, nīkulīgas zāles klajumi, kvēloši ugunskuri un biezs, neizklīdināms dūmu mākonis. Tāda ir apkaime, kurai cauri jāj kavalērists, skatīdamies visapkārt un lūkodamies pēc tā, kā dēļ devies šurp.

Beidzot kādā rosīgā pilsētiņā, kura dimd dzelzs žvadoņā un kurā ir neredzēti daudz uguns un dūmu, ogļu putekļos nokvēpušais kavalērists aptur zirgu pie tilta, kas ved pār kanālu ar melnu ūdeni, un pavaicā kādam strādniekam, vai viņš esot dzirdējis šeit Kaunsvela vārdu.

— Tikpat labi jūs man varētu jautāt, vai es zinu pats savu vārdu, saimniek, — strādnieks atsaka.

—   Tātad šis vārds te ir tik pazīstams, draugs? — noprasa kavalērists.

—    Raunsvels? Un kā vēl!

—   Un kur viņš pašreiz varētu būt? — vaicā kavalērists, pamezdams skatienu sev priekšā.

-rVai jūs interesē banka, fabrika vai viņa māja? — strādnieks grib zināt.

—   Hml Tātad Raunsveli dzīvo tik plaši, — nomurmina kavalērists, braucīdams zodu, — tik plaši, ka man gandrīz vai prāts nesas braukt uz māju pusi. Es nudien nezinu, kura no šīm vietām mani interesē. Kā jūs domājat, vai es sastapšu misteru Raunsvelu fabrikā?

—    Grūti pateikt, kur jūs drīzāk viņu sastapsiet; šai laikā vai tiu viņam pašam, vai dēlam vajadzētu būt fabrikā, ja vien viņš vispār ir pilsētā — darba darīšanas viņam bieži liek braukāt apkārt.

Un kur tad šo fabriku meklēt? Nu, lūk, tur var redzēt tos lielos skursteņus, kas augstāki par visiem citiem. Ā, tos patiešām var labi redzēt! Nu, tad tikai jāpatur tie acīs un jāiet taisni vien uz priekšu, pēc tam būs pagrieziens pa kreisi un augsta ķieģc]u siena visas ielas garumā. Tā ir Raunsvelu fabrika.

Kavalērists patencina gājēju un lēni jāj tālāk, lūkodamies visapkārt. Atpakaļ viņš tomēr negriežas, bet novieto savu zirgu (kuru ļoti vēlas pats savām rokām izsukāt) kādā iebraucamā vietā; tur pašlaik pusdieno vairāki Raunsvela vīri — to viņš dabū zināt no zirgupuiša. Da|ai Raunsvela vīru nupat sācies pusdienlaiks, un tie šķiet pārplūdinām visu pilsētu. Viņi ir ļoti muskuļoti un spēcīgi, šie Raunsvela vīri, un mazliet nokvēpuši arī turklāt.

Džordžs iet gar ķieģeļu sienu, līdz nokļūst pie vārtiem, ieskatās pa tiem iekšā un redz visapkārt veselu milzumu dzelzs dažnedažādos veidos un apstrādes pakāpēs: stieņus, ķīļus, loksnes, tvertnes, katlus, asis, riteņus, zobratus, kloķus, sliedes, neiedomājamās formās izšķobītas un izlocītas mašīnu daļas, veselus kalnus lūžņu, kur dzelzs rūsē vecuma nevarībā, un attālas krāsnis, kur tā kvēl un burbuļo jaunības karstumā, spožus dzirksteļu kūļus, kas lido gaisā no tvaika āmura apakšas, sarkani nokaitētu dzelzi, balti nokaitētu dzelzi, melnu un aukstu dzelzi;' šķiet; ka te viscaur ir dzelzs garša un dzelzs smarža un gaisŠ valda visdažādāko dzelzs skaņu sajaukums.

«Tā tik ir vieta — uzreiz galva sāk sāpēti» kavalērists sevī rtosaka, skatīdamies, kur te varētu būt kantora ēka.

«Un kas tur nāk? Izskatās gluži kā es, kad biju jauns. Vai tik nebūs mans brāļadēls, ja var ticēt dzimtas līdzībai?» — Visu cieņu, seri

—   Gatavs pakalpot, ser! Vai jūs kādu meklējat?

—    Atvainojiet — vai jūs neesat jaunais misters Raunsvels?

—   Jā, esmu.

—    Es meklēju jūsu tēvu, ser. Man vajadzētu ar viņu parunāt.

Jaunais cilvēks atbild, ka apmeklētājs esot veiksmīgi izraudzījies laiku, jo tēvs esot tepat uz vietas, un ved Džordžu uz kantora pusi.

«Nu pavisam kā es, kad biju jauns, — līdzīgs pēc velna!» kavalērists sekodams domā. Viņi nonāk pie kādas pagalma ēkas, kuras augšstāvā ir kantora telpas. Ievērojis kabinetā kādu cilvēku, misters Džordžs tumši pietvīkst.

—    Kā lai es jūs piesaku tēvam? — vaicā jaunais cilvēks.

Džordžs, kuram domās šobrīd valda viena vienīga dzelzs, ātrumā pasaka pirmo vārdu, kas ienācis prātā, — «Tērauds», un ar šo uzvārdu apmeklētājs arī tiek pieteikts. Viņš paliek divatā ar kantorī sēdošo kungu, kura priekšā uz galda guļ rēķinu grāmatas un dažas papīra lapas, izraibinātas neskaitāmiem cipariem un dīvainu zīmējumu apveidiem. Kantora sienas ir kailas, tāpat kā logi, kas paver skatu uz dzelzs ainavu lejā. Uz galda guļ daži kaudzē sagrūsti dzelzs gabali, kas tīši pārlauzti stiprības pārbaudei dažādās lietošanas stadijās un dažādos izmantojuma veidos. It visu klāj dzelzs putekļi, un pa logu redzamas dūmu grīstes, kas smagi kāpj augšup no garajiem skursteņiem un sajaucas ar pārējo šīs Bābeles skursteņu dūmiem.

—    Esmu jūsu rīcībā, mister Tēraud, — kantora saimnieks saka, kad apmeklētājs apsēdies uz nodeldēta krēsla.

—    Redziet, mister Raunsvcl, — atbild Džordžs, saliecies uz priekšu un kreiso roku atbalstījis pret ceļgalu, bet labajā paņēmis cepuri, turklāt piesardzīgi vairīdamies sastapt brāļa skatienu, — es pieļauju, ka mans apmeklējums no jūsu viedokļa var likties drīzāk pārdrošs nekā apsveicams., Es savulaik dienēju dragūnu pulkā, un viens no maniem biedriem, ar kuru es diezgan cieši sadraudzējos, ja nemaldos, bija jūsu brālis. Cik man zināms, jums kādreiz bija brālis, kurš sagādāja ģimenei raizes un aizgāja no mājām, un neko labu tā arī nepaveica, ja nu vienīgi to, ka vairs netraucēja tuviniekus.

—    Un jūs man joprojām gribat apgalvot, — saka Dzelzs Meistars dīvaini pārvērstā balsī, — ka jūsu uzvārds ir Tērauds?

Kavalērists sastomās un paskatās uz viņu. Brālis strauji pieee|as, nosauc Džordžu vārdā un apskauj viņu abām rokām.

—    Tu esi pārāk attapīgs! — iesaucas kavalērists, un no acīm viņam izsprāgst asaras. — Esi sveiks, manu veco zēn! Ne iedomāties nevarēju, ka tu būsi kaut uz pusi tik priecīgs, mani redzot! Esi sveiks, mī|o veco zēn, esi sveiks!

Viņi paspiež viens otram roku un apskaujas vēl un vēl, un kavalērists joprojām atkārto: — Esi sveiks, manu mīļo veco zēn! — un apgalvo, ka nekad neesot cerējis, ka brālis būšot kaut uz pusi tik priecīgs, viņu redzot.

—    Gluži otrādi, — viņš piebilst, kad ir izstāstījis visus notikumus pirms ierašanās šeit, — es nemaz negribēju doties pazīstams. Domāju, ja tu, manu vārdu dzirdot, izturēsies kaut cik iecietīgi, varbūt es pamazām sadūšošos tiktāl, ka uzrakstīšu tev vēstuli. Taču es nemaz nejustos pārsteigts, brāli, ja ziņas par mani tev nebūtu sagādājušas nekāda prieka.

—    Mēs tev mājās vēl parādīsim, ko mums nozīmē šādas ziņas, Džordž, — atbild brālis. — Sī mums ir ievērojama diena, un tu, vecais kareivi, labākā reizē nemaz nevarēji atnākt. Šodien mēs ar Votu vienojāmies, ka tieši pēc gada viņš apprecēs vienu tik skaistu un krietnu meiteni, kādu tu neesi redzējis visā savu klejojumu laikā. Rīt viņa kopā ar vienu tavu brāļameitu dosies uz Vāciju, lai tur mazliet papildinātu savu izglītību. Sim notikumam par godu mēs šodien rīkojam nelielas dzīres, un tu būsi mūsu goda viesis.

Misteru Džordžu šis priekšlikums pirmajā brīdī tik ļoti samulsina, ka viņš dedzīgi pūlas atteikties no piedāvātā goda. Tomēr brāļa un brāļadēla pārliecinājumi viņu pieveic (satiekoties ar brāļadēlu, Džordžs atkal steidzas apgalvot, ka nekad neesot cerējis, ka tie abi tā priecāšoties, viņu redzot), un viesis tiek aizvests uz greznu namu, kura iekārtojumā viscaur jaušams īpatnējs, pievilcīgs sajaukums — tēva un mātes sākotnēji vienkāršās dzīves ieradumi, to pielāgojums viņu pašreizējai labklājībai un manāmi lielāka izsmalcinātība bērnu dzīves ieražās. Misteru Džordžu gluži mulsina brāļameitu pievilcība un jaukums, Rozas, viņa nākamās radinieces, daiļums un šo jauno dāmu sirsnīgie sveicieni, kurus viņš uzklausa gandrīz kā pa sapņiem. Džordžu bezmaz vai satriec brāļadēla cieņas pilnā izturēšanās pret viņu, un kavalērists sajūt smagus sirdsapziņas pārmetumus, apzinādamies, ka pats ir tīrais dīkdienis. Tomēr tikšanās ir ļoti līksma, tuvinieku pulkā valda sirsnība un patiess prieks, un misters Džordžs iziet tam visam cauri ar kareivja tiešumu un atklātību, turklāt viņa solījums ierasties kāzās un būt par vedējtēvu rada vispārēju sajūsmu. Misteram Džordžam gluži vai galva reibst, kad viņš vakarā apguļas greznajā gultā sava brāļa namā, domās kavēdamies dienas notikumos un acu priekšā redzēdams brāļameitu augumus (kas, gaisīgā muslīnā tērpti, visu vakaru biedējuši viņu ar savu skaistumu), un viņam šķiet, ka tie pēc vācu paražas griežas valsī tepat virs viņa segas.

Nākamajā rītā abi brāļi sēž divatā Dzelzs Meistara kabinetā, un vecākais ar sev raksturīgo tiešumu un prāta skaidrību stāsta, kā, pēc viņa domām, Džordžu vislabāk varētu iekārtot viņa uzņēmumā, bet tad Džordžs saspiež brāļa roku un pārtrauc viņu.

—    Es tev simtkārt pateicos, brāli, ka tu mani uzņēmi vēl sirsnīgāk, nekā liek brāļa pienākums, un vēl jo vairāk pateicos par taviem priekšlikumiem, kas pauž vairāk nekā brāļa gādību. Taču es jau esmu izvēlējies savu ceļu. Pirms stāstu tev par to, es gribētu apspriesties ar tevi vienā ģimenes jautājumā. Kā tu domā, — kavalērists vaicā, sakrustojis rokas uz krūtīm un ar nelokāmu apņemšanos raudzīdamies brālim sejā, — kā vislabāk varētu panākt, lai māte mani izsvītrotu?

—    Es laikam tevi nesaprotu, Džordž, — saka Dzelzs Meistars.

—    Es teicu, brāli, kā panākt, lai māte mani izsvītrotu? Tādā vai citādā ceļā tas noteikti jāpanāk.

—    Tu laikam domā — izsvītrotu no testamenta?

—    Nu protams, — atbild kavalērists, atkal sakrustodams rokas ar vēl apņēmīgāku izskatu. — Taisni tā es domāju — iz-svīt-ro-tu!

—    Mans mīļais Džordž, — saka brālis, — vai tiešām tev tas liekas tik nepieciešami?

, t— Jāl Absolūti nepieciešami! Citādi es nekad sev nepiedošu, ka esmu atgriezies. Un neesmu drošs, vai nesteigšos pazust atkal. Es, brāli, neesmu pārradies mājās, lai taviem bērniem un arī tev pašam nolaupītu to, uz ko tiesības ir tikai jums, — jo es savas tiesības jau sen esmu palaidis vējāl Ja es gribu palikt un dzīvot ar paceltu galvu, man jātiek izsvītrotam. Nu, pietiks. Tu esi izdarīgs cilvēks ar gaišu prātu un vari dot man padomu, kā to izdarīt.

—    Es tev drīzāk varu dot padomu, Džordž, — nesteidzīgi atbild Dzelzs Meistars, — kā to nedarīt un varbūt tomēr sasniegt savu mērķi. Paskaties uz savu māti, padomā par viņu, atceries viņas pārdzīvojumus, atgūstot tevi. Vai tiešām tu domā, ka iespējams atrast kaut vienu apsvērumu, kas liktu viņai šādi rīkoties attiecībā uz savu mīļāko dēlu? Vai tiešām tu domā, ka ir kaut viena iespēja gūt viņas piekrišanu — iespēja, kas attaisnotu tik nežēlīgu rīcību pret viņu (šo bezgala mīlošo un mīļo dvēseli!) kā šis priekšlikums? Ja tu tā domā, tu maldies. Nē, Džordž! Tev jāsamierinās ar domu, ka vajadzēs palikt neizsvītrotam. Tomēr es domāju, — un Dzelzs Meistara sejā parādās uzjautrināts smaids, redzot brāļa domīgo, vilšanās pilno vaigu, — ka tu vari panākt savu gandrīz tikpat drošā ceļā.

—    Kā tad, brāli?

—    Ja tik ļoti to gribi, ar sava testamenta starpniecību tu vari tikt vaļā no visa, ko tev būtu nelaime mantot, — dari to, kādā ceļā vien vēlies.

—    Tiesa gan! — piekrīt kavalērists un pārdomā dzirdēto. Tad viņš uzliek plaukstu uz brāļa rokas un nopietni saka: — Vai tu varētu pateikt to savai sievai un bērniem?

—    Protams.

—    Paldies! Un varbūt tu varētu arī pateikt, ka es, tiesa, esmu klaidonis, taču tīrais vējagrābslis, nevis nelietis.

Dzelzs Meistars, apspiezdams uzjautrinājuma smaidu, apsolās izpildīt šo lūgumu.

—    Paldies tev! Paldies! Kā akmens novēlās no sirds,— saka Džordžs, dziļi nopūzdamies, atbrīvodams sakrustotās rokas un novietodams delnas uz ceļgaliem. — Kaut arī es biju apņēmies, ka man jātiek izsvītrotam!

Abi brāļi sēž viens otram pretī un izskatās ļoti līdzīgi, tomēr kavalērista smagnējie vaibsti pauž tādu kā vienkāršotu pasaules uztveri, pilnīgu neziņu par daudzām dzīves gudrībām.

—    Nu labi, — viņš nosaka, pārvarējis vilšanos, — tagad par pēdējo, kas mums runājams, — par maniem nākotnes plāniem. Tā bija krietna brāļa rīcība, kad tu man piedāvāji apmesties šeit un atrast vietu tavas neatlaidības un prāta radītajā pasaulē. No sirds tev par to pateicos. Kā jau teicu, tas ir vairāk, nekā liek brāļa pienākums, un es

no sirds tev par to pateicos. — Un viņš labu brīdi spiež brāļa roku. — Bet patiesība, brāli, ir tāda, ka es esmu savvaļas augs un mani par vēlu pārstādīt iekoptā dārzā.

—    Mans mīļais Džordž, — atbild vecākais brālis, apņēmīgi raudzīdamies viņam acis un paļāvīgi smaidīdams,

—   šīs bažas tu atstāj manā ziņā un ļauj man tomēr mēģināt!

Džordžs papurina galvu.

—   Man nav ne mazāko šaubu — ja kāds to spētu, tas būtu tu; taču nevajag to darīt! Nevajag to darīt! Turklāt ir sagadījies tā, ka es varu mazdrusciņ palīdzēt seram Lesteram, kopš ģimenes nelaime iedragājusi viņa veselību, un šo palīdzību viņam ir patīkamāk pieņemt no mūsu māmuļas dēla nekā no jebkura cita.

—   Ja nu tā, mīļais Džordž, — atbild brālis, kura atklātā seja tikko jaušami apmākusies, — ja tev labāk patīk dienēt sera Lestera mājkalpotāju armijā …

—    Redzi nu, brāli! — iesaucas kavalērists, pārtraukdams viņu un atkal atspiezdams plaukstu pret ceļgalu,

—    redzi nu! Tev tāda doma ir nepatīkama, bet man ne. Tu neesi radis, ka tevi izrīko, bet es esmu. Tevī un ap tevi viscaur valda nevainojama kārtība un disciplīna, bet manī tā jāuztur kādam no malas. Mēs neesam raduši vienādi rīkoties un vienādi skatīties uz dzīvi. Savas garnizona manieres es daudz nepieminēšu, jo vakar pie tevis jutos ļoti ērti un brīvi, un domāju, ka neviens manai uzvedībai lielu uzmanību nepievērsa. Tomēr Ccznivoldā es iederēšos vislabāk — tur savvaļas augam ir vairāk telpas nekā šeit, turklāt ar to es darīšu laimīgu mūsu veco, mīļo māmuļu. Tāpēc es esmu pieņēmis sera Lestera Dedloka piedāvājumu. Iad pēc gada es atbraukšu šurp uz kāzām vai ari jebkurā citā reizē, kad ieradīšos pie tevis, es būšu pietiekami saprātīgs, lai «mājkalpotāju armiju» atstātu slēpnī un neļautu tai manevrēt pa tavu teritoriju. Es vēlreiz tev pateicos no visas sirds un ar lepnumu domāju par to Raunsvelu cilti, kurai tu būsi ielicis pamatus.

—    Tu sevi pazīsti, Džordž, — atsaka vecākais brālis, atbildēdams uz viņa rokas spiedienu, — un varbūt arī mani tu pazīsti labāk, nekā es pazīstu pats sevi. Lai notiek pēc tava prāta! Kamēr vien mēs atkal nepazaudējam viens otru, lai notiek pēc tava prāta.

385

—    Par to nebaidies! — atsaucas kavalērists. — Un tagad, pirms sēžos seglos, lai jātu mājup, es tev, brāli, gribu vēl ko palūgti vai tu nebūtu tik laipns un nepārlasītu

131157

vienu manu vēstuli? Es to paņēmu līdzi, lai nosūtītu no šejienes, jo Ceznivoldas vārds saņēmējai šobrīd varētu sagādāt sāpes. Es maz esmu rakstījis vēstules, un man ļoti rūp, lai tieši šī vēstule būtu gan patiesa, gan smalkjūtīga.

To teikdams, viņš pasniedza brālim vēstuli, kas rakstīta ciešā rokrakstā ar pabālu tinti, bet rūpīgi veidotiem, ieapa ļiem burtiem, un Dzelzs Meistars izlasa šādas rindas:

«Mis Estere Samersonel

Tā kā inspektors Bakits man darījis zināmu, ka starp kāda mums agrāk pazīstama cilvēka dokumentiem esot atrasta man adresēta vēstule, es uzdrošinos Jums pavēstīt, ka tajā bija tikai daži rīkojumi no ārzemēm — kad, kur un kādā veidā nogādāt klātpieliktu vēstuli kādai jaunai un skaistai, tolaik neprecētai dāmai Anglijā. Es šos rīkojumus precīzi izpildīju.

Tālāk es uzdrošinos darīt jums zināmu, ka šī norādījumu vēstule tika paņemta no manis tikai rokrakstu salīdzināšanai un ka citādi es to nebūtu atdevis, kaut arī tā šķita pati nekaitīgākā no visām manā rīcībā esošajām vēstulēm, — neparko nebūtu atdevis pat tad, ja manu sirdi caururbtu lode.

Un vēl es uzdrošinos piebilst: ja es būtu zinājis, ka kaut kur ir dzīvs kāds nelaimīgs vīrs, es ne mirkli nebūtu palicis mierā, iekams nebūtu atradis viņa patvērumu un dalījis ar viņu pēdējo grasi, vienlīdz lielā mērā pienākuma un vēlēšanās vadīts. Taču tika paziņots, ka viņš esot noslīcis, un ir droši zināms, ka viņš patiesi naktī pārkritis pār transportkuģa bortu kādā Īrijas ostā dažas stundas pēc kuģa ierašanās no Rietumindijas, — tā esmu dzirdējis gan no kuģa virsniekiem, gan no citiem braucējiem un zinu, ka šī vēsts oficiāli apstiprināta.

Un vēl es uzdrošinos apgalvot, ka savā ierindas kareivja necilajā stāvoklī esmu un vienmēr palikšu Jūsu uzticams kalps un ka tās īpašības, kas Jums piemīt, es cienu un apbrīnoju vairāk par visām citām un krietni vairāk, nekā spēju izteikt šī nelielā vēstījuma ietvaros.

Ar cieņu Džordžs.»

—    Diezgan oficiāls tonis, — piezīmē vecākais brālis, ar mulsumu sejā aizlocīdams vēstuli.

—    Bet tur nav nekā tāda, ko nedrīkstētu rakstīt godājamai jaunai dāmai?

— It nekā.

Tā nu vēstule tiek aizzīmogota un nolikta promsūtīšanai kopā ar Dzelzs Meistara šīsdienas korespondenci. Kad tas izdarīts, misters Džordžs sirsnīgi atvadās no visas ģimenes un grib doties seglot zirgu. Tomēr brālim negribas no viņa tik drīz šķirties, un viņš piedāvājas aizbraukt kopā ar Džordžu vieglos vaļējos ratos līdz pirmajai naktsvietai un tur palikt kopā ar viņu līdz nākamajam rītam; uz pelēkā Čeznivoldas tīrasiņu zirga šo gabaliņu varētu nojāt viens no sulaiņiem. Sis priekšlikums tiek ar prieku pieņemts, un brāļi tīkamā noskaņojumā aizvada kopīgo braucienu, paēd pusdienas un nākamajā rītā kopīgi brokasto. Tad tie vēlreiz ilgi un sirsnīgi spiež viens otram roku un beidzot šķiras; Dzelzs Meistars pagriežas uz dūmu un uguns pusi, bet kavalērists dodas pretī zaļajiem apvidiem. Agrā pēcpusdienā, kaujnieciski smagajiem zirga soļiem dunot pāri velēnām, žvadzot un šķindot iedomātiem uzkabes piederumiem, Džordžs iejāj alejā zem veco gobu lapotnēm.

LXIV NODAĻA

Esteres stāstījums.

Neilgi pēc manas sarunas ar aizbildni viņš kādu rītu ielika man rokā aizzīmogotu aploksni un teica: — Tas ir nākamajam mēnesim, mīļā. — Aploksnē es atradu divsimt mārciņas.

13*

387

Tagad es ļoti neuzkrītoši sāku veikt tādus priekšdarbus, kādi man likās nepieciešami. Iepirkdamās es vadījos pēc sava aizbildņa gaumes, ko, protams, ļoti labi pazinu, un centos sagādāt sev tādu garderobi, kas viņam darītu prieku, ļoti cerēdama, ka mati tas izdosies. Es to visu darīju, nevienam nezinot, tāpēc ka mani joprojām māca vecās bažas, ka Adu tas varētu skumdināt, un arī tāpēc, ka aizbildnis pats par gaidāmo notikumu nevienam neko nesacīja. Es biju pārliecināta, ka, ņemot vērā visus apstākļus, mūsu kāzām jānotiek pēc iespējas šaurā lokā un vienkārši. Varbūt man vajadzētu tikai pateikt Adai: «Vai tu, mīlulīt, būtu ar mieru rīt atnākt un paskatīties, kā es salaulājos?» Varbūt mūsu kāzām vajadzētu būt tikpat necilām kā Adas un Ričarda kāzas, un varbūt man pat nevajadzētu sacīt neko, iekams tās nav notikušas. Ja man būtu jāizvēlas pašai, es laikam vislabprātāk darītu tieši tā.

Vienīgais cilvēks, kam es tomēr pateicu par gaidāmo notikumu, bija misis Vudkorta. Es pastāstīju viņai, ka drīzumā salaulāšos ar savu aizbildni un ka inēs jau ilgāku laiku esam saderinājušies. Vecā kundze to uzņēma ar lielu atzinību. Kā vien prazdama viņa centās mani iepriecināt; viņas izturēšanās vispār bija daudz draudzīgāka nekā tolaik, kad mēs iepazināmies. Šķiet, viņa nebūtu žēlojusi nekādas pūles, lai man palīdzētu, tomēr es, protams, nevēlējos viņu apgrūtināt un atjāvu viņai rīkoties vienīgi tik daudz, lai sagādātu šai lāga dvēselei prieku.

Protams, šajā laikā es nepavisam nedrīkstēju piemirst rūpes par aizbildni un, protams, nedrīkstēju arī piemirst rūpes par savu mīļo draudzeni. Tāpēc man bija darba pilnas rokas, un es par to priecājos; Cārlija savukārt aizrautīgi nodevās šūšanai. Savākusi ap sevi veselus kalnus šujainpiederumu, viņa sēdēja starp pilnajiem groziņiem un apkrautajiem galdiņiem un ik pēc dažiem adatas dūrie niem ilgi skatījās apkārt ar savām apaļajām actiņām, pētīdama, kas tagad būtu jādara, un iegalvodama sev, ka to izdarīs, — tas viņai bija prieka avots un goda pienākums.

Jāatzīstas, ka tajā pašā laikā mums ar aizbildni bija dažādas domas attiecībā uz nesen atrasto testamentu, jo man tagad ar prāvu «Džāndiss pret Džāndisu» saistījās zināmas cerības. Drīz lasītājs uzzinās, kuram no mums bija taisnība, taču man ļoti gribējās cerēt. Ričardā šis atklājums izraisīja spēju rosības un pacilātības vilni, kas neilgu laiku deva viņam jaunus spēkus, taču man likās, ka viņš jau zaudējis pat spēju cerēt un saglabājis vairs tikai drudžainās raizes. Kad mēs reiz pārrunājām to ar manu aizbildni, es no dažiem viņa izteikumiem sapratu, ka mūsu laulības nenotiks ātrāk kā pirms tiesas sesijas, kuru mums tik cerīgi lika gaidīt misters Kendžs, un arvien vairāk es domāju, cik labi būtu precēties tad, kad Ričards un Ada būs drusku labāk nodrošināti.

Sesijas laiks jau bija pavisam tuvu, kad manu aizbildni aizsauca projām no pilsētas un viņš devās uz Jorkšīru mistera Vudkorta vajadzību dēj. Viņš jau iepriekš bija mani brīdinājis, ka tur būšot nepieciešama viņa klātbūtne. Kādu vakaru, kad es nupat biju atgriezusies no savas mijās draudzenes apciemojuma un pašreiz sēdēju starp saviem jaunajiem tērpiem, raudzīdamās uz tiem un visu pārdomādama, man atnesa vēstuli no aizbildņa. Tajā viņš aicināja mani pie sevis uz Jorkšīru, paskaidrodams, kuros pasta ratos man aizrunāta vieta un cikos no rīta jāizbrauc no pilsētas. Vēstules beigās bija piebilde, ka man nevajadzēšot šķirties no Adas uz ilgu laiku.

Bija jau vēls, kad es ierados galā, un aizbildnis mani jau gaidīja. Es sajutu lielu atvieglojumu, viņu redzot, jo pret vakaru mani bija sākušas mocīt bažas (jo vairāk tāpēc, ka vēstule bija ļoti īsa), vai tikai viņš nav saslimis. Bet viņš bija šeit spirgts un vesels, un, kad es atkal redzēju viņa labsirdīgo seju, kas man šobrīd likās īpaši gaiša un cēla, es nodomāju: viņš atkal ir izdarījis kādu sevišķi labu darbu. Tiesa, daudz attapības nevajadzēja, lai to iedomātos, — es taču zināju, ka tieši tāpēc viņš te ir ieradies, lai izdarītu labu darbu.

Viesnīcā mūs jau gaidīja vakariņas, un, kad bijām palikuši pie galda divi vien, viņš teica:

—    Mazo Večiņu, protams, moka liela ziņkāre, kāpēc viņa ataicināta šurp?

—    Atzīšos, aizbildni, ka moka gan, — es atbildēju,

—   kaut arī es neiedomājos sevi par Fatimu un jūs par Žilba rdi, tomēr drusku moka gan.

—    Tādā gadījumā, mana mīļā, — viņš jautri attrauca,

—    lai neapgrūtinātu jūsu naktsmieru, es nelikšu jums gaidīt līdz rītam. Man vienmēr ļoti gribējies kaut kā izrādīt Vudkortam atzinību par iejūtīgo izturēšanos pret nabaga nelaimīgo Džo, par lielo palīdzību maniem jaunajiem radiniekiem un par visu, ko viņš darījis mūsu labā. Kad tika nolemts, ka viņš apmetīsies šeit, man ienāca prātā, ka es varētu lūgt viņu pieņemt no manis dāvanu — kādu vienkāršu, ērtu mājiņu, kurā viņš varētu netraucēti atpūsties pēc dienas rūpēm. Tāpēc es sarunāju, lai tādu mājiņu sameklē; tāda tika atrasta un nopirkta par ļoti pieņemamu cenu, un pašlaik es cenšos to iekārtot tā, lai viņam tur būtu mājīgi. Tomēr aizvakar, kad izstaigāju to vēlreiz — jo tā skaitījās pilnīgi iekārtota —, es sapratu, ka pārāk maz saprotu no māju iekārtošanas, lai varētu spriest, vai viss ir tā, kā vajag. Tāpēc aizsūtīju ziņu vislabākajai saimniecītei, kādu iespējams atrast, lai viņa atbrauc man palīgā ar savu padomu. Un te nu viņa ir, — mans aizbildnis nobeidza, — reizē smejas un raud!

Ko es tur varēju līdzēt, ja viņš bija tik sirsnīgs, tik labs, tik apbrīnojams! Mēģināju pateikt, ko domāju par viņu, taču nespēju izrunāt neviena skaidra vārda.

—    Gana, gana! — aizbildnis protestēja. — Jūs tam piešķirat pārāk lielu nozīmi, Večiņ. Nu kāpēc jūs tā šņukstat, Saimniecīt, nu kāpēc?,

—    Aiz pārliecīga prieka, aizbildni… un tāpēc, ka sirds tik pilna pateicības!

—    Nu labi, labi! — viņš teica. — Ļoti jauki, ka jums tas pa prātam. Es jau tā cerēju. Gribēju, lai Saltā Nama saimniccītei būtu priecīgs pārsteigums.

Es noskūpstīju viņu un noslaucīju asaras.

—   Tagad saprotu! — es teicu. — Tas jau sen bija izlasāms jūsu sejā.

—   Vai tiešām, mana mīlā? — viņš jautāja. — Jā, mūsu Labais Gariņš prot pat lasīt sejā!

Viņš bija tik neparasti jautrs, ka arī es drīz kļuvu tikpat priecīga, un man pat sametās neērti, ka neesmu spējusi tikai priecāties vien. Nolikusies gulēt, es |āvu va]u raudām. Jā, atzīšos, ka raudāju, taču man gribējās ticēt, ka raudu aiz prieka… tiesa, es lāgā neticu, ka tas bija aiz prieka. Es divas reizes atkārtoju no galvas visu aizbildņa vēstuli.

Atausa brīnišķīgs vasaras rīts, un pēc brokastīm mēs, elkoņos saķērušies, gājām apskatīt māju, kurai bija vajadzīgs mans neaizstājamais saimnieces padoms. Pa vārtiņiem, ko aizbildnis atslēdza ar savu atslēgu, mēs iegājām puķu dārzā, un visupirms es ievēroju, ka dobes un puķu stādījumi izveidoti tieši tāpat, kā es mūsu mājās biju izveidojusi savējos.

—    Redziet, mīļā, — sacīja aizbildnis, apstādamies un līksmu seju vērodams, kā es uzņemšu redzēto, — tā kā es zināju, ka neko labāku nav iespējams izdomāt, tad aizņēmos jūsu gudrību.

Mēs izgājām cauri jaukam, nelielam augļu dārzam, kur starp zaļajām lapām šūpojās ķirši un zālē rotājās ābe[u ēnas, un nonācām pie mājas — gluži zemnieciskas ēkas ar mazām istabiņām kā leļļu namiņam; tas bija skaists mājoklis, kas izstaroja brīnišķu mieru, un visapkārt tam pletās ražena, dzīvespriecīga pasaule; attālāk, vietvietām vasaras lapotņu zaļumā slēpdamās, vizēja upe, kas savā ceļā darbināja dūcošas ūdensdzirnavas un meta līkumu caur tuvējo pļavu, kas atradās rosīgas pilsētiņas nomalē; pļavā jautros bariņos pulcējās kriketa spēlētāji, un virs baltas telts rāmajā rietumu vējā plīvoja karogs. Mēs izstaigājām jaukāš istabas, izgājām pa nelielās, zemnieciskās verandas durvīm, pakavējāmies zem mazajām koka kolonādēm, ko rotāja sausserži, jasmīni un vīteņaugi, un it visur — gan tapetēs, gan mēbeļu krāsās, gan visu sīko greznuma priekšmetu izvietojumā — es, tāpat kā iepriekš, redzēju atspoguļojamies savu gaumi, savas tieksmes, savus niecīgos uzlabojumus un izgudrojumus, ko mājinieki allaž uzņēma ar jokiem un atzinību… it visur es redzēju kaut ko no sevis.

Man viss šeit likās bezgala skaists, un es neslēpu sajūsmu, tomēr viena slepena šaubu dzirkstele palika kvēlojam manī, visu to redzot. Es domāju — ak, vai tikai tas darīs viņu laimīgu? Vai viņam nebūtu vieglāk atgūt dvēseles mieru, neredzot mani it visur savā tuvumā? Kaut arī es neesmu tāda, kādu viņš mani iedomājies, tomēr viņš mani Joti mīl, un šis iekārtojums var sāpīgi atgādināt viņam to, ko viņš jūtas zaudējis. Man negribējās, lai viņš aizmirstu mani, un varbūt viņš neaizmirstu arī bez visiem šiem atgādinājumiem, taču mans ceļš bija vieglāks un es biju gatava samierināties pat ar to, ka topu aizmirsta, ja vien tas darītu viņu laimīgāku.

—    Un nu, Mazā Vcčiņ, — teica mans aizbildnis, kuru es nekad vēl nebiju redzējusi tik lepnu un priecīgu kā tagad, kad viņš man visu šo izrādīja un klausījās manus atzinības vārdus, — nu pats pēdējais — mājas nosaukums.

—    Kāds tas ir, mīļo aizbildni?

—    Manu meitenīt, — viņš teica, — nāciet un paskatieties!

Viņš aizveda mani uz priekšējo lieveni, kur līdz šim bija vairījies iet, un, pirms mēs izgājām ārā, apstājās un vaicāja;

—    Mans mīļais bērns, vai jūs nenojaušat, kā sauc Šo māju?

—    Nē! — es atbildēju.

Mēs nokāpām no lieveņa, un viņš man parādīja uzrak stu virs tā — «Saltais Nains».

Aizvedis mani līdz soliņam koku paēnā, viņš apsēdās blakus un, saņēmis manu roku savējā, sāka runāt:

—    Manu mīļo meitenīt, lai kādas būtu mūsu līdzšinējās attiecības, es, šķiet, vienmēr esmu centies no sirds, lai jūs būtu laimīga. Kad es aizrakstīju jums vēstuli, uz kuru jūs atbildējāt, — te viņš pasmaidīja, — es, tiesa, ne mazums domāju pats par savu laimi, tomēr domāju arī par jūsējo. Šodien man lieki sev vaicāt, vai citos apstākļos es būtu jebkad atgriezies pie tā senā sapņa, ko palaikam loloju, kad jūs vēl bijāt pavisam jauniņa, — pie sapņa, ka jūs kādu dienu varētu kļūt mana sieva. Notika tā, ka es pie tā atgriezos, uzrakstīju jums vēstuli un jūs atnesāt man atbildi. Vai jūs klausāties, ko es stāstu, mī|ais bērns?

Man sala, un es viscaur drebēju, taču dzirdēju ikvienu aizbildņa vārdu. Es sēdēju, nenovērsdama acis no viņa, un, kad lejupslīdošās saules stari cauri lapotnei apspīdēja viņa galvu, man šķita, ka redzu šai sejā atmirdzam tādu gaišumu, kāds var būt vienīgi eņģeļa vaigā.

—    Klausieties, mana mīļā, bet nesakiet neko! Tagad jā-, runā man. Nav svarīgi, kad es sāku šaubīties, vai man iecere tiešām darīs jūs laimīgu. Mājās atgriezās Vudkorts, un drīz man vairs šaubu nebija nemaz.

Es apķēros viņam ap kaklu, piespiedu galvu pie viņa krūtīm un ļāvos raudām.

—    Palieciet tā, mans bērns, palieciet tā droši un nebēdājiet, — viņš teica, viegli piekļaudams mani sev klāt. — Es tagad esmu jūsu aizbildnis un tēvs. Palieciet tā un ļaujieties mieram!

Mierinoši kā lapu klusā čaboņa, maigi kā rēnais novakars, gaiši un labvēlīgi kā saule viņa vārdi skanēja tālāk:

—    Saprotiet mani, mīļā meitenīti Es pazīstu jūsu augsto pienākuma apziņu un uzticīgo sirdi, tāpēc nešaubījos, ka jūs būsiet apmierināta un laimīga ar mani, tomēr sapratu, ar kuru jūs būsiet vēl laimīgāka. Nav brīnums, ka es atminēju viņa noslēpumu jau tad, kad Labais Gariņš bija akls pret to, jo es daudz labāk par saimniecīti pašu pazinu viņas krietnumu, ko nekas nespēs mainīt. Tā! Alens Vudkorts jau sen bija uzticējis man savu noslēpumu, kaut arī es viņam savējo uzticēju tikai vakar, pavisam neilgi pirms jūsu ierašanās. Tomēr es nevarēju pieļaut, ka tāds zelts kā mana Estere netiktu pienācīgi novērtēts, es nevarēju pieļaut, ka manas mīļās meitenes brīnišķās īpašības paliktu nepamanītas un nezināmas, es nevarēju pieļaut, ka viņa tiek pieņemta Morgana Apkerriga dzimtā tikai aiz žēlsirdības; nē, neparko, kaut arī man piedāvātu zeltu visu Velsas kalnu svarā!

Viņš apklusa un noskūpstīja mani uz pieres, un es atkal sāku elsot un raudāt. Man šķita, ka sirds neizturēs sāpīgās gaviles, ko manī viesa viņa cildinājumi.

—    Nomierinieties, Mazā Večiņ! Neraudiet, jo šī diena ir priekam. Es to gaidīju jau daudzus mēnešus! — viņš pa'cilāti teica. — Vēl daži vārdi, Labo Gariņ, un es būšu beidzis. Tā kā biju apņēmies neļaut nevienai drusciņai Esteres vērtības palikt nemanītai, es izšķīros par īpašu, slepenu sarunu ar misis Vudkortu. «Redziet, kundze,» es viņai teicu, «es nepārprotami nojaušu — pareizāk sakot, skaidri zinu —, ka jūsu dēls mīl manu aizbilstamo. Turklāt esmu pilnīgi pārliecināts, ka arī mana aizbilstamā mīl jūsu dēlu, taču viņa upurēs savu mīlu par labu pienākumam un pieķeršanās jūtām un upurēs to tik pilnīgi, nešaubīgi un svēti, ka jūs to pat nenojautīsiet, kaut arī būtu ar viņu kopā dienu un nakti.» Tad es viņai izstāstīju visu mūsu pagātni — mūsējo, savējo un jūsējo. «Un tagad, kundze,» pēc tam es teicu, «kad nu jūs visu to zināt, nāciet un padzīvojiet kādu laiku pie mums. Nāciet un dienu no dienas vērojiet manu bērnu; sakiet, ko vēlaties, par viņas izcelšanos, kas ir tāda un tāda, — jo es nicinātu sevi, ja to slēptu, — un, kad būsiet to visu labi pārdomājusi, pasakiet man, kas tad īsti ir likumīgas asinssaites.» Jāteic, ka varu apliecināt cieņu viņas velsiešu asinīm, mījāl — mans aizbildnis sajūsmināts iesaucās. — Sirds, caur kuru tās plūst, tagad lolo tikpat sirsnīgu, apbrīnas pilnu mīlestību pret Labo Gariņu kā manējā!

Viņš maigi pacēla manu galvu un, kad es plekļāvos viņam ciešāk, vairākkārt noskūpstīja mani ar tēva sirsnību. Cik skaidri es tagad izjutu viņa — aizstāvja un sargātāja — lomu, par ko daudzkārt biju domājusi!

—    Un vēl daži vārdi. Kad Alens Vudkorts atklāja jums savu mīlestību, viņš to darīja ar manu ziņu un piekrišanu, tomēr es necentos viest viņā cerības, nepavisam ne, jo šādi priecīga pārsteiguma brīži man ir vislabākā atmaksa, un es biju pārāk skops, lai aizlaistu prom no tās kaut drusciņu. Mēs tikai norunājām, ka viņš atnāks un izstāstīs man visu jūsu sarunu, un to viņš arī izdarīja. Tas ir viss, kas man sakāms. Mana vismīļā, Alens Vudkorts stāvēja līdzās jūsu mirušajam tēvam; viņš stāvēja līdzās jūsu mātei. Sis ir Saltais Nams. Šodien es dāvāju šim namam tā saimnieci, un, Dievs mans liecinieks, tā ir brīnišķīgākā diena manā mūžā!

Viņš piecēlās un piecēla kājās arī mani. Mēs vairs nebijām divi vien. Mans vīrs — un tā es viņu saucu jau septiņus laimīgus gadus — stāvēja man līdzās.

—    Alen, — teica mans aizbildnis, — pieņemiet no manis šo labprātīgo dāvanu — vislabāko sievu, kāda jebkad bijusi pasaulē. Varu vēl piebilst vienīgi to, ka jūs esat viņas cienīgs, un es to zinu! Un kopā ar viņu pieņemiet šo mājvietu, ko viņa jums nes. Jūs zināt, Alen, kādu viņa to darīs; jūs zināt, kādu viņa ir darījusi pirmo Salto Namu.

Ļaujiet man reizēm baudīt šīs mājas laimi kopā ar jums, un es zināšu, ka neko neesmu upurējis. Neko, neko!

Viņš noskūpstīja mani vēlreiz, un šoreiz asaras iemirdzējās viņa acīs, kad viņš atkal sāka runāt:

—    Ester, mana vismīļotā, nav viegli šķirties pēc tik daudziem gadiem! Es zinu, ka mana kļūda sagādājusi jums dažu labu pārdzīvojumu. Piedodiet savam vecajam aizbildnim un atdodiet viņam agrāko vietu savā mīlas pilnajā sirdī, bet pārējo gaisiniet no atmiņas. Alen, saņemiet manu mīļoto bērnu!

Viņš izgāja no zaļās lapotnes paēnas un, apstājies uz saules apspīdēta celiņa, priecīgi pagriezās pret mums un teica:

—    Jūs mani atradīsiet tepat netālu kaimiņos. Vējš pūš no rietumiem, Mazā Večiņ, tikai no rietumiem! Un lai neviens man turpmāk vairs nesaka paldies, jo tagad es atgriezīšos pie saviem vecpuiša ieradumiem, un, ja kāds šo brīdinājumu neievēros, es aizbēgšu un vairs nenākšu atpakaļ!

Cik laimīgi mēs todien bijām, cik neaprakstāmi bija mūsu prieks, atvieglojums, cerība, pateicība, svētlaime! lika nolemts, ka mēs salaulāsimies mēneša beigās, bet, kad ieradīsimies apmesties savā jaunajā mājā, — tas atkarīgs no Ričarda un Adas.

Nākamajā dienā mēs visi trijatā devāmies atpakaļ uz Londonu. Līdzko bijām ieradušies pilsētā, Alens taisnā ceļā devās pie Ričarda, lai paskatītos, kā viņam klājas, un aiznestu viņam un manai mīlulei mūsu priecīgo vēsti. Kaut gan bija jau vēls, arī es gribēju uz brītiņu iegriezties pie Adas, tomēr vispirms kopā ar aizbildni aizbraucu mājās, lai uzvārītu viņam tēju un pasēdētu viņam blakus savā vecajā krēslā, jo man negribējās, lai tas uzreiz kļūtu tukšs.

Atgriezušies mājās, mēs uzzinājām, ka šodien mani trīs reizes meklējis kāds jauns cilvēks un, trešajā reizē noskaidrojis, ka nebūšu mājās agrāk par desmitiem vakarā, atstājis ziņu, ka «ap to laiku pienākšot». Visas trīs reizes 'viņš atstājis vizītkarti ar uzrakstu «Misters Gapijs».

Tā kā man, saprotams, bija jāgudro, kāds varētu būt šo apciemojumu iemesls, un tā kā šis apmeklētājs manās domās allaž saistījās ar kaut ko komisku, iznāca tā, ka es pasmiedamās izstāstīju aizbildnim par mistera Gapija seno bildinājumu un tā vēlāko atsaukumu.

—    Pēc visa tā mums šis varonis noteikti jāpieņem, — sacīja aizbildnis. Mēs pateicām kalpotājiem, lai misteru Gapiju ved pie mums iekšā, tiklīdz viņš atkal ieradīsies, un, tikko bijām to izdarījuši, viņš jau bija klāt.

Viesi manāmi samulsināja mana aizbildņa klātbūtne, taču viņš saņēmās un teica: — Esiet sveicināts, seri

—    Bsiet sveicināts, ser! Kā klājas?

—    Pateicos, ser, itin ciešami, — atbildēja misters Gapijs. — Atļaujiet iepazīstināt jūs ar manu māti misis Gapiju no OFdstrītroudas un ar manu uzticamo draugu misteru Vīvlu! Patiesību sakot, mans draugs tikai zināmu laiku dēvēja sevi par Vīvlu, bet viņa īstenais un pareizais uzvārds ir Džoblings.

Mans aizbildnis lūdza viņus apsēsties, un visi trīs paklausīja šim aicinājumam.

—    Tonij, — pēc neveikla klusuma brīža misters Gapijs griezās pie sava drauga, — varbūt tu pastāstīsi, kāpēc esam nākuši šurp?

—    Stāsti vien pats! — draugs diezgan pikti atmeta.

—    Nu tad redziet, mister Džāndis, ser, — pēc pārdomu brīža iesāka misters Gapijs; viņa māti tas varen uzjautrināja, un viņa pauda sajūsmu, iebuksnīdama misteram Džoblingam ar elkoni un apbrīnojami izteiksmīgi pamirkšķinādama man ar aci, — es biju iedomājies, ka sastapšu mis Samersoni vienu pašu, un nebiju gatavojies uz jūsu godājamo klātbūtni. Taču, iespējams, mis Samersone jums ir minējusi, ka starp mums kādreiz agrāk ir norisinājies kas svarīgs?

—   Jā, — smaidīdams atteica mans aizbildnis, — mis Samersone man ir darījusi zināmu šo apstākli.

—    Tas visu atvieglo, — sacīja misters Gapijs. — Ser, mans mācekļa laiks «Kendža un Kārboja» firmā ir beidzies, un šķiet, ka abas ieinteresētās puses palikušas apmierinātas. Tagad es esmu ieskaitīts (pēc eksāmena, kura dēļ varēja bez prāta palikt, jo tur jāsagrūž galvā vesels lēvenis blēņu, ko nevienam nevajag) pilnvarnieku sarakstā, un te ir mana apliecība, ja jums labpatiktos to redzēt.

—    Pateicos, mister Gapij, — atteica mans aizbildnis, — es esmu gatavs atzīt jūsu apliecību par derīgu — tā laikam jūs izsakāties tiesā.

Misters Gapijs atvilka roku no kabatas, no kuras bija grasījies kaut ko izņemt, un turpināja savu sakāmo;

—    Man pašam kapitāla nav, taču mātei ir neliels īpašums ikgada rentes veidā, — (šai vietā mistera Gapija māte sāka kratīt un šūpot galvu tā, it kā nespētu valdīt sajūsmu par šo piezīmi; pēc tam viņa aizsedza muti ar kabatlakatiņu un atkal pamirkšķināja man ar aci), — tā kā dažas mārciņas kantora vajadzībām es katrā laikā varu no viņas dabūt, turklāt bez procentiem, un tā, paši saprotat, ir zināma priekšrocība, — izteiksmīgi paziņoja misters Gapijs.

—    Tā neapšaubāmi ir priekšrocība, — piekrita mņs aizbildnis.

—    Man jau ir savi klienti Lambetas rajonā, Volkotskvēra tuvumā, — turpināja misters Gapijs. — Tāpēc es tur esmu noīrējis māju — tā, pēc manu draugu domām, iegūta ļoti izdevīgi (nodokli pavisam niecīgi, ērtību izmantošana ieskaitīta īres maksā) — un gatavojos tur atvērt savu kantori.

Tagad mistera Gapija māte sāka pavisam nevaldāmi purināt galvu un šķelmīgi smaidīja katram, kas uz viņu paskatījās.

—    Tur ir sešas istabas, ja neskaita klāt virtuves, — teica misters Gapijs, — un, pēc manu draugu domām, dzīvoklis ir ērts un plašs. Kad es runāju par draugiem, es pirmkārt domāju savu draugu Džoblingu, kurš mani pazīst, šķiet, jau kopš bērnu dienām, vai ne? — un misters Gapijs paraudzījās viņā ar jūsmīgu izteiksmi sejā.

Misters Džoblings apstiprināja šos vārdus ar kāju šļūkāšanu.

—    Mans draugs Džoblings palīdzēs man šai darbā, veikdams ierēdņa pienākumus, un dzīvos tajā pašā mājā, — teica misters Gapijs. — Arī mana māte apmetīsies turpat, kad beigsies viņas Oldstrītroudas dzīvokļa īres termiņš, tā ka par sabiedrības trūkumu nevajadzēs žēloties. Mans draugs Džoblings no dabas ir apveltīts ar aristokrātiskām tieksmēm un zina visu, kas notiek labākajās aprindās, turklāt viņš pilnībā atbalsta manus pašreizējos centienus.

Misters Džoblings norūca: — Bez šaubām, — un atvirzījās mazliet tālāk no mistera Gapija mātes elkoņa.

—".Un, tā kā mis Samersonci nav no jums noslēpumu, ser, — turpināja misters Gapijs, — tad man nav jāstāsta (māt, lūdzama, pasēdi brītiņu mierā!), ka mis Sarnersones tēls reiz bija man dziļi iespiedies sirdī un ka es izteicu viņai bildinājumu.

—    Par to es esmu dzirdējis, — sacīja mans aizbildnis.

—    Apstākļi, pār kuriem man nebija varas — drīzāk otrādi —, lika šim tēlam uz laiciņu izbālēt. Mis Samersones izturēšanās šai laikā bija visnotaļ slavējama, es pat teiktu — cēlsirdīga.

Aizbildnis paplikšķināja man pa plecu un izskatījās ļoti uzjautrināts.

—    Bet tagad, — misters Gapijs turpināja, — es esmu sasniedzis tādu dvēseles stāvokli, ka vēlos šo cēlsirdību atdarīt ar tikpat cildenu rīcību. Es vēlos pierādīt mis Samersonei, ka spēju pacelties tādos augstumos, ko viņa no manis diezin vai būtu gaidījusi. Esmu sapratis, ka tēls, kas man šķita izgaisis no sirds, patiesībā nemaz nav izgaisis. Tā iespaids uz mani joprojām ir milzīgs, un, pakļaudamies šim iespaidam, es vēlos aizmirst apstākļus, pār kuriem mums nevienam nav bijis varas, un atkārtot bildinājumu, ko man bija gods izteikt mis Samersonei agrāk. Es lūdzu atļauju nolikt savu Volkotskvēra namu, savu kantori un sevi pašu pie mis Samersones kājām.

—    Patiešām ļoti cēlsirdīgs priekšlikums, ser, — piezīmēja mans aizbildnis.

—    Protams, ser, — dedzīgi atsaucās misters Gapijs, — tieši tāda ir mana vēlēšanās — būt cēlsirdīgam! Nedomāju, ka, lūgdams mis Samersones roku, es upurētos, nepavisam ne; arī mani draugi tā nedomā. Tomēr atļaušos piebilst, ka ir daži apstākļi, kas ņemami vērā un kas atsver manus iespējamos sīkos trūkumus, tā ka viss ir taisnīgi un pilnīgā līdzsvarā.

—    Es atļaušos pats mis Samersones vārdā atbildēt uz jūsu priekšlikumu, ser, — teica mans aizbildnis un smiedamies pašķindināja zvanu. — Viņa ir ļoti aizkustināta par jūsu cēlajiem piedāvājumiem un saka jums «arlabvakaru», un novēl visu to jaukāko nākotnē!

—    Ā! — iesaucās misters Gapijs, neizpratnē blenzdams mums pretī. — Vai tas jāsaprot kā piekrišana, kā noraidījums vai kā vēlēšanās padomāt, ser?

—    Kā noteikts noraidījums, cienītais kungs! — atteica mans aizbildnis.

Misters Gapijs neticīgi paskatījās vispirms uz savu draugu, pēc tam uz māti, kas piepeši bija kļuvusi ļoti nikna, pēc tam uz grīdu un visupēc uz griestiem.

—    Patiešām? — viņš pārjautāja. — Tādā gadījumā, Džobling, ja tu esi man tāds draugs, par kādu uzdodies, es domāju, tu varētu izvadīt ārā manu māti, lai viņa ir

t

nost no acīm un negrozās tur, kur viņas klātbūtne nav vēlama.

Taču misis Gapija neparko nebija dabūjama ārā un nost no acīm. Par to viņa negribēja ne dzirdēt. — Taisieties labāk, ka tiekat! — viņa uzsauca manam aizbildnim. — Kas tad nu vēl nebūs? Alans dēls jums nav pietiekami labs, vai? Kaunēties jums vajadzētu! Vācieties ārāl

—    Cienitā kundze, — mans aizbildnis atsaucās, — diez vai ir saprātīgi man pavēlēt iet ārā pašam no savas istabas.

—    Man vienalga! — atcirta misis Gapija. — Vācieties ārā! Ja mēs jums neesam pietiekami labi, tad ejiet un meklējiet labākus! Ejiet un meklējiet!

Misis Gapijas noskaņojuma piepešā pārmaiņa — no sparīgas jautrības uz negantu apvainošanos — man bija pilnīgi negaidīta.

—    Ejiet un meklējiet labākus! — viņa atkārtoja. — Vācieties ārāl

Šķiet, ka vairāk par visu misis Gapiju pārsteidza un saniknoja tas, ka mēs tomēr nedomājām iet ārā. — Kāpēc jūs nevācaties ārā? — viņa noprasīja. — Kāda velna pēc jūs te vēl stāvat?

—    Māt, vai tu beidzot pievaldīsi mēli? — iejaucās viņas dēls, kurš visu laiku centās nostāties vecajai dāmai ceļā un ar plecu atstumt viņu atpakaļ, kamēr viņa neatlaidīgi virzījās virsū manam aizbildnim.

—    Nē, Viljam, — misis Gapija atcirta. — Neparko nel Ja viņš nevāksies ārā, tad neparko ne!

Tomēr beigu beigās misters Gapijs un misters Džoblings par abiem savaldīja saniknoto māti (viņa tagad neganti lamājās) un, par spīti pretestībai, noveda lejā pa kāpnēm; jo zemāk viņa kāpa, jo augstāka kļuva viņas balss — tā joprojām neatlaidīgi uzstāja, lai mēs tūlīt pat ejot un meklējot sev labākus preciniekus un, pats galvenais, lai mēs vācoties taču reiz ārā no istabas.

LXV NODAĻA

Jaunas dzīves sākums.

Tiesas sesija bija sākusies, un mans aizbildnis saņēma ziņu no mistera Kendža, ka prāva tikšot skatīta pēc divām dienām. Tā kā mani spārnoja cerības attiecībā uz jauno testamentu, es jutos diezgan satraukta, un mēs ar Alenu nolēmām tajā rītā aiziet uz tiesu. Ričards bija ārkārtīgi uzbudināts, turklāt viņš izskatījās ļoti novājējis un nomākts, kaut gan joprojām cieta no gara, nevis miesas kaites, un tādējādi manai mīļajai draudzenei vairāk nekā jebkad bija vajadzīgs atbalsts. Taču viņa ar lielām cerībām — un nu jau itin drīz — gaidīja to palīdzību, par ko tika man stāstījusi, un ne brīdi neļāvās pagurumam.

Tolaik sesija risinājās Vestminsteras zālē, kur arī vajadzēja atsākties prāvai. Tā tur bija atsākusies, man šķiet, jau reizes simt, taču es netiku vaļā no domas, ka šoreiz tā tiešām varētu vest pie kāda iznākuma. Lai nokļūtu Vestminsteras zālē laikus, mēs tūlīt pēc brokastīm kopā izgājām no mājas un kopā — cik tas šķita brīnišķīgi un neparasti! — devāmies projām pa rosības pilnajām ielām.

Mēs gājām, prātodami, kā varētu palīdzēt Ričardam un Adai, un tad piepeši es izdzirdu saucienu: — Ester! Mana mīļā Ester! — Pa garāmbraucošas karietes logu bija izliekušies Kedija Dželibija — viņa devās pie saviem audzēkņiem (to bija daudz, tāpēc viņa īrēja karieti, lai spētu visus apbraukāt) —, un šķita, ka viņa grasās mani apskaut tāpat pa gabalu, no simt jardu attāluma. Es Kedijai biju aizrakstījusi un izstāstījusi visu, ko paveicis mans aizbildnis, taču nebiju atradusi nevienu brīvu brīdi, lai aizietu ciemos. Mēs, protams, griezāmies atpakaļ, un sirsnīgā meitene bija tik sajūsmināta un tik aizrautīgi ļāvās atmiņām par to vakaru, kad bija atnesusi man «pielūdzēju puķes», un tik nevaldāmi mīļoja un spieda plaukstās manu seju (raudama līdzi arī cepuri), un tik trakulīgi pauda savu prieku, saukdama mani visādos mīļvārdiņos un stāstīdama Alenam, ka es esot nezin ko izdarījusi viņas labā, ka man vajadzēja vien kāpt iekšā mazajā karietē un ļaut viņai izpaust visu, kas uz sirds, citādi viņa nespētu nomierināties. Alens, stāvēdams ārpusē pie loga, izskatījās tikpat priecīgs kā Kedija, un arī es biju tikpat priecīga kā viņi abi; pati nesaprotu, kā es galu galā tiku vaļā — gandrīz vai ar varu izlauzos no karietes un smejoša, piesarkusi, sagumzītām drēbēm paliku stāvam, raudzīdamās pakaļ Kedijai — tā skatījās pa karietes logu, kamēr vien varēja mūs saredzēt.

Sīs sastapšanās dēļ mēs sasniedzām Vestminsteras zāli pusstundu vēlāk, un izrādījās, ka sēde jau sākusies. Vēl ļaunāk — šodien Lorda kanclera tiesa bija sapulcējusi tādu cilvēku pūli, ka telpa bija pilna līdz pēdējai iespējai un mēs ne redzējām, ne dzirdējām, kas notiek iekšpusē. Šķiet, tur norisinājās kas jocīgs, jo palaikam zāli pāršalca smiekli, kam sekoja sauciens: «Klusumu!» Šķiet, tur norisinājās kas interesants, jo visi pūlējās piekļūt tuvāk pie runātājiem, šķiet, tur norisinājās kas tāds, kas ]oti iepriecināja likuma vīrus, jo ārpusē, pūļa aizmugurē, stāvēja vairāki jauni advokāti ar parūkām un vaigubārdām un, kad viens no viņiem kaut ko pateica pārējiem, visi sabāza rokas kabatās, smējās locīdamies un dauzīja kājas pret akmens grīdu.

Mēs pavaicājām kādam blakusstāvošam kungam, vai viņš nezina, kāda prāva šobrīd risinās zālē. «Džāndiss pret Džāndisu», viņš mums paskaidroja. Mēs jautājām, vai viņš nezina, kāds tajā šobrīd ir stāvoklis. Nē, to viņš nudien nezinot, to neviens nekad īsti nezinot, bet visas pazīmes liecinot, ka prāva beigusies. Vai beigusies līdz nākamai dienai, mēs pārjautājām. Nē, viņš teica, tā esot beigusies pavisam.

Beigusies pavisam!

Izdzirdējuši šo neticamo atbildi, mēs saskatījāmies, gluži apstulbuši no pārsteiguma. Vai tiešām iespējams, ka jaunais testaments beidzot visu atrisinājis un Ada ar Ričardu tagad būs bagāti? Šāda iespēja likās pārāk skaista, lai būtu patiesa. Ak vai, tā arī bijal

Mūsu gaidpilnais satraukums nevilkās ilgi, jo pūlis drīz sakustējās un ārā straumēm sāka plūst cilvēki — sakarsuši, pietvīkuši, un viņiem līdzi vēlās sasmakuša gaisa vilnis. Tomēr visi izskatījās ļoti uzjautrināti un palika tāds iespaids, it kā ]audis būtu nupat skatījušies komēdiju vai žonglieru uzstāšanos, nevis Lorda kanclera tiesas prāvu. Mēs stāvējām malā, gaidīdami, vai neieraudzīsim kādu pazīstamu seju, un drīz mums garām sāka nest ārā lielus dokumentu saiņus — saiņus, kas ielikti maisos, saiņus, kas savu izmēru dēļ nebija ieliekami maisos, milzīgus papīra krājumus, sakrautus dažādu apveidu un arī pavisam bezveidīgās kaudzēs; nesēji grīļojās zem to svara, meta tos uz akmens grīdas un gāja pakaļ jauniem krājumiem. Arī šie ierēdņi smējās. Mēs pametām skatienu uz šiem papīriem un, visur redzēdami Džāndisu prāvas nosaukumu, pajautājām kādam amatvīram, kas stāvēja tiem pa vidu, vai prāva patiesi beigusies.

— Jā! — viņš apstiprināja. — Beidzot galā gan! — un arī iesmējās.

Šajā brīdī mēs ieraudzījām no zāles iznākam misteru

Kendžu — viņš cienīgā laipnībā klausījās, ko viņam stāsta misters Volss; runātājs izturējās bijīgi un rokā nesa pats savu dokumentu maisu. Misters Volss mūs ieraudzīja pirmais.

—    Redziet, kur mis Samersone, ser, — viņš teica. — Un misters Vudkorts arī.

—    Patiešām! Jā! Nudienl — atsaucās misters Kendžs, paceldams cilindru un paklanīdamies pret mani ar izsmalcinātu laipnību. — Sveicināti! Priecājos, jūs redzot! Vai mistera Džāndisa šeit nav?

Nē. Viņš šeit nenāk nekad, es atgādināju tiesu vīram.

—    Jā, patiešām, — atteica misters Kendžs, — šoreiz varbūt arī labāk, ka viņa te nav, jo mistera Džāndisa… es teiktu, savdabīgā, nelokāmā nostāja — ja vien drīkstu šādi izsacīties sava krietnā drauga prombūtnē —, iespējams, šodien būtu vēl vairāk nostiprinājusies; protams, bez dibināta pamata, tomēr iespējams, ka tā būtu nostiprinājusies.

—    Tad sakiet, lūdzami, — kas te šodien notika? — vaicāja Alens.

—    Atvainojiet, kā jūs teicāt? — pārjautāja misters Kendžs ar sevišķu laipnību.

—    Kas te šodien notika?

—    A, kas notika? — atkārtoja misters Kendžs. — Saprotu. Jā. Neteiksim, ka noticis būtu daudz, neteiksim, ka daudz. Mēs bijām spiesti apstāties… mēs, varētu sacīt, negaidot nokjuvām … es teiktu, uz sliekšņa.

—    Vai testamentu atzina par derīgu, ser? — jautāja Alens. — Pasakiet mums vismaz to!

—    Ar lielāko prieku, ja vien varētu, — atteica misters Kendžs, — taču mēs to neizskatījām… mēs to neizskatījām.

—    Mēs to neizskatījām, — atkārtoja misters Volss, un viņa klusā, dobjā runa skanēja kā atbalss.

—    Jums jāsaprot, mister Vudkort, — .paskaidroja misters Kendžs, izdarīdams pārliecinošas un nogludinošas kustības ar plaukstu, šo savu sudraba ķelli, — šī bija liela prāva, šī bija ieilgusi prāva, šī bija sarežģīta prāva. Ne jau bez pamata «Džāndiss pret Džāndisu» bija sava veida piemineklis Lorda kanclera tiesas praksē.

—    Piemineklis, uz kura ilgus gadus sēdējusi pacietība! — iesaucās Alens.

—    Labi teikts, nudien, ser! — atbildēja misters Kendžs, pasmiedamies savus tēvišķi laipnos smieklus. — Labi teikts! Un vēl jums jāsaprot, mister Vudkort, — viņš atkal kļuva cienīgi nopietns, gandrīz bargs, — ka šīs lielās prāvas neskaitāmās grūtības, neparedzētie apstākļi, meistarīgie domas lidojumi un tiesas procedūru formas ir prasījuši daudz pūliņu, spēju, daiļrunības, zināšanu, kā arī saprāta, mister Vudkort, augsti attīstīta saprāta. Daudzus gadus mūsu… es teiktu, mūsu advokatūras ziedi un mūsu… uzdrikstos piebilst, tiesu gudrības rudens nobriedušie augļi ir dāsni dāvāti Džāndisu prāvai. Ja sabiedrība gūst labumu no ši izcilā gudrības iemiesojuma un ja valsts lepojas ar šo rotu, tad par to ir jāatlīdzina naudā vai citā izteiksmē ar tādu pašu vērtību.

—    Mister Kendž, — Alens viņu pārtrauca, šķiet, acumirklī visu sapratis, — atvainojiet, mēs ļoti steidzamies! Vai tas nozīmē, ka viss mantojamais īpašums ir iztērēts prāvas izmaksās?

—    Hml Tā liekas gan, — atbildēja misters Kendžs. — Ko jūs par to sakāt, mister Vols?

—    Tā liekas gan, — atbalsoja misters Volss.

—    Un ka prāva tādējādi izbeidzas un zaudē spēku?

—    Acīmredzot, — atteica misters Kendžs. — Mister Vols?

—    Acīmredzot, — apstiprināja misters Volss.

—    Mana vismīļotā, — Alens pačukstēja, — Ričardam tas būs briesmīgs trieciens!

Viņa sejā atspoguļojās tādas bažas — bet viņš taču ļoti labi pazina savu draugu! — un arī es pati jau tik ilgi biju vērojusi Ričarda lēno bojāeju, ka vārdi, ko man bija teikusi Ada savas mīlošās sirds priekšnojautās, ieskanējās man ausīs gluži kā kapu zvani.

—    Ja gadījumā vēlaties satapt misteru Kārstonu, ser,— teica misters Volss, panākdamies mums nopakaļ, — jūs atradīsiet viņu tiesas zālē. Kad gāju prom, viņš tur vēl palika, lai drusku atgūtos. Visu labu, ser, visu labu, mis Samersone! — Savilkdams ciešāk dokumentu maisa auklas, viņš man uzmeta savu gauso plēsoņas skatienu, nosēcās, it kā nupat būtu norijis pēdējo sava klienta gabalu, un steigšus sekoja misteram Kendžam, šķiet, baidīdamies zaudēt viņa daiļrunības visžēlīgo atblāzmu; pēc brīža viņa melpais, drūmais stāvs līdz zodam aizpogātajā apmetnī izslīdēja pa zemajām durvīm telpas attālākajā galā.

—    Mīļotā, — teica Alens, — atstāj uz brīdi manā ziņā to svēto pienākumu, ko reiz man uzticējil Steidzies mājās ar jauno ziņu un vēlāk atnāc pie Adas!

Es neļāvu viņam pavadīt mani līdz karietei, bet lūdzu, lai viņš, ne mirkli nevilcinādamies, steidzas pie Ričarda un pārējo atstāj manā ziņā. Pārnākusi mājās, sastapu savu aizbildni un izstāstīju viņam, kādas vēstis esmu pārnesusi.

— Mazā Večiņ, — viņš teica, un tūlīt bija redzams, ka ši ziņa viņu paša dēļ nesatrauc nemaz, — vēsts, ka prāva beigusies — vienalga, kādā veidā, — man ir tāda laime, kādu es necerēju sagaidīt. Bet ak, mani nabaga jaunie radinieki!

Mēs runājām par viņiem visu rītu un spriedām, ko varētu darīt viņu labā. Pēcpusdienā abi kopā ar aizbildni devāmies uz Saimonda Namu, kur pie ārdurvīm šķīrāmies. Es devos augšā pa kāpnēm. Izdzirdusi pazīstamos soļus, mana mīļā draudzene izsteidzās gaitenī un apkrita man ap kaklu, tomēr jau nākamajā brīdī saņēmās un pastāstīja man, ka Ričards jau vairākkārt taujājis pēc manis. Alens atradis viņu sēžam tiesas zāles kaktā kā sastingušu. Alens palīdzējis viņam atgūties no šī stāvokļa, un tad Ričards meties uz priekšu, it kā grasīdamies bargā balsī vērsties pie tiesneša. Tas viņam nav izdevies, jo nākamajā mirklī mute pieplūduši asinīm; Alens pārvedis viņu mājās.

Kad es iegāju istabā, Ričards aizvērtām acīm gulēja uz dīvāna. Uz galdiņa līdzās stāvēja zāles, istaba bija rūpīgi izvēdināta un aptumšota, apkārt valdīja nevainojama kārtība un klusums. Alens stāvēja gultas galā un vēroja Ričardu ar drūmu nopietnību. Likās, ka gulētājam no sejas izzudusi pēdējā asins pilīte; tagad, kad varēju viņu vērot, viņam pašam nemanot, es pirmo reizi redzēju, cik viņš izvārdzis. Un tomēr Ričards šobrīd izskatījās skaistāks nekā daudzus līdzšinējos mēnešus.

Es klusēdama apsēdos viņam blakām. Pēc kāda laika viņš atvēra acis un nevarīgā balsī, tomēr ar savu veco, pazīstamo smaidu teica: — Labo Gariņ, noskūpsti mani, mīļā!

Es jutos ļoti pārsteigta un atvieglota, redzēdama, ka viņš šai grūtajā stāvoklī tomēr spēj izturēties mundri un ar cerību. Ričards mums pastāstīja, ka ziņa par mūsu gaidāmajām laulībām viņu tik ļoti iepriecinot, ka vārdos to nemaz nevarot pateikt. Mans nākamais vīrs bijis viņa un Adas sargeņģelis, un viņš svētījot mūs abus un vēlot mums tik daudz prieka, cik vien dzīve spēj dot. Kad viņš saņēma Alena roku un piespieda to sev pie krūtīm, man šķita, ka nupat mana sirds lūzīs aiz jūtu pārpilnības.

Mēs centāmies pēc iespējas vairāk runāt par nākotni, un Ričards daudz reižu atkārtoja, ka noteikti būšot klāt mūsu kāzās, ja vien daudzmaz tikšot uz kājām. Gan jau Ada kaut kā viņu aizvedīšot. — Jā, protams, mīļais Ričardi — Taču jau šajā brīdī, kad mana mīļā draudzene teica viņam šos cerību pilnos vārdus, tik mierīga un daiļa, kādu viņu spēja darīt laikam vienīgi tas palīgs un atbalsts, ko viņa drīz gaidīja ierodamies, — jau šajā brīdī es zināju … es zināju!

Ričardam nebija ieteicams daudz runāt, un, kad viņš klusēja, klusējām arī mēs. Sēdēdama viņam blakām, es izlikos kaut ko šujam savai mīlulei, jo viņš allaž bija jokojis par manu mūžīgo aizņemtību. Ada noliecās pār vīra spilvenu un atbalstīja viņa galvu pret savu elkoni. Ričards vairākkārt iegrima tādā kā snaudā un ik reizi, kad pamodies tūdaļ neredzēja Alenu, visupirms vaicāja: — Kur ir Vudkorts?

Bija jau iestājusies krēsla, kad es, pacēlusi skatienu, mazajā gaitenītī ieraudzīju stāvam savu aizbildni. — Kas tur ir, Labo Gariņ? — Ričards man jautāja. Durvis atradās viņam aiz muguras, taču no manas sejas viņš bija sapratis, ka tur kāds ir.

Es, padomu meklēdama, paskatījos uz Alenu un, kad viņš piekrītoši pamāja, pieliecos Ričardam tuvāk un pateicu, kas atnācis. Mans aizbildnis, to redzēdams, pienāca un nostājās man blakām un saņēma Ričarda roku savējā.

—   Ak, ser! — izgrūda Ričards. — Jūs esat krietns cilvēks … jūs esat krietns cilvēks! — Un pirmo reizi viņam sāka līt asaras.

Mans aizbildnis, krietnākais cilvēks no krietnākajiem, apsēdās manā vietā, joprojām neatlaizdams Ričarda roku.

—    Manu mīļo Rič, — viņš teica, — mākoņi ir izklīduši un debess kļuvusi gaiša. Mēs atkal redzam skaidri. Visi mes bijām apmulsuši šai miglā, Rič, cits vairāk, cits mazāk. Kāda tam nozīme! Kā jūs tagad jūtaties, manu mīļo zēn?

—   Jūtos vēl ļoti nespēcīgs, ser, taču ceru, ka drīz būs atkal labi. Man jāsāk dzīve no jauna.

—   Jā gan, tas labi teikts! — atsaucās mans aizbildnis.

—   Es to vairs nesākšu tā kā agrāk, — Ričards piebilda ar skumīgu smaidu. — Es esmu dabūjis mācību, ser. Tā bija barga, bet drīz jūs patiešām redzēsiet, ka es esmu to ielāgojis.

—    Ir jau labi, — mierinoši teica mans aizbildnis. — Ir jau labi, ir labi, manu mīļo zēn!

—   Es domāju, ser, par to, ka man vairāk par visu gribētos redzēt viņu māju — Labā Gariņa un Vudkorta māju. Ja mani varētu pārnest uz turieni, kad sākšu atlabt, man šķiet, es tur izveseļotos drīzāk nekā jebkur citur.

—   Ari es par to esmu domājis, Rič, — sacīja mans aizbildnis, — un mūsu Mazā Večiņa tāpat; mēs tieši šodien par to runājām. Uzdrīkstos cerēt, ka viņas virs pret to neiebildīs. Kā jums liekas?

Ričards pasmaidīja un pastiepa roku, pieskardamies Alenam, kurš stāvēja gultas galvgalī.

—    Par Adu es nesaku neko, — Ričards turpināja, — bet domāju par viņu visu laiku tāpat kā līdz šim. Paskatieties uz viņu! Redziet, kā viņa noliekusies pār manu spilvenu, kad patiesībā pašai tik ļoti vajadzētu atdusēties uz tā… mana vismī|otā, mana nabaga labā meitene!

Viņš apskāva Adu, un mēs visi klusējām. Pēc brītiņa viņš to lēnām atlaida, un Ada paskatījās uz mums, tad pacēla acis pret debesīm un viņas lūpas sakustējās.

—    Kad es nokļūšu Saltajā Namā, — teica Ričards,

—   man jums daudz kas būs jāpastāsta, ser, un jums man daudz kas būs jāiemāca. Jūs taču atbrauksiet pie mums, vai ne?

—    Bez šaubām, mīJo Rič.

—    Paldies… tas ir jūsu dabā, — sacīja Ričards.

—   Visi labie darbi ir jūsu dabā. Man stāstīja, ka jūs esot visu izdomājis, kā atcerējies Esteres gaumi un paražas. Tas būs tikpat kā atkal ierasties vecajā Saltajā Namā.

—    Ceru, ka arī jūs atbrauksiet pie manis, Rič. Jūs jau zināt, ka tagad esmu vientuļnieks un katrs apciemojums man būs labdarība. Labdarība, mana mīļā! — viņš atkārtoja Adai, maigi noglāstīdams viņas zeltainos matus un piespiezdams vienu no cirtām pie lūpām. (Man šķiet, ka viņš tobrīd deva sev svētu solījumu gādāt par Adu, ja viņa paliktu viena.)

—   Vai tas bija Jauns sapnis? — vaicāja Ričards, cieši satverdams abas aizbildņa rokas.

—    Jā, Rič, tikai ļauns sapnis un nekas cits.

. — Un vai jūs, tāds krietns cilvēks, varat to aizmirst kā jebkuru sapni, piedot un žēlot sapņotāju, būt iecietīgs un pretimnākošs, kad viņš modīsies?

—    Protams, varu. Vai tad ari es neesmu tāds pats sapņotājs, Rič?

—    Es sākšu dzīvi no jauna! — Ričards iesaucās ar neparastu mirdzumu acīs.

Alens pievirzījās mazliet tuvāk Adai, un es redzēju, ka viņš svinīgi paceļ roku, lai brīdinātu manu aizbildni.

—    Kad es varēšu doties prom no šejienes, atgriezties tajā skaistajā valstībā, kur pavadīju senās, labās dienas … kur man būs diezgan spēka, lai izstāstītu, ko manā labā darījusi Ada… kur varēšu atmiņā pārskatīt savas daudzās kļūdas un maldus… kur varēšu domās gatavoties sava vēl nedzimušā bērna audzināšanai? — Ričards taujāja. — Kad es varēšu doties prom?

—    Kad būsiet pietiekami atguvis spēkus, mīļo Rič, — teica mans aizbildnis.

—    Ada, mana mīļotā!

Viņš mēģināja pacelties mazliet augstāk. Alens palīdzēja viņam iekārtoties tā, lai Ada varētu turēt viņu cieši piespiestu sev klāt, kā viņš vēlējās.

_— Es tev daudz esmu darījis pāri, mana visdārgākā. Kā nelaimīga, nomaldījusies ēna es gadījos tavā ceļā, apprecēju tevi, ieraudams bēdās un nabadzībā, izkaisīju vējā visus tavus ietaupījumus. Vai tu man piedosi, mīļā Ada, pirms es sākšu dzīvi no jauna?

Viņa noliecās noskūpstīt Ričardu, un laimīgs smaids apstaroja viņa seju. Viņš lēnām nolaida galvu uz Adas krūtīm, apskāva rokas ciešāk viņai ap kaklu un ar atvadu nopūtu sāka savu jauno dzīvi. Bet ne vairs šajā pasaulē, ak nē! Tajā, kur visas dzīves pārtop un sākas no jauna.

Vēlu vakarā, kad visapkārt valdīja klusums, nabaga plānprātīgā mis Flaita raudādama atnāca pie manis un pastāstīja, ka esot izlaidusi brīvībā visus savus putniņus.

LXVI NODAĻA

Linkolnširā.

Sajās dienās, kas manāmi atšķiras no agrākajām, par Čeznivoldas līdzenumiem valda klusums — tāds pats klusums, kāds apņem daļu no Dedloku dzimtas pagātnes. Runā, ka par šo klusēšanu sers Lesters esot krietni samaksājis dažam labam, kurš varētu kaut ko pastāstīt, taču šīs valodas nav drošas, tās nevarīgi klīst kaut kur pa kaktiem, un ikviena spožāka dzirksts, kas tajās paretam iemirdzas, ātri vien atkal apdziest. Droši zināms ir

tas, ka skaistā lēdija Dedloka gu] dzimtas mauzolejā, virs kura biezi sak|āvušās koku tumšās lapotnes un kura tuvumā naktis mežu tricina pūces brēcieni, taču, no kurienes viņa atvestā, lai tiktu guldīta starp šī vientulīgā apvidus atbalsīm, un kā viņa mirusi, tas palicis noslēpums. Dažas no milēdijas agrākajām draudzenēm, kas galvenokārt meklējamas starp daiļavām ar skriinšļotiem kakliem un firziķu krāsas vaigiem, gan esot kādā greznās pasaules pulcēšanās reizē, draudīgi rotaļādamās ar lieliem vēdekļiem — kā daiļavas, kam lemts flirtēt vairs tikai ar drūmo Nāves rēgu, jo visi citi pielūdzēji jau zuduši, — izteikušās, ka brīnoties, kāpēc mauzolejā dusošie Dedloku pīšļi neesot sacēlušies svētā sašutumā par viņas zaimojošo klātbūtni. Taču mūžībā aizgājušie Dedloki ir rāmi un mierīgi pieņēmuši viņu savā sabiedrībā un neviens nav dzirdējis tos iebilstam.

Reizēm no papardēm aizaugušās gravas, pa kuru caur kokiem vijas līkumota jātnieku taka, līdz šai vientulīgajai vielai atskan pakavu klaboņa. Tādās reizēs uz takas drīz parādās sers Lesters — nespēcīgs, salīcis un pusakls, tomēr joprojām saglabājis kaut ko no savas dižciltīgās stājas, un viņam cieši līdzās otrs — spēcīgs jātnieks, kas visu laiku modri vēro viņa zirga pavadu, gatavs ik brīdi to pārtvert. Kad viņi atjājuši līdz noteiktai vietai mauzoleja durvju priekšā, sera Lestera zirgs neskubināts pa ieradumam apstājas un sers Lesters, noņēmis platmali, kādu laiku nekustīgi stāv; pēc tam jātnieki atkal dodas projām.

Karš ar pārdrošo Boltornu joprojām turpinās, tiesa, ar nenoteiktiem pārtraukumiem; kā nedroša liesma tas brīžam iekvēlojas karstāk, brīžam rāmi noplok. Patiešība ir tāda, ka tolaik, kad sers Lesters uz visiem laikiem pārcēlās uz Linkolnšīru, misters Boitorns atklāti izrādīja vēlēšanos atteikties no savām tiesībām uz ceļu un rīkoties tā, kā vēlēsies sers Lesters, taču baronets, saprazdams, ka šī piekāpšanās saistīta ar viņa slimību vai piedzīvoto nelaimi, tik ļoti apvainojās un ņēma pie sirds šādu kaimiņa rīcību, ka misteram Boitornam neatlika nekas cits kā atkal izdarīt smagu robežas pārkāpumu, lai sers Lesters atgūtu sirdsmieru. Tā nu misters Boitorns joprojām rotā 'strīda zemes gabalu ar milzu plakātiem un joprojām aizrautīgi (ar visu putniņu uz galvas) lād seru Lesteru, sēdēdams pats sava nama svētīgajā patvērumā; viņš joprojām izaicinoši izturas mazajā baznīciņā, demonstratīvi neievērodams sava augstā kaimiņa klātbūtni. Taču ļaudis paklusām mēļo: tad, kad Boitorns visnegantāk lamājot savu izcilo kaimiņu, viņš patiesībā visvairāk gādājot par tā labsajūtu, bet sers Lesters savā nelokāmajā cienībā pat nenojaušot, kā viņam top izdabāts. Tāpat arī viņš nenojauš, cik tuvu liktenis viņu savedis ar pretinieku abu pārciestajās bēdās, likdams krustoties viņu un divu māsu dzīves ceļiem, taču pretinieks, kurš tagad to zina, viņam gan neko nestāstīs. Tā nu strīds turpinās par patikšanu abām pusēm.

Vienā no parka namiņiem, tajā pašā, kuru var redzēt pa lielās mājas logu un pie kura reiz, kad Linkolnšīrā bija plūdi, milēdija satika vārtsarga bērnu, tagad dzīvo kāds stalts, plecīgs vīrietis, bijušais kavalērists. Pie sienām karājas dažas relikvijas, kas liecina par viņa kādreizējo nodarbošanos, un kāds mazs, klibs vīrelis, kurš gādā par staļļiem, pats sava prieka pēc nāk tās regulāri spodrināt. Varen nadzīgs ir šis vīrs uz visādiem spodrināšanas darbiem — ik brīvu brīdi viņš sēž ratnīcas durvīs un spodrina visu, ko vien staļļu tuvumā iespējams atrast un nospodrināt, — gan seglu kāpšļus, gan laužņus, gan ķēdes, gan katru iejūga izcilni; vārdu sakot, viņa dzīve paiet nemitīgā bēršanā un pulēšanā. Sis pinkainais, kroplīgais cilvēciņš drusku atgādina vecu nenosakāmas sugas suni, kas cietis ne mazumu kājas spērienu. Ļaudis viņu sauc par Filu.

Patīkami ir noskatīties, kā vecā, majestātiskā saimniecības pārzine (nu jau viņa dzird pavisam slikti) savam dēlam zem rokas dodas uz baznīcu, patīkami ir vērot — tiesa, vērotāju ir maz, jo viesi šai namā tagad uzturas reti, — viņu abu izturēšanos pret seru Lesteru un sera Lestcra izturēšanos pret viņiem. Pašā vasaras karstumā viņiem reizēm ierodas ciemiņi, un tad starp kokiem zib pelēks apmetnis un lietussargs — tādi Ceznivoldā nekad agrāk nav redzēti; tad pa nomaļām bedrēm un citiem parka stūrīšiem reizumis redz lēkājam divas spriganas jaunkundzes; tad no kavalērista mājas lievenīša smaržīgajā vakara gaisā vijas divu pīpju dūmi. Tad namiņā ieskanas flauta, kas spēlē iedvesmojošo «Britu grenadieru» melodiju, un, krēslai sabiezējot, divi vīri pastaigājas turp un atpakaļ, un palaikam kāda dobja, parupja balss noskalda: — Bet es nekad to nesaku vecās draudzenes klātbūtnē. Kārtībai jābūt.

Mājas lielākā daļa tagad stāv aizslēgta, un apmeklētājiem to vairs nerāda, tomēr sers Lcsters arī tagad, savas diženības norietā, mēdz pavadīt atpūtas stundas garajā viesistabā milēdijas portreta priekšā. Sveces telpu apgaismo vienīgi šajā vietā, kas no pārējās istabas daļas atdalīta lieliem aizslietņiem, un izskatās, ka gaismas loks pakāpeniski raujas un plok, līdz izplēnēs pavisam. Patiesību sakot, seram Lesteram gaisma dzisīs jau itin drīz, un dzimtas mauzoleja miklās durvis, kas aizveras tik cieši un izskatās tik nepielūdzamas, atvērsies, lai pieņemtu viņu.

Volumnija, kuras sejā, laikam ritot, sārtums kļūst arvien rožaināks un baltums arvien dzeltenīgāks, garajos vakaros lasa seram Lesteram priekšā un ar visādām viltībām pūlas apslēpt žāvas; izrādās, ka vislabāk to var izdarīt, paņemot starp sārtajām lūpiņām pērļu kaklarotu. Galvenais viņas lasāmais ir gari un daiļrunīgi apcerējumi par Bafija un Būdla jautājumu — tie parāda, cik kristālskaidrs ir Bafijs un cik neģēlīgs Būdls, kā valsts iet bojā tāpēc, ka noteicējs tajā ir Būdls, nevis Bafijs, un kā tā atdzimtu, ja noteicējs būtu Bafijs un nevis Būdls (tas var būt tikai viens no šiem abiem un cits neviens). Seram Lesteram šis lasāmais pārlieku nerūp, un viņš, šķiet, klausās diezgan izklaidīgi, taču katru reizi, kad Volumnija apklust, viņš acumirklī attopas no pussnaudas un, skanīgā balsī atkārtojis lasītājas pēdējo vārdu, mazliet neapmierināti noprasa, vai viņa esot nogurusi. Tomēr ir gadījies, ka Volumnija, šad tad kā putniņš tekalēdama pa istabu un laidelēdamās virs vēstulēm un papīriem, vienā šādā reizē ir uzdūrusies dokumentam, kurā ir runa par viņu — ja gadījumā «kaut kas notiktu» ar viņas dižo ciltsbrāli —, un atlīdzība par ilgstošo priekšā lasīšanu ir tik dāsna, ka doma par to ļauj noturēt ciešamā attālumā pat Garlaicības pūķi.

Visā visumā radinieki tagad vairās no vienmuļās Ceznivoldas, tomēr daži viesi mēdz ierasties medību sezonā — laikā, kad apkārtnes mežos skan šāvieni un šur tur agrākajās vietās stāv dzinēji un sargi, kas gaida, kad parādīsies divi vai trīs grūtsirdīga izskata radinieki. Izvārgušais radinieks, ko vēl vairāk izvārdzinājusi muižas tagadējādrūmība, cieš no šaušalīgas depresijas; no medībām brīvajos brīžos viņš vaidēdams guļ dīvānspilvenos un gremžas, ka «pilnīg* gal' var dabūt tādā pekles kaktā».

Vienīgie svētki Volumnijai šajā pārvērstajā Linkolnšīrā ir tie retie un nedaudzie gadījumi, kad jāpakalpo grāfistei vai visai valstij, ar savu klātbūtni rotājot publisku sarīkojumu. Tad nu gan šī pagurusi daiļava ar pasaku fejas vieglumu citu radinieku pavadībā līksmi sēžas karietē, lai četrpadsmit jūdzes kratītos pa sliktu lauku ceļu līdz vecam, panīkušam saietu namam, kurš katra ikdienišķa gada trīssimt sešdesmit četras dienas kalpo gluži pretējam nolūkam — par krāmu noliktavu, kas pilna otrādi apgāztiem veciem krēsliem un galdiem. Tad nu gan viņa iekaro visas sirdis ar savu visžēlīgo laipnību, meitenīgo žirgtumu un vieglo soli, kas ir tikpat lunkans kā tajās senajās dienās, kad pretīgajam vecajam ģenerālim ar zobu pārpilno muti vēl nebija izaudzis neviens zobs par divām ginejām gabalā. Tad nu gan šī pastorālā nimfa no augstās kārtas nepārspējami griežas un virpuļo dejas labirintos. Tad nu gan viņu aplido pielūdzēji, piedāvādami tēju, limonādi, sviestmaizes, bārstīdami cildinājumus. Tad viņa ir laipna un cietsirdīga, nepieejami cēla un pieticīgi kautra, daudzveidīga un valdzinoši untumaina. Tad saskatāma dīvaina līdzība starp viņu un nelielajām pagājušā gadsimta stikla lustrām, kas rotā šo zāli un ar saviem tievajiem kātiem, retajiem, sīkajiem piekariņiem, bēdīgajiem galu izciļņiem bez jebkādiem piekariņiem, kailajiem, mazajiem atzariem, kas zaudējuši gan izciļņus, gan piekariņus, un ar savu bāli zvīgžņaino mirgojutnu dīvaini atgādina Volumniju.

Pārējā laikā Linkolnšīras dzīve Volumnijai ir viens vienīgs tukšums šai drūmajā nostūrī ieaugušajā mājā, ap kuru pat koki šķiet dvešam nopūtas, lauzām rokas, šūpojam galvas un vienmuļā grūtsirdībā birdinām asaras uz logu rūtīm. Sīs diženības labirints tagad šķiet vairs nevis senas dzimtas dzīvo pārstāvju un tiem līdzīgo sastingušo pagātnes atspulgu īpašums, bet drīzāk senas dzimtas at« balsu un atskaņu mājvieta, kurā uz katru skaņu atsaucas simtiem dārdošu atskalu no dzimtas kapenēm un aizdimd cauri tukšajam namam. Tas ir neizmantotu kāpņu un gaiteņu tuksnesis, un, ja vakarā kādā guļamistabā uz grīdas nejauši nokrīt ķemme, šķiet, ka visu māju piešalc zaglīgu soļu dipoņa. Tā ir vieta, kurā retais vairs uzdrīkstas pastaigāties vienatnē, un pat istabmeita iekliedzas, ja no kamīna uz grīdas nobirst kāda izdedžu drumsla; arī viņa kļuvusi par visaptverošās grūtsirdības upuri, jebkurā brīdī bez pamata ļauj vaļu asarām, līdz beidzot brīdina par aiziešanu un pārceļas uz citurieni.

Tāda šodien ir Čeznivolda. Tumsas un pamestības pārņemta, gandrīz nemainīga kā vasaras gaišumā, tā ziemas puskrēslā, allaž drūma un sastingusi — dienā karogs vairs neplīvo tornī, naktī spožās logu acis vairs nemet mirdzumu tumsā, saimnieki vairs nebraukā uz pilsētu un atpakaļ, viesu čalas vairs neatdzīvina aukstās, krēslainās istabas; viss šeit ir apdzisis un nekustīgs — pat svešai acij redzams, ka kvēle un lepnums ir pametuši Linkolnšīras muižu un atstājuši to drūmi vienmuļai dusai. "

LXVII NODAĻA

Esteres stāsta nobeigums.

Jau septiņus laimīgus gadus es esmu Saltā Nama saimniece. Tie nedaudzie vārdi, kas man vēl šajās lappusēs piebilstami, drīz būs uzrakstīti, un tad es uz visiem laikiem šķiršos no nezināmā drauga, kam domātas šīs rindas. Tiesa, manī uz visiem laikiem paliks daudz dārgu atmiņu. Un es ceru, ka arī viņš vai viņa kaut ko no stāstītā paņems sev līdzi.

Mana mīļā draudzene tika uzticēta manai gādībai, un es ilgu laiku nešķīros no viņas. Mazā dzīvībiņa, uz kuru tik daudz tika cerēts, ieradās pasaulē, kad uz tās tēva kapa vēl nebija sazēlusi zāle. Tas bija zēns, un mēs ar vīru un manu aizbildni nolēmām dot viņam mirušā tēva vārdu.

Tā palīdzība, uz kuru mana mīļotā draudzene bija cerējusi, tomēr netika viņai laupīta, kaut arī Augstākais prāts to atsūtīja citādam mērķim. Bērnam bija lemts nest svētību un jaunu laimi savai mātei, nevis tēvam, un tas veica šo cildeno misiju ar apbrīnojamu spēku. Kad es redzēju, cik stipra ir mazā, kuslā rociņa un cik pārsteidzoši tās pieskāriens spēj dziedēt manas mīlules sirdi un raisīt tajā cerības, man atklājās jauna jēga Dieva labestībai un žēlsirdībai.

Viņi abi kļuva jo dienas jo spirgtāki, un pēc kāda laiciņa es jau redzēju, kā mana mīļā draudzene, bērnu rokās turēdama, iziet pastaigāties manas lauku mājas dārzā. Tolaik_es_ biju jau apprecējusies. Man šķita, ka esmu pati laimīgākā sieviete pasaulē.

Ap šo laiku pie mums viesojās mans aizbildnis, un viņš apjautājās Adai, kad viņa braukšot uz mājām.

— Abas šīs mājas ir jūsējās, mīļā, — viņš teica, — tomēr priekšroka pienākas vecajam Saltajam Namam. Kad jūs un mans puisēns jutīsieties pietiekami stipri, brauciet un iekārtojieties savās mājās.

Ada sauca viņu par «savu mīļoto brālēnu Džonu». Taču viņš iebilda, lūgdams, lai turpmāk saucot viņu par aizbildni. Turpmāk viņš būšot aizbildnis gan viņai, gan zēnam, un šī uzruna viņam esot tuva un iemīļota jau no agrākiem laikiem. Tā nu Ada sāka saukt viņu par aizbildni un sauc tā vēl šodien. Arī bērni dēvē viņu vienīgi šai vārdā. Es sacīju «bērni», jo man pašai ir divas meitiņas.

Grūti ir ticēt, ka Cārlija (kurai joprojām ir tikpat apaļas acis un tikpat trūcīgas zināšanas gramatikā) ir apprecējusies ar mūsu apkaimes dzirnavnieku, bet tā tas patiešām ir, un šobrīd, agrā vasaras rītā, pārtraukusi rakstīšanu un pacēlusi acis, es pa logu redzu, kā dzirnu spārni sāk griezties. Cerams, ka dzirnavnieks pārlieku neizlutinās Cārliju — viņš tai ir bezgala pieķēries, bet Cārlija varen lepojas ar vīru, jo viņš ir turīgs cilvēks un uz viņu cerējusi ne viena vien. Ja runājam par manu mazo istabmeitiņu, man gandrīz vai šķiet, ka laiks septiņus gadus ir stāvējis uz vietas kā šīs dzirnavas aiz loga, jo mazā Emma, Cārlijas māsa, ir uz mata tāda pati, kāda tolaik bija Cārlija. Kas attiecas uz Tomu, Cārlijas brāli, man grūti pateikt, cik tālu viņš skolā tika ar matemātiku — laikam līdz decimāldaļskaitļiem. Tā vai citādi, viņš tagad strādā pie dzirnavnieka par mācekli — krietns, kautrīgs puisis, allaž kādā iemīlējies un allaž par to nokaunējies.

Kedija Dželibija pie mums pavadīja savas pēdējās brīvdienas un bija jaukāka nekā jebkad — viņa bez mitas dejoja ar bērniem gan mājā, gan ārpus mājas, itin kā nebūtu visu mūžu līdz apnikumam noņēmusies ar deju stundām. Kedija vairs karieti neīrē, jo viņai ir pašai sava, turklāt viņa ir pārcēlusies divas jūdzes no Nūmenstrītas uz rietumu pusi, uz labāku rajonu. Viņa ļoti daudz strādā, jo viņas vīrs (ļoti labs vīrs!) kļuvis klibs un daudz palīdzēt nespēj. Tomēr Kedija ir ļoti apmierināta ar savu dzīvi un visu, kas darāms, dara labprāt un no sirds. Misters D/.elibijs tagad vakarus pavada viņas jaunajā mājvietā, atspiedis galvu pret sienu gluži tāpat, kā to darīja vecajā Ņūmenstrītas dzīvoklī. Esmu dzirdējusi, ka misis Dželibija, pēc dažu domām, esot pārcietusi lielas dvēseles mokas savas meitas nicināmās laulības un nodarbošanās dēļ, taču ceru, ka tām viņa laika gaitā būs tikusi pāri. Borribolas-Gha jautājumā viņa piedzīvoja vilšanos, jo plāns cieta neveiksmi — visus, kas bija izturējuši vietējo klimatu, Borribolas karalis bija gribējis samainīt pret rumu; tagad viņa cīnās par sieviešu tiesībām parlamentā, un Kedija apgalvo, ka šī misija nozīmējot vēl plašāku saraksti nekā līdzšinējā. Gandrīz aizmirsu pieminēt Kedijas nabaga meitiņu. Tagad viņa vairs nav tik sīciņa, taču palikusi kurlmēma. Kedija ir apbrīnojami rūpīga māte un retajos vaļasbrīžos cenšas apgūt pēc iespējas vairāk kurlmēmo saziņas paņēmienu, lai atvieglotu sava bērna likteni.

Es laikam tik drīz nebeigšu stāstīt par Kediju, jo nupat atcerējos Ciepstiņu un veco misteru Tērvidropu. Ciepstiņš tagad strādā muitnīcā, un darbs viņam sokas ļoti labi. Vecais misters Tērvidrops ir tā izplūdis miesās, ka viegli var kļūt par triekas upuri; viņš joprojām staigā pa pilsētu, izrādīdams savu smalko toni, joprojām bauda agrākos priekus un agrāko uzticēšanos. Ciepstiņam viņš kļuvis par pastāvīgu aizgādni un, cik zināms, ir pat novēlējis zēnam savu iemīļoto franču pulksteni, kas karājas viņa buduārā, — tiesa, pulkstenis nav viņa īpašums.

Tiklīdz bijām ietaupījuši kaut cik naudas, mēs piebūvējām savai jaukajai mājiņai klāt nelielu. Rūcamistabu — tā bija domāta tieši manam aizbildnim — un, kad viņš nākamreiz ieradās mūs apciemot, sarīkojām tai greznu un svinīgu atklāšanu. Es cenšos stāstīt par to pēc iespējas bezbēdīgi, jo mana sirds, stāsta beigām tuvojoties, ir gauži pārpilna un, rakstīdama par savu aizbildni, es nespēju valdīt asaras.

Ik reizi, kad lūkojos viņā, es atceros, kā mūsu mīļais, nelaimīgais Ričards nosauca viņu par krietnu cilvēku. Adai un tās jaukajam puisēnam viņš ir vismīļākais tēvs pasaulē; man viņš joprojām ir tas, kas bijis visus šos gadus, un vai ir tāds vārds, kurā to varētu izteikt? Viņš ir mana vīra uzticamākais un labākais draugs, viņš ir mūsu bērnu lielais mīlulis, viņš ir tas, kam veltīta mūsu dziļākā mīlestība un cieņa. Un, kaut arī es raugos uz viņu gluži kā uz augstāku būtni, mūsu attiecības vienmēr ir tik brīvas un nepiespiestas, ka man gandrīz jābrīnās, kā tas iespējams. Viņš sauc mani tajos pašos vecajos vārdos, un arī es viņu saucu tāpat kā agrāk, un, kad vien viņš . viesfijas pie mums, es nekad nesēžu citur kā tikai savā vecajā krēslā viņam blakām. Labais Gariņ, Saimniecīt, Mazā Večiņ — tā es joprojām topu uzrunāta un joprojām atbildu kā vienmēr — jā, mīļo aizbildni!

Kopš tās dienas, kad viņš mani izveda šīs mājas lievenī izlasīt nama nosaukumu, es ne reizi neesmu dzirdējusi, ka vējš būtu iegriezies austrumos. Reiz es pat izmetu viņam — nez kā tas nākas, ka vējš nekad vairs nepūš no austrumiem, — un viņš atteica — jā, patiešām, kopš tās dienas austrumu vējš vairs neesot manīts.

Man šķiet, ka mana mīļā draudzene tagad kļuvusi skaistāka nekā jebkad. Bēdas, kas reiz atspoguļojās viņas sejā — tagad tās izgaisušas —, liekas, ir šķīstījušas pat šo jau tāpat nevainīgo sejiņu un ievilkušas tajā dievišķus vaibstus. Reizēm, kad es paceļu acis un skatos, ka viņa sēž ar savu melno sēru tērpu mugurā — viņa to joprojām valkā — un nodarbojas ar manu Ričardu, man ir vārdos neizsakāma sajūta — tāda kā liela vēlēšanās ticēt, ka viņa lūgšanās piemin arī savu mīļo Esteri.

Es taču nosaucu viņu par «manu Ričardu»! Bet viņš patiešām stāsta, ka viņam esot divas māmuļas, un viena no tām esmu es.

Mēs neesam iekrājuši bagātību, taču visu šo laiku esam dzīvojuši pārticībā un mums visa ir diezgan. Ik reizi, kad es ar vīru parādos sabiedrībā, dzirdu, kā cilvēki viņu slavē. Ik reizi, kad ieeju kādā mājā, vienalga, kas tajā dzīvotu, es dzirdu viņam veltītus cildinājuma vārdus vai arī lasu tos pateicības pilnajās acīs. Ik reizi, kad vakarā nolieku galvu uz spilvena, es zinu, ka šīs dienas gaitā viņš kādam ir remdējis sāpes un atvieglojis ciešanu brīdi. Es zinu, ka tie sirdzēji, kam palīdzēt vairs nav iespējams, savā pēdējā stundā teikuši daudz pateicības vārdu par viņa pacietību un gādību. Vai tā nav vislielākā bagātība?

Cilvēki cildina pat mani — ārsta sievu. Cilvēki pauž savu sirsnību pat pret mani, kad sastopamies ārpus mājas; viņi izturas pret mani ar tādu cieņu, ka es jūtos gluži samulsusi. Par to visu man jāpateicas viņam — manai mīlestībai, manam Iepnumaml Cilvēki mīl mani viņa dēļ, tāpat kā es savā dzīvē visu daru viņa dēļ.

Rīt mēs gaidām ierodamies manu mīļo draudzeni, aizbildni un mazo Ričardu; pirms pāris dienām, kad vakarā biju beigusi rosīties, gatavodamās viņu uzņemšanai, es sēdēju ārā uz lieveņa — uz tā paša mīļā, neaizmirstamā lieveņa! — un tur sagaidīju pārnākam Alenu.

—    Manu mīļo Labo Gariņ, ko tu šeit dari? — viņš vaicāja.

—    Šovakar tik brīnišķi spīd mēness, Alen, un nakts ir tik skaista, ka man gribējās pasēdēt šeit un padomāt, — es atbildēju.

—    Par ko tu domāji, mana inī|ā? — jautāja Alens.

—        Cik tu esi ziņkārīgs! — es atsaucos. — Man gandrīz vai kauns tev to sacīt, tomēr es pateikšu. Es domāju par savu agrāko izskatu … par to, kāda reiz biju.

—        Un ko tu domāji par to, mana rosīgā bitīte? — viņš atkal vaicāja.

—         Es domāju, ka tu nemaz nevarētu mani mīlēt vēl vairāk arī tad, ja es izskatītos tāda pati kā agrāk.

—        Tāda pati kā agrāk? — Alens iesmiedamies pārjautāja.

—    Protams, tāda kā agrāk.

—        Manu mīļo Saimniecīt, — teica Alens, ielikdams manu roku sev elkonī, — vai tu vispār kādreiz skaties spogulī?

—   Tu taču zini, ka skatos, — pats esi redzējis.

—        Un vai tad tu neredzi, ka esi skaistāka nekā jebkad agrāk?

Nē, to es nebiju redzējusi un laikam neredzu arī tagad. Toties es zinu, ka manas meitiņas ir ļoti glītas, ka mana mīļā draudzene ir ļoti skaista, ka mans vīrs ir ļoti izskatīgs un ka manam aizbildnim ir visgaišākā un labsirdīgākā seja pasaulē, un ka viņi pavisam labi iztiktu bez mana skaistuma … pat tādā gadījumā, ja …

PIEZĪMES SALTAIS NAMS

25. lpp. Karaliene Ķerolaina — sieva karalim Džordžam IV, kurš valdīja Anglijā 1820.—1830. g.

68. Ipp. Daniels Dānsers, misters Elvzs no Safolkas — 18. gs. Anglijā labi pazīstami naudas rausēji un skopuli, kuri bija spējuši sakrāt lielu bagātību.

75. lpp. Čārlzs Otrais — Anglijas karalis, dzīvojis 1630,—1685. g., valdījis no 1660. g. līdz mūža beigām, Čārlzs II nāca pie varas pēc Olivera Kromvela nāves un revolucionārās valdības krišanas, tādē| viņa valdīšanas laiku Anglijā sauc par restaurācijas periodu. Čārlza II tēvam karalim Čārlzam I revolucionārais parlaments bija piespriedis nāvessodu, kas 1649. g. tika izpildīts. Čārlza II nākšana pie varas pilnīgi mainīja garīgo klimatu valstī: pēc vairāk nekā desmit gadu ilgā puritāniskā askētisma gan ideoloģijā, gan mākslā, gan sadzīvē līdz ar monarhijas restaurāciju modē nāca visatļautība. Toni noteica Čārlzs II un viņa galms, kas izcēlās ar amorālu dzīvesveidu. Galminieki un karalis labprāt un daudz dzēra, nodevās seksuālai uzdzīvei, spēlēja azartspēles un visu to nemaz neslēpa. Tādēļ Volumnijas radinieces piederība pie Čārlza II galma ir augstākajā mērā kompromitējoša, īpaši ņemot vērā 19. gs. Anglijā valdošos konservatīvos uzskatus par morāli un ētiku.

143. lpp. Augstā baznīca, Zemā baznīca — angļu protestantisma jeb anglikānisma paveidi. Augstā baznīca lielāku vērību pievērš rituāliem un ceremonijām, kuri ārēji līdzīgi katoļu baznīcas rituāliem un ceremonijām. Zemā baznīca ir radikālāks protestantisma novirziens, tā ir tuvāka evaņģēliski luteriskajai baznīcai.

171. lpp. Lāpu apdzēsējl — Londonas ielās pie namiem dega eļļas lampiņas, bet karietēm ceļu apgaismoja lāpas, ko turēja karietēs braucošo kungu kalpi; karietei apstājoties pie mājas, lāpu apdzēsa, iespiežot tās galu īpašā metāla kausiņā. Pie dažiem Londonas namiem šie «lāpu apdzēsēji» vēl saglabājušies. No 1807.—1820. g. visas Londonas ielas tika pilnīgi gazificētas.

193. lpp. Mani sauc Bakits. Vai nav jocīgs uzvārds? — Bucket — (angliski) spainis.

287. lpp. … sievietes un nāves apvienojums vienā veidolā. — Death and the Lady — 19. gs. populārs zīmējums: aiz grezni tērptas skaistules stāv Nāve kā brīdinājums, dzīves prieku īslaicīguma simbols.

SATURS

Saltais Nams. Otrā grāmata. Tulk. Z. Roztinbei ga

XXXVI noda|a. Ccznivolda………………………………..

XXXVII noda|a. «Džandiss pret Džāndisu» .

XXXVIII noda|a. Cīņa………………………………………….

XXXIX noda|a. Pilnvarotais un klients .

XL nodaļa. Valstslietas un ģimenes jautājumi XLI nodala. Mistera Talkinghorna istabā Xl.II noda|a. Mistera Talkinghorna kantorī XLIII noda|a. Esteres stāstījums . , , XLIV nodala. Vēstule un atbilde . , XLV noda|a. Svēts uzdevums ….

XLVT nodala. «Turiet viņul» ….

XLVII nodaļa. Džo novēlējums , .

XLV1II noda|a. Pretī noslēgumam . . . XLIX noda|a. Draudzība un pienākums . L nodaļa. Esteres stāstījums . . . LI nodala. Skaidrība ……

LII noda|a. Stūrgalvība ….

LIII noda|a. Pēdas ……

LIV nodaļa. Sprādziens …..

LV nodaļa. Bēgšana………………………………….

LVI nodaļa. Pakaļdzīšanās …. LVII nodaļa. Esteres stāstījums . LVIII nodaļa. Ziemas diena un ziemas nakts LIX nodaļa. Esteres stāstījums . . LX nodaļa. Nākotnes izredzes , . . LXI nodaļa. Negaidīts atklājums . LXII nodaļa. Vēl viens negaidīts atklājums LXIII nodaļa. Tērauds un dzelzs . , LXIV nodaļa. Esteres stāstījums . . . LXV nodaļa. Jaunas dzīves sākums . . LXVI nodaļa. Linkolnšīrā ….. LXY'1I nodaļa. Esteres stāsta nobeigums .

Чарльз Диккенс СОЧИНЕНИЯ В ДВЕНАДЦАТИ ТОМАХ Том IX ХОЛОДНЫЙ ДОМ Роман d двух книгах. Вторая книги

БИТВА ЖИЗНИ ВОЛШЕБНАЯ КОСТЬ Рига «Лиесма» 1990. На латышском языке Редакционная коллеги»: М. Андерсоне, А. Бауга, В. Ивбулис, У. Норнетис Перевели с английского 3. Розенберга, Т. Лисека Составитель Б. Шилиня. Иллюстратор А. Ламстерс Графическое оформление Д. Лапсы

И Б J* 5292

Čārlzs Dikenss RAKSTI DIVPADSMIT SĒJUMOS IX sējums

Galvenais redaktors V. N artelis. Redakcijas vadītāja M. Lejiete. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore I. Solde. Korektore L. Smilga.

Nodota salikšanai 07.12.89. Parakstīta Iespiešanai 29.05.90. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 26,88 uzsk. iespiedi; 28,56 uzsk. krāsu nov.; 31,34 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. № 1157-5. Cena 3 rb|. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. № 244/33384/ D-1098. Iespiesta Latvijas republikāniskās Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības ražošanas apvienības «LHta» tipogrāfijā «Rota», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38,40.

Dikenss C. Di 454 Raksti: 12 sēj.

9. sēj. 2. grārn. Saltais Nams: Dzīves ciņa: Burvju asaka / No angļu vai. tulk. Z. Rozenberga un T. Liseka; II. A. Lamsters; B. Siliņas piez. 1990. 511 lpp.; II.

Content

Dikenss Čarlzs Saltais nams. Otrā grāmata

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻA

XXXIX NODAĻA

XL NODAĻA

XLl NODAĻA

XLII NODAĻA

XLIII NODAĻA

XLIV nodaĻa

XLV NODAĻA

XLVl NODAĻA

XLVII NODAĻA

XLVIII NODAĻA

XLIX NODAĻA

L NODAĻA

LI NODAĻA

LII NODAĻA

LIII NODAĻA

LIV NODAĻA

LV NODAĻA

LVI NODAĻA

LVII NODAĻA

LVIII NODAĻA

LIX NODAĻA

LX NODAĻA

LXI NODAĻA

LXII NODAĻA

LXIII NODAĻA

LXIV NODAĻA

LXV NODAĻA

LXVI NODAĻA

LXVII NODAĻA

PIEZĪMES SALTAIS NAMS

SATURS