Dikenss Čārlzs

Stāsts par divām pilsētām

Čārlzs Dikenss

Stāsts par divām pilsētām

Romāns trīs grāmatās

Pirmā grāmata Atdots dzīvei

.

I NODAĻA

Tas laiks.

Tas bija pats labākais laiks, tas bija pats ļaunākais laiks, tas bija gudrības laikmets, tas bija neprāta laikmets, tie bija paļāvības gadi, tie bija neticības gadi, tās bija gaismas dienas, tās bija tumsības dienas, tas bija cerību pavasaris, tā bija izmisuma ziema; mūsu priekšā bija viss, mūsu priekšā nebija nekā, mēs visi gājām taisni uz debesīm, mēs visi gājām taisni uz pretējo pusi — īsi sakot, šis laiks bija tik loti līdzīgs pašreizējam laikam, ka daži uzstājīgākie runasvīri pieprasīja, lai par to stāstītu — vienalga, labā vai ļaunā nozīmē, — tikai un vienīgi salīdzinājuma vispārākajās pakāpēs.

Anglijas tronī sēdēja karalis ar masīvu apakšžokli un karaliene ar nepievilcīgu seju*; Francijas tronī sēdēja karalis ar masīvu apakšžokli un karaliene ar daiļu seju*. Abās zemēs valsts pasaulīgo labumu pārvaldītājiem bija skaidrs kā visskaidrākā debess diena, ka pastāvošā kārtība ir mūžīga un nemainīga.

Bija Tā Kunga tūkstoš septiņsimt septiņdesmit piektais gads. Sajā slavenajā laikā, tāpat kā tagad, Anglijā tika cienītas astroloģiskas atklāsmes. Misis Sautkota* nupat bija laimīgi nosvinējusi savu divdesmit piekto dzimšanas dienu, un īsi pirms tās kāds gaišreģa dāvanām apveltīts Karaliskās gvardes ierindnieks tika pareģojis, ka šai dižajā dienā atvēršoties zeme un aprīšot visu Londonu un Vestminsteru*. Pat Kokleinas rēgs* bija apguldīts mūža mierā tikai pirms apaļiem divpadsmit gadiem, iepriekš ar klauvējieniem izpaudis savus pareģojumus, tieši tāpat kā citi šī nu jau sen aizgājušā gada gari (ar pārdabisku oriģinalitātes trūkumu) pauda savējos. No Lielbritānijas pavalstnieku kongresa Amerikā Anglijas karaļa galmu un angļu tautu nesen bija sasnieguši citi, ikdienišķāki vēstījumi pasaulīgo norišu sakarā,* un, lai cik dīvaini, tie izrādījās cilvēcei svarīgāki par jebkādiem citiem vēstījumiem, kas nākuši no jebkuriem Kokleinas perējuma cāļiem.

Francija, kas nebaudīja tik lielu garu pasaules labvēlību kā tās māsa ar vairogu un trejžuburi*, drukāja papīra naudu, tērēja to un omulīgi ripoja lejup no kalna. Turklāt savu uzticamo Dieva kalpu vadībā tā izklaidējās ar iespaidīgiem cilvēkmīlestības apliecinājumiem: kādam jauneklim*, piemēram, nocirta rokas, ar knaiblēm izrāva mēli un pašu dzīvu sadedzināja par to, ka tas lietus laikā nebija meties uz ceļiem dubļos, lai apliecinātu godu noskretušu mūku gājienam, kas virzījies tam garām piecdesmit vai sešdesmit jardu attālumā. Ļoti iespējams, ka tobrīd, kad šis moceklis gaidīja nāvi, Francijas un Norvēģijas mežos zaļoja koki, kurus lielais mežacirtējs Liktenis jau bija iezīmējis nogāšanai un sazāģēšanai dēļos, lai tie vēlāk pārtaptu baismīgā vēstures lieciniekā — pārvietojamā ierīcē ar maisu un nazi*. Ļoti iespējams, ka tai pašā dienā daža laba zemkopja sētā starp Parīzes apkaimes glīzdainajiem laukiem rupji tēstie staļļi un šķūņi slēpa no lietus neapdarinātus, lauku dubļiem nošķiestus ratus, kuros vēl tupēja vistas un ap kuriem apkārt berzējās cūkas, bet lielais zemkopis Nāve jau bija tos izraudzījis par saviem revolūcijas soda ratiem. Taču šis Mežacirtējs un šis Zemkopis mēdz strādāt, kaut nemitīgi, tomēr nedzirdami, un neviens pat nemanīja to klusos soļus, bet, ja arī kāds tos manītu, diez vai uzdrīkstētos izrādīt savas aizdomas, jo riskētu iemantot bezdievja un dumpinieka slavu.

Anglijā tobrīd nedz kārtība, nedz pilsoņu drošība nebija samērojama ar valsts dižmanīgo lepnību. Ik nakti pašā galvaspilsētā notika pārdrošas bruņotas ielaušanās un laupīšanas uz ielām; iedzīvotājus atklāti brīdināja, lai tie pirms izbraukšanas no pilsētas drošības labad nodod mēbeles glabāšanā darbnīcu noliktavās; tas, kurš naktī bija lielceļa laupītājs, dienā kļuva par Sitijas tirgoni, un, ja cits tirgonis to pazina un draudēja nodot atklātībai, jo pats bija izbaudījis tikšanos ar šo vīru «kapteiņa» lomā, vainīgais ar ievingrinātu kustību iešāva tam galvā un aizaulekšoja projām; citkārt gadījās, ka pasta karietei uzbruka septiņi laupītāji, apsardzes vīrs trīs no tiem nošāva un pēc tam pats «munīcijas trūkuma dēļ» krita no pārējo četru lodēm, bet pasta kariete tika netraucēti izlaupīta; pat diženo pārvaldoni Londonas lordmēru Tērnemas parka* vidū apstādināja kāds laupītājs un lika tam atdot visas vērtslietas, kamēr pavadoņu svīta stāvēja un noraudzījās krāšņā dižvīra aplaupīšanā; Londonas cietumnieki piekāva sargus, un viņa majestāte tiesnesis lika šaut uz tiem ar kartečām; galma istabās zagļi grieza nost augstdzimušiem lordiem kaklā pakārtos dimanta krustiņus, musketieri gāja uz Sv. Džailza gadatirgu* meklēt kontrabandas preces, un pūlis šāva uz musketieriem, un musketieri šāva uz pūli, un nevienam šie atgadījumi nelikās īpašas ievērības cienīgi. Pa vidu visam šim mutulim rosījās bende, allaž bezgala nevaļīgs, tomēr neko nespēdams labot, allaž meklēts un pieprasīts — te jāvelk pie kāša vesela rinda dažādu noziedznieku, te sestdienā jāpakar kramplauzis, kurš saņemts ciet otrdien, te jāuzspiež kauna zīme dučiem Ņūgetas cietumnieku, te jāsadedzina pamfletu kaudzes pie Vcstminsteras zāles durvīm; šodien nogalējams kāds briesmīgs slepkavnieks, rīt — kāds nožēlojams zaglēns, kas atņēmis sešus pensus fermera puikam.

Visi šie atgadījumi un tūkstošiem citu līdzīgu satecēja vienuviet un aiztecēja pagātnē vecā labā tūkstoš septiņi simti septiņdesmit piektā gada paspārnē. To ielokā, Mežacirtējam un Zemkopim nemanāmi un netraucēti strādājot, abi dižie ar masīvajiem apakšžokļiem un abas dižās — gan ar daiļo, gan ar nepievilcīgo seju — valdonīgi virzījās pa savu izraudzīto taku, augstu paceltā rokā nesdami savas dievišķās tiesības. Tā tūkstoš septiņsimt septiņdesmit piektais gads veda sev līdzi pa likteņa nospraustiem ceļiem gan viņu augstības, gan sīku gariņu miriādes, gan arī šī vēstījuma varoņus.

II NODAĻA

Pasta kariete.

Ceļš, kurš aizvijās šī vēstījuma pirmā dalībnieka priekšā kādā novembra pēdējās piektdienas vakarā, veda uz Duvru. Sis ceļš viņu līdz ar Duvras pasta karieti veda augšup Strēlnieku kalnā. Viņš soļoja kalnup, brizdams dubļus līdzās karietei tāpat kā pārējie pasažieri — ne jau tāpēc, ka tiem tiktos šais apstākļos izvingrināt kājas, bet gan tāpēc, ka šis kalns, dubļainais ceļš, kā arī aizjūga un karietes svars bija tā nomocījuši zirgus, ka tie jau trīs reizes tika apstājušies pusceļā, turklāt vienreiz sagriezuši karieti šķērsām ceļam ar dumpīgu nolūku doties atpaka] uz Blekhītu. Tomēr groži, pātaga, kučieris un pavadoni» kopīgiem spēkiem bija atgādinājuši viņiem kādu karadarbības likumu, kas noliedz visumā ļoti pamatoto uzskatu, ka arī primitīvi lopiņi ir apveltīti ar saprātu, — un iejūgtie vilcēji bija padevušies un atsākuši pildīt sev uzlikto pienākumu.

Nokārtām galvām un drebošām astēm tie kūlās pa staignajiem dubļiem, bez mitas klūpņādami un līgodamies, itin kā tiem kājas vairs neklausītu un tie nupat grasītos sabrukt zemē. Ik reizes, kad kučieris tos apstādināja atpūtai ar piesardzīgu: — Tprū! Stāvi nu! — pirmais kreisās puses vilcējs ar negantu vēzienu sapurināja galvu kopā ar visu, kas uz tās, — šķita, ka šis neparasti izteiksmīgais dzīvnieks pilnīgi noliedz iespēju jebkad uzdabūt karieti kalna virsotnē.

Visās ieplakās garoja migla, savā vientulībā kāpusi augšup pa piekalni kā ļauns gars, kas meklē mieru un nespēj to atrast. Drēgna un dzeldīga tā peldēja gaisā lēnos mutuļos, kas panāca un pārsedza cits citu kā viļņi virs draudīgiem jūras dziļumiem. Tā bija tik bieza, ka pasta karietes lākturi ar šaurajiem staru kūļiem spēja atsegt tikai mazu gabaliņu ceļa, un garaini no piepūlē kūpošo zirgu mugurām tā saplūda ar šo miglu, it kā paši būtu to radījuši.

Kopā ar jau minēto ceļinieku līdzās pasta karietei kalnā kāpa vēl divi pasažieri. Visi trīs bija ietinušies apmetņos līdz pat degungalam un kājās apāvuši stulmu zābakus. Neviens no viņiem pēc ārienes nebūtu varējis pasacīt, kādi izskatās pārējie divi, un daudzās kārtas un apsegi slēpa ikvienu no viņiem gan no abu pārējo miesīgajām, gan gara acīm. Tajos laikos ceļotāji nepavisam nemēdza cits citam uzticēties pēc neilga kopā pavadīta laika, jo jebkurš ceļā sastaptais varēja būt vai nu laupītājs, vai arī laupītāju līdzzinātājs. Visticamākā šķita pēdējā iespēja, jo tolaik ikvienā kariešu maiņas stacijā vai traktierī varēja atrasties «kapteiņa» algots cilvēks, sākot ar zemesīpašnieku un beidzot ar visneievērojamāko staļļa puisi. Tā šajā piektdienas vakarā tūkstoš septiņsimt septiņdesmit piektā gada novembrī domāja Duvras pasta karietes pavadonis, braukdams augšup Strēlnieku kalnā savā īpašajā sargpostenī karietes aizmugurē; viņš dauzīja kājas vienu pret otru un turēja roku uz priekšā stāvošās ieroču ļades, no kuras ne mirkli nenovērsa skatienu: tajā gulēja sešas vai astoņas pielādētas pistoles un pašā virsū pielādēta kramenīca.

Duvras pasta karietē un ap to valdīja parastā draudzīgā noskaņa: pavadonis turēja aizdomās pasažierus, pasažieri turēja aizdomās cits citu un ari pavadoni, visi braucēj-i turēja aizdomās ikvienu no pārējiem, un kučieris jutās pārliecināts vienīgi par saviem zirgiem — par tiem viņš ar tīru sirdsapziņu būtu varējis zvērēt gan pie Jaunās, gan Vecās derības, ka tie nav piemēroti šādam braucienam.

—   Tprū! — uzsauca kučieris. — Stāt! Vēl viens rāviens, un būsiet augšā, kaut vilks jūs aprītu,.. Pavisam liks ar jums esmu nomocījies! Džo!

—   Ehei! — atsaucās pavadonis.

—   Cik tad jau ir, Džo?

—   Krietnas desmit minūtes pāri vienpadsmitiem.

—   Debess žēlīgā! — ievaimanājās satrauktais kučieris. — Un vēl neesam tikuši Strēlnieku kalnā! Nū! Hei! Kustieties!

Neparasti izteiksmīgais zirgs, kura kategorisko atteikuma izpausmi pārtrauca pātagas pliukšķis, apņēmīgi sakustējās, un pārējie trīs zirgi sekoja viņa priekšzīmei. Duvras kariete cīnījās tālāk, un tai līdzās pacietīgi slempa pasažieru stulmeņi. Tie bija apstājušies reizē ar karieti un visu laiku cieši turējās tās tuvumā. Ja kādam no šiem trim ceļiniekiem būtu pieticis dūšas uzaicināt otru paieties gabaliņu pa priekšu miglā un tumsā, viņu, visticamākais, tūdaļ noturētu par lielceļa laupītāju un bez vilcināšanās atalgotu ar lodi.

Pēdējais izrāviens uznesa karieti kalna virsotnē. Zirgi atkal apstājās, lai ievilktu elpu, un pavadonis nokāpa zemē, lai uzmestu ritenim bremzes ķēdi braucienam lejup un atvērtu pasažieriem karietes durtiņas.

—   Hei! Džo! — brīdinošā balsī iesaucās kučieris, raudzīdamies lejup no bukas.

—   Kas ir, Tom?

Abi ieklausījās.

—   Es teiktu, ka augšup rikšo kāds zirgs, Džo.

—   Bet es teiktu, ka šis zirgs aulekšo, — atteica pavadonis, palaizdams vajā durtiņas un veikli uzlēkdams savā vietā. — Kungi! Karaļa vārdā, esiet gatavi!

Pēc šī steidzīgā aicinājuma viņš uzvilka kramenīcas gaili un nostājās cīņas gatavībā.

Pasažieris, par kuru stāsta šis vēstījums, tobrīd stāvēja uz karietes pakāpiena, grasīdamies kāpt iekšā; abi pārējie braucēji atradās viņam cieši aiz muguras un dzīrās sekot. Viņš palika stāvam uz kāpšļa, pa pusei karietē, pa pusei ārā no tās, un abi pārējie palika stāvam uz ceļa turpat

lejāk. Visi viņi lūkojās no kučiera uz pavadoni un no pavadoņa uz kučieri un klausījās. Kučieris raudzījās atpakaļ, pavadonis raudzījās atpakaļ, un pat izteiksmīgais priekšējais zirgs saslēja ausis un paraudzījās atpakaļ, neko vairs necenzdamies apstrīdēt.

Klusums, kas bija iestājies pēc karietes grabēšanas un čīkstēšanas, braucot kalnā, saplūda ar nakts klusumu, un visapkārt valdīja neparasti dziļš miers. Zirgu straujie elpas vilcieni viegli tricināja karieti, un tā šķita satraukumā drebam. Iespējams, ka ceļinieku sirdspuksti bija pietiekami skaļi, lai tos varētu sadzirdēt, bet, šā vai tā, mēmais klusuma bridis gandrīz vai saklausāmi liecināja, ka klātesošajiem vai nu aizrāvusies elpa, vai viņi to tīši aizturējuši un ka viņu asinis saspringtajās gaidās pulsē neparasti strauji.

Auļojošā zirga pakavu troksnis ātri un sirdīgi tuvojās.

—        Tprū! — cik skaļi vien spēdams, ieaurojās pavadonis. — Ehei, jūs turi Stāti Saušul

Dipoņa piepeši aprāvās, un cauri dubļu šļakstiem un murdoņai miglā atskanēja vīrieša balss:

—   Vai tā ir Duvras pasta kariete?

—        Nav tava darīšana! — atcirta pavadonis. — Kas tu tāds esi?

—   Es prasu, vai tā ir Duvras pasta kariete?

—   Kāpēc tev tas jāzina?

—   Ja ir, man vajag vienu no pasažieriem.

—   Kādu?

—   Misteru Džārvisu Loriju.

Mūsu jau pieminētais ceļinieks tūdaļ lika saprast, ka nosauktais vārds ir viņa. Pavadonis, kučieris un abi pārējie pasažieri pievērsa viņam neuzticīgus skatienus.

—        Stāvi turpat, kur esi! — pavadonis uzsauca balsij miglā. — Citādi, ja man misēsies, priekš tevis šī kļūda vairs nebūs labojama! Kungs, vārdā Lorijs, atbildiet tūlīt!

—        Kas noticis? — jautāja pasažieris, un tad viņa balss viegli iedrebējās. — Kas mani meklē? Vai Džerijs?

(— Ja tas ir Džerijs, tad man tā Džerija balss nepatīk, — pavadonis pie sevis norūca. — Par daudz rupja balss šitam Džerijam.)

—   Jā, mister Lorij!

—   Kas noticis?

—   Man lika doties jums paka] ar ziņu. Telsona banka.

—   Es pazīstu šo ziņnesi, pavadoni, — sacīja misters Lorijs, nokāpdams lejā uz ceļa, — abi pārējie pasažieri viņam piepalīdzēja, turklāt drīzāk steidzīgi nekā laipni, un paši bez kavēšanās ielēca karietē, aizcirta durvis un aizdarīja logu. — Viņš var nākt tuvāk, te nekas nedraud.

—   Cerēsim, ka tā ir, bet uz galvošanu es nevaru zināt, — norūca pavadonis. — Hei, tu tur!

—   Tepat esmu! — Džerijs atsaucās vēl dobjāk nekā iepriekš.

—   Laid zirgu soļos, vai dzirdi? Un, ja tev pie segliem ir ieroči, lai negrābstītos gar tiem! Jo man ir viegla roka uz ātriem misēkļiem, un tie arvien ož pēc pulvera! Nu, tad nāc un parādies!

Zirga un jātnieka apveidi palēnām iznira no miglas vāliem un apstājās blakām pasta karietei, kur gaidīja meklētais pasažieris. Svešais jātnieks pieliecās un, pametis skatienu augšup uz pavadoni, iedeva misteram Lorijam nelielu salocītu papīra lapu. Svešinieka zirgs strauji elpoja, un kā zirgs, tā jātnieks bija nošķiesti dubjiem no rikšotāja pakaviem līdz pat svešinieka platmalei.

—   Pavadoni! — teica pasažieris ar rāmi lietišķu pašpaļāvību.

Vērīgais sardzes vīrs, neatlaizdams labo roku no paceltās kramenīcas laides un kreiso no tās stobra, turklāt nenovērsdams acis no jātnieka, īsi atsaucās: — Jā, ser?

—   Baidīties nav iemesla. Es strādāju Telsona bankā. Jūs noteikti zināt Telsona banku Londonā. Šobrīd braucu uz Parīzi dienesta darīšanās. Te jums būs krona dzeramnaudas. Vai drīkstu izlasīt šo vēstuli?

—   Ja vien to darīsiet ātri, ser.

Pasažieris atlocīja papīra lapu un karietes lāktura gaismā izlasīja rakstīto — vispirms pats pie sevis, pēc tam balsī» — «Duvrā sagaidiet jaunkundzi.» Redziet nu, pavadoni, vēstule nav gara. Džerij, pasakiet, ka mana atbilde ir: «Atdots dzīvei.»

Džerijs saslējās seglos. — Tā nu gan ir sasodīti dīvaina atbilde, — viņš noteica pavisam aizsmakušā balsī.

—   Tieši tā pasakiet, un viņi zinās, ka esmu saņēmis šo ziņu; no rakstītas atbildes viņi neuzzinātu neko vairāk. Lai jums sekmīgs atceļš! Arlabvakaru!

To pateicis, pasažieris atvēra durtiņas un iekāpa karietē, turklāt neviens no līdzbraucējiem šoreiz pat nedomāja viņam palīdzēt — steigšus paslēpuši savus pulksteņus un naudas makus aiz zābaku stulmiem, tie izlikās aizmiguši. Tāpat vien, drošības labad — lai izvairītos no jebkādām neparedzētām neērtībām.

Kariete gāzelēdamās devās tālāk, un, ceļam vijoties lejup, miglas vāli ap to kļuva arvien biezāki. Pavadonis drīz atlika kramenīcu atpakaļ ieroču lādē un, vēlreiz pārskatījis tās saturu un pārlaidis skatienu rezerves pistolēm sev pie jostas, pārlūkoja arī kādu mazāku lādīti zem sava sēdekļa, kur glabājās daži kalēja rīki, pāris lāpu un šķiltavas. Viņš bija tik pamatīgi nodrošinājies ceļam, ka„ gadījumā ja spēcīgs vējš nodzēstu karietes lākturus — kā reizēm patiesi gadījās —, viņam vajadzētu tikai patverties karietes iekšienē no vēja, uzmanīties, lai dzirksteles no krama un tērauda neielec salmos, un, ja labi veiktos, uguns itin vienkārši un bez sevišķa riska būtu iegūta jau pēc piecām minūtēm.

—   Tom! — viņš paklusi uzsauca kučierim pāri karietes jumtam.

—   Jā, Džo?

—   Vai tu dzirdēji to atbildes ziņu?

—   Dzirdēju, Džo.

—   Vai tu tur kaut ko saprati, Tom?

—   Itin neko.

—   Redz, kāda sagadīšanās, — pavadonis novilka. — Man gāja taisni tāpat.

Tikmēr Džerijs, kurš bija palicis viens nakts tumsā, nolēca no zirga — ne tikai tādēļ, lai atpūtinātu nokausēto rikšotāju, bet arī tālab, ka vajadzēja noslaucīt dubļus no sejas un nopurināt slapjumu no cepures platās malas, uz kuras bija sakrājies vai pusgalons ūdens. Pārmetis iemauktus pār nošķiesto roku, viņš brīdi pastāvēja turpat, līdz karietes riteņu troksnis bija izgaisis tālumā un apkārt atkal valdīja pilnīgs nakts klusums, tad pagriezās un soļos devās lejup no kalna.

—   Pēc šī skrējiena no pašiem Tempļa vārtiem, vecenīt, es vairs nepaļaujos uz tavām priekškājām — vismaz, kamēr neesam tikuši uz līdzena ceļa, — aizsmakušais ziņnesis teica, palūkodamies uz zirgu. — «Atdots dzīvei.» Sasodīti dīvaina atbilde. Tev tas diezin kā nederētu, Džerij! Nē, nudien, Džerij! Ja mirušie sāktu atgriezties dzīvē, tev klātos pavisam bēdīgi, Džerij!

III NODAĻA

Nakts ēnas.

Interesanti ir pakavēties domās par to, kāds nepieejams noslēpums ikvienai cilvēciskai būtnei ir ikviena līdzīga būtne. Kad es naktī ierodos kādā lielā pilsētā, man allaž ar svinīgu bijību jādomā par to, ka ikviena no šīm tumšajām, cieši sablīvētajām mājām glabā savu noslēpumu, ka ikviena istaba katrā no tām glabā savu noslēpumu, ka ikviena no sirdīm, kas pukst simtu un tūkstošu krūtīs, lolo sevī kādas slepenas ilgas, kuras ikvienai citai, pat vistuvākajai sirdij, paliek mūžīgs noslēpums. Te slēpjas kaut kas baigs, kaut kas tāds, kas liek iedomāt nāvi. Es vairs nevaru pāršķirt lappuses tai mīļajā grāmatā, kas mani tik ļoti valdzināja, un veltīga ir cerība, ka varēšu kādreiz izlasīt to līdz galam. Es vairs nevaru ielūkoties šo ūdeņu neizdibināmajās dzīlēs, kurās kāds saules stars īsu mirkli ļāva man ieskatīties, atstādams nojausmu par tajās nogrimušiem dārgumiem. Tā bija lemts, ka grāmatai piepeši jāaizveras uz visiem laikiem, kad biju izlasījis tajā tikai vienu lappusi. Tā bija lemts, ka ūdeņiem jāsastingst mūžīgā ledū, kad saules gaisma vēl tikko rotājās virs tiem, un es, neko nenojauzdams, stāvēju krastā. Mans draugs ir miris, mans kaimiņš ir miris, mana mīļotā, manas sirds dārgums, ir mirusi; un tā nepielūdzami un nebeidzami nocietinās kādas būtnes noslēpums, un tā arī es nēsāšu savējo dziļi sirdī līdz pat mūža galam.

Sis dabas dotais mantojums, ko neviens nevar atsavināt, piederēja arī ziņnesim uz zirga — piederēja tāpat kā karalim, viņa pirmajam ministram vai visbagātākajam Londonas tirgonim. Tāpat bija ar trim pasažieriem, kuri sēdēja cieši cits pie cita nelielajā, vecajā, grabošajā karietē; arī viņi cits citam bija tikpat sveši un noslēpumaini, kādi būtu, ja katrs ceļotu atsevišķā karietē ar sešiem zirgiem — kaut vai ar sešdesmit — un viņus citu no cita šķirtu veselas grāfistes platums.

Ziņnesis atceļā laida zirgu vieglos rikšos un itin bieži piestāja pie ceļmalas krodziņiem, lai izdzertu kādu malku, tomēr bija jūtams, ka viņš cenšas turēties atstatu no citiem cilvēkiem, turklāt cepuri bija uzvilcis krietni virs acīm. Šīs acis teicami saderējās ar viņa galvassegu — tās bija melnas, it kā bez dziļuma un atradās pārāk tuvu viena otrai — gluži kā baidīdamas tikt pieķertas kādā grēkā, ja neturēsies cieši līdzās. Paslēpušās starp veco trīsstūreni, kas atgādināja trlsstūrveida spjaujamtrauku, un biezo šalli, kura apņēma kaklu un zodu un nokarājās lejup gandrīz līdz valkātāja ceļgaliem, tās raudzījās uz ārpasauli ar tumši draudīgu skatienu. Tajās reizēs, kad jātnieks apstājās iedzert, viņš ar kreiso roku pastūma šalli lejup tikai tik daudz, lai ar labo roku ielietu mutē dzērienu, un, līdzko tas bija padarīts, tūdaļ atkal savilka to augšup.

— Nē, Džerij, nē! — ziņnesis sevī atkārtoja, visu ceļu risinādams vienu un to pašu domu. — Tev tas nederētu, Džerij! Tavā krietnajā amatā tas nepavisam nav pieļaujams! Atdots dzīvei… Nudien, lai mani pērkons nosper, ja šis nebija ieņēmis uz krūti!

Nododamā ziņa viņu tā mulsināja, ka viņam vairākas reizes ievajadzējās noņemt cepuri, lai pakasītu pakausi. Pats galvvidus viņam bija kails, bet visapkārt tam uz visām pusēm slējās saraini, melni mati, kas sedza galvu un pieri gandrīz līdz pat platajam, pieplacinātajam degunam. Sie mati izskatījās gluži kā kalēja rokas darināti un tik ļoti atgādināja dzelzs iesmus virs mūra sienas, ka pat veiklākie kukuriņu spēles cienītāji diezin vai vēlētos lēkt pāri tik bīstamam partnerim.

Kamēr viņš jāja atpakaļ, nesdams ziņu, ko vajadzēja nodot naktssargam namiņā pie Telsona bankas durvīm līdzās Tempļa vārtiem, lai naktssargs to savukārt nodotu tālāk atbildīgākām amatpersonām bankas iekšienē, nakts ēnas viņa acu priekšā zīmēja tādus rēgus, kādus izraisīja nododamā ziņa, tāpat kā zirgam tās zīmēja tādus rēgus, kādus izraisīja dzīvnieka iekšējais nemiers. To, jādomā, bija daudz, jo ikviena ēna uz ceļa lika tam tramīgi rauties sāņus.

Tikmēr pasta kariete kratīdamās, mētādamās, grabēdama un zvārodamās turpināja savu vienmuļo ceļu, vezdama tālāk trīs noslēgtos, neizdibināmos pasažierus, kas sēdēja cits citam līdzās. Arī tiem nakts ēnas zīmēja tādus apveidus, kādi dzima to pusnomoda sapņos un nemierpilnajās domās.

Telsona banka te spēlēja itin ievērojamu lomu. Pasažieris no bankas, ieķēries ādas tureklī, kuram vajadzēja gādāt, lai sevišķu grūdienu brīžos viņš negāztos virsū blakussēdētājam un neiespiestu to pašā stūrī, sēdēja puspievērtām acīm, viegli klanīdams galvu, un gan karietes lodziņi, gan lākturis, kas meta tajos blāvu gaismu, gan pretlsēdošais, bezveidīgos apmetņos ievīstījies pasažieris — viss apkārtējais viņam pamazām kļuva par banku, kurā risinājās rosīga biznesa dzīve. Iejūga graboņa kļuva par naudas šķindu, un piecu minūšu laikā tika apmaksāts vairāk čeku, nekā pat Telsona banka ar saviem citzemju un iekšzemes sakariem jebkad bija samaksājusi trīskārt ilgākā laikā. Tad pasažiera acīm atklājās Telsona pagrabu naudas glabātavas ar visiem viņam zināmajiem dārgumiem un noslēpumiem (un šis cilvēks, jāteic, zināja diezgan daudz), un viņš staigāja pa tām, turēdams rokās lielas atslēgas un sveci ar vāju liesmiņu, un pārliecinājās, ka tās ir drošas, stipri aizdarītas un neskartas, tieši tādas, kādas viņš tās bija redzējis pēdējo reizi.

Bet, kaut gan banka ne brīdi nepazuda no viņa domām un kaut gan kariete (neskaidri, gluži kā sāpju apjauta cauri remdētāja iedarbībai) arī nepazuda no apziņas, pāri visam vērpās vēl kāda izjūtu virkne, kas neatkāpās no viņa cauru nakti. Viņam šķita, ka viņš brauc piecelt kādu cilvēku no kapa.

Kura no daudzajām sejām, kas ainojās viņa priekšā, bija apbedītā cilvēka seja, to nakts ēnas viņam nepateica, taču tās visas zīmēja vienu — apmēram četrdesmit piecus gadus veca vīrieša seju, un atšķirīgas bija galvenokārt to paustās jūtas un izvārguma pakāpe rēgainajos vaibstos. Lepnums, nicinājums, izaicinājums, stūrgalvība, padevība, žēlabas — visas šīs izteiksmes mijās cita ar citu, tāpat kā dažādos veidos atklājās iekritušie vaigi, līķa bālums sejā, izdilušās rokas un ķermenis. Tomēr seja palika tā pati, un ik reizes mati ap to bija priekšlaikus nosirmojuši. Neskaitāmas reizes snaudošais ceļinieks jautāja šim rēgam:

«Cik sen jūs jau esat aprakts?»

Atbilde vienmēr bija viena un tā pati: «Gandrīz astoņpadsmit gadus.»

«Vai bijāt zaudējis cerības, ka jūs kādreiz izraks?»

«Jau sen.»

«Vai zināt, ka esat atdots dzīvei?»

«Tā man saka.»

«Ceru, ka jūs gribat dzīvot?»

«Nezinu teikt.»

«Vai gribat, lai es parādu jums viņu? Nāciet man līdzi, un jūs viņu satiksiet!»

Atbildes uz šo jautājumu bija dažādas un pretrunīgas. Reizēm aizlauzta balss teica: «Pagaidiet! Es neizturēšu, ja ieraudzīšu viņu par agru!» Reizēm atbilde izskanēja caur saviļņojuma asarām: «Jā, aizvediet mani pie viņas!» Reizēm rēgs stingi raudzījās tukšumā un apmulsis atkārtoja: «Es viņu nepazīstu. Es nekā nesaprotu.»

Pēc šādas iedomātas sarunas ceļinieks sapnī sāka rakt un raka, raka, raka… brīžiem ar lāpstu, brīžiem ar milzīgu atslēgu, brīžiem tāpat ar rokām, lai dabūtu nelaimīgo ārā no zemes. Kad tas bija izdarīts, rēgainā būtne ar smiltīm matos un uz sejas piepeši saira pīšļos. Tad braucējs satrūkās, atguvās un atvēra karietes logu, lai sajustu vaigā īstu miglu un lietu.

Taču pat tad, kad viņš vaļējām acīm raudzījās miglā un lietū, peldošajā gaismas aplī, ko meta karietes lākturi, uz dzīvžogu ceļa malā, kurš palaikam asiem grūdieniem atkāpās, nakts ēnas ārpus karietes saplūda ar ēnām tās iekšienē. Tur bija viss gluži kā īstenībā: banka pie Tempļa vārtiem, aizvadītās dienas darījumi, drošie naudas papīri, sūtnis, kas atjāja viņam pakaļ, un ziņa, ko viņš tam lika nodot. Bet visam tam pāri atkal pacēlās rēgainā sejā, un viņš atkal tai jautāja:

«Cik sen jūs jau esat aprakts?»

«Gandrīz astoņpadsmit gadu.»

«Ceru, ka jūs gribat dzīvot?»

«Nezinu teikt.»

Un atkal viņš raka … raka … raka … līdz kāda līdzbraucēja nepacietīgā kustība lika aizdarīt logu un viņš atkal ieķērās uzticamajā ādas turekli un sāka domīgi vērot abus snaudošos stāvus, taču brīdi vēlāk tie izgaisa skatienam un tos aizsedza banka un kaps.

«Cik sen jūs jau esat aprakts?»

«Gandrīz astoņpadsmit gadus.»

«Vai bijāt zaudējis cerības, ka jūs kādreiz izraks?»

«Jau sen.»

Sie vārdi joprojām skanēja viņam ausīs tik skaidri, it kā viņš patiesi būtu tos dzirdējis — tikpat skaidri kā jebkurš īstenībā sacīts vārds —, bet tad nogurušo ceļotāju pārsteidza dienas bālums, un viņš redzēja, ka nakts ēnas ir pazudušas.

Viņš nolaida loga stiklu un paraudzījās uz lecošo sauli. Blakām pletās uzarts lauks, un tā malā stāvēja arkls, kas pēc zirgu izjūgšanas bija atstāts pa nakti turpat; tālāk stiepās birztala, tās lapotnē vēl turējās daudz košsarkanu un zeltaini dzeltenu lapu. Kaut gan zeme bija salta un mikla, debesis virs galvas pletās skaidras, un uzlēkusi saule mirdzēja ar spožu un rāmu skaistumu.

—   Astoņpadsmit gadus! — noteica pasažieris, lūkodamies uz sauli. — Lai žēlīgs Radītājs! Astoņpadsmit gadus aprakts dzīvs!

IV NODAĻA

Gatavošanās.

Kad pasta kariete nākamajā pēcpusdienā sekmīgi nokļuva Duvrā, Karaliskās Džordža viesnīcas virssulainis pēc paražas atvēra tās durtiņas. To viņš darīja ar cēlu un svinīgu žestu, jo ceļojums no Londonas pasta karietē ziemas laikā bija varoņdarbs, par ko apsveicams ikviens drosmīgais pasažieris.

Šobrīd šo apsveikumu saņemt varēja vairs tikai viens ceļinieks, jo abi pārējie bija izkāpuši jau agrāk katrs savā paredzētajā vietā. Drēgnā iekšiene, mitrie un netīrie salmi uz grīdas, nepatīkamā smaka un pustumsa darīja karieti līdzīgu palieiai suņubūdai. Pēdējais pasažieris, misters Lorijs, kurš kāpa ārā, purinādams nost pielipušos salmus, ar savu pinkaino apmetni, nolaidenajām cepures malām un dubļainajām kājām pats atgādināja lielu suni.

—   Sulaini, vai rīt būs pasta kuģis uz Kalē?

—   Jā, ser, ja vien pieturēsies labs laiks un daudzmaz pūtīs ceļavējš. Piemērotākais paisuma brīdis būs apmēram divos dienā. Vai jums gultu, ser?

—   Gulēt es likšos tikai vakarā, tomēr dodiet man guļamistabu un atsūtiet bārddzini.

—   Un brokastis arī, ser? Tiks izdarīts, ser. Nāciet, lūdzu, uz šo pusi, ser! Aizvediet kungu uz Konkordiju! Kunga čemodānu un karstu ūdeni uz Konkordiju! Novelciet kungam zābakus Konkordijā! (Jūs tur atradīsiet lieliski aizkurtu kamīnu, ser!) Bārddzini uz Konkordiju! Nu,, ašāk, pasteidzieties — uz Konkordiju!

Viesnīcas istaba, ko dēvēja par Konkordiju, allaž tika piedāvāta pasta karietes pasažieriem, un, tā kā pasta karietes pasažieri allaž bija satuntuļojušies no galvas līdz kājām, šī Karaliskās Džordža viesnīcas istaba bija īpaši interesanta ar to, ka tajā allaž iegāja itin kā viens un tas pats cilvēks, taču ārā nāca daudzi un dažādi. Tieši šī iemesla dēļ cejā starp Konkordiju un kafijas zāli šur un tur it kā nejauši grozījās vēl viens sulainis, vairākas istabenes un viesnīcas saimniece — un ne velti, jo drīz no šīs istabas brokastīs devās gadus sešdesmit vecs kungs, ģērbies solīdā brūnā uzvalkā, kurš bija gan pavalkāts, tomēr ļoti rūpīgi kopts un kuru rotāja kvadrātveida aproču pogas un plati kabatu atloki.

Kafijas zālē šai priekšpusdienas stundā kungs ar brūno uzvalku bija vienīgais apmeklētājs. Brokastu galdiņš bija nolikts kamīna priekšā, un, apsēdies uguns atblāzmā gaidīt brokastis, viesis sēdēja tik nekustīgi, it kā pozētu gleznotājam.

Sis cilvēks izskatījās ļoti kārtīgs un pedantisks, un, kamēr viņš tā sēdēja, plaukstas uz ceļgaliem uzlicis, skaļais pulkstenis zem viņa vestes kabatas atloka skanīgi tikšķēja, it kā dižodamies ar savu nopietnību un ilgo mūžu pretstatā ņirbošo liesmu nožēlojami bezrūpīgajai viendienībai. Viesim bija glīti veidotas kājas, un viņš drusciņ lepojās ar tām, jo nēsāja smalkas, cieši pieguļošas brūnas zeķes; arī viņa kurpes un sprādzes, kaut vienkāršas, bija rūpīgi nospodrinātas. Galvā šim kungam bija dīvaina, neliela, rūpīgi sasprogota un saglausta linu krāsas parūka, kura ļoti cieši piekļāvās galvai; jādomā, ka tā bija veidota no matiem, kaut gan daudz vairāk izskatījās pēc zīda šķiedru vai pat stikla darinājuma. Viņa krekls, tiesa, drānas smalkumā nevarēja sacensties ar zeķēm, taču bija tik balts kā viļņu galotnes, kas sitās pret tuvējo liedagu, vai kā saulē mirdzošie sīkie buru lāsumi jūras tālumā. Seja zem ērmotās parūkas šķita allaž nēsājam rāmas noslēgtības izteiksmi, tomēr valgi mirdzošās acis liecināja, ka to īpašniekam gadu gaitā vajadzējis pielikt ne mazumu pūļu, lai pielāgotu vaibstus Telsona bankas lietišķi atturīgajai gaisotnei. Viesa vaigos jautās veselīgs sārtums un, par spīti gadu gaitā iegulušajām grumbām, seja neliecināja par rūpestos pavadītu mūžu. Bet varbūt Telsona bankas uzticamākie ierēdņi — vecpuiši bija galvenokārt aizņemti ar citu cilvēku rūpēm, un varbūt citu rūpes, tāpat kā citu lietotas drēbes, ir vieglāk nēsāt un vieglāk nolikt pie malas.

Vainagodams līdzību ar cilvēku, kurš pozē gleznotājam, misters Lorijs ieslīga snaudā. Kad tika atnestas brakas. tis, viņš pamodās un, pievilcis krēslu tuvāk pie galda, sacīja sulainim:

— Es gribētu, lai sagatavo istabu kādai dāmai, kura te šodien ieradīsies — cikos, nav zināms. Viņa droši vien vaicās pēc mistera Džārvisa Lorija vai varbūt pēc kunga no Telsona bankas. Lūdzu, dariet man to zināmu!

—   Jā, ser. Vai no Telsona bankas Londonā, ser?

—   Jā.

—    Saprotu, ser. Mums bieži ir tas gods uzņemt jūsu cilvēkus, kad tie ceļo no Londonas uz Parīzi un atpakaļ, ser. Telsona banka — tas nozīmē lielu braukāšanu, ser.

—   Jā. Mēs reizē esam gan franču, gan angļu iestāde.

—   Jā, ser. Bet jūs pats gan laikam tik bieži nebraukājat, ser?

—   Pēdējā laikā ne. Bus jau piecpadsmit gadu, kopš mēs… kopš es… pēdējo reizi atgriezos no Francijas.

—    Patiešām, ser? Tad es šeit vēl nestrādāju, ser. Un -citi mūsu ļaudis arī ne, ser. Džordža viesnīcai tolaik bija citi saimnieki, ser.

—   Tā liekas gan.

—   Bet es būtu gatavs derēt, ka Telsona banka plauka un ziedēja pat pirms piecdesmit gadiem, kur nu vēl pirms piecpadsmit!

—   Varat teikt trīsreiz tik daudz — apaļus simt piecdesmit, un arī tad daudz nekļūdīsieties.

—   Ko jūs sakāt, ser!

Iepletis acis izbrīnā un savilcis lūpas, sulainis atkāpās tālāk no galdiņa, pārmeta salveti no labā elkoņa uz kreiso, nostājās ērtākā pozā un sāka vērot, kā apmeklētājs ēd un izer — gluži kā stāvēdams skatu tornī vai sardzes postenī, kā tas viesmīļiem pieņemts no sensenām dienām un jebkurā laikmetā.

Kad misters Lorijs bija pabrokastojis, viņš devās pastaigāties pa liedagu. Nelielā, šaurā un izlocītā Duvras pilsētiņa, slēpdamās no jūras, kā strauss bija iebāzusi galvu krīta klintīs. Piekraste — vientulīgs līdzenums, kur oļu klajumi mijās ar ūdens paltīm; jūra te netraucēti darīja, ko vēlējās, un šķiet, ka tā vēlējās postīt un iznīcināt. Tā dārdēdama meta viļņus pret pilsētu, tā dārdēdama meta viļņus pret klintīm un cik spēdama ārdīja piekrasti. Gaiss ap krastmalas mājām tik ļoti oda pēc zivīm, ka varēja nodomāt, vai tikai sasirgušas zivis te nenāk uz gaisa peldēm, tāpat kā sasirguši cilvēki mēdz ārstēties jūras ūdenī. Ostas tuvumā iedzīvotāji mazliet nodarbojās ar zveju un naktīs daudz staigāja apkārt, pētīdami jūru, it īpaši paisuma laikā, kad ūdens pacēlās augstu. Sīktirgotāji, kuru veikali nenesa nekādu peļņu, reizēm pavisam neizprotamā kārtā pēkšņi tika pie bagātības, un, lai cik neparasti, šai apkaimē neviens necieta lampu aizdedzējus.

Diena slīdēja uz novakari, un dzidrais gaiss, kas reizumis bija ļāvis saskatīt pat Francijas piekrasti, atkal pārvērtās dūmakainā miglā; apmācamies šķita arī mistera Lorija domas. Kad bija jau satumsis, viņš sēdēja kafijas zālē pie kamīna, gaidīdams pusdienas, tāpat kā tika gaidījis brokastis, un viņa iztēle neatlaidīgi raka, raka, raka koši kvēlošās ogles.

Pudele laba sarkanvīna pēc pusdienām nekaitē arī kvēlošu ogļu racējam — ja nu varbūt vienīgi novērš viņa uzmanību no darba. Misters Lorijs jau labu brīdi sēdēja dikā un nupat bija ielējis sev pēdējo vīna glāzi, izskatīdamies tik apmierināts, cik apmierināts var būt pavecskungs ar veselīgu sejaskrāsu pie gandrīz iztukšotas pudeles, kad šaurajā ieliņā atskanēja riteņu klaboņa un viesnīcas pagalmā ieripoja kariete.

Misters Lorijs nolika neaizskarto glāzi atpakaļ uz galda. — Tā ir jaunkundze! — viņš noteica.

Pēc brīža ienāca sulainis ar ziņu, ka ieradusies mis Maneta no Londonas un labprāt vēlētos sastapt kungu no Telsona bankas.

— Tik drīz?

Jā, mis Maneta esot iestiprinājusies jau ceļā un tagad neko neēdīšot, taču viņa ļoti vēloties tikties ar kungu no Telsona bankas tūdaļ pat, ja vien viņš tā varot un esot ar mieru.

Kungam no Telsona bankas neatlika nekas cits kā drūmā apņēmībā iztukšot savu glāzi, sakārtot ap ausīm mazo linu krāsas parūku un doties līdzi sulainim uz mis Manetas istabu. Tā bija liela un tumša un ar savām melnajām, zirgu astriem polsterētajām mēbelēm un tumšajiem, masīvajiem galdiem radīja tādu kā bēru telpas iespaidu. Galdi tik daudz reižu bija eļļoti, ka abas lielās sveces uz istabas vidējā galda drūmi spulgoja pretī no katras virsmas, un gluži vai izskatījās, it kā tās būtu viņas, kas apbedītas dziļās tumša sarkankoka bedrēs un nesolītu nekādu lāga gaismu, iekams netiks izceltas no kapa.

Pustumsā bija gaužām grūti kaut ko saskatīt, un misters Lorijs, virzīdamies uz priekšu pa nodilušo turku pa'klāju, pirmajā brīdī iedomājās, ka mis Maneta atrodas kādā no blakus telpām; tikai pagājis garām abām garajām svecēm, viņš ieraudzīja, ka starp galdu un kamīnu, viņu gaidīdama, stāv jauna, apmetnī ietinusies dāma, ne vairāk kā septiņpadsmit gadus veca, rokā aiz lentes turēdama salmu platmali. Kad viņa skatiens apstājās pie trauslā, glītā stāva, pie kuplajiem zelta matiem, pie zilajām acīm, kas lūkojās viņā ar jautājošu skatienu, pie augstās pieres, kas liecināja par apbrīnojamu spēju (ņemot vērā, cik tā jauna un gluda) savilkties īpatnā izteiksmē, paužot ne īsti mulsumu, ne izbrīnu, ne satraukumu, nedz ari modri saspringtu uzmanību, bet kaut ko no visām šīm izjūtām kopā, — kad misters Lorijs šādi lūkojās atbraucējā, viņš piepeši ar neparastu skaidrību ieraudzīja acu priekšā kādu bērnu, ko bija turējis rokās, braukdams pāri šim pašam jūras šaurumam kādā aukstā, vējainā dienā, kad no debesīm bira krusa un viļņi slējās draudīgā augstumā. Acumirklīgā iztēles aina tūdaļ pazuda kā dvaša uz augstā sienas spoguļa meitenei aizmugurē, — uz rāmja tam rindojās melni, gaudeni kupidoni, visi kropļi un daži pat bez galvām, tie nesa melnus grozus ar viltus augļiem kaut kādām melnām sieviešu kārtas dievībām, — un viņš pēc ieražas sveicināja mis Manetu ar svinīgu palocīšanos.

—  Lūdzu, sēdieties, ser, — viņa teica dzidrā un tīkami jaunavīgā balsī ar tikko jaušamu citzemju akcentu.

—  Skūpstu jūsu roku, jaunkundzi — vēlreiz paklanīdamies, misters Lorijs sacīja ar veco laiku iznesību un apsēdās norādītajā vietā.

—   Es vakar saņēmu vēstuli no bankas, ser, kur bija minēti kaut kādi jaunumi… vai kāds nesens atklāj ums …

—  Vārds nav no svara, jaunkundz, var sacīt gan vienādi, gan otrādi.

—  … attiecībā uz mana tēva nelielo īpašumu … Tēvu es nekad neesmu redzējusi… viņš jau sen miris …

Misters Lorijs savā krēslā sakustējās un uzmeta bažīgu skatienu melno, gaudeno kupidonu rindai. Itin kā tie ar saviem smieklīgajiem groziem varētu kādam palīdzēt!

—   … un man tāpēc esot jābrauc uz Parīzi un tur jāsatiekas ar kādu kungu no bankas, kurš arī laipni tikšot sūtīts uz Parīzi šai pašā nolūkā.

—   Tas esmu es.

—   Tā es arī domāju, ser.

Viņa veltīja misteram Lorijam reveransu (kā jaunas dāmas tajos laikos vēl mēdza darīt), vēlēdamās patiesi apliecināt, ka atzīst viņa pārākumu gadu un gudrības ziņā. Misters Lorijs paklanījās vēlreiz.

—   Es bankai atbildēju, ser, apmēram tā: ja cilvēki, kurr zina apstākļus un ir tik laipni, ka atrakstījuši man, uzskata, ka man nepieciešams doties uz Franciju, tad es to darīšu, taču es esmu bārene un man nav neviena drauga, kurš varētu doties man līdzi, tāpēc es būtu ļoti priecīga, ja ceļojuma laikā varētu atrasties šī cienījamā kunga aizgādībā. Sis kungs jau bija izbraucis no Londonas, bet man šķiet, ka viņam aizsūtīja pakaj ziņnesi, lai tas lūgtu viņu šeit mani sagaidīt.

—   Es ļoti priecājos par šo uzticību, — teica misters Lorijs, — un vēl vairāk priecāšos par iespēju to attaisnot.

—   Loti pateicos jums, ser! Pateicos no visas sirds! Vēstulē no bankas bija teikts, ka šis kungs man visu paskaidrošot sīkāk un ka man esot jāsagatavojas uz pārsteigumu. Esmu centusies darīt to pēc labākās iespējas, un gluži saprotams, ka man Joti gribas drīzāk uzzināt šos jaunumus.

—   Gluži saprotams, — atkārtoja misters Lorijs. — Jā … es…

Pēc īsas saminstināšanās viņš vēlreiz sakārtoja uz; ausīm sprogaino linu krāsas parūku un piemetināja:

—   Man Joti grūti iesākt.

Vēl neiesācis viņš neziņā paskatījās meitenei acīs. Jaunavīgā piere atkal savilkās tai pašā īpatnējā izteiksmē — tā bija ne vien īpatna, bet arī pievilcīga, tikai viņai raksturīga —, un meitene neviļus pacēla roku, kā gribēdama satvert un aizturēt kādu garāmslīdošu ēnu.

—   Vai jūs man esat pilnīgs svešinieks, ser?

—  Vai tad ne? — misters Lorijs smaidīdams noplātīja rokas, it kā atbilde būtu gluži skaidra.

Raksturīgā izteiksme meitenes sejā starp uzacīm un nelielo sievišķīgo deguntiņu — tā līnijas bija tik maigas un smalkas, cik vien iespējams iedomāties, — iegula vēl dziļāk, un viņa domīgi apsēdās krēslā, kuram visu laiku bija stāvējusi blakus. Misters Lorijs vērīgi lūkojās nopietnajā sejā un, kad meitene pacēla acis, atsāka runāt:

—   Šķiet, ka šeit, jūsu otrajā tēvzemē, vispareizāk būs, ja es uzrunāšu jūs kā visas angļu dāmas, vai ne, mis Maneta?

—   Kā vēlaties, ser.

—   Mis Maneta, es esmu lietišķs cilvēks, veikalnieks. Man uzticēts darījums, un man tas jāizpilda. Visā tā gaitā nepievērsiet man vairāk uzmanības kā runājošai mašīnai — nudien, man še nav citas lomas. Ar jūsu atjauju, jaunkundz, es jums izstāstīšu kāda mūsu klienta dzīvesstāstu.

—   Dzīvesstāstu?

Šķiet, ka viņš tīši likās neievērojam, kuru vārdu meitene atkārtojusi, un steidzīgi piebilda: — Jā, mūsu klienta; tā mēs bankas darījumos parasti dēvējam tos, ar kuriem mums ir lietišķi sakari. Šis kungs bija francūzis, ļoti ievērojams cilvēks — zinātnieks un ārsts.

—   Vai viņš nebija no Bovē?

—   Jā gan, no Bovē. Tāpat kā Maneta kungs, jūsu tēvs, arī šis cilvēks bija no Bovē. Tāpat kā Maneta kungs, jūsu tēvs, arī šis cilvēks bija Parīzē izpelnījies augstu atzinību. Tur man bija tas gods ar viņu iepazīties. Mūsu starpā bija tikai lietišķi darījumi, kas tomēr saistīti ar lielu uzticēšanos. Es tolaik strādāju mūsu bankas franču nodaļā, kur biju pavadījis jau… jā, veselus divdesmit gadus.

—   Tolaik … Vai drīkstu vaicāt, kad tieši tas bija?

—   Pirms divdesmit gadiem, jaunkundz. Viņš apprecējās … ar anglieti, jaunkundz … un es biju viens no viņa pilnvarotajiem. Visi viņa darījumi, tāpat kā daudzu citu francūžu un to ģimeņu darījumi, atradās Telsona bankas pārziņā. Tieši tāpat esmu bijis un joprojām esmu tāda vai citāda veida pilnvarotais daudziem mūsu klientiem. Tās ir tikai veikala attiecības, jaunkundz, tur nav nekādas draudzības, intereses vai citu tamlīdzīgu jūtu. Manā ierēdņa mūžā klienti ir daudzkārt mainījušies, tāpat kā vienā darbadienā daudzkārt mainās bankas apmeklētāji; īsi sakot, man nav nekādu jūtu, es esmu tikai mašīna. Tālāk man jāsaka …

—   Bet šis jau ir mana tēva dzīvesstāsts, ser, un man sāk likties… — meitenes seja ar neparasti savilkto pieri raudzījās viņam pretī ar saspringtu vērību, — man sāk likties, ka toreiz, kad paliku bārene — jo mana māte nodzīvoja tikai divus gadus ilgāk par tēvu —, tas bijāt jūs, kas mani atveda šurp uz Angliju. Esmu gandrīz pārliecināta, ka tas bijāt jūs.

Misters Lorijs saņēma mazo, nedrošo plaukstu, kas paļāvīgi sniedzās viņam pretī, un mazliet svinīgā goddevībā pacēla to pie lūpām. Tad viņš atkal apsēdināja jauno dāmu krēslā un, ar kreiso roku balstīdamies pret atzveltni, bet ar labo palaikam saberzēdams zodu, saraustīdams ap ausīm parūku vai pastiprinādams teikto ar kādu žestu, palika stāvam un raugāmies viņai sejā, tāpat kā viņa raudzījās augšup uz runātāju.

—  Jā, mis Maneta, tas tiešām biju es. Un jūs pati redzat, cik patiesi es nupat sevi raksturoju, teikdams, ka man nav jūtu un ka visas manas attiecības ar līdzcilvēkiem ir tīrais veikals, jo es taču jūs kopš tā laika neesmu pat redzējis. Nē, kopš tā laika jūs esat vienkārši Telsona bankas aizbilstamā, un es tikmēr esmu nodarbojies arī ar citiem Telsona bankas darījumiem. Kādas tur var būt jūtas! Tām man neatliek ne laika, ne izdevības. Visu savu dzīvi es pavadu, darbinādams milzīgu naudas mašīnu.

šādiem neparastiem vārdiem raksturojis savu darba ikdienu, misters Lorijs ar abām rokām nogludināja linu parūku (tas gan bija gluži lieki, jo vēl gludāk spīdīgo virskārtu pieplacināt nemaz nebija iespējams) un atkal nostājās iepriekšējā pozā.

—   Tiktāl, jaunkundz, kā jūs pareizi teicāt, šis ir jūsu nabaga tēva dzīvesstāsts. Turpinājums būs citāds. Ja nu jūsu tēvs toreiz nebūtu nomiris… Neuztraucieties! Kāpēc jūs tā nodrebējāt?

Meitene patiešām bija stipri nodrebējusi. Viņa ar abām plaukstām satvēra mistera Lorija roku.

—   Lūdzu, saņemieties, — misters Lorijs mierinošā balsi teica, atvilkdams kreiso roku no krēsla atzveltnes, lai uzliktu to lūdzoši saņemtajiem, nevaldāmi drebošajiem pirkstiem. — Lūdzu, apvaldiet savas jūtas … šis ir lietišķs darījums. Kā es jau teicu …

Meitenes skatiens viņu tā mulsināja, ka viņš sastomījies apklusa un pēc brīža atsāka vēlreiz:

—   Kā es jau teicu: ja Maneta kungs nebūtu miris, ja viņš būtu piepeši nemanot pazudis, ja viņš būtu novākts pie malas, ja nebūtu grūti atminēt, kādā briesmīgā vietā viņš paslēpts, kaut arī sameklēt viņu nebūtu iespējams, ja viņam būtu ienaidnieks — kāds tautietis, kas varētu izmantot privilēģijas, par kurām, cik zinu, savā laikā tur, šauruma viņā pusē, arī vislielākie drosminieki baidījās pat sačukstēties, piemēram, privilēģijas ierakstīt jebkura cilvēka vārdu iepriekš parakstītā apcietināšanas pavēlē un piespriest tam neierobežoti ilgu aizmirstību cietumā, — ja viņa sieva būtu daudz reižu lūgusi karali, karalieni, galmu, garīdzniecību, lai tie dod kādas ziņas par viņu, taču vienmēr veltīgi, — tad jūsu tēva dzīvesstāsts būtu tāds kā šim nelaimīgajam kungam, ārstam no Bovē.

—   Lūdzu, pastāstiet man kaut ko vairāk, ser!

—   Labi, pastāstīšu. Tieši to es gribu darīt. Bet vai jūs spēsiet to uzklausīt?

—   Es jebko spēšu paciest labāk par pašreizējo neziņu.

—   Jūs runājat mierīgi un esat… esat mierīga. Tas ir labi! — Tomēr viņa izturēšanās nelikās tik pārliecināta kā vārdi. — Lietišķs darījums. Uzskatiet to par lietišķu darījumu — par darījumu, kas jānokārto. Tātad, ja šī ārsta sieva, drosmīga un apņēmīga sieviete, šī iemesla dēļ tomēr būtu pārdzīvojusi lielas mokas, pirms pasaulē nāca viņas bērns…

—   Sis bērns bija meitene, vai ne, ser?

—   Jā, meitene… Mēģiniet nesatraukties, šis ir darījums … Tātad, jaunkundz, ja šī nabaga sieviete būtu pārdzīvojusi lielas mokas, pirms piedzima viņas bērns, un tāpēc nolēmusi aiztaupīt šim nabaga bērnam tik sūru mantojumu — tās ciešanas, ko pārlieku labi pazina pati, — un audzināt meitu pārliecībā, ka viņas tēvs ir miris… Nē, nē, nemetieties ceļos! Pie visiem svētajiem, kādēļ lai jums būtu jāmetas ceļos manā priekšā?

—   Patiesības dēļ. Ai, dārgais, labais, žēlsirdīgais ser, patiesības dēļ!

—   Sis ir .. šis ir lietišķs darījums. Jūs mani mulsināt, un kā lai es samulsis veicu lietišķu darījumu? Mēģināsim saglabāt skaidru galvu. Ja jūs tagad būtu tik laipna un pateiktu, piemēram, cik ir deviņreiz deviņi pensi vai cik šiliņu ir divdesmit ginejās, tas mani ļoti uzmundrinātu. Tad es justos daudz mierīgāks jūsu dēļ.

Neko tieši neatbildēdama, viņa ļāva sevi piecelt un palika nekustīgi sēžam; kaut arī viņas pirksti joprojām neatlaida mistera Lorija roku, to tvēriens kļuva rāmāks un apvaldītāks, un misteru Džārvisu Loriju tas nedaudz nomierināja.

—   Nu re, tā ir labi. Dūšu! Pie lietas! Jums priekšā stāv darījums, labs un godīgs darījums. Mis Maneta, jūsu māte rīkojās tieši tā, kā nupat stāstīju. Kaut gan viņa ne mirkli līdz pat savai nāvei — man šķiet, viņa mira aiz lauztas sirds — neatmeta bezcerīgos pūliņus uzmeklēt jūsu tēvu, savam divus gadus vecajam bērnam viņa novēlēja citādu likteni, un jūs uzaugāt ziedoša, skaista un laimīga, neko nezinādama par tēvu un nemocīdamās ar domām par to, vai viņš gājis bojā cietumā vai arī vārdzis tajā daudzus garus gadus.-

To teikdams, viņš pārlaida apbrīnas un līdzjūtības pilnu skatienu zeltaino matu viļņiem, it kā iedomādamies, ka tie varētu būt priekšlaikus nosirmojuši.

—   Jūs zināt, ka jūsu vecākiem nebija lielas bagātības, un tas mazumiņš, kas bija viņu rīcībā, tika nodots jūsu mātei un jums. Nekas jauns attiecībā uz naudu vai citiem īpašumiem nav atklājies, bet…

Viņš juta, ka satraukto roku tvēriens kļūst ciešāks, un apklusa. īpatnā izteiksme, kas no paša sākuma bija piesaistījusi viņa uzmanību, šķita pastiprinājusies — meitenes vaibstos jautās ciešanas un bailes.

—   Bet viņš… viņš ir atrasts. Viņš ir dzīvs. Noteikti ļoti pārvērties, iespējams pat, ka no viņa palikusi tīrā ēna, tomēr cerēsim vislabāko. Joprojām dzīvs. Jūsu tēvs ir aizvests uz Parīzi un nomitināts sava vecā sulaiņa namā, un mēs tagad dodamies turp: es — tālab, lai atpazītu viņu, ja vien to spēšu, jūs — lai atgrieztu viņu dzīvē un atdotu viņam mīlestību, dzīves jēgu, sirdsmieru un domu skaidrību.

Meitenei viscaur pārskrēja spēcīgi drebuļi, tie pārņēma arī misteru Loriju. Klusā, skaidrā, baisi svinīgā balsī, gluži kā pa sapņiem, viņa teica:

—   Es redzēšu viņa rēgul Tas būs viņa rēgs, nevis viņšpats!

Misters Lorijs rāmi noglauda plaukstas, kas spieda viņa roku. — Nu, nu, būs labi! Tagad nomierinieties! Nu jūs zināt kā ļaunāko, tā labāko. Jūs jau esat ceļā pie šī nabaga piemeklētā vīra, un, ja turēsies labs laiks kā uz jūras, tā uz sauszemes, tad jūs itin drīz jau būsiet viņa mīļajā tuvumā.

Tādā pašā balsī kā iepriekš, gandrīz vai čukstā, viņa atkārtoja: — Es biju brīva, es biju laimīga, un tomēr viņa rēgs mani nekad netika vajājis!

—   Vēl tikai daži vārdi, — teica misters Lorijs, cenzdamies runāt uzsvērti, lai visiem spēkiem piesaistītu viņas uzmanību. — Viņš ir atrasts dzīvojam ar svešu vārdu, un viņa īstais vārds ir sen aizmirsts vai arī sen noslēpts. Būtu ne tikai veltīgi, bet pat kaitīgi censties izzināt, kā tas noticis, būtu kaitīgi taujāt, vai viņš gadiem ilgi bijis aizmirsts vai tīši turēts ieslodzījumā. Būtu ne tikai veltīgi, bet pat kaitīgi meklēt jebkādas ziņas, jo tas ir bīstami. Labāk pēc iespējas nekur un ne ar vienu nerunāt par šo tematu un aizvest viņu — vismaz pagaidām uz kādu laiku — projām no Francijas. Kaut gan es esmu anglis un varu justies drošs un Telsona bankai Francijā kredīta dēļ ir liels iespaids, tomēr arī mēs vairāmies jebkad pieminēt šo lietu. Es nenēsāju sev klāt nevienu papīra strēmeli, kur par to būtu kaut kas rakstīts. Tas ir pilnīgs dienesta noslēpums. Visas manas pilnvaras, piezīmes un izziņas ir ietvertas vienā teikumā: «Atdots dzīvei,» — un tas var nozīmēt jebko. Bet kas tad nu? Viņa taču neko nedzird! Mis Maneta!

Pilnīgi nekustīga un mēma, pat neatspiedusies pret krēsla atzveltni, meitene sēdēja gluži kā nemaņā; acis viņai bija plati atvērtas un stingi raudzījās vienā punktā, un pirmītējā baiļu un ciešanu izteiksme šķita gluži kā iegrebta vai iededzināta viņas sejā. Viņa bija tik cieši ieķērusies misteram Lorijam rokā, ka viņš baidījās atsvabināties, lai nenodarītu meitenei pāri, tādēļ palika uz vietas un sāka skaļi saukt pēc palīdzības.

Viesnīcas apkalpotājiem pa priekšu istabā iedrāzās kāda neganta izskata sieviete — misters Lorijs, par spīti uztraukumam, paguva ievērot, ka viņa ir viscaur sarkana un arī mati viņai sarkani, ka drēbes viņai ir dīvaini apspīlētas un galvā neredzēta cepure, kas atgādina prāvu grenadiera katliņu vai krietnu gabalu Stiltonas siera, — un bez ceremonijām atrāva viņu nost no jaunās dāmas, atspiezdama savu vareno roku pret viņa krūtīm un sparīgi atgrūzdama viņu pret tuvējo sienu.

(«Nudien, tas tak ir vīrietis!» bez elpas palikušais misters Lorijs paspēja nodomāt, iekams atsitās pret sienu.)

—   Ko jūs te visi tā kā nolēmēti? — kareivīgā dāma uzbrēca viesnīcas kalpotājiem. — Tak ejiet un nesiet šurpu, kas vajadzīgs, nestāviet un neblenziet man virsū! Atraduši īsto, ko apbrīnot! Tak ejiet un nesiet šurpu, kas vajadzīgs! Nudien jūs man pieminēsiet, ja uz vietas te nebūs ožamā sāls, auksts ūdens un etiķis!

Kalpotāji acumirkli aizskrēja meklēt prasīto, un sieviete maigi apguldīja nevarīgo meiteni uz dīvāna; viņas kustības bija ļoti lietpratīgas un reizē maigas, ik pa brīdim viņa atkārtoja: — Manu zīlīt! — vai: — Manu mīlulīt! — un ar gādīgu lepnumu atglauda meitenei no sejas zeltainās matu cirtas.

—   Un jūs tur tai brūnajā! — pēc brīža viņa uzbruka misteram Lorijam. — Vai nevarējāt pateikt viņai savu sakāmo tā, lai nabadzīte nepārbltos līdz nāvei? Paskat, kāda viņa bāla un rociņas pavisam aukstas! Vai tā pieklājas bankas cilvēkam?

Šis grūtais jautājums tā samulsināja misteru Loriju, ka viņš spēja tikai ar pazemīgu līdzcietību pa gabalu noskatīties, kā varenā sieviete atkal izdzenā viesnīcas kalpotājus, draudēdama tiem «rādīt» kaut ko neizdibināmu, ja tie tūliņ pat nevākšoties projām, un kā viņa pamazām dabū savu dārgumu pie samaņas un atbalsta meitenes gurdo galvu pret savu plecu.

—   Es ceru, ka tagad viss būs labi, — teica misters Lorijs.

—   Neba nu jums, brūnajam, par to jāpateicas. Ak tu, manu dārgumiņ!

—   Es ceru, — brītiņu tikpat bikli un pazemīgi klusējis, misters Lorijs iesāka vēlreiz, — ka jūs pavadīsiet mis Manetu uz Franciju?

—   Tā tik vēl trūka! — varenā sieviete atcirta. — Ja jau man būtu lemts peldēt pa jūrām, vai tad liktenis man būtu licis piedzimt uz salas?

Tā kā arī uz šo jautājumu bija grūti atbildēt, misters Džārviss Lorijs devās projām, lai to pārdomātu pamatīgāk.

V NODAĻA

Vina tirgotava.

Liela vīna muca bija nokritusi uz ielas un saplīsusi gabalos. Tas bija gadījies, ceļot mucu ārā no ratiem; tā ar joni bija noripojusi zemē, stīpas tai bija pārsprāgušas, un nu kā saspiesta rieksta čaumala tā gulēja uz akmeņiem taisni vīna tirgotavas durvju priekšā.

Visi, kas vien atradās tuvumā, bija pametuši kā darbu, tā atpūtu, lai mestos šurp padzerties vīnu. Raupjie, nevienādie bruģakmeņi, kuru izciļņi vērsās katrs uz savu pusi un, tā vien liekas, bija īpaši radīti, lai sagandētu kājas ikvienai dzīvai radībai, kas uzdrīkstas pa tiem staigāt, aizšķērsoja vīna straumi, veidodami dīķīšus; ap visiem tiem tagad grūstīdamies drūzmējās dažāda lieluma bari un pulciņi. Daži vīri bija nometušies ceļos, smēla vīnu riekšavās, dzēra un deva to sievām, kuras liecās tiem pār pleciem un centās nobaudīt kādu malku, iekams šķidrums iztecējis starp pirkstiem. Citi — gan vīrieši, gan sievietes — smēla vīnu no peļķēm apdrupušās māla krūzēs vai pat mērca tajās sieviešu lakatiņus, ko pēc tam izspieda sausus bērnu mutēs; daži steidza būvēt vaļņus no slapjajām smiltīm, lai neļautu vīnam plūst tālāk; daži, ko izrīkoja skatītāji no augšstāvu logiem, šaudījās šurp un turp, cenzdamies izrakt jaunas vadziņas un novadīt atsevišķas straumītes citos virzienos; daži noņēmās ap izmirkušiem, nomelnējušiem mucas gabaliem, kārā alkatībā laizīdami un pat skrubinādami visvairāk piesūkušās atlaužas. Te nebija nekādu notekgrāvīšu, pa kuriem vīns varētu aizplūst, un tas viss tika savākts, vēl vairāk — tam līdzi aizceļoja tāds daudzums dubļu, ka varētu likties, vai tikai te nupat nav bijis atkritumu vācējs; tiesa, ja šeit kāds par tādu nodarbošanos vispār būtu dzirdējis, diez vai viņš spētu noticēt šim brīnumam.

Visā šai vīna medību laikā ielā skanēja spalgi smiekli un jautras čalas. Rupju izdarību te bija maz, toties pārpārēm bērnišķas līksmības. Te jautās īpaša kopības sajūta, nepārprotama ikviena cilvēka vēlēšanās piebiedroties vēl kādam, un pamazām tas izvērtās par savstarpēju brāļošanos, it īpaši jautrāko un drošāko vidū, iedzeršanu citam uz cita veselību un vispārējiem roku spiedieniem; daži pat pulciņos saķērās rokās un sāka dejot. Kad vīns bija savākts un bagātīgāko lāmu vietās pirksti atstājuši tikai restēm līdzīgus zīmējumus, izpriecas norima tikpat strauji, kā bija sākušās. Vīrs, kas bija pametis zāģi līdz pusei baļķī, atkal sāka to darbināt; sieviete, kas bija pametusi uz sliekšņa spaini ar karstiem pelniem, kuros centusies remdēt savu izdēdējušo pirkstu locītavu sāpes vai sasildīt sava bērna vārgās rociņas, atkal atgriezās pie tā; vīrieši atrotītām piedurknēm, pieputējušiem matiem un bālām sejām, kas bija izniruši no saviem pagrabiem ziemas gaismā, atkal pazuda tajos; ielā pamazām savilkās krēsla, kas šķita tai labāk piederamies nekā saules gaišums.

Tas bija sarkanvīns, kas aizplūda pa Sentantuānas, Parīzes priekšpilsētas, šauro ieliņu, atstādams visur sarkanus plankumus. Tas bija nokrāsojis sārtas arī daudzas rokas, daudzas sejas, daudzas basas kājas un daudzas koka tupeles. Vīram, kas zāģēja malku, uz baļķa palika sarkani traipi; sievietei, kura auklēja bērnu, sārtojās piere no skrandainā lakata, ko tā atkal bija uzsējusi galvā. Tiem, kuri bija alkatīgi laizījuši mucas dēļus, ap muti pletās sarkana josla kā plēsīgiem tīģeriem, un kāds gara auguma zobgalis ar noskretušam maisam līdzīgu naktsmici, kas tik tikko turējās viņam uz galvvidus, notriepies ar vīnu no galvas līdz kājām, samērcēja biezumos pirkstu un uzšvīkāja uz sienas: ASINIS.

Nebija vairs tālu laiks, kad pār bruģakmeņiem būs lemts plūst arī tādam vīnam, un sarkani traipi paliks uz daudzu šo cilvēku rokām un drānām.

Tagad, kad pār Sentantuānu savilkusies vakara migla, kuru gaismas stars uz brīdi atstūmis no priekšpilsētas vaiga — svētā Antuāna vaiga, jo tas ir viņš, kas devis vārdu šai pilsētiņai, — visapkārt valda nospiedoša drūmība; Aukstums, Netīrība, Slimības, Gara Tumsība un Trūkums ir šī svētā pavadoņi, viņa svīta un galms; visi tie ir augstmaņi, kas bauda lielu varu, bet visvarenākais to vidū ir Trūkums. Cilvēki, ko malušas un pārmalušas baisas milzu dzirnavas — turklāt ne jau tās, kuras pasakās pārmaļ vecus par jauniem, — drebinās ik uz ielas stūra, staigā pa ikvienām durvīm, raugās pretī no ikviena loga, klīst pa visu apkārtni savās vējā plīvojošajās skrandās. Tās dzirnavas, kurās malušies viņi, pārmaļ jaunus par veciem; pat bērni te izskatās vecīgi un runā drūmi nopietnās balsīs, un viņu sejām — tāpat kā pieaugušo sejām — savu zīmogu uzspiedis bads, kas netaupa ne vecuma rievas, ne jaunības svaigos vaibstus. Tas valda it visur. Bads spraucas ārā no augstajām mājām un rēgojas no bēdīgajām skrandām, kas izžautas uz auklām un sētas mietiem; bads šķielē pa spraugām un caurumiem, kas aizbāzti ar salmiem, lupatām, skaidām un papīra vīkšiem; bads glūn no ikvienas plānas malkas šķilas, kas skaldot atlec no pagales; bads veras pretī no aukstajiem pavardiem un netīrajām ielām, kuru atkritumos nav atrodamas nekādas ēdienu paliekas. Bads atstājis savu parakstu uz maiznieka plauktiem, uz ikviena glīzdainā maizes kukuļa viņa trūcīgajos krājumos un uz desu tirgotavas letes, kur tiek pārdoti izstrādājumi no sprāgušu suņu gaļas. Bads grabina savus izkaltušos kaulus grozāmajās krāsniņās, kur cepas kastaņi; bads vīd no ikvienas apdrupušas bļodiņas ar sausām kartupeļu šķēlēm, kas cepušās pāris skopos eļļas pilienos.

Tas mājo it visur un visur jūtas kā saimnieks. Šaurajā, līkumotajā ielā, kurā valda netīrība un smirdoņa, un šaurajās, līkumotajās sānieliņās, cilvēkos, kas staigā pa tām, skrandās un naktsmicēs tērpušies un pēc skrandām un naktsmicēm smakodami, un it visās redzamajās lietās, kurām šķiet uzspiests drūmības un neveselības zīmogs. Cilvēku izmocītais izskats gan reizēm vēl pauž tādu kā kaktā iedzīta zvēra tieksmi stāties pretī savam vajātājam. Viņi ir nomākti un negribīgi, tomēr daudzu acīs gail

dzīvīga uguns, daudzas sakniebtas lūpas ar pūlēm valda to, kas tām slēpjams, daudzās pierēs iegulušas garas rievas kā karātavu virves, ar kurām tie paredz sastapties vai nu kā upuri, vai atriebēji. Tirgotavu izkārtnes (un to ir gandrīz tikpat daudz, cik pašu tirgotavu) visas kā viena drūmi vēsta par trūkumu. Miesnieks un gaļas tirgonis reklamē tikai pašus liesākos atgriezumus; maiznieks uzzīmējis savu vissēnalaināko klaipu. Cilvēki, kas primitīviem vilcieniem attēloti baudām dzērienu vīna tirgotavās, šķiet nīkstam pie duļķainās vīna vai alus glāzes tikai tālab, lai pasūrotos cits citam par dzīvi, un to naidīgajos skatienos jaušas sazvērnieku vienotiba. Nekur neredz nekā krāšņa un bagātīga, vienīgi ieroči un darbarīki visur atrodami priekšzīmīgā kārtībā: metāllietu tirgotavā naži un cirvji spīd asi un spoži, kalēja veseri guļ gaidās smagi un iespaidīgi, ieroču meistara krājumi kaut šodien ir gatavi asiņainai cīņai. Šķautņainie bruģakmeņi, starp kuriem izveidojušās daudzas dubļainas lāmas, stiepjas līdz pat namu ārdurvīm, jo ietvju un kājceliņu te nav. Noteku ūdeņi turpretī tek pa grāvi pašā ielas vidū — ja vien tie vispār tek; parasti tas notiek vienīgi pēc spēcīga lietus, un tad tie šļācas pārgalvīgiem grūdieniem, plūzdami iekšā mājās. Virs ielām, izvietoti patālu cits no cita, virvēs ar trīšiem karājas rupji darināti lākturi; vakaros, kad tos nolaiž zemē, aizdedzina un atkal uzvelk augšā, virs galvas nevarīgi šūpojas blāvu gaismiņu rinda, un šķiet, ka tās peld kaut kur jūras viļņos. Jā, te patiesi ir jūra, kurā teju, teju gaidāma barga vētra.

Jo nav vairs tālu tas laiks, kad šie izdēdējušie apkaimes putnubiedēkļi, bada un bezdarbības mocīti, būs tik ilgi noskatījušies lākturu aizdedzējā, ka sāks domāt, vai viņa darbu nevarētu padarīt interesantāku un vai apkārtējā tumsībā nekļūtu drusku gaišāk, ja ar trīsi un virvi vilktu augšā nevis lampas, bet cilvēkus. Taču vēl šis laiks nav pienācis, un vēji, kas pūš pāri Francijai, veltīgi purina putnubiedēkļu skrandas, jo krāšņie putni ar skaistajām balsīm tiem nepievērš ne mazāko uzmanību.

Vīna tirgotava atradās stūra ēkā, un gan tās āriene, gan apkalpošanas iespējas bija labākas nekā vairumam citu līdzīgu ēku; tirgotavas saimnieks dzeltenā vestē un zaļās biksēs visu šo laiku bija mierīgi stāvējis pie durvīm un noraudzījies cīniņā ar zaudēto vīnu. — Nav mana darīšana, — paraustījis plecus, viņš beidzot noteica. — Vainīgi ir vedēji no tirgus. Lai ved šurp citu mucu.

Tad viņa skatiens apstājās pie garā zobgaļa, kurš švlkfija uz sienas savu asprātīgo uzrakstu, un viņš pāri ielai tam uzsauca:

—   Ei, Gaspār, ko tu tur dari?

Uzrunātais norādīja uz savu veikumu ar bezgala svarīgu izskatu, kādu zobgaļiem labpatīk pieņemt. Tomēr asprātība netrāpīja mērķī un palika nenovērtēta — arī tā zobgaļiem nereti gadās.

—   Ko nu ērmojies! Trakonamā sagribējies ietikt, vai? — vīna tirgotavas saimnieks norūca, pārgāja pāri ielai un, pacēlis, no zemes dubļu piku, izdzēsa un aizsmērēja asprātīgo uzrakstu. — Kāpēc tev jāraksta kaut kas tāds uz ielas? Nu saki jel — vai tev tiešām nav citas vietas, kur to rakstīt?

Šādi strostēdams vainīgo, viņš (varbūt netīši, bet varbūt arī tīši) uzplāja ar tīro roku tam pa krūtīm. Zobgalis uzplāja pa to ar savējo, izmanīgi palēcās uz augšu un atkal nostājās uz zemes dīvaini dējīgā pozā, turklāt norāvis no kājas vienu notriepto kurpi, kuru izteiksmīgi turēja izstieptā rokā. Šobrīd viņš izskatījās pēc gauži primitīva jokdara un ar savu notriepto seju gandrīz vai atgādināja plēsīgu vilku.

—   Velc nu vien atpakaļ, — krodzinieks teica. — Sauc vīnu par vīnu un izbeidz šīs blēņas. — Pēc šī padoma viņš noslaucīja notriepto roku jokdara drēbēs — tīšām, kā atgādinādams, ka nosmērējies tikai viņa dēļ, — tad atkal pārgāja ielai un nozuda vīna tirgotavā.

Sis vīna tirgotavas saimnieks bija apmēram trīsdesmit gadus vecs kareivīga izskata vīrs ar masīviem pleciem un kaklu, un jādomā, ka viņam bija karstas asinis, jo arī šai saltajā dienā viņš svārkus nēsāja, pārmestus pār plecu. Arī piedurknes viņam bija atrotītas un brūnganās rokas atsegtas līdz pat elkoņiem. Vienīgā galvassega viņam bija īsie, cietsprogainie, melnie mati. Krodzinieks bija melnīgsnējs vīrs laipnām acīm, kuras atradās krietni atstatu viena no otras. Visumā viņš izskatījās labsirdīgs, tomēr nelokāms; acīmredzot šai cilvēkā mājoja stingra griba un apņēmība; tas bija cilvēks, ko negribētos sastapt, ejot pa šauru taku virs bezdibeņa, jo nekāds spēks viņu nepiespiestu griezties atpakaļ.

Krodziņā aiz letes sēdēja Defarža kundze — viņa sieva. Tā bija drukna sieviete apmēram vienos gados ar vīru; viņas acis raudzījās vērīgi, taču ne pie kā nekavējās; viņai bija lielas rokas ar daudziem gredzeniem pirkstos, cieti sejas vaibsti un ļoti nosvērta izturēšanās. Kaut kas grūti nosakāms Defarža kundzes izskatā lika domāt, ka šī sieviete nekādos savos rēķinos nemēdz kļūdīties sev par ļaunu. Būdama vārīga pret aukstumu, viņa bija ietinusies zvērādas apmetnī un ap galvu apņēmusi lielu, košu šalli, kas tomēr neapslēpa prāvos auskarus. Viņai priekšā gulēja adīklis, taču šobrīd viņa to bija nolikusi pie malas, lai ar irbuli izbakstītu zobus. Labo elkoni atbalstījusi kreisās rokas delnā, viņa cītīgi nodevās šai nodarbei un neko nesacīja, kad ienāca ģimenes galva, tikai mazliet noklepojās. Turklāt viņa tikko jaušami savilka tumšās, asi iezīmētās uzacis, un tas viss kopā acīmredzot nozīmēja, ka vīram jāpaskatās, vai pa viņa prombūtnes laiku krodziņā nav ienācis kāds jauns apmeklētājs.

Krodziņa saimnieks pārlaida skatienu telpai, līdz tas apstājās pie kāda paveca kunga un jaunas dāmas, kuri sēdēja kaktā. Krodziņā bija vēl vairāki cilvēki: divi spēlēja kārtis, divi domino, trīs stāvēja pie letes un nesteidzīgi malkoja pieticīgas vīna porcijas. Iedams garām letei, krodzinieks ievēroja, ka pavecais kungs ar skatienu it kā saka jaunajai dāmai: «Sis ir tas vīrs, kuru mēs meklējam.»

«Kādu velnu jūs varat te meklēt,» Defarža kungs sevī norūca. «Es jūs nepazīstu.»

Bet viņš izlikās abus svešiniekus nemanām un uzsāka sarunu ar trijotni, kas stāvēja pie letes un dzēra vīnu.

—   Kā tur iet, Zak? — viens no šiem trijiem jautāja Defarža kungam. — Vai vīns viss uzlaizīts?

—   Līdz pēdējai pilei, Zak, — atbildēja Defarža kungs.

Pēc šīs savstarpējās kristīto vārdu apmaiņas Defarža

kundze, joprojām bakstīdama zobus, vēlreiz neuzkrītoši noklepojās un savilka uzacis par mata tiesu augstāk.

—   Bieži jau negadās, — otrs no trijotnes sacīja Defarža kungam, — ka šie nožēlojamie radījumi dabū nobaudīt vīna garšu — viņi jau pazīst tikai melnu maizi un nāvi! Vai tā nav, Zak?

—   Tā tas ir, Zak, — atteica Defarža kungs.

Pēc otrās kristīto vārdu apmaiņas Defarža kundze, joprojām nesatricināmā mierā bakstīdama zobus, vēlreiz mēreni noklepojās un vēlreiz savilka uzacis par mata tiesu augstāk.

Tad ierunājās trešais no vīriem, nolikdams tukšo kausu uz letes un nošmakstinādams lūpas:

—       Jā! Bēdīgas tās lietas! Sietn nabaga lopiņiem mutē vienmēr rūgta garša un dzīve arī nav nekāda saldā. Vai nav tiesa, Zak?

—  Tiesa gan, Zak, — atbildēja Defarža kungs.

Sī trešā kristīto vārdu apmaiņa beidzās tieši tajā brīdī, kad Defarža kundze nolika zobu bakstāmo, savilka uzacis pavisam augstu un viegli sagrozījās savā krēslā.

—   Nūja! Pareizi vien ir, — viņas vīrs norūca. — Kungi — mana sieva!

Visi trīs apmeklētāji noņēma platmales un paklanījās pret Defarža kundzi. Viņa pieņēma sveicienu, palocīdama galvu un uzmezdama viņiem īsu skatienu. Tad viņa nevērīgi pārlaida acis telpai, paņēma adīkli un apbrīnojamā mierā un nesatricināmā nosvērtībā ķērās pie adīšanas.

—  Visu labu, kungi! — teica viņas vīrs, kurš vērīgi bija sekojis sievai ar acīm. — Istaba vecpuišu gaumē, kuru jūs gribējāt redzēt un pēc kuras taujājāt, kad es izgāju ārā, atrodas piektajā stāvā. Kāpņu durvis ir mazajā pagalmā, tepat pa kreisi, — un viņš norādīja ar roku, — blakus manam logam. Ak tā, bet viens no jums jau tur ir bijis un varēs parādīt ceju. Palieciet sveiki, kungi!

Vīri samaksāja par vīnu un devās ārā. Defarža kungs joprojām nenovērsa acis no sievas, kura cītīgi adīja; pēc brīža pavecais kungs telpas kaktā piecēlās un lūdza, lai krodzinieks atvēlot kādu brīdi sarunai.

—   Protams, ser, — Defarža kungs atbildēja un neuzkrītoši pagājās kopā ar viņu līdz durvīm.

Saruna bija pavisam īsa, bet ļoti noteikta. Jau pie pirmajiem vārdiem Defarža kungs saslējās un kļuva ļoti uzmanīgs. Nepagāja ne minūte, kad viņš pamāja ar galvu un izgāja ārā. Defarža kundze, uzacis nesavilkdama, veikli darbojās ar adīkli un neko neredzēja.

Misters Džārviss Lorijs un mis Maneta devās laukā no vīna tirgotavas un piebiedrojās Defarža kungam, kas stāvēja pie durvīm tai pašā pagalmiņā, uz kuru pirms brītiņa bija aizraidījis iepriekšējos apmeklētājus. Mazais pagalms — netīrs un smirdošs — savienoja vīna tirgotavu ar cieši sablīvētu, biezi apdzīvotu māju puduri. Viņi iegāja pustumšā priekšnamā ar flīzēm klātu grīdu, kas veda uz tādām pašām pustumšām, flīzēm klātām kāpnēm, un tur Defarža kungs negaidot nometās uz viena ceļa sava vecā saimnieka meitas priekšā un piespieda viņas roku sev pie lūpām. Sī pati par sevi it kā laipnā rīcība tomēr nepavisam neizskatījās laipnības diktēta: gluži otrādi, šai īsajā brīdī ar krodzinieku bija notikusi neparasta pārmaiņa. Viņa seja vairs nebija ne labsirdīga, ne atklāta, un viņš izskatījās noslēgts, dusmīgs un bīstams.

—  Tas ir ļoti augstu, būs grūti uzkāpt. Nesteigsimies,— Defarža kungs skarbi teica misteram Lorijain, kad viņi sāka iet augšup.

—  Vai viņš ir viens? — misters Lorijs čukstus pavaicāja.

—   Viens? Lai Dievs žēlīgs, kas tad vēl pie viņa var būt? — tādā pašā čukstā atsaucās krodzinieks.

—  Tātad viņš vienmēr ir viens?

—  Jā.

—   Pats pēc savas gribas?

—   Ne gribas, bet nepieciešamības pēc. Viņš nemaz nav mainījies kopš tās dienas, kad es viņu pirmoreiz ieraudzīju — kad mani uzmeklēja un vaicāja, vai es ņemšot viņu pie sevis, tikai neviens to nedrīkstot zināt, citādi man būšot beigas, — kāds bija toreiz, tāds pats ir arī tagad.

—  Vai viņš ir ļoti pārvērties?

—   Pārvērties!

Vīna tirgotavas saimnieks apstājies nikni trieca roku pret sienu un izgrūda negantu lāstu. Diezin vai tieša atbilde varētu būt vēl iespaidīgāka. Jo augstāk viņi kāpa, jo smagāka kļuva mistera Lorija sirds.

Šādas vecu, pārapdzīvotu namu kāpnes ar visu, ko tās slēpj, būtu gana nepatīkamas pat šolaiku Parīzē, bet tolaik tās nepieradušam un nenorūdītam ienācējam bija gluži nepanesamas. No katra apdzīvotā kakta šai nepievilcīgajā daudzstāvu būri — no ikvienas istabas vai dzīvokļa, kuru durvis veda uz kopējām kāpnēm, — laukumiņā aiz sliekšņa tika atstāti visi atkritumi, ja neņem vērā tos, ko izmeta taisnā ceļā pa logu. Sīs pūstošās kaudzes, par kurām neviens nelikās ne zinis, jau pašas par sevi radīja neciešamu smaku, un tai vēl pievienojās trūkuma un nabadzības nenosakāmie izgarojumi; visam tam saplūstot kopā, gaiss kāpnēs bija kļuvis gluži neciešams. Pa šo smirdošo, stāvo un tumšo aku atnācējiem bija jāuzkāpj līdz pašai augšai. Nespēdams valdīt nemieru un pakļaudamies arī savas jaunās pavadones arvien pieaugošajam satraukumam, misters Džārviss Lorijs divreiz apstājās atpūsties. Abas reizes tas notika līdzās bēdīga izskata restotam lodziņam, pa kuru, šķiet, pamanījās izbēgt ikviena vēl nepiesārņota gaisa pūsmiņa, toties iekšā spraucās visas apkārtnes šķebīgie izgarojumi. Cauri sarūsējušajiem stieņiem var ēja drīzāk apjaust nekā saredzēt nolaistās apkaimes apveidus, un līdz pat abiem Parīzes Dievmātes katedrāles varenajiem torņiem, kas vīdēja tālumā, valdīja viena vienīga nožēlojama nīkulība un bezcerība.

Beidzot viņi sasniedza kāpņu augšējo laukumiņu un apstājās trešoreiz. No šejienes vēl šaurākas un stāvākas kāpnes veda uz bēniņiem. Vīntirgotavas saimnieks, kurš visu laiku gāja mazlietiņ pa priekšu un centās turēties tuvāk misteram Lorijam, it kā baidīdamies, vai jaunā dāma neiedomāsies viņam kaut ko vaicāt, apstājies pagriezās un, uzmanīgi iztaustījis pār plecu pārmesto svārku kabatu, izvilka no tās atslēgu.

—   Tātad durvis ir aizslēgtas, mans draugs? — pārsteigts jautāja misters Lor;js.

—  Jā gan, — drūmi atteica Defarža kungs.

—   Vai jums liekas, ka šo nabaga vīru noteikti jātur tādā atšķirtībā?

—   Man liekas, ka viņu noteikti jātur aiz atslēgas, — Defarža kungs, drūmi saraucis pieri, čukstus teica viņam pie pašas auss.

—   Kāpēc?

—   Kāpēc? Nu tāpēc, ka viņš tik ilgi ir bijis ieslēgts, ka pārbītos … sāktu trakot… plēstu sevi gabalos … būtu pagalam … es pat nezinu, ko visu viņš sadarītu, ja durvis pēkšņi paliktu vaļā!

—  Vai tas var būt?

—   Vai tas var būt? — Defaržs rūgti atkārtoja. — Var gan būt. Tādā lieliskā pasaulē, kādā mēs dzīvojam, ne tas vien var būt… vēl trakāk var būt — un ir arī… ir arī, vai saprotat! Dienu no dienas, zem šīm pašām debesīm. Lai slavēts Sātans! Ejam!

Sī saruna notika tik klusu, ka neviens vārds nesasniedza jaunās dāmas ausis. Tomēr viņa tik stipri drebēja un viņas seja pauda tādas bažas, izbailes un pat šausmas, ka misters Lorijs juta — jāsaka viņai kāds uzmundrinošs vārds.

—   Dūšu, mīļā jaunkundzi Dūšu! Pie lietas! Grūtākais tūlīt būs garām; jāpārkāpj tikai slieksnis, un grūtākais būs aiz muguras. Pēc tam sāksies labais — atvieglojums" un prieks, un viss, ko jūs nesīsiet sev līdzi. Mūsu krietnais draugs atbalstīs jūs no otras puses. Paldies, Defarž, tā būs labi. Tagad ejam! Pie lietas, pie lietas!

Viņi lēni un klusi kāpa tālāk augšup. Kāpnes nebija garas, un drīz visi trīs jau atradās uz augšējā laukumiņa.

Līdz ar pēdējo stāvo pagriezienu viņu skatieniem negaidot atklājās trīs viri, kas bija salīkuši un pieplakuši pie kādām durvīm un aizrautīgi lūkojās pa spraugu istabā, uz kuru veda šīs durvis. Izdzirduši aizmugurē soļus, visi trīs pagriezās un piecēlās; izrādījās, ka tie ir tie paši vīri, kas cits citu uzrunāja vienā vārdā un kas pirms brītiņa lejā bija malkojuši vīnu.

—   Pavisam piemirsu par viņiem, kad jūs tik negaidot uzradāties, — paskaidroja Defarža kungs. — Ejiet nu, labie ļaudis! Mums te ir darīšanas.

Visa trijotne paslīdēja viņam garām un klusi devās lejā.

Tā kā citu durvju šai kāpņu laukumiņā neredzēja un vīna tirgotājs, nogaidījis, kamēr svešie aiziet, devās tieši pie šīm durvīm, misters Lorijs mazliet sapīcis čukstus noprasīja:

—  Vai tad jūs Maneta kungu šādi izrādāt svešiem?

—   Es viņu šādi ļauju apskatīt nedaudziem izredzētajiem.

—  Vai tas ir labi?

—   Es domāju, ka labi.

—   Kas šie nedaudzie ir? Kā jūs viņus izraugāties?

—   Es izraugos tos, kas ir īsti vīri un nes manu vārdu — mans vārds ir Zaks — un kam šāds skats var būt noderīgs. Ak, ko nu, jūs esat anglis, un tas ir pavisam kas cits. Esiet tik laipns un drusciņ pagaidiet tepat!

Ar brīdinošu kustību likdams atnācējiem uzkavēties iepakaļ, viņš noliecās un piespieda aci pie sienas spraugas. Drīz atkal iztaisnojies, viņš vairākkārt piedauzīja pie durvīm — acīmredzot tikai tālab, lai iekšā dzirdētu troksni. Tai pašā nolūkā viņš tris vai četras reizes pārvilka pār durvīm ar atslēgu un tikai pēc tam grabinādamies iebāza to caurumā un nesteidzīgi, ar troksni apgrieza.

Durvis lēni atvērās uz istabas pusi, un krodzinieks, ieskatījies iekšā, kaut ko sacīja. No istabas atsaucās vārga balss. Sī vārdu apmaiņa nebija garāka par dažiem balsieniem.

Krodzinieks atskatījās un aicināja iekšā pārējos. Misters Lorijs ar roku cieši apņēma meitenes vidukli un centās viņu atbalstīt, jo juta, ka nabaga būtne tik tikko turas kājās.

—   Būsim lietišķi… būsim tak lietišķil — viņš skubināja, lai gan pašam uz vaigiem mirdzēja pavisam nelietišķs mitrums. — Nāciet nu iekšā!

—   Man bail, — meitene drebēdama atbildēja.

—   Bail? No kā?

—   No viņa. No tēva.

Ar izmisīgu apņēmību, ko izraisīja gan meitenes nevarība, gan pavadoņa nepacietīgie skubinājumi, misters Lorijs aplika viņas drebošo roku sev ap kaklu un gandrīz vai nesus ienesa viņu istabā. Tūdaļ aiz sliekšņa viņš atkal nostādīja meiteni uz kājām un, roku neatvilkdarns, stāvēja cieši blakām, bet viņa trīcēdama spiedās tam klāt.

Defaržs izvilka atslēgu, aizvēra durvis, aizslēdza tās no iekšpuses, atkal izvilka atslēgu un saņēma to plaukstā. To visu viņš darīja nesteidzīgi un pārdomāti, cenzdamies izraisīt pēc iespējas vairāk trokšņa. Beidzot viņš noteiktiem soļiem pārgāja pāri istabai un nostājās pie loga Tur viņš apgriezās un paskatījās apkārt.

Bēniņu telpa, acīmredzot sākotnēji paredzēta malkas un dažādu krāmu glabāšanai, bija krēslaina un grūti pār skatāma, jo vienīgais jumta logs drīzāk atgādināja lūku — virs tās slējās celtnis preču saņemšanai no ielas; šī lūka nebija stiklota un sastāvēja no divām pusēm, kas vidū savienojās tāpat kā vairums franču parauga durvju. Lai nekļūtu pārāk auksts, viens no šiem slēģiem bija aizda rīts, bet otrs pavērts tikai pusvirus. Tādējādi telpā iekļuva tik maz gaismas, ka ienācējam pirmajā brīdī gandrīz nebija iespējams kaut ko saskatīt, un tikai cilvēks, kurš ilgstoši radis uzturēties šādā tumsībā, spētu šeit darīt darbu, kam vajadzīga rūpība. Un tomēr šāds darbs te, bēniņos, tika darīts — ar muguru pret durvīm un ar seju pret logu, pie kura stāvēja vīna tirgotājs, uz zema soliņa salicis sēdēja kāds sirms vīrs un cītīgi darināja apavus,

VI NODAĻA

Kurpnieks.

—   Labdien! — teica Defarža kungs, lūkodamies lejup uz sirmo galvu, kas bija zemu noliekusies pār pusgatavajiem apaviem.

Galva uz mirkli pacēlās, un ļoti vārga balss, kā no tālienes nākdama, atņēma sveicienu:

—   Labdien!

—   Es redzu, ka jūs aizvien vēl cītīgi strādājat?

Pēc ilga klusuma brīža galva pacēlās vēlreiz un balss atbildēja: — Jā … es strādāju. — Šoreiz jautātājā pavērās iekritušu acu skatiens, tad balss atkal apklusa.

Pārsteidzošā nevarība šai balsī viesa žēlumu un šausmas. Sī nevarība neliecināja par fizisku nespēku, kaut gan liela loma te noteikti bija arī ieslodzījumam un trūcīgam ēdienam. Pats satriccošākais bija tas, ka tā šķita izvārguši no vienatnes un klusuciešanas. Tā izklausījās pēc pēdējās tikko jaušamās atbalss kādai sen, sen izskanējušai balsij. Tā bija pilnīgi zaudējusi cilvēcisku_dzīvīgumu un skaņu, un, klausoties tajā, kļuva tikpat savādi ap sirdi kā vērojot tikko jaušamu, izbalojušu plankumu kādreizējo skaisto, košo krāsu vietā. Dobja un apslāpēta, tā šķita nākam kaut kur no pazemes. Tajā skanēja tāda bezcerība un pazemība, ka likās — tā varētu izskanēt vientuļa, tuksnesī noklīduša ceļinieka beidzamais vaids, kad tas, pārmocīts un izsalcis, pirms nāves noslīgst zemē un pēdējo reizi atceras savas mājas un draugus.

Kādu brīdi viņš atkal klusēdams strādāja, tad iekritušās acis vēlreiz paraudzījās augšup; tajās nebija ne mazākās intereses vai ziņkāres, tikai trula, mehāniska apjauta, ka tā vieta, kur nupat stāvējis vienīgais viņam redzamais ienācējs, joprojām nav tukša.

—   Es gribu ielaist te drusku vairāk gaismas, — teica Defaržs, nenovērsdams skatienu no kurpnieka. — Vai jūs varēsiet paciest, ja kļūs drusku gaišāks?

Kurpnieks pārtrauca darbu un pievērsa neredzošu skatienu grīdai vispirms sev vienā, tad otrā pusē, itin kā klausīdamies, pēc tam pacēla acis pret runātāju.

—   Ko jūs teicāt?

—  Vai jūs varēsiet paciest, ja kļūs drusku gaišāks?

—   Ja vajag, būs jāpacieš. (Pirmie vārdi bija tikko jaušami uzsvērti.)

Pusatvērtais slēģis tika pavirzīts tālāk un nostiprināts. Plats gaismas staru kūlis ieplūda bēniņos, apgaismodams uz soliņa sēdošo vīru ar nepabeigtu kurpi klēpī. Pie kājām un uz soliņa gulēja viņa nedaudzie vienkāršie amata rīki un ādas gabali. Viņam bija balta, nevienādi apcirpta un ne visai gara bārda, iekrituši vaigi un neparasti spožas acis. Sādā izdēdējušā sejā ar tumšām uzacīm un baltiem, nesukātiem matiem milzīgas izskatītos pat nelielas acis, taču viņam tās bija lielas jau no dabas un tagad likās gandrīz nedabiski platas. Dzeltenais, skrandainais krekls augšpusē bija vaļā un atsedza vecīgu, krunkainu ādu. Gan viņš pats, gan vecais audekla svārks, gan nobrukušās zeķes, gan jebkura cita skranda uz viņa miesas ilgajā gūstlbā bez gaismas un svaiga gaisa bija kļuvuši vienādi pelēkdzelteni kā blāvs pergaments, un grūti bija atšķirt tos citu no cita.

Vairīdamies no gaismas, nelaimīgais bija aizsedzis acis ar roku, un tā izskatījās gluži vai caurspīdīga. Tā viņš labu brīdi sēdēja, pārtraucis darbu, raudzīdamies sev priekšā ar stingu, neko neredzošu skatienu. Ik reizes, kad viņš pacēla acis uz sev priekšā stāvošo cilvēku, viņš vispirms paskatījās lejup no sevis pa kreisi, pēc tam no sevis pa labi, it kā būtu zaudējis spēju noteikt, no kurienes nāk skaņa; tāpat notika ik reizes, pirms viņš sāka runāt, un šķita, ka viņš brīžiem itin kā aizmirst atbildēt.

—       Vai jūs šodien cerat pabeigt šīs kurpes? — jautāja Defaržs, ar mājienu aicinādams misteru Loriju nākt tuvāk.

—   Ko jūs teicāt?

—  Vai jūs gribat pabeigt šīs kurpes šodien?

—   Nevaru pateikt, vai gribu … Droši vien. Es nezinu.

Jautājums atgādināja vecajam vīram, kas darāms, un

viņš atkal noliecās pār kurpi.

Misters Lorijs klusi panācās uz priekšu, atstājis meiteni pie durvīm. Kad viņš brīdi bija pastāvējis blakām Defaržam, kurpnieks paskatījās augšup. Ieraudzījis vēl vienu cilvēku, viņš neizrādīja nekādu pārsteigumu, tikai viena roka ar drebošajiem pirkstiem pacēlās pie lūpām (šis lūpas un pirkstu nagi bija vienādā,bāli pelēkā krāsā); pēc brīža tā noslīdēja atpakaļ, un viņš atkal noliecās pār kurpi. Gan skatiens, gan kustība ilga ne vairāk par acumirkli.

—   Redziet, jums ir viesis, — teica Defarža kungs.

—   Ko jūs teicāt?

—  Jums ir viesis.

Kurpnieks vēlreiz paraudzījās augšup tāpat kā iepriekš, tikai šoreiz neatrāva roku no darba.

—       Redziet! — Defaržs teica. — Te ir viens kungs, kurš kaut ko saprot no labām kurpēm. Parādiet viņam to kurpi, ko jūs šujat. Ņemiet to, kungsl

Misters Lorijs paņēma nepabeigto kurpi rokās.

—       Pastāstiet kungam, kas tā ir par kurpi un kā sauc meistaru, kurš to taisījisl

Šoreiz sekoja ilgāks klusuma brīdis, un beidzot kurpnieks teica;

—   Es aizmirsu, ko jūs jautājāt. Ko jūs gribējāt zināt?

—       Es jautāju, vai jūs varat pastāstīt kungam, kas tā par kurpi.

—   Tā ir dāmas kurpe. Domāta jaunai dāmai. Tādas tagad modē. Neesmu to modi redzējis. Man bija paraugs. — Viņš paskatījās uz kurpi ar tikko jaušamu lepnuma atblāzmu, kas tūdaļ pat izgaisa.

—   Un kā sauc meistaru? — vaicāja Defaržs.

Šobrīd kurpniekam rokas nebija aizņemtas, un viņš saņēma savilktus labās rokas pirkstus kreisajā delnā, pēc tam kreisās pirkstus labajā delnā, tad pārvilka plaukstu pār apaugušo zodu un nerimus atkārtoja šīs dažādās kustības vairākas reizes. Atsaukt viņu īstenībā no šī pusnemaņas stāvokļa, kurā viņš ieslīga pēc katras izteiktās frāzes, bija tikpat grūti kā atsaukt no bezsamaņas nevarīgu sirdzēju vai censties paildzināt mirēja pēdējos brīžus cerībā, ka viņš pirms nāves vēl pasacīs kaut ko nozīmīgu.

—   Vai jūs jautājāt, kā mani sauc?

—   Nu protams.

—   Simt pieci Ziemeļu tornī.

—   Vai tas ir viss?

—   Simt pieci Ziemeļu tornī.

Izdvesis gurdenu skaņu — ne īsti nopūtu, ne īsti vaidu —, viņš atkal noliecās pār savu darbu, līdz atskanēja nākamais jautājums.

—   Jūs taču neesat kurpnieks pēc amata? — vaicāja misters Lorijs, cieši lūkodamies viņā.

Vecā vira pagurušais skatiens apstājās pie Defarža, it kā viņš gaidītu, ka tas atbildēs viņa vietā, bet, tā kā cerētās palīdzības nebija, viņš atkal pievērsa acis grīdai un tad pacēla tās pret jautātāju.

—   Vai es esmu kurpnieks pēc amata? Nē, es neesmu kurpnieks pēc amata. Es .. es to iemācījos šeit. Iemācījos pats. Es lūdzu atļauju . .

Viņš atkal iesliga tukšumā, un vairākas minūtes valdīja klusums, kura laikā viņš nepārtraukti un ritmiski atkārtoja tās pašas roku kustības. Beidzot viņa skatiens lēnām atkal pievērsās sejai, no kuras bija aizklīdis, un, kad acis šķita to sameklējušas, viņš nodrebēja un atsāka runāt gluži kā cilvēks, kas nupat pamodies un atgriežas pie iepriekšējā vakarā pārtrauktā temata.

—   Es lūdzu atļauju mācīties un pēc ilga laika ar lielām pūlēm to dabūju … un kopš tā laika es taisu kurpes.

Kad viņš izstiepa roku pēc kurpes, kas bija paņemta projām, misters Lorijs jautāja, joprojām cieši raudzīdamies viņam acis;

—   Maneta kungs, vai jūs mani nemaz neatceraties?

Kurpe nokrita zemē, un vecais vīrs kā sastindzis lūkojās uz vaicātāju.

—  Maneta kungs… — misters Lorijs uzlika roku Defaržam uz pleca, — vai jūs nemaz neatceraties šo cii vēku? Paskatieties uz viņu! Paskatieties uz mani! Vai jums nenāk atmiņā vecs bankas ierēdnis, agrākie veikala darījumi, jūsu bijušais sulainis, vai jums neataust prātā vecie laiki, Maneta kungs?

Kamēr daudzus gadus gūstībā turētais vīrs cieši raudzijas pārmaiņus te uz misteru Loriju, te uz Defaržu, viņa sejā palēnām uznira sen pagaisusi atblāzma no kādreizējā prāta spēju asuma un darbīguma, ar pūlēm lauzdama ceļu cauri melnajai tumsībai, kas bija pārņēmusi visu viņa būtni. Pēc mirkļa tā atkal apdzisa un izgaisa, taču īsā atdzīvošanās bija nepārprotama. Tieši tāda pati izteiksme atspoguļojās viņa meitas jaunajā, skaistajā sejā — uzmanīgi virzīdamās gar sienu, mis Maneta bija atnākusi līdz vietai, no kuras varēja redzēt tēvu, un tagad stāvēja, lūkodamās viņā; meitenes augšup paceltās rokas, kuras sākumā pauda tikai bailes un līdzcietību un varbūt pat tiecās itin kā atvairīt veco vīru, norobežoties no viņa, tagad stiepās tēvam pretī, drebēdamas aiz nepacietības drīzāk piekļaut rēgaino seju pie savas jaunās, dedzīgās sirds un ar nesavtīgu mīlestību atmodināt viņā dzīvību un cerību, — tieši tāda pati izteiksme atspoguļojās viņas jaunajā, skaistajā sejā (tikai vēl skaidrāk un spēcīgāk), un šķita, ka no vienas sejas uz otru pārslīdējis negaidīts gaismas stars.

Sirmgalvis atkal itin kā ieslīga tumsā. Abiem atnācējiem pievērstais skatiens kļuva arvien nedzīvāks, tad acis atkal ar agrāko drūmo vienaldzību slīdēja no vienas puses uz otru. Beidzot viņš smagi nopūtās, pacēla nokritušo kurpi un atsāka strādāt.

—  Vai jūs viņu pazināt, kungs? — čukstus vaicāja Defaržs.

—  Jā, īsu mirkli pazinu. Pirmajā brīdī tas likās pavisam bezcerīgi, tomēr īsu mirkli es pavisam noteikti re dzēju to seju, ko kādreiz tik labi pazinu. CstI Pakāpsimies atpakaļ! Cst!

Meitene bija atvirzījusies no bēniņu sienas un pienākusi gluži blakām kurpnieka solam. Baismi bija raudzīties, kā viņš sēž, salīcis pār darāmo, un pat neapjauš, cik

tuvu stāv šī būtne, kam vajadzēja tikai pastiept roku, lai pieskartos viņam.

Neatskanēja neviens vārds, neviena skaņa. Gluži kā gars meitene stāvēja viņam līdzās, kamēr kurpnieks sēdēja, noliecies pār savu darbu.

Beidzot pienāca brīdis, kad viņam vajadzēja apmainīt pašreizējo darbarīku pret kurpnieka nazi. Tas atradās viņam otrā pusē, nevis tur, kur stāvēja meitene. Viņš jau bija to paņēmis un grasījās atkal noliekties pār darbu, kad viņa skatiens atdūrās pret svešo svārku apakšmalu. Vecais vīrs pacēla acis un ieraudzīja meitenes seju. Abi malā stāvētāji sakustējās un neviļus paspēra soli uz priekšu, bet meitene ar rokas kustību viņus apturēja. Vīri baidījās, vai kurpnieks piepeši neuzbruks viņai ar nazi, taču meitenei pašai tas nenāca ne prātā.

Sirmgalvis stingi lūkojās meitenē ar izbiedētu skatienu, un pēc brītiņa viņa lūpas sāka kustēties, bez skaņas veidojot neizprotamus vārdus. Palēnām starp steidzīgajiem un smagajiem elpas vilcieniem kļuva saklausāms saraustīts jautājums:

—   Kas tā tāda ir?

Asarām ritot pār vaigiem, meitene pacēla abas rokas pie lūpām un raidīja viņam gaisa skūpstu, tad sažņaudza plaukstas sev pie krūtīm, kā gribēdama tur piekļaut viņa mocekļa galvu.

—   Jūs laikam neesat uzrauga meita?

Viņa nopūtās. — Nē.

—   Kas jūs esat?

Juzdama, ka vēl nespēj valdīt pār savu balsi, meitene apsēdās uz sola kurpniekam blakus. Viņš atrāvās, bet meitene uzlika savu plaukstu uz viņa rokas. Vecajam vīram pārskrēja dīvainas trīsas, un varēja redzēt, kā nodreb viss viņa augums; viņš lēnām nolika nazi malā un vairs nenovērsa skatienu no meitenes sejas.

Garās, zeltainās matu cirtas, steigā atmestas atpakaļ, krita viņai pār pleciem. Lēni un pamazām vecā vīra roka pacēlās, pasniedzās. Viņš saņēma vienu cirtu saujā un ilgi nenovērsa no tās acis. Pēc brīža viņa apziņa atkal aizmiglojās, viņš smagi nopūtās un ķērās pie kurpes.

Taču tikai uz īsu brīdi. Atlaidusi viņa roku, meitene uz lika plaukstu viņam uz pleca. Vairākas reizes uzmetis tai šaubīgu skatienu, itin kā gribēdams pārliecināties, ka ta patiesi ir tur, viņš nolika darāmo, pacēla roku un noņēma sev no kakla nomelnējušu aukliņu, kam bija piestiprināta

salocīta, noskrandusi lupatiņa. To viņš uzmanigi atlocīja vaļā, nolicis sev uz ceļgala, un izņēma no tās pavisam niecīgu matu šķipsniņu. Tajā bija tikai daži gari, zeltaini mati, ko viņš kādreiz, senās dienās, varbūt tinis sev ap pirkstu.

Viņš atkal saņēma saujā meitenes cirtu un cieši to aplūkoja. — Tādi paši. Kā tas var būt! Kad tas bija? Kā tas bija?

Saspringtā izteiksme atkal iegula viņa vaibstos, un tieši tajā brīdī viņš to pašu ieraudzīja arī meitenes sejā. Pagriezis viņu pret gaismu, vecais vīrs cieši ielūkojās šai sejā.

—   Tonakt, kad mani aizsauca, viņa bija uzlikusi galvu man uz pleca … viņai bija bail, ka es eju projām, lai gan man pašam bail nebija nemaz… un, kad mani atveda uz Ziemeļu torni, viņi atrada šos te uz manas piedurknes. «Vai jūs man tos atstāsiet? Tie jau man aizbēgt nepalīdzēs… varbūt vienīgi domās,» — tā es viņiem teicu. Sos vārdus es labi atceros.

Viņš ilgi bez skaņas kustināja lūpas, iekams izteica visu gribēto skaļi. Taču, atradis vajadzīgos vārdus, viņš runāja skaidri un saprotami, kaut ļoti lēni.

—   Kā tas notika? … Vai tā biji tu?

Abus vērotājus atkal izbiedēja piepešais straujums, ar kādu viņš satvēra meiteni aiz pleciem. Taču viņa sēdēja pavisam mierīgi un tikai paklusām noteica: — Es jūs ļoti lūdzu, kungi, nenāciet mums klāt, nerunājiet, nekustieties!

—   Kas tas! — viņš iesaucās. — Kas tā bija par balsi?

To teikdams, viņš atlaida meiteni un ar abām rokām

ieķērās savos sirmajos matos, sākdams tos neganti plosīt. Pēc brīža šis jūtu uzplūds norima un izgaisa, tāpat kā izgaisa viss pārējais viņa apziņā, atstājot tur vietu vienīgi kurpnieka darbam, un vecais vīrs atkal salocīja lupatiņu un mēģināja to piestiprināt atpakaļ saitītē sev uz krūtīm; tomēr viņa skatiens joprojām kavējās pie meitenes, un viņš sērīgi papurināja galvu.

—   Nē, nē, nē, jūs esat pārāk jauna, pārāk ziedoša. Tas nevar būt. Redziet nu, kāds ir cietumnieks. Šis nav tās rokas, ko pazina viņa, šī nav tā seja, ko redzēja viņa, šī nav tā balss, ko dzirdēja viņa. Nē, nē. Viņa — un arī viņš — tie ir seni laiki… pirms garajiem gadiem Ziemeļu tornī… sen, sen. Kā jūs sauc, jaukais eņģeli?

Priekā un aizkustinājumā par viņa atmaigušo balsi un izturēšanos meitene nometās uz ceļiem viņa priekšā un iz stiepa rokas lūdzošā žestā pret tēva krūtīm.

—   Ai, ser, reiz jūs dzirdēsiet manu vārdu, reiz uzzināsiet, kas bija mana māte un mans tēvs un kāoec es neko nezināju par viņu grūto, grūto pagātni! Bet šobrīd, šajā vietā es to nevaru pateikt. Šobrīd es varu vienīgi lūgt, lai jūs pieskaraties man ar savu roku un svētījat mani. Noskūpstiet, noskūpstiet mani! Ai, mīļais, mans mīļais!

Vecā vīra matu saltais baltums saplūda ar meitas cirtu saulaino mirdzumu, kas šķita izstrāvojam dzīvību un siltumu un itin kā izstarojam gūsteknim pretī brīvības gaismu.

—   Ja jūs manā balsī — es nezinu, vai tā ir tiesa, taču es bezgala ceru —, ja jūs manā balsī sadzirdat līdzību ar kādu balsi, kas reiz skanēja jūsu ausīs kā maiga mūzika, tad raudiet, raudiet par to! Ja, aizskarot manus matus, jums nāk atmiņā kāda mīļa galviņa, kas reiz spiedās pie jūsu pleca, kad bijāt jauns un brīvs, tad raudiet, raudiet par to! Ja, pieminēdama mājas pavardu, kas jūs gaida nākotnē un pie kā es jums uzticīgi kalpošu, pildīdama savu pienākumu ar visu sirdi un dvēseli, — ja līdz ar to es jums atsaucu atmiņā kādu pavardu, kurš sen izdzisis, kamēr jūsu nabaga sirds mocījās skumjās pēc tā. tad raudiet, raudiet par to!

Viņa cieši apskāva veco vīru, kā bērnu mierinoši aijādama to sev pie krūtīm.

—   Ja tad, kad es jums teikšu — mans visumīļais, ka jūsu mokas ir galā, ka esmu atnākusi, lai jūs aizvestu no tām, ka mēs brauksim uz Angliju baudīt mieru un atpūtu, — ja tad jums vajadzēs domāt par savu vērtīgo dzīvi, kas izniekota, un par jūsu dzimto Franciju, kas pret jums bijusi tik ļauna, tad raudiet, raudiet par to! Un, ja tad, kad es pateikšu jums savu vārdu, pateikšu, kā sauc manu tēvu, kurš ir dzīvs, un manu māti, kura ir mirusi, un jūs uzzināsiet, ka gribu mesties ceļos sava godājamā tēva priekšā un lūgt viņam piedošanu par to, ka nekad neesmu viņa dēļ cietusi mokas dienā un lējusi asaras naktī, tāpēc ka manas nabaga mātes mīlestība noslēpa man viņa nelaimi, tad raudiet, raudiet par to! Raudiet par viņu un par mani! Mani krietnie kungi, lai slavēts Dievs! Es jūtu viņa svētās asaras uz savas sejas un viņa šņukstus pie savas sirds! Ai, skatieties! Es tev pateicos, Dievs, ai, kā es tev pateicos!

Kurpnieks bija ieslīdzis meitas rokās, un viņa galva piekļāvusies tai pie krūtīm; šī aina bija bezgala aizkustinoša un tomēr tik baisma ar savu atgādinājumu par netaisnību un ciešanām, kas slēpās aiz tās, ka abi vērotāji aizsedza acis ar rokām.

Kad klusums bēniņu telpā bija jau krietni ieildzis un kurpnieka brāzmainā elpa un drebošais augums labu bridi aprimis mierā, kas neizbēgami mēdz iestāties pēc ikvienas vētras — par atgādinājumu tam lielajam mieram un klusumam, ar ko lemts reiz noslēgties ari varenajai vētrai, ko sauc par Dzīvi, — tad abi lldznācēji piegāja tuvāk, lai pieceltu tēvu un meitu no grīdas. Kurpnieks bija pamazām noslīdējis zemē un gulēja bezspēcīgā nemaņā. Meitene bija noslīgusi uz grīdas kopā ar viņu, balstīdama tēva galvu uz savas rokas; lejup krītošie matu vijņi kā aizkars pasargāja viņa seju no gaismas.

—  Ja būtu iespējams tūdaļ nokārtot mūsu aizbraukšanu no Parīzes, nesatraucot viņu, — meitene teica, pasniegdama roku misteram Lorijam, kurš, vairākkārt izšņaucis degunu, noliecās viņai pretī, — ja varētu viņu tūlīt pat, izejot pa šīm durvīm, iesēdināt karietē…

—  Padomājiet labi! Vai viņš spēs izturēt ceļojumu? — brīdināja misters Lorijs.

—  To viņš spēs labāk nekā palikt vēl ilgāk šajā briesmīgajā pilsētā.

—  Tā ir taisnība, — apstiprināja Defaržs, kurš, ceļos nometies, klausījās sarunā un ar skatienu sekoja visam, kas notiek. — Taisniba — un vēl vairāk: Maneta kungam arī citu iemeslu dēļ vēlams pēc iespējas ātrāk aizbraukt no Francijas. Vai gribat, lai es noīrēju karieti un pasta zirgus?

—  Nu re, tā ir lietišķa valoda, — teica misters Lorijs, tūlīt atgūdams savu prātīgo toni, — un, ja lietas labā ir kas darāms, tad es eju un daru.

—  Jā, esiet tik laipni un atstājiet mūs divatā! — lūdza mis Maneta. — Redziet, cik viņš pašlaik mierīgs — jums nav par ko baidīties. No kā gan jābaidās? Ja aizslēgsiet durvis, lai pasargātu mūs no nejaušiem ienācējiem, es

> varu galvot, ka atnākdami atradīsiet viņu tikpat mierīgu kā tagad. Es parūpēšos par viņu līdz jūsu atnākšanai, un pēc tam taisnā ceļā vedīsim viņu projām.

Ne misteram Lorijam, ne Defaržam šāds plāns lāgā nepatika, un viņi vēlējās, lai šeit paliktu arī viens no viņiem. Taču vajadzēja ne tikai sagādāt zirgus un karieti, bet ari nokārtot prombraukšanas dokumentus, turklāt laika bija maz, jo diena jau sliecās uz vakara pusi, tāpēc viņi beidzot steigšus sadalīja veicamos pienākumus un devās tos padarīt.

Tad, krēslai sabiezējot, meitene nolaida galvu uz cietās grīdas līdzās tēvam un, acu nenolaizdama, vēroja viņu. Kļuva arvien tumšāks, un abi gulēja klusi un nekustīgi, līdz cauri dēju šķirbām iespīdēja gaismas stars.

Misters Lorijs un Defaržs bija visu sagatavojuši ce]am un atnesuši sev līdzi gan apmetņus un segas, gan maizi, galu, vīnu un karstu kafiju. Defarža kungs nolika ēdamo un gaismekli uz kurpnieka sola (nekā cita, ja neņem vērā guļamo lāvu, šai bēniņu telpā nebija), un viņi abi ar misteru Loriju pamodināja gūstekni un palīdzēja tam piecelties.

Nekāds cilvēka saprāts nespētu šajā izbiedētajā, stinga izbrīna pilnajā sejā izlasīt, kas šobrīd notiek kurpnieka neizdibināmajos domu dziļumos. Vai viņš zināja, kas noticis, vai atcerējās, ko tie viņam teikuši, vai saprata, ka ir brīvs, — uz šiem jautājumiem nevarētu atbildēt neviens gaišreģis. Viņi mēģināja runāt ar veco vīru, taču viņš bija tik apmulsis un tik lēni meklēja vārdus atbildei, ka tiem abiem kļuva baigi no šī mulsuma, un tie nolēma pagaidām atstāt viņu mierā. Sirmgalvis palaikam izmisušā, .bezpalīdzīgā žestā satvēra galvu rokās — agrāk šāds paradums viņam nebija novērots —, taču pauda nenoliedzamu prieku, jau dzirdot savas meitas balsi vien, un ikreiz, kad tā atskanēja, viņš pagriezās uz tās pusi.

Padevīgi, kā cilvēks, kurš ilgus gadus radis paklausīt pārspēkam, viņš apēda un izdzēra visu, ko viņam padeva priekšā, tad uzlika apmetni un ietinās pārējos pasniegtajos apsegu gabalos. Kad meita ielika roku viņam elkonī, viņš šķita manāmi iepriecināts un saņēma viņas plaukstu abās savējās — un vairs neatlaida.

Viņi sāka kāpt lejup — pa priekšu visiem Defarža kungs ar gaismekli rokā un gājienam nopakaļ misters Lorijs. Viņi bija nokāpuši pavisam nelielu daļiņu no garajām kāpnēm, kad kurpnieks apstājās un pievērsa stīvu skatienu griestiem, pēc tam sienām sev apkārt.

—   Vai jūs atceraties šo vietu, tēv? Vai atceraties, kā kāpāt te augšup?

—   Ko jūs teicāt?

Taču viņa vēl nebija atkārtojusi jautājumu, kad viņš nomurmināja atbildi, it kā beidzot būtu sadzirdējis vaicāto.

—   Vai atceros? Nē, neatceros. Tas bija tik ļoti sen.

Bija skaidri nojaušams, ka gūsteknis nepavisam neatceras savu pārcelšanos no cietuma uz šo mitekli. Viņi dzirdēja, kā nelaimīgais murmina: — Simt pieci, Ziemeļu tornī, — un, lūkodamies sev apkārt, acīmredzot meklēja ar skatienu biezās cietokšņa sienas, kuras tik ilgi bija slēgušās ap viņu. Kad viņi sasniedza pagalmu, vecais vīrs instinktīvi mainīja soli, itin kā gaidīdams nolaižamo tiltu, bet, ieraudzījis, ka tilta nav un pretī uz ielas stāv kariete, palaida vaļā meitas plaukstu un atkal satvēra galvu rokās.

Pie tirgotavas durvīm nebija nekādas drūzmas, nevienā no daudzajiem logiem nemanīja cilvēka stāvu, visā ieliņā neredzēja pat nevienu nejaušu garāmgājēju. Visapkārt valdīja nedabisks klusums un pamestība. Tuvumā bija vēl tikai viens cilvēks — Defarža kundze; atspiedusies pret durvju stenderi, viņa dīja un neko neredzēja.

Cietumnieks jau bija iekāpis karietē un meita apsēdusies viņam blakām, kad misteru Loriju, kurš vēl stāvēja uz pakāpiena, apturēja bikls, nelaimīgs lūgums, lai iedodot lidzi kurpnieka amata rīkus un nepabeigtās kurpes. Defarža kundze tūlīt uzsauca vīram, ka pati tos atnesīšot, un, adīšanu nepārtraukdama, pārgāja pāri pagalmam un pazuda no gaismas loka. Viņa ātri atgriezās ar prasīto, padeva visu karietē sēdošajiem un tūlīt atkal atspiedās pret stenderi, adīja tālāk un neko neredzēja.

Defaržs uzkāpa uz bukas un uzsauca: — Uz pilsētas vārtiem!

Vedējs nopliukšķināja pātagu, un kariete grabēdama devās ceļā, blāvajiem gaismekļiem šūpojoties virs galvas.

Blāvajiem gaismekļiem šūpojoties virs galvas — un, jo lepnāka iela, jo tie bija spožāki; jo bēdīgāka, jo blāvāki,— garām apgaismotiem skatlogiem, jautriem ļaužu pulciņiem, mirdzošām kafejnīcu ugunīm un teātru ieejām kariete traucās uz priekšu, līdz sasniedza pilsētas vārtus. Pienāca robežposteņa sargi ar lākturiem rokās. — Jūsu dokumentus, kungi!

—   Redziet, virsnieka kungs, — izkāpis no karietes un nopietnu seju pavezdams sardzes priekšnieku sānis, teica Defaržs, — šie dokumenti pieder tam sirmajam kungam, kas sēž karietē. Tos reizē ar viņu pašu nodeva manā ziņā, kad :.. — te viņš pieklusināja balsi, lākturu ugunis sāka nemierigi zibēt, un viens no gaismekļiem līdz ar uniformā tērptu roku ieslīdēja karietes iekšienē; rokai sekoja sarga skatiens, kurš nomēroja sirmo kungu ar pavisam citādu izteiksmi, nekā ik dienas un vakarus ierasts pārlūkot braucējus pie robežposteņa.

—   Labs ir. Brauciet! — sardzes priekšnieks noteica.

—   Palieciet sveiki! — uzsauca Defaržs.

Un no īsās gaismekļu alejas, kuras blāvie, vēja šūpotie atspulgi kļuva arvien retāki un blāvāki, viņi izbrauca citā, plašākā alejā, ko apmirdzēja vienigi zvaigznes.

Zem šī nekustīgo un mūžīgo gaismu kupola, kurā daži spīdekļi atrodas tik tālu no šis niecīgās zemes, ka skoloti vīri apšauba, vai to stari jebkad ir nonākuši līdz šim Visuma punktam, kur risinās dzīve, darbs un ciešanas, — zem šī varenā juma melnas un bezgalīgas pletās nakts ēnas. Visu salto, nemierpilno nakti līdz pat rīta ausmai tās atkal čukstēja ausī misteram Džārvisam Lorijam savu veco jautājumu, kamēr viņš lūkojās uz pretīsēdošo, no kapa izcelto cilvēku, neziņā domādams, kādas gara spējas tam zudušas uz visiem laikiem un kādas varbūt vēl izdosies atjaunot.

—  Jūs, cerams, priecājaties, ka esat atdots dzīvei?

Un pretī skanēja tā pati vecā atbilde:

—   Nezinu … nezinu teikt.

Stāsts par divām pilsētām

Romāns trīs grāmatās

OTRĀ GRĀMATA ZELTA PAVEDIENS

.

1 NODAĻA

Pēc pieciem gadiem.

Telsona banka pie Tempļa vārtiem bija vecmodīga iestāde pat tūkstoš septiņsimt astoņdesmitajā gadā. Tā bija ļoti maza, ļoti tumša, ļoti neizskatīga un ļoti neērta. Turklāt vecmodīga tā bija arī tajā ziņā, ka šīs firmas partneri lepojās ar savas ēkas šaurību, tumsu, neglītumu un neērtībām. Viņi pat dižojās, ka tā tik ļoti izceļas ar šīm īpašībām, uzturēdami sevī stingru pārliecību, ka bez visiem šiem trūkumiem viņu ēka būtu daudz mazāk cienījama. Tā nebija tikai klusa pārliecība vien, tas bija iedarbīgs ierocis, ko viņi vērsa pret citām, mājīgākām iestādēm. Telsona bankai, — viņi teica, — nevajag plašu telpu, Telsona bankai nevajag gaismas, Telsona bankai nevajag visādu izgreznojumu. «Nouksam un Co.» varbūt to visu vajag., un brāļiem Smukiem arī varbūt vajag, bet Telsoniein . .. paldies Dievam!

Jebkurš no firmas partneriem bez vilcināšanās izslēgtu no mantojuma savu miesīgo dēlu, ja tas sadomātu pārbūvēt Telsona banku. Sajā ziņā firma daudz neatšķīrās no visas lielās valsts, kura itin bieži izslēdza no mantojuma savus dēlus par to, ka tie ierosinājuši uzlabot likumus un paražas, kas jau sen kļuvuši neērti un nepatīkami, bet tieši tāpēc uzskatāmi par īpaši cienījamiem.

Tā nu bija noticis, ka Telsona banka kļuvusi par triumfējošu neērtību iemiesojumu. Pēc krietniem pūliņiem atvēruši apbrīnojami ietiepīgas durvis, kas padodamās izgrūž nevarīgu gārdzienu, jūs negaidot nokluburojat divus pakāpienus uz leju un atjēdzaties bēdīga izskata kantortelpā ar diviem nelieliem rēķinu galdiem, aiz kuriem sēž tik veci ierēdņi, ka jūsu čeks to rokās dreb gluži kā vēja purināts, kamēr tie pēta parakstu pie izcili nespodriem logiem — Flītstrītas dubļu šaltis allaž gādā, lai pa tiem neieplūstu pārāk daudz gaismas, turklāt vēl nespodrākus tos dara dzelzs restes un ēna, kas krīt no Tempļa vārtiem. Ja vajadzība spiež tikties ar bankas priekšniecību, jūs ieved dziļāk un nosēdina tādā kā nāvinieku cellē, kur jūs labu brīdi varat pārdomāt savu bezcerīgi izniekoto dzīvi, līdz, rokas kabatās sabāzusi, ierodas priekšniecība, kuru jūs blāvajā puskrēslā tik tikko varat saskatīt. Nauda, ko jūs te nododat vai saņemat, glabājas vecās, ķirmju izēstās koka atvilktnēs, kuras bīdot ciet un vajā saceļas koka putekļu mākonis, lai pēc tam nosēstos apmeklētājam rīklē un degunā. Naudaszīmēm, ko jūs saņemat, ir pelējuma smaka, it kā tās grasītos teju, teju atkal sairt lupatu masā. Galda sudrabs, ko jūs te nododat glabāšanā, tiek sakrauts kastēs starp dažādiem krāmiem un grabažām un no to nelāgās ietekmes apsūbē un zaudē spožumu jau pēc pāris dienām. Jūsu naudas dokumenti nokļūst uz ātru roku iebūvētās glabātavās, kas izveidotas agrāko virtuvju un trauku mazgātavu vietā, un pergamentu taukainā smaka šķiet strāvojam cauri visam namam. Mazāk svarīgas kastes ar jūsu ģimenes dokumentiem tiek nogādātas augšā mānīgi greznā telpā, kur vienmēr stāv liels pusdiengalds, bet nekad nav pusdienu un kur jūsu jaunības mīlestības vai mazo bērnu rakstītās vēstules tikai tūkstoš septiņsimt astoņdesmitajā gadā ir nule atpestītas no briesmīgiem skatītājiem — nocirstajām galvām uz Tempļa vārtiem, kuras vēl nesen stiklainām acīm lūkojās iekšā pa logiem un vēstīja par neiedomājamu brutalitāti un mežonību, kas cienīga sacensties ar abesīniešu vai ašantiešu asinskārību.

Taču tolaik, jāatzīst, sodīšana ar nāvi bija ļoti iecienīta paraža, ko atzina jebkura amata un profesijas pārstāvji, un to gluži labi ieredzēja arī Telsona firmas pārstāvji. Dabā nāve izdziedē visas vainas — kāpēc lai likumdošanā nebūtu tāpat? Tāpēc dokumentu viltotāju sodīja ar nāvi, naudas viltotāju sodīja ar nāvi, to, kas nelikumīgi atplēsis svešu vēstuli, sodīja ar nāvi, to, kas nozadzis četrdesmitarpus. šiliņus, sodīja ar nāvi, to, kas pie Telsona nama durvīm atstāts uzmanīt zirgu, bet sadomājis aizjāt ar to prom, sodīja ar nāvi, to, kas izkalis viltotu monētu, sodīja ar nāvi, trīs ceturtdaļas no visa lielā likumpārkāpēju saraksta sodīja ar nāvi. Nevar gan teikt, ka šis līdzeklis iegrožotu sērgas izplatību — patiesībā jāatzīst, ka notika tieši pretējais, — toties tas pārvilka svītru (vismaz šajā pasaulē) katram atsevišķam gadījumam, un sirdzējs vairs nesagādāja nekādas raizes un neprasīja nekādu aprūpi. Tāpēc arī Telsona banka, tāpat kā citas lielāka mēroga lietišķas iestādes, savā laikā bija aizraidījusi citā pasaulē tik daudz cilvēku, ka visas to galvas, ja tās sakrautu vienkopus uz Tempļa vārtiem, laikam gan aizsegtu pat to gaismas mazumiņu, kas šobrīd vēl pamanījās iespraukties bankas apakšējā stāvā.

Dažādos krēslainos nodalījumos un būros iespiesti ar nopietnu cienību strādāja mūžveci Telsona ierēdņi. Ja Telsona Londonas kantoris pieņēma darbā kādu jaunu cilvēku, tie nobāza viņu kaut kur tālāk no acīm, līdz viņš kļuva vecs. Viņu turēja kādā tumšā kaktā gluži kā sieru, lidz viņš pilnībā ieguva Telsona bankas specifisko smaku un zilgano pelējumu. Tikai tad viņam bija atļauts parādīties redzamā vietā, kur viņš iespaidigi likņāja virs varenām kantorgrāmatām un ar visu savu izskatu — līdz pat ceļgalu biksēm un getrām godam papildināja šīs iestādes smagnējo cienību.

Ārpusē pie Telsona bankas durvīm (iekšpusē nekad, ja vien netika īpaši aicināts) allaž uzturējās gadījuma darbiem nolīgts cilvēks — brīžiem viņš bija nesējs, brīžiem izsūtāmais —, bankas nama dzīvā izkārtne. Darbalaikā viņš vienmēr atradās tur, izņemot vienīgi brīžus, kad tika aizsūtīts kādā uzdevumā; tādās reizēs šo vīru aizstāja viņa dēls, netīkams gadus divpadsmit vecs zeņķis, izskatā pārsteidzoši līdzīgs savam tēvam. Ļaudis uzskatīja, ka Telsona firma piecieš šo gadījuma darboni aiz tīrās žēlastības. Banka vienmēr bija kādu piecietusi šajā amatā, un laika gaitā to bija ieņēmis šis vīrs. Viņa uzvārds bija Krančers, un tai senajā bērnības dienā, kad Lieldienu draudzes baznīcā Haunzdičā viņš ar starpnieku palīdzību bija atteicies no jebkādiem sakariem ar tumsas valstību, viņam bija piešķirts kristīts vārds Džerijs.

Turpmākā darbības vieta — mistera Krančera dzīvoklis Vaitfraiersā, Hengingsverda alejā, darbības laiks — anno Dornini tūkstoš septiņsimt astoņdesmitais, vējains marta rīts, pusastoņi. (Misters Krančers pats mūsu ēru vienmēr dēvēja par Annas Domino, acīmredzot domādams, ka gadu skaitīšana sākusies kopš šīs iecienītās spēles izgudrošanas un galvenie nopelni te bijuši kādai dāmai, vārdā Anna.)

Mistera Krančera mājoklis neatradās nekādā gleznainajā apvidū, un tajā bija tikai divas istabas — tas ir, ja par istabu var uzskatīt kambarīti ar vienu pašu rūti mazajā lodziņā. Taču šis mājoklis bija tīrs un kārtīgs. Lai gan vējainais marta rīts bija vēl agrs, istaba, kurā viņš gulēja, jau bija rūpīgi izberzta un uz rupjā priežkoka galda zem tasītēm un apakštasītēm uzklāts tīrs, balts galdauts.

Misters Krančers gulēja zem raibas lupatu segas gluži kā arlekīns mājas atpūtā. Labu laiku viņš dusēja ciešā miegā, bet tad pamazām sāka gultā grozīties un valstīties, līdz uzslējās sēdus, sarainajiem matu kušķiem slejoties uz visām pusēm — tā vien likās, ka tie nupat saplēsīs palagus driskās. Uzslējies viņš negantā sašutumā ieaurojās:

—   Kaut velns tevi rāvis — jau atkal to pašu!

Istabas kaktā ceļos bija nometusies kārtīga un čakla

izskata sieviņa; pēc šī sauciena viņa steigšus piecēlās kājās, un viņas izbiedētais izskats nepārprotami pauda, ka teiktais zīmējas tieši uz viņu.

—   Ak, šitā! — misters Krančers vēlreiz uzbrēca, lūkodamies pagultē pēc zābaka. — Tad tu jau atkal to pašu, ko?

Siem diviem rīta sveicieniem sekoja trešais — sameklējis zābaku, viņš svieda ar to sievietei. Zābaks bija ļoti netīrs, un te jāatzīmē kāds dīvains apstāklis mistera Krančera ikdienā: viņš bieži pārradās mājās no bankas ar pilnīgi tīriem zābakiem, taču nākamajā rītā tie izrādījās viscaur notriepti ar māliem.

—   Ak, šitā gan! — netrāpījis mērķī, misters Krančers vēlreiz izsaucās, mazliet dažādodams vienveidīgo ievadu. — Kas tev atkal aiz ādas, tu nešķīstene?

—   Es tikai lūdzu Dievu.

—   Lūdzu Dievu! Neko teikt, lieliska sieva! Kad tik skaties, tad šī uz grīdas un tik atkal lūdz pret mani!

—   Es nelūdzu pret tevi, es lūdzu tavā labā.

—   Nelūdzi vis. Un, ja ar lūdzi, kas tu man par lēmēju? Ko tu neteiksi! Jauka gan tev māte, Džerij, — mūžam lūdz Dievu pret tēva labklājību! Centīga māte, nudien, dēliņ! Dievbijīga māte, nudien, dēliņ: kad tik var, tad krīt pie zemes un lūdz Dievu, lai savam vienīgajam bērnam izrautu no mutes maizes kumosu!

Jaunais Krančers, kurš vēl bija vienā kreklā, gauži sapīka par dzirdēto un, pagriezies pret māti, raidīja tai rūgtus pārmetumus par šādu ēdamā noskaušanu no viņa tiesas.

—   Un kas tev tā par iedomu, tu vīzdegune, ka tavas lūgšanas vispār ir kaut ko vērtas? — misters Krančers turpināja, neapjauzdams, ka runā pats sev pretī. — Pasaki vien — cik vērtas tev tās liekas?

—   Tās nāk man no sirds, Džerij. Nekādas citas vērtības tām nav.

— Citas vērtības nav! — mēdoši atkārtoja misters Krančers. — Tad tām vispār nav nekādas vērtības. Sā vai tā, pret mani tu nelūgsi, to es tev pasaku. Es to nevaru atļauties. Man nenāk ne prātā palikt nabagos tavu slepeno triku dēļ. Ja tev par visu varu jākrīt uz grīdas, tad krīti, bet lūdzies savam vīram un bērnam par labu, nevis par ļaunu! Ja man būtu jēdzīga sieva un šim nabaga bērnam jēdzīga māte, es varbūt pagājušā nedēļā būtu kaut ko nopelnījis, bet nekā — atkal viss aizgāja vējā, tāpēc ka šī tikai lūdz pret mani un darbojas pret mani, un uzsūta man visas pasaules nelaimes! Pie velna! — misters Krančers ģērbdamies nemitīgi šķendējās. — Skaidrāks par skaidru, ka uzsūta un tīši uzsūta— kāpēc tad citādi man šinī aizgājušā nedēļā viss gāja tik šķērsām, itin kā godīgs amata vīrs nemācētu maizi pelnīt! Džerij, dēliņ, ģērbies un, kamēr es tīru zābakus, uzmani savu māti — ja šī atkal taisās krist pie zemes, tad tik pasauc! Jo es tev saku, — te viņš atkal vērsās pie sievas, — es nepieļaušu, ka tu lūdz pret mani! Kauli vairs neturas kopā, kā esmu izvārdzis, miegs gāž gar zemi, kā kad sadzirdīts būtu, visas malas stīvas no pārstrādāšanās, bet vai kabata man tāpēc pilnāka? Kas cits tur vainīgs, ja ne tu ar savām lūgšanām no rīta līdz vakaram, — bet es vairs nepieļaušu, ka tu man noskaud peļņu, vai dzirdi? Tu saprati, nešķīstene, — nepieļaušu!

Ik pa brīdim izmezdams vēl kaut ko līdzīgu, kā: «Nu, kā tad! Viņa jau mums svēta! Viņa jau nu nestāsies pret savu vīru un bērnu, ko? Nē, kur nu!» — un šķiezdams uz visām pusēm vēl citas dzēlīgas dzirkstis no sava svētā sašutuma ugunskura, misters Krančers ķērās pie zābaku tīrīšanas un citiem sīkumiem, kas allaž ievadīja viņa darbdienu. Tikmēr dēls, kura sarainie matu kušķi tāpat slējās gaisā kā tēvam, tikai vēl nebija tik cieti un asi, un kura acis arī atradās tikpat tuvu viena otrai kā Krančeram vecākajam, cītīgi, kā pieteikts, uzmanīja savu māti. Nabaga sievietei tas sagādāja grūtus brīžus, jo ik pa laikam zeņķis negaidot izdrāzās no sava guļamkambara, kur posās iziešanai, un pikti iebrēcās: — Atkal jau kritīsi zemē, mamm, ja? Papu, nāc šurp! — un pēc katras šīs viltus trauksmes, greizi smīnēdams, iespruka atpakaļ savā kaktā.

Pie brokastgalda mistera Krančera garastāvoklis nelikās ne par mata tiesu uzlabojies. Viņš piktāk nekā citkārt vērsās pret sievas galda lūgšanu.

6t

—  Kas tad nu atkal, nešķlstenel Vēl nav diezgan? Jau atkal pret mani?

Sieva paskaidroja viņam, ka tikai «izlūgusies brokastu svētību».

—   Nekas tev nav jālūdzas! — uzbrēca misters Krančers un aplaida apkārt tādu skatienu, itin kā sagatavojies, ka tūdaļ sievas ļauno burvestību iespaidā no galda pazudīs maizes kukulis. — Es nepieļaušu, ka mani izlūdz laukā no paša mājas! Nepieļaušu, ka nolūdz man beidzamo maizi no galda! Muti ciet!

Sirdīgs, sarkanām acīm, it kā visu nakti būtu pavadījis viesībās, no kurām nav bijis nekāda prieka, Džerijs Krančers drīzāk rija nekā ēda savas brokastis, piedevām rūkdams kā četrkājains zvērnīcas iemītnieks. Kad pulkstenis tuvojās deviņiem, viņš daudzmaz saglauda savu spuraino pakausi, kā prazdams paslēpa savu dabas doto būtību zem iespējami cienīgas un lietišķas maskas un devās prom ierastajās ikdienas gaitās.

Diezin vai viņa nodarbošanās bija saucama par amatu, kaut arī viņam pašam labpatika allaž dēvēt sevi par «godīgu amata vīru». Viņa darba inventārs sastāvēja no koka ķebļa, kas bija izgatavots no atzveltni zaudējuša krēsla; šo ķebli jaunais Džerijs ik rītus, iedams kopā ar tēvu, nesa sev līdzi un nolika zem bankas loga, kurš atradās vistuvāk Tempļa vārtiem; ķeblis kopā ar pirmo salmu vīkšķi, ko izdevās uzlasīt aiz kādas garāmbraucošas karietes vai ratiem un kam vajadzēja pasargāt gadījuma darbu veicēja kājas no aukstuma un slapjuma, veidoja Krančeru ikdienas darbavietu. Gan visai Flītstrītai, gan Templim misters Krančers šai postenī bija tikpat labi pazīstams kā Tempļa vārti — turklāt izskatījās gandrīz tikpat ļauns un draudīgs.

Arī šai vējainajā marta rītā ceturksni pirms deviņiem — pietiekami agri, lai paspētu ar pieskārienu savai trīsstūrenei pamāt labrītu mūžvecajiem Telsona bankas kungiem, kad tie nāca uz darbu, — Džerijs iekārtojās ierastajā vietā, un jaunais Džerijs nostājās viņam blakus, kur arī pavadīja visu dienu, ja neņem vērā tās reizes, kad viņam sagribējās izdrāzties cauri Tempļa vārtiem, lai sagādātu pēc iespējas iespaidīgākas fiziskas vai morālas ciešanas garāmejošiem zēniem, ja vien tie šim cēlajam nolūkam izskatījās pietiekami mazi un neaizsargāti. Sie abi cilvēki, tēvs un dēls, kuri klusēdami vēroja Flītstrītas rīta satiksmi, — tik apbrīnojami līdzīgi viens otram, galvas sabāzuši tik tuvu kopā kā acis pašu pierēs, — visnotaļ atgādināja pērtiķu pāri. So līdzību vēl vairāk pastiprināja tas, ka vecākais Džerijs, starp citu, nemitīgi košļāja un spļaudīja salmu stiebriņus, bet jaunākā zibošās acis ziņkāri vēroja katru viņa kustību, tāpat kā visu pārējo, kas risinājās Flītstrītā.

Pa durvīm pabāza galvu viens no Telsona firmas algotajiem iekštelpu kurjeriem, un atskanēja sauciens:

—   Izsūtāmo šurp!

—   Urā, tēv! Darbs jau no paša rītai

Ar šādu sveicienu pavadījis tēvu, jaunais Džerijs apsēdās uz ķebļa un ar interesi sāka pētīt tēva sakošļātos salmus, nododamies nopietnām pārdomām.

—       Mū-žī-gi ar rūsu! Mū-žī-gi viņam pirksti ar rūsu! — jaunais Džerijs purpināja. — No kurienes tāda var rasties? Te tak nekādu rūsainu dzelžu nav!

II NODAĻA

Izrāde.

—       Jūs, jādomā, labi pazīstat Oldbeiliju? — viens no mūžvecajiem bankas ierēdņiem noprasīja ziņnesim Džerijam.

—  Jā, ser, — atteica Džerijs ar tādu kā iecirtību balsī.

—  Oldbeiliju es pazīstu gan.

—   Skaidrs. Un misteru Loriju arī jūs pazīstat.

—       Misteru Loriju eš pazīstu daudz labāk nekā Oldbeiliju, ser, — atbildēja Džerijs tādā tonī, it kā pret savu gribu būtu kļuvis par liecinieku nule minētajā iestādē.

—   Un daudz labāk, nekā es, godīgs amata vīrs, jebkad gribētu Oldbeiliju iepazīt.

—       Ļoti labi. Uzmeklējiet durvis, pa kurām iet iekšā liecinieki, un parādiet durvju sargam, lūk, šo vēstuli, kas adresēta misteram Lorijam. Tad viņš jās ielaidīs iekšā.

—  Vai tiesas zālē, ser?

—  Jā, tiesas zālē.

Mistera Krančera acis šķita saspiežamies pierē vēl mazliet ciešāk, gluži kā vaicādamas viena otrai: «Nu, ko tu par to teiksi?»

—       Vai man tur, zālē, jāpaliek kādu gaidīt? — pēc abu acu apspriešanās to īpašnieks jautāja.

—   Tūlīt es jums visu pateikšu. Durvju sargs nodos vēstuli misteram Lorijam, bet jūs ar kādu kustību vai mājienu piesaistiet mistera Lorija uzmanību, lai viņš redzētu, kur jūs esat. Pēc tam jums nekas cits vairs nav jādara, tikai jāgaida, līdz būsiet viņam vajadzīgs.

—  Vai tas ir viss, ser?

—   Viss. Viņš grib, lai pie rokas būtu ziņnesis. No vēstules viņš uzzinās, ka jūs esat tur.

Kamēr senatnīgais ierēdnis nesteidzīgi pārlocīja vēstuli un uzrakstīja adresāta vārdu, misters Krančers klusēdams vēroja viņu un, kad dzēšlapa bija paveikusi pēdējo darbu, pajautāja:

—   šorīt laikam skatīs lietas par dokumentu viltošanu?

—   Par nodevību!

—   Tas nozīmē saciršanu gabalos, — teica Džerijs. — Zvērīga būšana!

—  Tāds ir likums, — atzīmēja senatnīgais ierēdnis, pārsteigts pavērsis pret viņu savas brilles. — Tāds ir likums.

—   Nežēlīgs likums, kas liek sacirst cilvēku gabalos. Man šķiet, ir pietiekami nežēlīgi cilvēku nogalināt, bet gabalos sacirst — tas nu ir par daudz zvērīgi.

—   Nebūt ne, — atteica senatnīgais ierēdnis. — Par likumu sliktu nerunājiet. Gādājiet par savu kaklu un balsi, mans krietnais draugs, tur jums kaut kas nav kārtībā, bet likums pats pratīs gādāt par sevi. Uzklausiet manu padomu!

—   Pie kakla un balss, tur vainīgs šis mitrums, ser, — teica Džerijs. — Jūs jau redzat, kādā mitrumā man jāpelna sava izlikšana!

—   Jā jau, jā, — vecais ierēdnis atrūca. — Visi mēs pelnām savu iztikšanu, kā kurš varam. Citam par daudz mitruma, citam sausuma. Te būs vēstule. Ejiet nu!

Džerijs paņēma vēstuli un, juzdams daudz mazāk cienības pret veco kungu nekā izrādīja ārēji, nobubināja sevī: «Labi, labi, vecais kaulu kambari!» — paklanījās, garāmicdams pavēstīja dēlam, kurp tiek sūtīts, un devās ceļā.

Tajos laikos noziedzniekus mēdza kārt Taibernā, tāpēc iela pie Ņūgetas cietuma vēl nebija ieguvusi to nelāgo slavu, ar ko apkaunoja sevi vēlāk. Tomēr cietums bija ļauna vieta, kur risinājās visdažādākās nelietības un neķītrības, kur izplatījās visnejaukākās sērgas, kas reizē ar cietumniekiem tika ielaistas tiesas zālē un dažkārt no apsūdzēto sola taisnā ceļā metās pie paša milorda virsties-

neša un nogāza to no dižā krēsla. Ne vienreiz vien bija gadījies, ka tiesnesis melnajā mieltē, lasīdams spriedumu noziedzniekam, tai paša reizē to nolasīja arī sev un varbūt pat šķirās no pasaules ātrāk par pašu notiesāto. Vispār Oldbeilija bija izdaudzināta par tādu kā nāvinieku viesnīcu, no kuras ik dienas ratos un karietēs brauca ārā nobāluši ceļinieki, lai dotos baisajā ceļā uz citu pasauli; šis ceļš veda apmēram divarpus jūdzes pa apdzīvotām ielām un vietām, un krietno pilsoņu vidū maz bija tādu — ja vien vispār bija —, kas izjustu kaunu, uzlūkojot šo braucienu. Tik spēcīga ir paražas vara, tādēļ ir svarīgi, lai paraža jau pēc izcelsmes būtu labdabīga. Oldbeilija bija slavena arī ar savu kaunasta.hu, senu, meistarīgu izgudrojumu, kura izraisītās sekas sodāmajam neviens neva rēja paredzēt; tā bija slavena arī ar pēršanas stabu, vēl vienu senu, jauku izgudrojumu, kas vērotājā stiprināja cilvēcības tikumu un atmaidzināja dvēseli; tā bija slavena arī ar tādu sensenas gudrības izprausmi kā asinsnaudu, kas izraisīja visbaigākās algotās noziedzības, kādas jebkad pieredzētas zem saules. Kopumā var teikt, ka Oldbeilija tajos laikos kalpoja par spožu liecību nelokāmajam priekšrakstam: «Viss notiek tā, kā tam jānotiek,»* — šo laiskuma aforismu varētu uzskatīt par galīgu un negrozāmu, ja no tā loģiski neizrietētu cita, visai satraucoša atziņa: «Nekas nav noticis tā, kā nevajadzētu notikt.»

Kā cilvēks, kas pieradis neuzkrītoši iekļūt visur, kur vajadzīgs, ziņnesis izspraucās cauri netīrajam pūlim, kas bija aplencis šo derdzīgo notikumu vietu, atrada vajadzīgās durvis un pa lodziņu padeva iekšā savu vēstuli. Ta jos laikos cilvēki maksāja naudu, lai noskatītos izrādi Oldbeilijā, tieši tāpat kā. maksāja par izrādi Bedlemā*, — tikai Oldbeilijas prieki maksāja krietni dārgāk. Tāpēc visas šīs nama ieejas tika labi apsargātas, vienīgi tās viesmīlīgās durvis, pa kurām veda iekšā noziedzniekus, allaž bija plaši atvērtas.

Pēc zināmas vilcināšanās un šaubīšanās durvis tika negribīgi pavērtas nelielā spraugā, pa kuru mis'ers Džerijs Krančers iespraucās tiesas zāiē.

—   Kas tur notiek? — viņš čukstus jautāja vienam no blakusstāvētājiem.

—  Vēl nekas.

—   Un kas būs?

65

—  Tā nodevības lieta.

3-734

—   Tā, par ko cērt gabalos, vai?

—   Jā! — svešais ar labpatiku atsaucās. — So uzvilks pie kāša un pa pusei pakārs, tad noņems lejā un paša acu priekšā uzšķērdīs, tad izgāzīs šim iekšas un turpat, šim redzot, sadedzinās, tad nocirtīs galvu un pašu sacirtīs četros gabalos. Tāds ir spriedums.

—   Tas ir, ja viņu atzīs par vainīgu, vai ne? — Džerijs skaidrības labad piemetināja.

—   Gan jau atzīs! — otrs atsaucās. — Par to nebēdājiet!

Tad mistera Krančera skatiens pievērsās durvju sargam, kurš pašlaik tuvojās misteram Lorijam ar viņa atnesto vēstuli rokā. Misters Lorijs sēdēja pie galda starp parūkotajiem kungiem netālu no viena šāda kunga — tas bija apsūdzētā aizstāvis, un priekšā tam gulēja liela papīru kaudze; viņiem pretī, rokas kabatās sabāzis, sēdēja cits parūkots kungs, kurš visu savu uzmanību šķita pilnībā veltījam zāles griestiem, jo misteram Krančeram ne tobrīd, ne vēlāk neizdevās notvert nevienu mirkli, kad šī vīra skatiens no tiem būtu atrāvies. Vairākkārt dobji noklepojies, paberzējis zodu un pavēcinājis roku, Džerijs beidzot piesaistīja sev mistera Lorija uzmanību — vecais kungs bija piecēlies kājās, lai saskatītu viņu pūlī, un tagad rāmi pamāja ar galvu un atkal apsēdās.

—   Kas tad šitam te par darīšanu? — nobrīnījās vīrs, ar ko Džerijs bija sarunājies iepriekš.

—  Vilks viņu zina, — atrūca Džerijs.

—   Un kas jums pašam te par darīšanu, ja atļauts apvaicāties?

—  Arī to es nezinu, — Džerijs atrūca vēlreiz.

Sarunu pārtrauca tiesneša ierašanās un tūlītējā šalkoņa

un sakustēšanās zālē, kas pēc brīža atkal pierima. Drīz vien par galveno pievilkšanas punktu ieinteresētajiem kļuva apsūdzēto nodalījums. Divi sargi, kas līdz šim bija stāvējuši tā tuvumā, izgāja no zāles un atgriezās kopā ar apcietināto, kurš tika nostādīts šajā nozīmīgajā vietā.

Tūdaļ pat viņam pievērsās visu klātesošo skatieni, izņemot vienīgi to, kurš cītīgi urbās griestos. Visu klātesošo satrauktā elpa kā viena jūra, kā vējš, kā uguns plūda viņa virzienā. Ziņkāras sejas saspringti snaigstījās gar stabiem, un no tālākajiem kaktiem, lai apskatītu ievesto, cilvēki pēdējās rindās piecēlās kājās, lai nevienu

sīkumu nepalaistu garām nemanītu, skatītāji, kas drūzmējās ejās un gar sienmalēm, lika rokas uz priekšā stāvošo pleciem, stiepās uz pirkstgaliem, kāpa uz dzegām un izciļņiem, gandrīz vai karājās gaisā, lai tikai varētu pēc iespējas sīkāk nopētīt apsūdzēto. Ziņkārīgo vidū ar savu adataino galvu, gluži kā atdzīvojies atlūznis no dzeloņainā Ņūgetas mūra, labi saskatāms stāvēja Džerijs, un viņa elpa, kas dvašoja ceļā izdzertā alus smārdu, plūda uz apsūdzētā pusi, sajaukdamās ar citu izdzertā alus, džina, tējas, kafijas un nenosakāmu vielu dvakām, kas vienlaikus vēlās pāri zālei un cietumniekam aiz muguras sitās pret augsto logu stikliem, kur pārtapa duļķainā rasā.

Šīs alkatīgās ziņkāres objekts bija gadus divdesmit piecus vecs, stalti noaudzis, glīts jauneklis ar iedcgušu seju un tumšām acīm. Visas pazīmes liecināja, ka viņš ir cilvēks no labām aprindām. Ģērbies viņš bija vienkāršā melnā vai varbūt tumši pelēkā uzvalkā, un garie, tumšie mati pakauša lejasdaļā bija sasieti ar lentīti, kura, šķiet, tika izmantota drīzāk ērtībai nekā izskata dēļ. Tāpat kā dvēseles pārdzīvojumi mēdz izlauzties cauri jebkādam miesas apvalkam, arī viņa bālums šajā briesmu brīdī jautās cauri tumšajam iedegumam, liecinādams, ka jūtas ir spēcīgākas par saules iedarbību. Citādi viņš pilnībā valdīja pār sevi un, paklanījies tiesnesim, mierīgi nostājās, kur norādīts.

Tā interese, ar kādu publika aplūkoja šo cilvēku, apdvesdama to ar savu satraukto elpu, nepavisam nebija cildenas dabas. Ja apsūdzētajam draudētu mazāk baismīgs spriedums, ja kādu no tā baismīgajām detaļām būtu iespējams aiztaupīt, tad tieši tik lielā mērā mazinātos arī pūļa interese par viņu. Neatvairāms valdzinājums slēpās šai stāvā, kam lemts tapt tik zvēriski sakropļotam, asas izjūtas kairināja jutekļus, uzlūkojot šo nemirstīgas dvēseles dzīvo ietvaru, ko paredzēts tik iespaidīgi sagraizīt un saplosīt. Lai kādu ārēji pievilcīgu ieganstu kurš skatītājs centās piešķirt šai savai ziņkārei atkarībā no tēlotprasmes un pašapmāna spējām, šī interese pašā būtībā bija mežonīga un asinskāra.

8*

67

Klusumu tiesas zālē! Šarls Dārnejs vakar noliedzis savu vainu apsūdzībā, kas celta pret viņu (garš neizprotamu vārdu virknējums) sakarā ar nodevību pret mūsu cildeno, dižo, izcilo (un tā tālāk) valdnieku, mūsu augsto karali; apsūdzība balstīta uz to, ka apsūdzētais vairākkārt dažā

dās vietās un veidos palīdzējis Ludviķim, Francijas karalim, karot pret mūsu minēto cildeno, dižo, izcilo (un tā tālāk), proti: ceļodams turp un atpakaļ no mūsu minētā cildenā, dižā, izcilā (un tā tālāk) zemēm uz tām, kuras pieder minētajam Francijas Ludviķim, viņš zemiski, nekrietni, nodevīgi (garš visļaunāko apzīmējumu uzskaitījums) atklājis minētajam Francijas Ludviķim, kādi spēki mūsu cildenajam, dižajam, izcilajam (un tā tālāk) sagatavoti sūtīšanai uz Kanādu un Ziemeļameriku.* Tik daudz no dzirdētā Džerijam izdevās saprast, un, kaut gan no garā tiesas terminu uzskaitījuma viņa sarainie mati sāka slieties arvien stāvāk gaisā, viņš izjuta lielu apmierinājumu un palēnām atskārta, ka šis iepriekš minētais un vairākkārt piesauktais Saris Dārnejs ir tas pats, kas te nostādīts tiesas priekšā, ka zvērinātie nupat nodevuši zvērestu un ka virsprokurora kungs tūlīt teiks savu runu.

Apsūdzētais, kurš klātesošo domās jau tika kārts, cirsts un šķērsts (un turklāt pats to zināja), nedz krita izmisumā, nedz ari mēģināja ar uzspēli atstāt iespaidu uz publiku. Viņš rāmi un uzmanīgi klausījās, vēroja atklāšanas norises ar drūmu interesi un stāvēja pavisam mierīgi, rokas atbalstijis uz koka barjeras sev priekšā; uz tās izkaisītās kaltētās zālītes nebija ne par mata tiesu izkustējušās no vietas. Ar šādām kaltētām zālēm bija piebārstīta visa tiesas zāle, turklāt tā bija vēl izrasināta ar etiķi, lai cīnītos pret cietuma smakām un cietuma slimībām.

Virs apcietinātā galvas bija pakārts spogulis, lai āra gaisma, atstarodamās tajā, labāk apgaismotu viņu. Neskaitāmi ļaundari un nožēlojami nelaimīgie bija atspo„ guļojušies tajā un nozuduši no tā virsmas tāpat kā vēlāk no zemes vaiga. Sī derdzīgā vieta kļūtu par visbaigāko rēgu mitekli, ja šis spogulis spētu atdot visu, kas tajā reiz atspoguļojies, tāpat kā jūra reizēm atdod savus mirušos. Iespējams, ka apcietinātajam prātā uzplaiksnīja kāda īsa atskārsme par negodu un kaunu, ko šis ar nolūku pakārtais priekšmets palīdzēja vairot. Var arī būt, ka, nedaudz mainījis savu stāvokli, viņš sajuta spožo staru sev sejā un tāpēc paskatījās augšup, — tā vai citādi, kad viņš pacēla acis un ieraudzīja spoguli, viņa seja pietvīka un labā roka neviļus notrausa no barjeras visas zālītes.

Sagadījās tā, ka reizē ar šo kustību viņš pagrieza galvu uz zāles kreiso pusi. Tur stūri, apmēram viņa acu augstumā, liecinieku solā sēdēja divi cilvēki, pie kuriem tūdaļ apstājās jaunekļa skatiens; tas notika tik spēji, turklāt viņa izteiksme tai brīdī tik ļoti mainījās, ka visu acis, kas bija pievērsušās viņam, tūdaļ pievērsās arī šiem abiem

cilvēkiem.

Viņi ieraudzīja tur jaunu sievieti mazliet pāri divdesmit gadiem un kādu kungu, kurš acīmredzot bija viņas tēvs; ši kunga izskats bija ļoti iespaidīgs gan sniegbalto matu dēļ, gan neparastās, grūti aprakstāmās sejas izteiksmes dēļ: tajā jautās tāds kā iekšējs spriegums, kas nav saistīts ar apkārtējām norisēm un koncentrēts tikai sevī un savās domās. Kad ši izteiksme iegula viņa vaibstos, viņš izskatījās vecs, bet, kad, sejai notrīsot, tā pazuda — kā šobrīd, kad viņš sāka runāt ar meitu, — tur sēdēja skaists vīrietis pašos speķa gados

Meita bija ielikusi vienu roku tēvam elkonī un saņēmusi abas savas plaukstas kopā. Viņa sēdēja, cieši piespiedusies tēvam, jo viņu biedēja viss apkārt notiekošais un māca dziļš žēlums pret apcietināto. Meitenes saspringtā piere skaidri pauda viņas augošo baiļu sajūtu un līdzcietību; šķita, ka viņa aizmirsusi visu pasaulē, izņemot apsūdzētajam draudošās briesmas. Šīs jūtas tik skaidri bija lasāmas viņas sejā, ka aizkustināja pat ziņkāros vērotājus, kuri nejuta nekādu žēlumu pret cietumnieku, un to vidū palaikam atskanēja Čuksti: — Kas tie tādi ir?

Ziņnesis Džerijs, kurš notiekošo vēroja pats ar savu saprašanu un sev raksturīgā veidā, turklāt, pašam nemanot, cītīgi sūkāja no pirkstiem nost rūsu, izstiepa kaklu, cik tālu spēdams, lai saklausītu atbildi uz šo jautājumu. Cits citam vaicādami, apkārt stāvošie bija aizraidījuši jautājumu līdz tiesas kalpotājam, kurš stāvēja vistuvāk šiem cilvēkiem, un no tās puses beidzot nesteidzīgi atceļoja atbilde, kas nonāca arī lidz Džerijain:

—   Liecinieki.

—   Par vai pret?

—   Pret.

—   Pret kuru?

—   Pret apsūdzēto.

Tiesnesis, kura skatiens līdz ar citiem arī bija aizmaldījies tajā pašā virzienā, aizgriezās no viņiem, atlaidās dziļāk sēdeklī un pievērsa acis tam, kura dzīvība atradās viņa rokās, bet virsprokurora kungs tikmēr piecēlās un sāka vīt virvi, trīt cirvi un dzīt naglas ešafotā.

III NODAĻA

Vilšanās.

Virsprokurora kungs uzskatīja par savu pienākumu darīt zvērinātajiem zināmu, ka apcietinātais, ko viņi redzot savā priekšā, esot gan jauns gados, taču jau krietni pieredzējis savā nodevēja darbībā, par kuru pienākoties nāvessods. Ka sakari ar mūsu ienaidnieku viņam neesot sākušies ne šodien, ne vakar un pat ne pirms gada vai diviem. Ka viņš pavisam nenoliedzami esot jau krietni agrāk sācis ceļot no Anglijas uz Franciju un atpakaļ slepenās darīšanas, kurām neesot nekāda godīga izskaidrojuma. Ka tad, ja nodevīgai rīcībai būtu lemts plaukt un zelt (kas, par laimi, nekad nemēdzot notikt), šo nodarījumu īstenais ļaunums un nekrietnība varētu palikt neatklāti. Ka liktenis tomēr iedvesmojis kādu cilvēku — kādu visnotaļ cienījamu pilsoni, kas nepazīst bailes, — izsekot apcietinātā slepenās gaitas, un viņš, šausmu pārņemts, ziņojis par tām viņa augstības ministram un godātajai valsts slepenpadomei. Ka zvērināto kungiem būšot iespēja tikties ar šo uzticamo patriotu. Ka viņa nostāja un nolūki esot augstākā mērā cildeni. Ka viņš bijis apcietinātā draugs, taču kādā laimīgā un vienlaikus ļaunā brīdī atklājis drauga zemisko rīcību un apņēmies šo nodevēju, pret kuru vairs nespējis lolot draudzīgas jūtas, upurēt uz savas tēvzemes svētā altāra. Ka tad, ja Anglijā, tāpat kā senajā Grieķijā un Romā, celtu pieminekļus sabiedrības labdariem, šis priekšzīmīgais pilsonis tādu būtu godam nopelnījis. Ka tas viņam tomēr iešot secen, jo Anglijā šādus pieminekļus neceļot. Ka krietnums, kā rakstījuši dzejnieki, esot lipīgs (tas minēts daudzās vārsmās, kuras zvērinātie, bez šaubām, zinot vārdu pa vārdam no galvas, — zvērināto kaunīgās sejas gan nepārprotami liecināja, ka viņi šādas vārsmas nekad nav dzirdējuši),— un jo īpaši tas cildenais krietnums, ko sauc par patriotismu jeb tēvzemes mīlestibu. Ka šī nevainojamā un neaptraipītā liecinieka spožais piemērs, uz kuru atsaukties esot gods pat tik necienīgā prāvā kā šī, atstājis iespaidu arī uz apcietinātā sulaini, modinādams viņā svētu apņemšanos pārbaudīt sava kunga rakstāmgalda atvilktnes un kabatas un izņemt no tām dažādus slepenus papīrus. Ka viņš (virsprokurora kungs) rēķinoties ar to, ka dažs labs no klausītājiem varbūt nonievāšot šo cienījamo sulaini, bet ka viņš pats (virsprokurora kungs) vērtējot viņu augstak par saviem brāļiem un māsām un cienot viņu vairāk par tēvu un māti. Ka viņš aicinot zvērinātos pievienoties šai nostājai un ticot, ka tieši tā viņi darīs. Ka šo divu cilvēku liecības kopā ar to atrastajiem dokumentiem, kas tikšot te celti priekšā, pierādīšot, ka apcietinātā rīcībā bijušas ziņas par viņa augstības karaspēku, tā daudzumu, izvietojumu un sagatavotību gan uz jūras, gan uz sauszemes, un nepārprotami apliecināšot, ka viņš atkārtoti nodevis šādas ziņas ienaidnieka rokās. Ka neesot gan pierādīts, ka šie saraksti rakstīti ar apcietinātā roku, bet tas neko negrozot, patiesībā tikai pastiprinot apsūdzību pret viņu, jo liecinot par vainīgā viltību un piesardzību. Ka pierādījumi aptverot piecus gadus un apstiprinot, ka apcietinātais iesaistījies šais ļaunajos darījumos jau vairākas nedēļas pirms tās dienas, kad notika pati pirmā kauja starp britu armiju un amerikāņiem. Ka minēto iemeslu dēļ zvērinātajiem, kas ir uzticami tēvzemes kalpi (to viņš labi zinot) un dara ļoti atbildīgu darbu (to ļoti labi zinot viņi paši), katrā ziņā esot jāatzīst apcietinātais par vainīgu un jāpieliek punkts viņa ļaunajai dzīvei, vai nu tas viņiem patīkot vai ne. Ka viņi nekad nespēšot mierīgi nolikt galvu uz spilvena, nekad nespēšot pieļaut domu, ka viņu sievas varētu mierīgi nolikt galvu uz spilvena, nekad nespēšot samierināties ar iespēju, ka viņu bērni varētu mierīgi nolikt galvu uz spilvena, — vārdu sakot, neviens no viņiem vai viņu draugiem un tuviniekiem nekad nespēšot mierīgi nolikt galvu uz spilvena, iekams šī noziedznieka galva nebūšot noripojusi no pleciem. Un šo galvu virsprokurora kungs savas runas noslēgumā pieprasīja no zvērinātajiem, piesaukdams visu, ko vien var ietērpt skanīgās frāzēs, un svinīgi pasludinādams, ka uzskatot apcietināto jau par mirušu un šaizemei nepiederīgu.

Kad virsprokurors apklusa, zālē sacēlās tāda dūkoņa, it kā ap gūstekni jau lidinātos zilimelnu mušu mākonis, gaidot, kad viņš taps par to, par ko viņam drīz jātop. Kad dūkoņa pieklusa, liecinieku solā parādījās nevainojamais tēvzemes patriots.

Tad virsprokurora palīgs, sekodams sava priekšgājēja paraugam, sāka iztaujāt patriotu, kura vārds bija Džons Bārseds. Ši šķīstās dvēseles cilvēka stāsts precīzi atbilda virsprokurora kunga teiktajam, un, ja arī tam bija kāds trūkums, tad vienīgi varbūt tas, ka šī atbilstība bija drusku par daudz precīza. Novēlis šo nastu no savas cildenās sirds, viņš jau gribēja pazemīgi nozust, bet tad parūkotais kungs ar lielo papīru kaudzi priekšā, kurš sēdēja netālu no mistera Lorija, lūdza atjauju uzdot viņam dažus jautājumus. Otrs parūkotais kungs, kas sēdēja viņam pretī, joprojām cītīgi raudzījās zāles griestos.

Vai viņš pats kādreiz esot bijis spiegs? Nē, šādu zemisku pieļāvumu liecinieks ar sašutumu noraidīja. No ka viņš pārtiekot? No sava nekustamā īpašuma. Kur viņa nekustamais īpašums atrodoties? Viņš isti labi neatceroties. Kāds tas esot? Tā gan neesot neviena cita darišana. Vai viņš to esot mantojis? Jā, taisni tā. No kā? No attala radinieka. No ļoti attāla? Jā, no diezgan attāla. Vai viņš kādreiz esot bijis cietumā? Protams, ne! Parādu cietumā arī ne? Viņš nesaprotot, kāds tam sakars ar prāvu. Vai viņš esot vai neesot bijis parādu cietumā? Klusums. Nu, atbildiet! Esat vai neesat? Jā, esot gadījies. Cik reižu? Divas vai trīs. Varbūt piecas vai sešas? Nu, varot jau būt. Kāda esot viņa nodarbošanās? Džentlmenis. Vai viņš esot kādreiz dabūjis kājas spērienu? Var jau būt, ka esot. Daudzreiz? Nē. Vai esot kādreiz ar spērienu nolaists lejā pa kāpnēm? Nepavisam ne, tikai vienreiz dabūjis spērienu kāpņu galā, bet lejā novēlies pats no sevis. Vai to spērienu dabūjis par blēdīšanos kauliņu spēlē? Kaut ko tādu jau izmetis tas iereibušais melis, kas viņam uzbrucis, bet tā neesot taisnība. Vai viņš varot to apzvērēt? Protams, varot. Vai viņš palaikam pārtiekot no blēdīšanās spēlēs? Nē, nekad. Vai pārtiekot no spēlēm vispār? Ne vairāk kā citi džentlmeņi. Vai viņš esot kādreiz aizņēmies naudu no apcietinātā? Jā, esot gan. Un vai atdevis? Nē. Vai viņa draudzība ar apcietināto patiesībā neesot bijusi diezgan pavirša, vai viņš pats ar to neuzmācies karietēs, viesnīcās, kuģos? Nebūt ne. Vai viņš noteikti redzējis šos sarakstus pie apcietinātā? Bez šaubām. Un vairāk par tiem neko nezinot? Nē. Vai gadījumā neesot uzrakstījis tos pats? Nē. Vai cerot kaut ko dabūt par savu liecību? Nē. Vai viņš neesot algots valsts aģents, kam uzdots izlikt šādas lamatas? Ak, nē taču! Vai varbūt viņam uzdots kas cits? Ak, ftē taču! Vai viņš varot to apzvērēt? Jebkurā laikā. Un viņu nevadot nekādi citi motīvi kā vienīgi tīrspātriotisms? Itin nekādi.

Krietnais sulainis Rodžers Klajš savam zvērestam un liecībai izsteidzās cauri ar apskaužamu ātrumu. Viņš stājies dienestā pie apcietinātā visā savā paļāvībā un sirds vientiesībā pirms četriem gadiem. Uz Kalē pasta kuģa viņš apvaicājies apcietinātajam, vai tam nevajagot izda rīga sulaiņa, un apcietinātais viņu pieņēmis. Izdarīgais sulainis neesot lūdzis, lai apcietinātais pieņem viņu aiz žēlastības — tas viņam neesot nācis ne prātā. Aizdomas pret apcietināto viņain radušās drīz vien, un viņš sācis to vērīgāk uzmanīt. Kārtojot apcietinātā apģērbu ceļojumu laikā, viņš uzvalku kabatas vairakkārt redzējis tādus pašus sarakstus. Sos te viņš izņēmis no apcietinātā rakstāmgalda atvilktnes. Nē, viņš tos neesot pats iepriekš tur ielicis. Viņš redzējis, ka apcietinātais rāda šos sarakstus kaut kādiem francūžiem Kalē un līdzīgus sarakstus francūžiem gan Kalē, gan Buloņā. Viņš mīlot savu tēvzemi un kaut ko tādu nespējot paciest, tāpēc ziņojis, kur nepieciešams. Nē, uz viņu nekad neesot kritušas aizdomas par sudraba tējkanniņas zādzību; viņš gan esot apmelots par kaut ko līdzīgu attiecībā uz sinepju trauku, bet tas izrādījies tikai apsudrabots. Iepriekšējo liecinieku viņš pa zīstot septiņus vai astoņus gadus; tā esot tīrā sagadīša nās. Nē, viņš neuzskatot to par īpaši neparastu sagadīšanos, jo visas sagadišanās esot neparastas. Arī to viņš neuzskatot par neparastu sagadīšanos, ka viņa vienīgais motīvs tieši tāpat bijis tikai neviltots patriotisms. Viņš esot krietns brits un domājot, ka tādu ir daudz.

Atkal zāli pārņēma zilo mušu dūkoņa, un virsprokurora kungs izsauca priekšā misteru Džārvisu Loriju.

—  Mister Džārvis Lorij, vai jūs esat ierēdnis no Telsona bankas?

—  Jā.

—  Vai kādā piektdienas vakarā tūkstoš septiņsimt septiņdesmit piektā gada novembrī jums vajadzēja veikalniecisku darījumu dēļ doties ar pasta karieti no Londonas uz Duvru?

—  Jā.

—  Vai karietē bija vēl citi pasažieri?

—  Tur bija vēl divi.

—  Vai vini izkāpa kaut kur pa ceļam?

—   Jā.

—   Mister Lorij, paskatieties uz apcietināto! Vai viņš nebija viens no šiem diviem pasažieriem?

—   Nevaru apgalvot, ka viņš tas būtu bijis.

—  Vai viņš atgādina kādu no tiem diviem?

—  Viņi bija tik pamatīgi satinušies apmetņos un nakts bija tik tumša, turklāt mēs visi bijām tik atturīgi un noslēgti, ka es nevaru apgalvot arī to.

—        Mister Lorij, paskatieties vēlreiz uz apcietināto! Iedomājieties, ka viņš būtu tāpat satinies kā tie divi pasažieri, — vai tad viņa augumā un stājā varētu saskatīt pietiekamu līdzību ar vienu no tiem abiem?

—   Nē.

—        Bet jūs nevarat apzvērēt, ka viņš nebija neviens no tiem diviem, mister Lorij?

—   Nē.

—       Tātad jūs vismaz pieļaujat, ka viņš varētu būt bijis viens no tiem?

—       Jā. Tikai es atceros, ka tie abi — tāpat kā es — visu laiku baidījās no laupītāju uzbrukumiem, bet apcietinātais nepavisam neizskatās bailīgs.

—       Vai jūs esat kādreiz redzējis, ka cilvēks tīšām izliekas bailīgs, mister Lorij?

—   Jā, esmu gan.

—        Mister Lorij, paskatieties vēlreiz uz apcietināto! Vai jūs varat droši apgalvot, ka esat redzējis viņu jau agrāk?

—   Jā, esmu.

—   Kad?

—       Dažas dienas vēlāk, kad es atgriezos no Francijas, apcietinātais Kalē ostā uzkāpa uz tā paša pasta kuģa, ar kuru braucu es, un tā mēs atbraucām uz Angliju kopā.

—   Cikos viņš uzkāpa uz kuģa?

—   Neilgi pēc pusnakts.

—       Tātad pašā nakts melnumā. Vai viņš bija vienīgais pasažieris, kas ieradās uz kuģa tik neparastā laikā?

—   Gadījās tā, ka vienīgais.

—       Atmetīsim šo «gadījās», mister Lorij. Tātad viņš bija vienīgais pasažieris, kas ieradās uz kuģa pašā nakts melnumā?

—   Jā.

—       Vai jūs ceļojāt viens, mister Lorij, vai jums bija kāds ceļabiedrs?

—       Man bija divi ceļabiedri. Kungs un dāma. Viņi atrodas šeit.

—       Viņi atrodas šeit. Vai jūs ceļā kaut ko runājāt ar apcietināto?

—        Tikpat kā neko. Laiks bija vējains un ceļojums ilgs un nemierīgs, tāpēc es gandrīz visu laiku nogulēju savā kajītē.

—   Mis Maneta!

No sola piecēlās jaunā sieviete, kurai pirms neilga laika bija pievērsti visu skatieni; tagad tie pievērsās viņai vēlreiz. Tēvs piecēlās kopā ar viņu un neizlaida meitas roku no sava elkoņa.

—  Mis Maneta, paskatieties uz apcietināto!

Stāvēt vaigu vaigā ar tik neviltotu žēlumu, tik aizkustiuošu jaunību un skaistumu apsūdzētajam bija daudz lielāks pārbaudījums nekā stāvēt vaigu vaigā ar visu skalitāju pūli. Viņš itin kā stāvēja divatā ar meiteni sava kapa malā, un pat visi šie alkatīgi ziņkārie skatieni, kas urbās viņā, nespēja piespiest viņu šai brīdī saglabāt mieru. Jaunekļa labā roka drudžaini bīdīja šurp un turp sausās zālītes uz barjeras, veidojot no tām kaut ko līdzīgu puķu dobēm iedomātā dārzā, un pūlēs savaldīt un apspiest satraukto elpu viņa lūpas drebēja, pēdējā asins lāsīte šķita aizplūdusi no tām uz sirdi. Atkal dobji iedūcās lielo mušu bars.

—       Mis Maneta, vai jūs esat agrāk redzējusi apcietināto?

—  Jā, ser.

—   Kur?

—       Uz pasta kuģa, par kuru nupat tika runāts, un tajā pašā braucienā.

—  Vai jūs esat tā jaunā dāma, kas še tika pieminēta?

—   Ai, par nelaimi, jāl

Atbildētājas skumji līdzcietīgā balss saplūda ar tiesneša skarbo un nepacietīgo piezitni:

—  Atbildiet tikai uz jautājumiem un papūlieties iztikt

bez piebildēm!

—       Mis Maneta, vai jūs braucienā pāri Lamanšam kaut ko runājāt ar apcietināto?

—  Jā, ser.

—   Mēģiniet atcerēties, par ko jūs runājāt!

Visapkārt bija iestājies mēms klusums, kad viņa iesāka:

—   Kad šis kungs uznāca uz kuģa …

—       Vai jūs domājat apcietināto? — saraucis uzacis, noprasīja tiesnesis.

—  Jā, milord.

—   Tad sakiet: apcietinātais.

—       Kad apcietinātais uznāca uz kuģa, viņš ievēroja, ka mans tēvs… — te viņa pievērsa maiguma pilnu skatienu blakus stāvošajam tēvam, — ir ļoti pārguris un slikti jūtas. Mans tēvs bija tik vārgs, ka es gribēju, lai viņš pēc iespējas vairāk uzturas svaigā gaisā, un tāpēc biju iekārtojusi viņam guļvietu turpat uz klāja, netālu no kajītes pakāpieniem, un pati sēdēju blakām, lai varētu par viņu rūpēties. Citu braucēju uz kuģa tonakt nebija, tikai mēs četri. Apcietinātais bija tik laipns, ka lūdza man atļauju palīdzēt ar padomu, kā labāk pasargāt tēvu no vēja un lietus. Es nebiju to izdarījusi pietiekami prasmīgi, jo nesapratu, no kuras puses pūtis vējš, kad būsim ārā no ostas. Viņš visu to nokārtoja. Pret manu tēvu viņš izturējās ļoti saudzigi un līdzjūtīgi, un esmu pārliecināta, ka tas nāca no sirds. Tā sākās mūsu sarunas.

—   Atļaujiet brīdi jūs pārtraukt. Vai uz kuģa viņš ieradās viens?

—   Nē.

—   Cik cilvēku bija kopā ar viņu?

—   Divi kungi, francūži.

—   Vai viņi sarunājās ar apcietināto?

—   Viņi sarunājās līdz pat pēdējam brīdim, kad kuģim vajadzēja atiet un pavadītājiem bija jākāpj laivā.

—   Vai viņi deva cits citam kādus papīrus, līdzīgus šiem sarakstiem?

—   Kaut kādus papīrus viņi pārcilāja, bet es sīkāk nezinu, kādi tie bija.

—   Vai pēc lieluma un formas tie bija tādi kā šie?

—   Var jau būt, bet es tiešām nezinu, lai gan viņi stāvēja un sačukstējās pavisam netālu no manis — kajītes pakāpienu galā, lai būtu tuvāk pie gaismas, jo tur karājās lampa; bet tā bija pavisam nespodra, un viņi sarunājas pavisam klusu, tāpēc es redzēju vienīgi to, ka viņi pēta kaut kādus papīrus.

—   Pastāstiet vēl kaut ko par savām sarunām ar apcietināto, mis Manetal

—   Apcietinātais pret māni bija ļoti atklāts, laipns un uzmanīgs — varbūt mana bezpalīdzīgā stāvokļa dēļ … un viņš daudz palīdzēja manam tēvam. Man ļoti gribētos, — viņai sāka birt asaras, — lai es šodien viņam neatmaksātu ar ļaunu!

Zilo mušu dūkoņa atkal pārņēma zāli.

—   Mis Maneta, ja apcietinātais nesaprot, ka, dodama šo liecību — kuru dot ir jūsu pienākums, kura jums noteikti jādod un kuru jūs nemaz nedrīkstat nedot —, jūs to darāt ar lielu nepatiku, tad viņš ir vienigais cilvēks visā zālē, kas šādi noskaņots. Lūdzu, turpiniet!

—   Viņš man teica, ka ceļojot darījumu dēļ, un tie esot delikāti un sarežģītas dabas un varot sagādāt cilvēkiem nepatikšanas, tāpēc viņš ceļojot ar pieņemtu vārdu. Viņš teica, ka šo darījumu dēļ viņš tikai pirms dažām dienām ieradies Francijā un varbūt viņam vēl ilgu laiku vajadzēšot atkārtoti braukāt no Anglijas uz Franciju un atpakaļ.

—  Vai viņš sacīja kaut ko par Ameriku, mis Maneta? Mēģiniet atcerēties precīzil

—   Viņš mēģināja man izskaidrot, kā radies šis strīds valstu starpā, un teica, ka Anglija, ciktāl viņš varot spriest, šeit esot rīkojusies nepieļaujami un muļķīgi. Vēl viņš pa jokam piebilda ka varbūt Džordžs Vašingtons va rēšot iekarot vēsturē gandrīz tādu pašu vietu kā Džordžs Trešais. Bet neko ļaunu jau viņš ar to nedomāja, tas bija tikai joks, tīrā pļāpāšana, laiku kavējot.

Kad uz skatuves risinās nozīmīga aina, ikviena spēcīgu jūtu izpausme galvena varoņa sejā gluži neviļus atspo guļojas arī to daudzo skatītāju sejās, kas pievērsuši viņam savus skatienus. Kamēr meitene deva liecību, viņas sejā jautās mokoša saspringtība un bažas, un tajos brīžos, kad viņa klusēja, lai tiesnesis pagūtu pierakstīt teikto, viņas acis uzmanīgi vēroja prokurora un aizstāvju sejas, mēģinot izlasīt tajās savu vārdu iespaidu. Arī skatītāju sejas visās zāles malās pauda to pašu, gluži kā spoguļi tās atstaroja izteiksmi liecinieces sejā, kad tiesnesis nikni pacēla skatienu no papīriem, sašutis par nekrietnajiem zaimiem sakarā ar Džordžu Vašingtonu.

Tad virsprokurora kungs paziņoja milordam tiesnesim, ka uzskatot par nepieciešamu lielākas drošības, kā arī pieņemtās kārtības labad iztaujāt jaunās dāmas tēvu ārstu Manetu Tas arī tika darīts.

—   Dakteri Manet, paskatieties uz apcietināto! Vai esat viņu redzējis agrāk?

—   Vienu reizi. Tad, kad viņš ieradās pie manis Londonā. Tas bija apmēram pirms trīs vai trīsarpus gadiem.

—  Vai pazīstat viņā savu ceļabiedru uz pasta kuģa, vai atceraties kaut ko no viņa sarunām ar jūsu meitu?

—  Nē, ser, nepazīstu un neatceros.

—   Vai ir kāds īpašs iemesls, kāpēc jūs nevarat dot noteiktu atbildi uz šo jautājumu?

Atbilde skanēja ļoti klusi: — Jā, ser.

—   Vai jums ir bijusi tā nelaime savā dzimtenē ciest ilgus ieslodzījuma gadus bez tiesas un pat bez apsūdzības, dakteri Manet?

—   Garus ieslodzījuma gadus, — viņš atkārtoja balsī, kas lika nodrebēt katrai sirdij.

—   Vai nupat minētājā braucienā jūs devāties tūlīt pēc atbrīvošanas?

—   Tā man ir stāstīts.

—  Vai jūs pats šo braucienu neatceraties?

—   Nemaz. Manā atmiņā ir pilnīgs tukšums — es pat nevaru pateikt, kopš kura laika… Šķiet, kopš tā laika, kad cietumā sāku strādāt kurpnieka darbu, līdz tam brīdim, kad atguvos Londonā, kur dzīvoju kopā ar savu mīļo meitu. Kad Dieva žēlsirdība atdeva man gara spējas, es jau biju saradis ar viņu, taču nevaru pateikt pat to, kad un kādā veidā tas noticis. Neatceros pilnīgi neko.

Tad virsprokurora kungs atkal apsēdās savā vietā un arī tēvs ar meitu apsēdās turpat, kur iepriekš.

Drīz pēc tam prāvas gaitā notika neparasts starpgadījums. Tā kā apsūdzības mērķis bija pierādīt, ka apcietinātais kopā ar otru, vēl neatklātu sazvērnieku, tajā novembra piektdienas naktī pirms pieciem gadiem pasta karietē braucis uz Duvru un maldināšanas nolūkā naktī izkāpis no karietes tādā vietā, kur nedomājis palikt, bet braucis apmēram divpadsmit jūdzes vai vairāk pa to pašu ceļu atpakaļ līdz garnizonam un kuģu būvētavai, lai tur savāktu vajadzīgās ziņas, — tad tika izsaukts liecinieks, kuram vajadzēja apstiprināt, ka tieši tajā laikā šis cilvēks sēdējis garnizona un pilsētiņas viesnīcas ēdamzālē, gaidīdams kādu citu cilvēku. Apcietinātā aizstāvis ar saviem jautājumiem nekādus panākumus neguva, ja neņem vērā liecinieka atzīšanos, ka viņš apcietināto nekad citur un citos apst. kļos neesot redzējis; un tad pēkšņi parūkotais kungs, kurš visu laiku bija pētījis zāles griestus, uzrakstīja uz nelielas lapiņas pāris vārdu, saritināja to bumbiņā un pasvieda aizstāvim. Nākamās pauzes laikā atritinājis un izlasījis zirnīti, aizstāvis ļoti uzmanīgi un ar lielu interesi paskatījās uz apcietināto.

—   Tātad jūs varat vēlreiz apliecināt, ka tas cilvēks bija tieši šis apcietinātais?

Liecinieks par to jutās pilnīgi drošs.

—  Vai jums nav kādreiz gadījies redzēt cilvēku, kurš būtu stipri līdzīgs apcietinātajam?

Tik līdzīgu, lai abus varētu sajaukt, gan ne, teica liecinieks.

—   Aplūkojiet uzmanīgi tur to kungu, manu skoloto amata brāli, — aizstāvis parādīja uz vīru, kurš bija pametis viņam zīmīti, — un pēc tam paskatieties uz apcietināto. Ko jūs tagad teiksiet? Vai viņi nav joti līdzīgi viens otram?

Ja neņem vērā to, ka skolotā amata brāļa izskats liecināja par nevērību un nolaidību, varbūt pat par izvirtušu dzīvesveidu, abu cilvēku līdziba, aplūkojot tos vienu pēc otra, pārsteidza ne tikai liecinieku, bet ikvienu klātesošo. Kad aizstāvis palūdza, lai tiesnesis uzaicinot skoloto amata brāli noņemt parūku un saņēma visai negribīgu piekrišanu, šī līdzība izrādījās vēl pārsteidzošāka. Tiesnesis noprasīja misteram Straiveram (apcietinātā aizstāvim), vai tagad viņiem vajadzēšot tiesāt arī misteru Kārtonu (skoloto amata brāli), apsūdzot to nodevībā? Nē, atbildēja misters Straivers, bet viņš gribot pavaicāt lieciniekam, vai tas, kas gadījies vienreiz, tikpat labi nevarot gadīties otrreiz; vai viņš būtu tik nešaubīgi devis liecību, ja iepriekš būtu pārliecinājies, cik tas var būt pārsteidzīgi; vai viņš joprojām cieši paliekot pie sava un tā tālāk. Iznākums tam visam bija tāds, ka šis liecinieks tika samalts kā grauds starp akmeņiem un tā prāvas daļa, ko balstīja viņa liecības, sabruka kā kāršu namiņš.

Misters Krančers līdz šim brīdim, klausīdamies prāvu, jau bija pieēdis pilnu vēderu rūsas no saviem pirkstiem. Tagad viņam vajadzēja noskatīties un noklausīties, kā misters Straivers pielaiko zvērinātajiem apcietinātā lietu kā labi pašūtu uzvalku: tika pierādīts, ka minētais patriots Bārseds ir nolīgts spiegs, nodevējs, cilvēks bez sirdsapziņas, kas radis tirgoties ar cilvēku asinīm, un viens no nekrietnākajiem neliešiem, kādi dzīvojuši zemes virsū kopš nolādētā Jūdasa laikiem, — un, taisnību sakot, tāds šis vīrs patiesi izskatījās. Ka krietnais sulainis Klajš bijis viņa draugs un amata biedrs, kas patiešām šāda amata cienīgs; ka abu šo viltus zvērestu devēju manīgās acis izraudzījušās apcietināto par savu upuri, tāpēc ka ģimenes saites ar Franciju un francūža izcelsme likusi viņam uzturēt sakarus ar tēvzemi un regulāri ceļot pāri Lamanšam — kas tās par saitēm un kāda rakstura, to viņš nevēloties atklāt aiz uzmanības pret sev tuviem un mīļiem cilvēkiem, pat dzīvības briesmās būdams. Ka liecība, kas izdabūta un izvilināta no jaunās dāmas — turklāt visi redzējuši, cik viņai tas bijis smags pārdzīvojumsl — it neko nepierādot, jo visas viņas sarunas ar apcietināto sastāvējušas tikai no nevainīgas pačalošanas un laipnības izpausmēm, kas gluži parastas starp jaunu kungu un dāmu, kurus liktenis uz brīdi savedis kopā; kaut kādas ievērības cienīga varētu būt tikai piezime attiecībā uz Džordžu Vašingtonu, tomēr arī tā bijusi tik pārspīlēta un neiederīga, ka to varot uzskatīt vienīgi par neizdevušos joku. Ka valsts pārstāvji apliecinātu nožēlojamu vājumu, mēģinādami gūt panākumus uz tautas zemāko tieksmju un baiļu uzkurināšanas rēķina, kā to uzskatāmi darījis virsprokurora kungs, kurš tomēr nav spējis apsūdzībai atrast nekādu pamatu un balstījis to vienīgi uz tādām pašām nekrietnām viltus liecībām, kādas bieži apkauno līdzīga rakstura prāvas un ar kādām pilnas visas šīs zemes tiesu aktis. Taču šeit milords tiesnesis viņu pārtrauca, rādīdams tik bargi nopietnu seju, it kā teiktais nebūtu patiesība, un aizrādīja, ka nevēloties vēl ilgāk sēdēt savā krēslā un pieļaut šādus apvainojošus izteikumus.

Tad misters Straivers aicina. a priekšā savus nedaudzos lieciniekus, un pēc tam misteram Krančeram vajadzēja noskatīties un noklausīties, kā virsprokurora kungs zvērinātajiem tik labi pielaikoto uzvalku atkal norauj nost un izgriež ar oderi uz āru, pierādīdams, ka Bārseds un Klajš patiesībā ir simtreiz krietnāki vīri, nekā viņš domājis agrāk, toties apcietinātais — simtreiz nelietīgāks. Visbeidzot pie uzvalka ķērās pats milords tiesnesis un grieza to te uz iekšu, te uz āru, tomēr kopumā nepārprotami pārveidodams to par ērtu miroņsvārku apcietinātajam.

Tad zvērinātie devās apspriesties, un gaisā atkal pacēlās lielo mušu dūkoņa.

Misters Kārtons, kurš tik ilgi bija sēdējis, raudzīdamies zāles griestos, pat šajā satraukuma brīdī nemainīja ne savu vietu, ne izturēšanos. Kamēr viņa skolotais amata brālis misters Straivers savāca sev priekšā gulošos papīrus kaudzē un sačukstējās ar tuvāk sēdošajiem, laiku pa laikam pamezdams bažīgu skatienu uz zvērināto pusi, kamēr skatītāji plūda šurp un turp, mainīdami vietas un pulcēdamies atkal citur, kamēr pat milords tiesnesis, piecēlies no sava sēdekļa, lēnām pastaigājās pa paaugstinājumu turp un atpakaļ, rosinādams skatītājos aizdomas, ka viņš nervozē, — šis cilvēks vienīgais sēdēja, atgāzies atzveltnē, pa pusei noslīdējušu amata tērpu, šā tā pēc noņemšanas atpakaļ uzsviestu parūku, rokas sabāzis kabatās, skatienu pievērsis griestiem tāpat kā līdz šim. Viņa izturēšanās veidā bija kaut kas uzbāzīgi pārdrošs, kas piešķīra viņam uzdzīvotāja izskatu, turklāt tik ievērojami mazināja nepārprotamo līdzību ar apcietināto (tā bija jūtami pastiprinājusies tobrīd, kad abi tika salīdzināti un viņš īsu mirkli bija kļuvis nopietns un uzmanīgs), ka daudzi no skatītājiem, kas uzlūkoja viņu tagad, izteica cits citam šaubas, vai abi šie vīri maz esot tik līdzīgi. Misters Krančers sacīja to pašu savam blakusstāvētājam un piebilda: — Varu derēt kaut uz veselu gineju, ka tam vīram tiesā nav daudz, ko darīt. Neizskatās pēc tāda, kam varētu dot kaut ko nopietnu.

Un tomēr misters Kārtons redzēja vairāk no apkārt notiekošā, nekā to varēja spriest pēc viņa izskata, jo tad, kad mis Manetas galva noslīga tēvam pie krūtīm, viņš bija pirmais, kas to pamanīja un tūdaļ uzsauca: — Kārtībnieki Parūpējieties par jauno dāmul Palīdziet kungam izvest viņu ārā! Vai neredzat, ka viņa jebkuru brīdi var nokrist zemē?

Kamēr meiteni izveda ārā, skatītāji skaļi apliecināja savu nožēlu un izteica līdzjūtīgas piezīmes par viņas tēvu. Droši vien viņam bijis ļoti smagi atkal atcerēties savu ieslodzījuma laiku un runāt par to. Iztaujāšanas brīdī viņš izskatījies ļoti satraukts, un pēc tam no viņa sejas nemaz vairs nenozudusi tā domīgi drūmā izteiksme, kas darījusi viņu vecu — gluži kā tumšs mākonis būtu uzgulis sejai! Kad vecais kungs gāja ārā, zvērinātie, kas nupat bija atgriezušies savās vietās, nogaidīja, līdz viņš iziet, un tad viņu vecākais uzrunāja tiesu.

Viņi neesot varējuši vienoties un vēloties atstāt zāli, lai vēlreiz apspriestos. Milords tiesnesis (kurš laikam nespēja aizmirst Džordžu Vašingtonu) likās diezgan pārsteigts, ka viņi vēl nav vienojušies, tomēr žēlīgi atļāva viņiem iziet, protams, apsardzes uzraudzībā, un tad arī pats izgāja ārā. Prāva bija vilkusies visu dienu, un zālē pamazām tika iedegtas lampas. Skatītāju vidū klīda valodas, ka zvērinātie vēl ilgi nenākšot atpakaļ. Cilvēki pa vienam sāka pazust no zāles, lai sameklētu kaut ko ēdamu, un apcietinātais, pagājies atpakaļ, apsēdās uz sola.

Misters Lorijs, kurš bija izgājis ārā kopā ar jauno dāmu un viņas tēvu, atgriezās zālē un pamāja Džerijam, aicinādams to pie sevis; tagad, kad publikas interese par notiekošo bija atslabusi, Džerijs bez grūtībām aizkļuva līdz viņam.

.— Džerij, ja gribat i/iet un kaut ko ieēst, jūs tagad varat to darīt Tikai noejiet lālu! Jūs noteikti dzirdēsiet, kad zvērinātie nāks atpakaļ. Tad nāciet tūlīt arī jūs, jo es gribu, lai jūs aiznesat ziņu par spriedumu uz banku.

Jūs esat pats ašākais ziņnesis, kādu es pazīstu, un noteikti tiksiet līdz Tempļa vārtiem krietnu laiku pirms manis.

Džerijam piere nebija nekāda augstā, tomēr tur pietika vietas, kur piesist pirkstus, lai apliecinātu, ka uzdevums saprasts, un viņš saņēma nopelnīto šiliņu. Tajā bridī pienāca misters Kartons un pieskārās mistera Lorija elkonim.

—   Kā iet jaunajai dāmai?

—   Viņa ir ļoti satraukta, bet tēvs viņu mierina, un tur, ārpus tiesas zāles, viņa jūtas krietni labāk.

—    Es to pateikšu apcietinātajam. Neizskatīsies labi, ja tāds cienījams kungs no bankas pats, publikai redzot, runās ar viņu.

Misters Lorijs pietvīka, gluži kā apzinādamies, ka līdzīga doma viņam jau pašam pazibējusi prātā, un misters Kārtons devās uz apsūdzēto nodalījuma pusi. Ari izeja no zāles bija tai pašā virzienā; Džerijs viņam sekoja, skatīdamies un klausīdamies ar visu uzmanību, un mati viņam kā iesmi slējās uz visām pusēm.

—   Mister Dārnejl

Apcietinātais tūdaļ panācās uz priekšu.

—    Jūs noteikti vēlaties kaut ko uzzināt par liecinieci mis Manetu. Viņai drīz būs pavisam labi. Tas brīdis te, tiesas zālē, bija pats grūtākais.

—    Man ļoti žēl, ka esmu bijis tam par cēloni. Vai jūs nevarētu viņai to darīt zināmu un vēl pateikt, ka esmu viņai ļoti pateicīgs?

—  Jā, es to varu. Pateikšu, ja jau jūs lūdzat.

Mistera Kārtona izturēšanās bija tik nevērīga, ka gandrīz jau robežojās ar nekaunību. Viņš stāvēja, atspiedies ar elkoni pret barjeru, pa pusei aizgriezies prom no apcietinātā.

—    Es tiešām to lūdzu. Pieņemiet manu vissirsnīgāko pateicību.

—    Uz ko jūs esat sagatavojies, mister Dārnej? — jautāja Kārtons, joprojām pa pusei aizgriezies.

—   Uz visļaunāko.

—    Tas ir visprātīgākais un arī visticamākais. Tomēr man šķiet, ka viņu otrreizējā aiziešana dod jums zināmas cerības.

Tā kā grozīties uz vietas ceļā uz izeju nevarēja, Džerijs vairāk neko nedabūja dzirdēt un abi runātāji palika viņam aiz muguras — tik līdzīgi viens otram pēc vaibstiem, tik atšķirīgi pēc izturēšanās —, un abi blakus stāvošie augumi atspīdēja spogulī virs to galvām.

Zagļu un klaidoņu pilnajos lejas gaiteņos, ar jērgaļas pīrāgiem un alu šā tā īsināta, lēni un smagi aizvilkās pusotra stunda. Aizsmakušais ziņnesis ari bija paguvis iestiprināties, kaut kā iekārtoties uz sola malas un iesnausties, kad viņu uzrāva kājās skala murdoņa un soju troksnis, ļaužu pūlim steidzot augšup pa kāpnēm uz tiesas zāli.

—  Džerij, Džerij! — misters Lorijs, jau durvīs stāvēdams, sauca, kad viņš bija ticis līdz zālei.

—   Es esmu šeit, ser. Te jau nevar tikt vairs iekšā. Es esmu šeit, seri

Misters Lorijs cauri pūlim pastiepa viņam papīra gabalu. — Ašil Vai dabūjāt?

—  Jā, ser.

Uz papīra steigā bija uzskrīvēts viens vārds — «Attaisnots».

—  Ja jūs atkal būtu likuši nodot ziņu «Atdots dzīvei»,— Džerijs, pagriezies uz izeju, norūca, — tad šoreiz es saprastu, ko tas nozīmē.

Neko vairāk pasacīt vai pat nodomāt viņam nebija iespējams, līdz viņš tika pavisam ārā no Oldbeilijas, jo nākamajā mirklī pūlis gāzās uz ārdurvīm ar tādu sparu, ka Džerijs tik tikko noturējās kājās; ielu piepildīja ska]a dūkoņa, it kā neveiksmi cietušās zilās mušas barā trauktos meklēt sev citu mironi.

IV NODAĻA

Apsveikumi.

Kad no krēslainajām tiesas zāles ejām aizsūcās visu dienu mutujojušā ļaužu viruma pēdējas nogulsnes, ārsts Manets, viņa meita LAsija Maneta, misters Lorijs un apsūdzētā aizstāvis misters Straivers, sastājušies ap tikko atbrīvoto Sarlu Dārneju, apsveica viņu sakarā ar laimīgu izglābšanos no nāves.

Pat daudz spožākā apgaismojumā diezin vai ārstā Manetā, šai staltajā inteliģenta izskata kungā, kāds šodien vairs sazīmētu kādreizējo kurpnieku no Parīzes nama bēniņiem. Tomēr ikvienam, kas uz viņu paskatījās, neviļus gribējās ielūkoties šai sejā vēlreiz, kaut arī vēl nebija radusies iespēja saviem iespaidiem pievienot viņa klusinātās, nopietnās balss skumjo intonāciju un to, ka viņš laiku pa laikam ieslīga tādā kā izklaidīgā aizmirstībā. Arī ārēja !u.

ietekme, jebkurš atgādinājums par ilgajām ciešanām — kā šodienas prāvā — vienmēr izraisīja viņam šādu dvēseles stāvokli, taču tas mēdza iestāties arī pats no sevis un uzklāt viņa sejai drūmu izteiksmi, kas tiem, kuri nezināja ārsta dzīvesstāstu, bija tikpat neizprotama kā pati trīssimt jūdžu tālā Bastīlija, no kuras tie nebija redzējuši pat ne ēnu saulainā vasaras dienā.

Vienīgi viņa meita spēja gaisināt šo melno mākoni no tēva domām. Viņa bija zelta pavediens, kas saistīja veco vīru ar tām senajām dienām pirms pārciestās nelaimes un ar šodienu, kad nelaime jau bija aiz muguras; viņas balss skaņa, apskaidrotā seja un rokas pieskāriens gandrīz vienmēr darīja uz viņu ļoti labvēlīgu iespaidu. Jā, gandrīz vienmēr — taču meitene atcerējās arī dažas reizes, kad tas nebija izdevies; tiesa, šādi gadījumi bija reti, un viņa cerēja, ka tie vairs neatkārtosies.

Misters Dārnejs dedzīgā pateicībā bija noskūpstījis viņai roku un tagad pievērsies misteram Straiveram, lai teiktu viņam sirsnīgu paldies. Misteram Straiveram bija tikai nedaudz vairāk par trīsdesmit gadiem, taču viņš izskatījās gadus divdesmit vecāks nekā īstenībā; šis druknais, skaļais vīrs ar sarkano seju bija atklāts un tiešs, svabads no jebkādas apgrūtinošas izsmalcinātības un prata ar elkoņiem izlauzt sev ceļu (kā morāli, tā fiziski) uz jebkuru sabiedrību un iespiesties jebkurā sarunā — tas, protams, viņam ievērojami palīdzēja dzīvē lauzt ceļu augšup.

Viņam joprojām galvā bija parūka un mugurā amata tērps, un viņš, nostājies pretī savam bijušajam klientam tik braši, ka gandrīz izspieda no vietas nabaga misteru Loriju, skaļi paziņoja: — A*\an prieks, ka izdevās jūs ar godu izvadīt cauri šai lietai, mister Dārnej. Tā bija nekrietna apsūdzība, gauži nekrietna, bet, par spīti visam, tai bija ievērojamas izredzes uzvarēt.

—   Jūs mani esat padarījis par mūža parādnieku — divējādā nozīmē, — teica bijušais klients, spiezdams viņa roku.

—   Darīju, ko varēju, mister Dārnej, — un laikam jau šo to arī varu — vismaz ne sliktāk par citiem.

Tā kā te nu kādam nepārprotami vajadzēja sacīt: «Daudz labāk!» — tad misters Lorijs tā arī darīja — tiesa, varbūt ne gluži bez savtīgām interesēm, jo vēlējās iespraukties atpakaļ vecajā vietā.

—  Vai jūs tā domājat? — atjautāja misters Straivers.

—   Nu, tā kā jūs visu dienu bijāt te klāt, tad jau jums laikam jāzina. Un jūs jau arī esat lietišķu darījumu cilvēks!

—   Un tieši tāpēc, — teica misters Lorijs, kuru skolotais tiesasvīrs bija iestūmis atpakaļ pulciņā tikpat veikli, kā iepriekš izstūmis ārā, — tieši tāpēc es lūgšu ārstu Manetu pārtraukt šo apspriedi un raidīt mūs visus uz mājām. Mis Lūsija izskatās pavisam sagurusi, misters Dārnejs ir pārcietis briesmīgu dienu, un mēs visi esam ļoti noguruši.

—   Runājiet par sevi, mister Lorijl — atteica Straivers.

—    Man vēl priekšā veselas nakts darbs. Runājiet par sevi!

—   Es ari runāju par sevi, — atbildēja misters Lorijs,

—   un par misteru Dārneju, par mis Lūsiju, par… mis Lūsij, kā jums šķiet, vai es varu runāt par visiem? — Viņš to jautāja ar īpašu uzsvaru, uzmezdams skatienu meitenes tēvam.

Ārsta seja bija sastingusi un skatiens dīvaini piekalts Dārnejam; tas bija saspringts, pauda nepatiku un neuzticību, un tajā jautās pat tādas kā bailes. Sī dīvainā izteiksme liecināja, ka viņa domas aizklīdušas kaut kur tālu prom.

—   Tēv! — teica Lūsija, maigi uzlikdama plaukstu uz viņa rokas.

Viņš lēni nokratīja svešādo ēnu un pagriezās pret meitu.

—  Vai iesim uz mājām, tēv?

Dziļi ievilcis elpu, viņš atbildēja: — Jā.

Attaisnotā cietumnieka draugi bija izklīduši pa mājām, jo viņš pats bija izteicies, ka šovakar droši vien vēl netikšot atbrīvots. Gaismas gandrīz visos gaiteņos bija nodzēstas, dzelzs vārti čerkstēdami un klaudzēdami aizvērās, un drūmā vieta iegrima vientulībā līdz nākamajam rītam, kad to atkal atdzīvinās ļaužu alkatīgā interese par karātavām, kaunastabu, pēršanas stabu un dedzināmo dzelzi. Lūsija Maneta, iedama starp tēvu un Sarlu Dārneju, izgāja svaigā gaisā. Tika sameklēta kariete, un tēvs ar meitu devās tajā uz mājām.

Misters Straivers bija šķīries no viņiem jau tiesasnama gaitenī, lai tālāk lauztu sev ceļu uz amata tērpu istabu. Vēl viens cilvēks, kurš nebija piebiedrojies pulciņam, nedz ari mēģinājis iesaistīties sarunā, tikai stāvējis pustumsā, atspiedies pret sienu, brīdi vēlāk bija klusēdams izgājis ārā pārējiem no muguras un nolūkojies paka] aizbraucošajai karietei. Tagad viņš tuvojās uz ietves stāvošajiem misteram Lorijam un misteram Dārnejam.

—   Nu tā, mister Lorij! Vai tagad ari darījumu cilvēkiem atļauts aprunāties ar misteru Dārneju?

Neviens nebija pieminējis mistera Kārtona lomu šodienas prāvā; neviens par to nekā nebija zinājis. Tiesasvīrs bija novilcis amata tērpu, taču tas viņa izskatu nebūt nedarīja pievilcīgāku.

—   Ja jūs zinātu, mister Dārnej, kāda cīņa risinās darījumu cilvēkā, kad viņam jāizšķiras starp krietnas sirds aicinājumu un veiksmīgu darījuma norisi, — nudien, jūs justos uzjautrināts!

Misters Lorijs pietvīka un iecietīgi bilda: — To jūs jau vienreiz teicāt, ser. Mēs, darījumu cilvēki, kas kalpojam firmai, neesam noteicēji paši pār sevi. Mums vairāk jādomā par firmu nekā par sevi.

—   Zinu jau, zinu, — nevērīgi attrauca misters Kārtons. — Neņemiet manus vārdus pie sirds, mister Lorij. Es lieliski zinu, ka jūs neesat sliktāks par jebkuru citu; es pat teiktu, ka labāks.

—   Un man jāatzīstas, ser, — misters Lorijs turpināja, neievērodams viņa iestarpinājumu, — ka es patiesi nezinu, kāda ir jūsu darīšana šai lietā. Tā kā esmu krietni vecāks par jums, es atļaušos izteikt šaubas, vai jums vispār te ir kāda darīšana.

—   Darīšana? Dieva dēļ, nē — nav man ne darīšanas, ne darījumu! — atsaucās misters Kārtons.

—   Ļoti žēl, ser.

—  Jā, es ari tā teiktu.

—   Ja jums tādi būtu, — turpināja misters Lorijs, — tad varbūt jūs nodarbotos ar tiem.

—   Ak tētīt, ko nu ne, to ne — nenodarbotos vis! — atmeta misters Kārtons.

—   Nu, vai zināt, seri — iesaucās misters Lorijs, iekaisdams arvien vairāk. — Lietišķi darījumi ir krietna un cienījama nodarbošanās. Un, ja tie uzliek zināmas saistības, sagādā neērtības vai liek klusēt, tad misters Dārnejs, augstsirdīgs jauns cilvēks, to labi saprot un neņem ļaunā. Ar labu nakti, mister Dārnej, lai jums labi klājasl Ceru, ka Dievs, jūs sargādams, lēmis jums bagātu un laimīgu mūžu! Ei, nesēj, šurp!

Noskaities varbūt ne vien uz advokātu, bet mazliet ari uz sevi, misters Lorijs ietrausās nesamkrēslā un lika nogādāt sevi uz Telsona banku. Kartons, kurš oda pēc portvīna un acīmredzot nebija gluži skaidrā, iesmējās un pagriezās pret Dārneju.

—   Kāda dīvaina sagadīšanās savedusi mūs abus kopā! Vai jums nav jocīgi te šovakar tā stāvēt vienam uz ielas ar savu dubultnieku pie sāniem?

—   Man joprojām grūti aptvert, ka esmu atgriezies šajā pasaulē, — atbildēja Saris Dārnejs.

—   Par to es nebrīnos, jo nupat jūs jau bijāt gandrīz vai ceļā uz citu pasauli. Balss jums pavisam vārga.

—   Es sāku apjaust, ka patiešām jūtos diezgan vārgs.

—   Nu, pie veJna, ko tad jūs gaidāt un neejat paēst? Es gan paēdu pusdienas, kamēr tie aunagalvas lēma, pie kuras pasaules jūs pieskaitīt — pie šīs vai tās otras. Parādīšu jums tuvāko traktieri.

Paņēmis Dārneju zem rokas, viņš aizvadīja to pa Ladgethilu līdz Flītstrītai, tad nogriezās apjumtā ejā, kas veda uz traktieri. Viņus ieveda nelielā istabā, kur Saris Dārnejs drīz varēja stiprināties ar vienkāršām, sātīgām pusdienām, klāt piedzerot labu vīnu, kamēr Kārtons sēdēja viņam pretī ar portvīna pudeli priekšā, izturēdamies tikpat izaicinoši un vaļīgi kā līdz šim.

—   Vai nu jūs atkal sākat justies piederīgs šai grēcīgajai pasaulei, mister Dārnej?

—   Attiecībā uz laiku un vietu man vēl galvā ir liels juceklis, bet esmu vismaz tiktāl atguvies, lai aptvertu savu atgriešanos.

—  Tas laikam gan ir milzīgs gandarījums!

5ajā izsaucienā skanēja dziļš rūgtums, un Kārtons vēlreiz piepildīja glāzi, kura nebija nekāda mazā.

—   Ja runa būtu par mani, es gan par visu vairāk vēlētos aizmirst, ka piederu pie šīs pasaules. Man no tās nav nekāda prieka — ja nu vienīgi šāds te vīns — un tai no manis arī ne. Tā ka vismaz šajā ziņā mums nav nekādas līdzības. Patiesībā man sāk likties, ka mums vispār nav nekādas līdzības arī citādā ziņā.

Saris Dārnejs, kurš vēl nebija atguvies no aizvadītās dienas pārdzīvojumiem, turklāt, sēdēdams pie viena galdiņa ar savu parupjo dubultnieku, jutās gluži kā sapnī, nezināja, ko uz to atbildēt, tāpēc cieta klusu.

—   Nu, jūs esat paēdis, — pēc brītiņa Kārtons teica, — tad taču varat uzsaukt tostu un iedzert uz kāda veselību, mister Dārnej!

—   Kādu tostu? Uz kā veselību?,

—       Nu, gan jau jums pašam tas vārds ir uz mēles. Pavisam noteikti — esmu gatavs to apzvērēti

—  Tātad uz mis Manetas veselību?

—   Uz mis Manetas veselību!

Skatīdamies pretīsēdētājam tieši acīs, kamēr tas tukšoja savu glāzi, Kārtons aizsvieda savējo pāri plecam pret sienu, kur tā sašķīda gabalos, tad pakratīja zvaniņu un pasūtīja sev jaunu glāzi.

—       Nav slikti tādu jaunu, skaistu dāmu pustumsā pavadīt līdz karietei, vai ne, mister Dārnej? — viņš teica, piepildīdams jaunatnesto glāzi.

Misters Dārnejs viegli sarauca uzacis un īsi atteica: Jā.

—       Nav slikti, kad tada jauna, skaista dāma tevi žēlo un apraud, ko? Kāda ir jušana? Vai nav vērts pakarāties starp dzīvību un nāvi, lai izpelnītos tādu iejūtību un līdzcietību, mister Dārnej?

Šoreiz Dārnejs neko neatbildēja.

—       Tā jūsu ziņa, ko es viņai nodevu, šo dāmu varen iepriecināja. Viņa gan centās to daudz neizrādīt, bet manīt jau varēja.

Sī piezīme laikus atgādināja Dārnejam, ka nepatīkamais galdabiedrs pats no brīva prāta dienas grūtākajā brīdī bija piedāvājis viņam savu palīdzību. Viņš pavērsa sarunu šai virzienā, apliecinādams Kārtonam savu pateicību.

—       Ne man vajag kādu pateicību, ne es to esmu pelnījis, — nevērīgi atmeta Kārtons. — Pirmkārt, tas man galīgi neko nenozīmēja, un, otrkārt, es nemaz nezinu, kāpēc to darīju. Mister Dārnej, vai drīkstu jums kaut ko jautāt?

—       Protams, un mana atbilde būs tikai niecīga atlīdzība par jūsu krietnajiem pakalpojumiem.

—  Vai jums šķiet, ka es jūtu pret jums simpātijas?

—       Man jāatzīstas, mister Kārton, — Dārnejs apmulsis atbildēja, — ka es neesmu par to domājis.

—   Nu, tad padomājiet tagad.

—       Jūs esat izturējies tā, it kā jums šīs simpātijas būtu, tomēr man drīzāk šķiet, ka jūs tās nejūtat.

—       Arī man tā šķiet, — atteica Kārtons. — Es sāku arvien augstāk vērtēt jūsu spriešanas spējas.

—       Un tomēr es ceru, — turpināja Dārnejs, pieceldamies no galda un pasniegdamies pēc zvaniņa, — ka tas nebūs šķērslis, lai es samaksātu rēķinu un mēs abi šķirtos bez īpaša Jaunuma.

—   Nepavisam ne! — atsaucās Kārtons, un Dārnejs pakratīja zvaniņu.

—   Vai jūs gribat maksāt visu rēķinu? — Kārtons noprasīja un, saņēmis apstiprinošu atbildi, uzsauca viesmīlim: — Nu, tad atnesiet man vēl vienu pinti šī paša vīna, saimniek, un pulksten desmitos atnāciet mani pamodināt!

Kad rēķins bija samaksāts, Saris Dārnejs piecēlās un novēlēja paziņam labu nakti. Neatbildējis ar tādu pašu vēlējumu, Kārtons arī piecēlās kājās, un viņa izturēšanās bija gandrīz draudīgi izaicinoša, kad viņš teica:

—   Vēl pēdējais vārds, mister Dārnej, — vai jūs domājat, ka es esmu piedzēries?

—   Es domāju, ka jūs esat iedzēris.

—   Domājat? Jūs taču zināt, ka esmu iedzēris.

—   Nu labi, ja vēlaties — es to zinu.

—   Nu, tad jūs uzzināsiet arī, kāpēc es esmu iedzēris. Es esmu vīlies neveiksminieks, ser. Man nerūp neviens cilvēks pasaulē, tāpat kā nevienam pasaulē nerūp mans liktenis.

—   Ļoti žēl. Jūs savas dotības būtu varējis izmantot lietderīgāk.

—   Var jau būt, mister Dārnej, bet varbūt arī ne. Tomēr riesajūsminieties pārlieku par savu skaidro galvu un krietno izskatu, jo jūs nezināt, kas jūs gaida nākotnē. Ar labu nakti!

Palicis viens, šis savādnieks paņēma sveci, piegāja pie spogu]a, kas karājās pie sienas, un pamatīgi nopētīja savu attēlu.

—   Vai tev tomēr patīk tas vīrs? — viņš nomurmināja, uzrunādams pats sevi. — Kāpēc lai tev patiktu cilvēks, kurš līdzīgs tev? Tevī nav nekā tāda, kas varētu patikt, un tu to labi zini. Ek, nolādēts! Kur gan tu pats sevi esi novedis! Jā, tas tik ir varens iemesls simpātijām pret otru: ieraudzīt viņā to, kas tu reiz esi bijis, kas tu varēji būt un kas tu vairs neesi! Ja jūs apmainītos vietām, vai tad šīs zilās actiņas būtu lūkojušās uz tevi tāpat kā uz viņu, vai tad šī satrauktā sejiņa būtu raudzījušies tev pretī ar tādu pašu līdzcietību? Beidz nu tēlot un runā skaidru valodu! Tu to vīru ienīsti.

Viņš steidzās meklēt mierinājumu vīna glāzē un dažās minūtēs iztukšoja visu pudeli, tad, nolicis galvu uz rokām, turpat aizmiga; izjukušie mati šķipsnās krita uz galda, un no garas, sastingušas vērpetes gar sveces malu tiem virsū pilēja tauku lāses.

V NODAĻA

Šakālis.

Tajos laikos dzeršana bija lielā cieņā, un vairums vīru dzēra diezgan pamatīgi. Attiecībā uz šiem paradumiem Laiks ir ieviesis tik labvēlīgas pārmaiņas, ka itin pieticīgs atgādinājums par tām vīna un punša devām, ko viens cilvēks vakara gaitā varēja izdzert, turklāt nemaz nekaitēdams savai godājama džentlmeņa slavai, šodien izklausītos kā smieklīgs pārspīlējums. Skolotās tiesasvīru aprindas savās tieksmēs uz bakhanālijām nebūt neatpalika no citu amatpersonu aprindām, un arī misters Straivers, kurš strauji lauza sev ceļu uz plašu un ienesīgu praksi, šai jomā tikpat braši turējās līdzi saviem biedriem kā jebkurā citā, sausākā tieslietu jomā.

Būdams mīlulis kā Oldbeilijā, tā tiesas sesijās, misters Straivers jau bija sācis piesardzīgi atskaldīt zemākos pakāpienus tām kāpnēm, pa kurām devās uz augšu. Tagad jau Oldbeilijai un tiesu sesijām vajadzēja īpaši aicināt šo mīluli savos apkampienos, jo misters Straivers neatlaidīgi lauza sev ceļu uz lorda augstākā tiesneša posteni Karaļa Sola tiesā; viņa veselīgi ziedošā seja kā prāva saulespuķe, kas tiecas uz debesīm, allaž pacēlās virs daudzo parūku dobes šajā lekni sazēlušajā dārzā.

Savā laikā tieslietu aprindās tika atzīmēts, ka misters Straivers, jebšu veikls un izmanīgs cilvēks, turklāt tāds, kam nav apgrūtinošu principu, toties papilnam drosmes un uzņēmības, īsti neprotot no prāvas lielās papīru kaudzes izvilkt pašu būtību, bet taisni šīs dotības veiksmīgam advokātam visvairāk nepieciešamas. Taču laika gaitā šai ziņā ar misteru Straiveru notika ievērojamas labvēlīgas pārmaiņas. Jo vairāk prāvu gāja caur viņa rokām, jo jūtamāk auga viņa spējas uztaustīt to visdziļāko būtību, un, lai cik vēlu naktī ievilktos viņa dzīrošana kopā ar Sidniju Kartonu, no rīta viņš lieliski zināja, kādi argumenti ir viņa rokās un kā ar tiem prāvas gaitā jārīkojas.

Straivera galvenais sabiedrotais bija Sidnijs Kartons, lielākais slaists, kāds jebkad redzēts, un cilvēks pilnīgi bez nākotnes. Tajā šķidruma daudzumā, ko šie abi vīri izdzēra laikā starp janvāra un Miķeļdienas sesijām, varētu bez pūlēm nogremdēt veselu karaliskās flotes kuģi. Nebija nevienas prāvas ar Straivera piedalīšanos, kurā klāt nesēdētu Kārtons, rokas kabatās sabāzis, skatienu

piekalis zāles griestiem; viņu ceļš bija kopīgs arī izbraukumu sesijās, un tajās viņi tieši tāpat nodevās pudeles priekiem līdz vēlai naktij. Klīda baumas, ka Sidnijs Kārtons pat krietnā rita gaišumā esot redzēts zaglīgi un nedroši kā palaidnīgs runcis velkamies uz savu mitekli. Visbeidzot to vidū, kurus tas varēja interesēt, sāka nostiprināties atziņa, ka Sidnijs Kārtons, kaut arī nekad nebūšot lauva, tomēr esot izcili labs šakālis, un šai pieticīgajā lomā viņš Straiveram esot neaizstājams palīgs.

—   Ir jau desmit, ser, — sacīja viesu apkalpotājs, kuram Kārtons bija licis sevi pamodināt, — ir jau desmit!

—   Kas ir — kas noticis?

—   Pulkstenis ir desmit, ser.

—   Ko jūs man stāstāt? Desmit vakarā, vai?

—  Jā, ser. Jūsu godiba lika man jūs modināt.

—   Ak jā, atceros! Labi, labi!

Pēc dažiem pusapzinātiem mēģinājumiem no jauna laisties miegā, kurus kalpotājs meistarīgi pārtrauca, piecas minūtes bez apstājas ar troksni maisīdams kamīnā oglev Kārtons uzslējās kājās, uzmeta galvā platmali un izgāja pa durvīm. Tuvodamies Templim, viņš pāris reižu nostaigāja turp un atpakaļ pa ietvi gar Karaļa Sola tiesu un Dokumentu arhīviem, līdz jutās pietiekami atžirbis, un tad devās uz Straivera mītni.

Straivera ierēdnis, kurš nekad šajās abu vīru apspriedēs nepiedalījās, bija aizgājis mājās, un durvis atvēra pats Straivers. Viņam kājās bija istabas čības un mugurā plati rītasvārki, kas lielākas ērtības labad pie kakla atstāti vaļā. Ap acīm viņam jautās gurduma zīmes no neapvaldītas uzdzīves, kas raksturīgas visiem šo aprindu brīvības un jautrības mīļotājiem un, par spīti dažādiem mākslas izskaistinājumiem, viegli ieraugāmas visos to portretos ikvienā Dzeršanas laikmeta portretu galerijā, sākot jau ar tiesneša Džefrija* ģīmetni.

—  Tu esi drusku nokavējies, Mana Atmiņa, — atzīmēja Straivers.

—  Tāpat vien esmu kā parasti — ja nu minūtes piecpadsmit vēlāk.

Viņi iegāja pustumšā, papīriem piemētātā istabā, kur , gar sienām rindojās grāmatas un kamīnā spoži liesmoja uguns. Uz sildāmā plaukta kūpēja tējkanna, un pa vidu papīra blāķiem slējās galds, bagātīgi apkrauts ar vīna, konjaka un ruma pudelēm, kam līdzās stāvēja cukurs un citroni.

—  Cik saprotu, Sidnij, tu jau kādu pudeli esi iztukšojis!

—   Šķiet, ka divas. Edu vakariņas kopā ar šodienas klientu — pareizāk, skatījos, kā ēd viņš, bet tas jau viss viens!

—   Attiecībā uz līdzības noteikšanu tu šodien izspēlēji īsto kārti! Kā tev tas ienāca prātā? Kad tu pamanīji, ka abi esat tik līdzīgi?

—   Skatījos un domāju — glīts puisis, un tad sāku domāt, ka es izskatītos apmēram tāds pats, ja man dzīvē būtu drusku vairāk veiksmes.

Misters Straivers smējās tik sirsnīgi, ka viņa pāragri uzaudzētais vēderiņš kratījās vien.

—   Tu un veiksme, ak tu tētīt! Nu labi — pie darba, pie darba!

Šakālis* īdzīgi atpogāja svārkus, iegāja blakusistabā un atgriezās ar lielu auksta ūdens krūzi, bļodu un pāris dvieļiem. Samērcējis dvieļus ūdenī un pa daļai izgriezis, viņš tos diezgan nepievilcīgā veidā aptina ap galvu, apsēdās pie galda un noteica: — Nu es esmu gatavsl

—   Šonakt mums pārāk liela sijāšana nestāv priekšā. Mana Atmiņa, — nebēdīgi sacīja misters Straivers, pārlūkodams papīrus sev priekšā.

—   Cik tad ir?

—   Tikai divas lietas.

—   Papriekš dod man to, kura āķīgāka.

—   Tepat abas ir, Sidnij. Ķeries tik klāt!

Tad lauva atlaidās uz dīvāna blakus dzērienu galdiņam, bet šakālis apsēdās tam otrā pusē pie papīriem; pudeles un glāzes visu laiku stāvēja abiem pa tvērienam. Abi tās izmantoja bez kautrēšanās, taču katrs citādā veidā: lauva pa lielākai daļai malkoja dzeramo, atgāzies dīvānā un aizbāzis roku aiz vestes, raudzīdamies ugunī vai arī palaikam rotaļīgi pārcilādams dažus vienkāršākos dokumentus, bet šakālis sarauktu pieri un saspringtu seju bija tā iedziļinājies darbā, ka ar acīm pat nesekoja rokai, kura stiepās pēc glāzes, — tāpēc tā nereti labu brīdi taustījās tukšumā, iekams atrada meklēto un pacēla sev pie lūpām. Vairākas reizes risināmā lieta kļuva tik sarežģīta, ka šakālim vajadzēja piecelties no galda un atkārtoti samērcēt dvieļus. No šiem svētceļojumiem pie ūdens krūzes un bļodas viņš ikreiz atgriezās ar tik dīvainu veidojumu uz galvas, ka tas nav aprakstāms nekādos vārdos, un vēl ērmotāku viņa kopskatu darīja nopietni saspringtā sejas izteiksme.

Beidzot šakālis bija sagatavojis lauvam koncentrētu maltīti un piedāvāja viņam to nomēģināt. Lauva ķērās pie tā prātīgi un apdomīgi, izvēlējās labākos gabalus, palaikam izteica kādu piezīmi, un šakālis cītīgi palīdzēja. Kad maltīte bija pilnībā sagremota, lauva atkal aizbāza plaukstas aiz vestes un apgūlās, lai visu pārdomātu. Sakalis tikmēr spirdzinājās ar dzērienu un svaigi saslapinātiem dvieļiem pēc tam ķērās pie nākamās maltītes gatavošanas; tā tika pasniegta lauvam tādā pašā veidā un pieveikta tikai tad, kad apkārtnes pulksteņi jau sita trešo rīta stundu.

—   Galā esam, Sidnij, — nu vari ieliet pa kausam punša! — teica misters Straivcrs.

Šakālis noņēma dvieļus no galvas, kas atkal garoja, noskurinājās, nožāvājās, nodrebinājās un izpildīja teikto.

—   Par šodienas lieciniekiem tu trāpīji mats matā, Sidnij! Katru jautājumu paredzēji iepriekš.

—   Vai es kādreiz ko netrāpu vai neparedzu?

—   To es nesaku. Kas tevi tā saērcinajis? Ielej sev vēl kādu punšu, lai kreņķi aizskalojas!

Pikti norūcies, šakālis atkal paklausīja.

—   Tas pats vecais Sidnijs Kārtons no vecās Srouzberijas skolas!* — noteica Straivers, šūpodams galvu, it kā salīdzinātu tagadējo Kārtonu ar to, kuru pazinis agrāk. — Vecais pulksteņa vēzēklis. Te augšā, te lejā, te labā prātā, te izmisumā!

—   Ek! — Kārtons nopūtās. — Tā ir! Tas pats Sidnijs, tas pats neveiksminieks. Pat tolaik es daudz biežāk rakstīju mājas uzdevumus citiem nekā pats sev.

—   Un kāpēc tu tā darīji?

—   Kas to lai zina! Laikam jau tāda daba.

Viņš sēdēja, rokas sabāzis kabatās, kājas izstiepis sev priekšā, un lūkojas ugunī.

—   Kārton, — viņa draugs izslējies pagriezās pret viņu ar tik draudīgu izskatu, it kā kamīna vietā būtu ēze, kur kaitētos neatlaidīgi pūliņi, un vienīgais iespējamais pakalpojums vecajam Sidnijam Kārtonam no vecās Srouzberijas skolas būtu iestumt viņu tur iekšā. — Tava daba aizvien tevi ir vedusi purvā. Tu necenties saņemt sevi rokās un iet uz mērķi. Paskaties uz mani!

—   Ek, liecies mierā! — attrauca Sidnijs mazliet gaišākā tonī un pat iesmējās. — Tu nu būsi īstais, kas man lasīs morāli!

—       Bet kā es esmu ticis tik tālu? — Straivers neatlaidās. — Kā es, pēc tavām domām, esmu to visu panācis?

—       Es teiktu, ka lielā mērā, algodams mani par palīgu. Bet nav nekādas jēgas dzesināt muti par šim lietām, jo tu gluži vienkārši dari to, ko gribi. Tu vienmēr esi bijis priekšgalā, un es vienmēr esmu vilcies astē.

—       Priekšgalā man vispirms vajadzēja tikt — vai tad es tur piedzimu, vai?

—       Tai svinīgajā brīdi es nebiju klāt, bet man gandrīz liekas, ka piedzimi gan, — atteica Kārtons. Tad viņš atkal iesmējās, un Straivers viņam piebiedrojās.

—       Gan pirms Srouzberijas, gan Srouzberijā, gan pēc Srouzberijas tu esi turējies savā vietā un es — savējā, — turpināja Kārtons. — Pat tolaik, kad mēs abi studējām un dzīvojām Parīzē, Latīņu kvartālā, — noņēmāmies ar franču valodu, franču tieslietām un citām franču zinību drumstalām, no kā liela labuma nebija, — tu vienmēr ieņēmi noteiktu vietu, kamēr man nebija nekādas vietas,

—   Un kas pie tā vainīgs?

—       Nudien, es neņemšos apzvērēt, ka tas nebiji tu. Tu vienmēr tik sparīgi lauzies uz priekšu, šķīri sev ceļu zobiem un nagiem, cirti, tēsi un plēsi, ka es vairs neredzēju, kur palikt, un man atlika tikai pakāpties pie malas. Bet ko mēs te pašā rītausmā cilājam vecas lietas — tā ir pārāk drūma būšanai Pagriez manas domas uz citu pusi, pirms es dodos projām!

—       Lai notiek! Iedzersim uz skaistās liecinieces veselību! — teica Straivers, paceldams glāzi. — Vai būšu pagriezis tavas domas uz īsto pusi?

Tas acīmredzot nebija izdevies, jo Kārtona vaigs atkal apmācās.

—       Skaistās liecinieces? — viņš norūca, skatīdamies glāzē. — Man tie liecinieki un liecinieces pa šo dienu un nakti jau līdz kaklam… Kas tad ir tā tava skaistā lieciniece?

—   Tā vecā kunga daiļā meita, mis Maneta.

—   Un tu viņu sauc par skaistu?

—   Un tu varbūt ne?

—   Nē.

—   Nu, cilvēk mīļais, viņu tak apjūsmoja visa zāle!

—       Pie velna visu zāli — lēmēji atradušies! Ko Oldbeilija sajēdz no skaistuma? Tik vien tur bija kā lelles ģīmis ar zelta matiem!

—   Nu, vai zini, Sidnlj, — teica misters Straivers, raudzīdamies viņā ar savām vērīgajām acim un lēņi braucīdams veselīgi ziedošo seju, — man tobrīd gandrīz likās, ka tu ļoti jūti līdzi tam lelles ģīmim, turklāt tu visātrāk pamanīji, ka tam lelles ģīmim nav labil

— Visātrāk pamanīju? Ja meitene — vienalga, lelles ģīmis vai ne, — noģībst tev turpat vai deguna galā, tad nu gan tālskatis nav vajadzīgs. Esmu ar mieru sadzert uz viņas veselību, bet par to skaistumu — tās ir blēņas. Un tagad pietiek dzert — es eju mājās gulēt.

Kad namatēvs ar sveci rokā pavadīja savu palīgu līdz kāpnēm, lai apgaismotu viņam ceļu lejup, pa aizkvēpušajiem logiem iekšā jau raudzījās salta rīta gaisma. Ara dzestrums nemīlīgi sagaidīja nācēju, virs galvas sērīgi pletās apmākušās debesis, netālu tumša un drūma plūda upe, un visa apkaime šķita kā nedzīvs tuksnesis. Pamazām rīta vējš sāka griezt gaisā putekļu vērpetes, un likās, ka tālumā pacēlies tuksneša smilšu mākonis, kura pirmās brāzmas jau sāk pārņemt pilsētu.

Viens visas šīs pamestības vidū, ar pamestības gruzdoņu krūtīs vientuļais gājējs apstājās uz klusas terases un īsu mirkli savā acu priekšā ieraudzīja mirāžu — cildenu centienu, pašaizliedzības un neatlaidības pasauli, šai vīzijā no gaisa terasēm uz viņu lūkojās mīlestība un labvēlība, dārzos brieda dzīves augļi, upē zaigoja cerību ūdeņi. īss mirklis — un viss bija garām. Pa augstām kāpnēm uzkāpis savā istabā blīvas namu gūzmas vidū, viņš ar visām drēbēm iekrita savandītā gultā, un tās spilvens drīz kļuva mitrs no bezcerības asarām.

Skumji un negribīgi debesīs kāpa saule, apgaismodama bezgala skumju ainu — cilvēks, kas apveltīts ar gaišu prātu un krietnām jūtām, nespēja likt tiem darboties noteikta mērķa labā, nespēja pats sev palīdzēt un pats sevi darīt laimīgu; pilnībā apzinādamies savu nelaimi, viņš Jāva tai lēnām drupināt sevi gabalos.

VI NODAĻA

Melnie tūkstoši.

Ārsta Maneta klusais dzīvoklis atradās tikpat klusā Ieliņu krustojumā netālu no Soho* skvēra. Kādā jaukā svētdienas pēcpusdienā, kad pēc nodevības prāvas bija aiztecējuši četru mēnešu ūdeņi, aiznesdami tālu jūrā sa

biedrības interesi un atmiņas par notikušo, misters Džārviss Lorijs pa saules apspīdētām ielām devās pie ārsta Maneta pusdienās. Misters Lorijs, vairākārt mēģinājis veltīt dzīvi tikai lietišķiem darījumiem, tomēr beidzot bija kļuvis par ārsta draugu, un klusais ielas stūris tagad bija viena no saulainākajām vietām viņa pasaulē.

Šajā jaukajā svētdienas pēcpusdienā misters Lorijs triju iemeslu dēļ devās uz Soho pusi diezgan agri. Pirmkārt, tāpēc, ka jaukās svētdienās viņi parasti pirms maltītes kopā ar ārstu un Lūsiju izgāja pastaigāties; otrkārt, tāpēc, ka sliktā laikā viņš bija pieradis šīs svētdienas pavadīt kā ģimenes draugs: kavēties kopīgās sarunās, lasīt, skatīties pa logu, vārdu sakot, pavadīt laiku kopā ar viņiem; treškārt, tāpēc, ka viņam bija radušās kādas sīkas raizes vai šaubas, un viņš zināja, ka šis laiks ārsta namā ir vislabvēlīgākais, lai tās pārdomātu un rastu tām atrisinājumu.

Ielas stūris, kurā atradās ārsta nams, bija pats neparastākais un pievilcīgākais visā Londonā. Aklās ieliņas dēļ tas nebija caurbraucams, un ārsta dzīvokļa logi pavēra skatu uz pievilcīgi rāmu un savrupu apkaimi. Tolaik šeit, uz ziemeļiem no Oksfordroudas*, nebija daudz ēku un apkārtnē krāšņi kuploja koki, auga savvaļas puķes un laukos, kas tagad jau pamesti, ziedēja paērkšķu krūmi. Tāpēc Soho tuvumā allaž strāvoja spēcinošs, svaigs lauku gaiss, kam nevajadzēja nīkuļot ielās kā klaiņojošam ubagam bez apmešanās vietas, un tepat tuvumā pie mūru dienvidu sienām atbilstošajā laikā nogatavojās firziķi.

Dienas pirmajā pusē šo stūri spoži apspīdēja saule, bet, kad ielas sakarsa dienvidus tveicē, te valdīja mijkrēslis, kas turklāt nekad nesabiezēja tiktāl, lai pilnīgi aizēnotu dienas spožumu. Te valdīja tīkams vēsums un nosvērta, tomēr dzīvespriecīga gaisotne, te brīnišķi sasaucās atbalsis, te bija miera osta, kur patverties no lielo ielu trokšņa un kņadas.

97

šādā ostā vajadzēja atrasties tikpat mierīgam, klusam kuģim, un tieši tads te arī bija. Ārsts apdzīvoja lielas, klusas mājas divus stāvus; dienas laikā šai mājā droši vien tika strādāti dažādi amati, taču dzirdams no tiem nebija tikpat kā nekas, un vakarā valdīja pilnīgs klusums. Pagalma ēkā, kuras priekšā šalkoja zaļas platānas lapotne, strādāja ērģeļu meistari, sudrablietu gravieris un pat zeltkalis — priekštelpā pie sienas bija piestiprināta

4-734

apzeltīta roka, kura, jādomā, piederējusi kādam noslēpumainam milzim, un tas, pārkalis pats sevi dzeltenajā dārgmetālā, šķita draudam ar to pašu visiem ienācējiem. Visus šos amatniekus, tāpat kā vientuļo iemītnieku, kas, spriežot pēc nostāstiem, dzīvoja augšējā stāvā, un neuzkrītošo kariešmeistaru, kura kantoris atradās apakšstāvā, redzēja un dzirdēja ļoti reti. Tikai reizumis cauri priekštelpai, pa pusei uzmetis mēteli, izgāja kāds strādnieks vai pagalmā ieklīda kāds svešinieks, vai no sētas mājas atskanēja tālīna metāla šķindoņa vai zelta milža āmura klaudzieni. Tomēr tie bija tikai izņēmumi, kas apstiprina likumu, un saskaņā ar šejienes likumu zvirbuļi platānā aiz mājas un atbalsis mājas priekšā valdīja no svētdienas rīta līdz nākamās sestdienas vakaram.

Ārsts Manets šeit pieņēma pacientus, ko pie viņa atveda agrākā ārsta reputācija un tās atdzimšana — par to lielā mērā gādāja čukstus cits citam pārstāstītais cietumnieka pagātnes stāsts. Viņa plašās zināšanas, uzmanība un amata prasme piesaistīja arvien vairāk sirdzēju, un par iztiku viņam nebija jāraizējas.

To visu zināja, redzēja un domās nereti pārcilāja misters Džārviss Lorijs, kurš šai jaukajā svētdienas pēcpusdienā bija sasniedzis kluso ielas stūri un zvanīja pie nama durvīm.

—  Vai ārsts Manets mājās?

Drīz vajagot būt mājās.

—   Un vai mis Lūsija mājās?

Arī drīz vajagot būt mājās.

—   Un mis Prosa?

Droši vien esot mājās, bet istabene nekad īeprieKs nezinot, vai mis Prosa atnācējam šo apstākli atzīs vai noliegs.

—   Tā kā arī es te esmu tikpat kā mājās, — teica misters Lorijs, — tad kāpšu vien augšā.

Kaut gan ārsta meita nekad nebija iepazinusi savu dzimto zemi, viņa, šķiet, bija mantojusi vienu no tās noderīgākajām un pievilcīgākajām īpašībām — prasmi izdarīt daudz ar pieticīgiem līdzekļiem. Kaut gan dzīvokļa iekārta bija vienkārša, to papildināja daudz jauku, nelielu rotājumu, kuriem galveno vērtību piešķīra gaume un izdoma, tādējādi radot brīnumjauku kopiespaidu. Visu priekšmetu izvietojums istabās no vislielākā līdz vissīkākajam, krāsu izkārtojums, neuzkrītošā elegance, daudzveidība un kontrasti, ko radījušas prasmīgas rokas, vērī

gas acis un laba gaume, bija tik pievilcīgi paši par sevi un tik izteiksmīgi runāja par savu veidotāju, ka misters Lorijs, stāvēdams šeit un raudzīdamies apkārt, jutās tā, it kā pat krēsli un galdi lūkotos pretī ar to pašu īpatno izteiksmi, ko viņš tagad jau tik labi pazina, un mēmi vaicātu — vai tev šeit patīk?

Katrā stāvā bija trīs istabas, un, tā kā durvis starp tām stāvēja vaļā, lai Jautu gaisam brīvi strāvot, tad misters Lorijs, ar smaidu vērodams iekārtojuma līdzīgo rokrakstu, izstaigāja tām visām cauri. Vislabākā bija pirmā istaba, un tajā mājoja Lūsijas putni, puķes un grāmatas, turpat stāvēja arī rakstāmgalds, rokdarbu galdiņš un kaste ar akvareļu krāsām; otrā bija ārsta pieņemamā telpa, kas kalpoja arī par ēdamistabu; trešā, kuru izraibināja pagalma platānas mainīgās gaismēnas, bija ārsta guļamistaba, un tās kaktā stāvēja kurpnieka sols un darbarīki — gluži tāpat, kā tie bija stāvējuši kādas drūmas piecstāvu mājas bēniņos aiz vīna tirgotavas Parīzes priekšpilsētā Sentantuānā.

—  Nesaprotu, — uz brīdi pārstājis lūkoties apkārt, misters Lorijs novilka, — kāpēc viņš glabā šos ciešanu lieciniekus savā tuvumā?

—  Un kas tur ko nesaprast? — strups jautājums lika viņam satrūkties.

Runātāja bija mis Prosa, tā pati spēcīgā, neapvaldītā, rudmatainā dāma, ar kuru viņš pirmoreiz tika iepazinies Karaliskajā Džordža viesnīcā Duvrā; kopš tā laika viņu pazīšanās bija ievērojami nostiprinājusies.

—   Redziet, es domāju… — misters Lorijs iesāka.

—   Phel Domājat! — atcirta mis Prosa, un misters Lorijs vairs nepūlējās turpināt.

—   Un kā tad jums iet? — bargā dāma noprasīja kā daždien skarbi, tomēr itin kā gribēdama parādīt, ka netur uz viņu Jaunu prātu.

—  Gluži labi, pateicos, — pazemīgi atbildēja misters Lorijs, — un jums?

—   Nav par ko priecāties, — atmeta mis Prosa.

—   Patiesi?

—  Jā gan, patiesi! — mis Prosa atsaucās. — Man lielas raizes par savu zīlīti.

—   Patiesi?

4»

90

—   Dieva dēļ, beidziet tak skandināt to mūžīgo «patiesi», citādi jūs mani traku pataisīsiet! — iesaucās mis

Prosa, kura mēdza izteikties īsi, kaut gan pati bija liela un pamatīga.

—   Tātad tiešām? — pārjautāja misters Lorijs, gribēdams labot savu kļūdu.

—  «Tiešām» nav nekas labāks, bet Dievs ar jums! — atteica mis Prosa. — Jā, man ir lielas raizes par viņu.

—  Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

—   Nevaru ciest, ka ap zīlīti grozās desmitiem šādu tādu, kas nepavisam nav viņas cienīgi, — paziņoja mis Prosa.

—  Vai tiešām desmitiem?

—   Simtiem! — pārlaboja mis Prosa. — Melnie tūkstoši!

Šai dāmai piemita paradums (kurš raksturīgs daudziem ļaudīm dažādās zemēs kā šajos, tā agrākos laikos) ik reizes, kad viņas izteikumi tika apšaubīti, ņemt palīgā spēcīgus pārspīlējumus.

—   Ak tu tētīt! — novaidējās misters Lorijs, jo nekā drošāka par šo teicienu nevarēja iedomāties.

—   Es esmu dzīvojusi kopā ar savu mīlulīti — vai, pareizāk, mana mīlulīte ir dzīvojusi kopā ar mani un man par to maksājusi (ko viņai nekādā ziņā nebūtu vajadzējis darīt, varu jums galvot, ja vien es būtu varējusi uzturēt sevi un viņu no zila gaisa) jau kopš desmit gadu vecuma. Un tagad man ir ļoti grūti to paciest, — teica mis Prosa.

īsti nesaprazdams, ko ir tik grūti paciest, misters Lorijs līdzjūtīgi pakratīja galvu, izmantodams šo svarīgo ķermeņa daļu kā sava veida burvju apmetni, kas piemērojams visiem gadījumiem.

—   Mūžīgi te nāk visvisādi, kas nepavisam nav manas zīlītes cienīgi, — atkārtoja mis Prosa. — Tad, kad jūs to visu iesākāt…

—   Ko — vai tad es, mis Prosa?

—   Un vai tad ne? Kurš tad izcēla no kapa viņas tēvu?

—   Ak tā! Ja nu to jūs uzskatāt par sākumu… — misters Lorijs novilka.

—   Tak ne jau par beigām!… Kad jūs to visu iesākāt, jau tad kļuva diezgan grūti; man pret dakteri Manetu nav nekāda naida, tikai viņš vienkārši nav tādas meitas cienīgs, bet tā jau nav viņa vaina, jo manas zīlītes cienīgs nav vispār neviens — nav un nevar būt. Bet, kad aiz viņa nāk veseliem bariem citi (dakterim es vēl vaino rētu piedot) un grib atņemt man zīlītes mīlestību, tas ir divkārt, nē, trīskārt grūtāk!

Misters Lorijs zināja, ka mis Prosa ir ļoti greizsirdīga, taču tagad, pēc ilgākas pazīšanās, viņš zināja arī to, ka, par spīti ārējām dīvainībām, viņa ir viena no tām nesavtīgajām būtnēm, kuras sastopamas tikai starp sievietēm un kuras patiesā mīlestībā un pielūgsmē kļūst par labprātīgām verdzenēm jaunībai, kas pašām jau zudusi, skaistumam, kura pašām nav bijis, spējām, ko pašām nav bijis lemts izkopt, gaišām cerībām, kas nekad nav apspīdējušas pašu vienmuļās dzīves. Viņš pietiekami labi pazina pasauli, lai saprastu, ka tajā nav nekā vērtīgāka par uzticamu sirdi, un šī pašaizliedzība, kurā nebija ne mazākā aprēķina, izraisīja viņā tik dziļu cieņu un sajūsmu, ka iedomātajās kāpnēs uz debesīm — šādas kāpnes mēs katrs savā iztēlē reizēm būvējam — viņš mis Prosu redzēja krietni tuvāk eņģeļiem nekā daudzas citas dāmas, ko daba un māksla apveltījušas krietni dāsnāk un kam Telsona bankā ir pašām savs rēķins.

—   Pasaulē nav un nebūs neviena cilvēka, kurš būtu manas zīlītes cienīgs, — teica mis Prosa, — izņemot manu brāli Solomonu, ja vien viņš dzīvē reiz nebūtu kļūdījies.

Te bija vēl viens piemērs, kas raksturoja mis Prosu: misters Lorijs savulaik tika painteresējies par mis Prosas dzīvi pagātnē un uzzinājis to neapgāžamo faktu, ka viņas brālis ir bezsirdīgs nelietis, kas savai māsai izvilinājis pēdējo grasi, lai ieguldītu to kādā šaubīgā pasākumā, un pēc tam bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem pametis viņu uz visiem laikiem trūkumā. Mis Prosas nešaubīgā ticība Solomonam (pieļaujot vienīgi viņa niecīgo kļūdīšanos) mistera Lorija acīs bija ļoti nozīmīgs apstāklis, kas viņam lika šo sievieti vērtēt vēl augstāk.

—   Tā kā mēs šobrīd te esam divi vien, turklāt abi lietišķi cilvēki, — misters Lorijs teica, kad viņi bija atkal iegājuši viesistabā un draudzīgā noskaņā apsēdušies, — atļaujiet uzdot jums vienu jautājumu: vai ārsts kādreiz sarunās ar Lūsiju piemin savu kurpnieka laiku?

—   Nekad.

—   Un tomēr viņš glabā šo solu un darbarīkus sev tuvumā?

—  Ak vai! — mis Prosa sērīgi pakratīja galvu. — Es jau neteicu, ka viņš to nepiemin vienatnē pats ar sevi.

—   Vai jūs domājat, ka viņš to bieži atceras?

—   Domāju gan, — apstiprināja mis Prosa.

—   Vai jums kādreiz nešķiet… — misters Lorijs iesāka, bet mis Prosa viņu strupi pārtrauca:

—   Man nekad nekas nešķiet. Man nav iztēles tādām šķietamām būšanām.

—   Tad es mēģināšu teikt citādi: vai jūs pieļaujat… tas ir, vai jūs dažreiz šo to pieļaujat?

—  Nu, gadās, — atzina mis Prosa.

—   Vai jūs pieļaujat, — misters Lorijs turpināja, un viņa vērīgajās acīs zibēja jautras uguntiņas, — ka ārstam Manetam varētu būt kādi savi ieskati, ko viņš visus šos gadus glabājis pie sevis, kādas noteiktas domas attiecībā uz savas gūstibas cēloni, varbūt pat kāda nojauta par to, kas ir viņa nodevējs?

—   Ne es ko pieļauju, ne zinu — vienīgi to, ko pastāsta mana zīlīte.

—   Un viņa stāsta …

—  … ka tādas nojautas viņam laikam esot.

—   Neņemiet ļaunā, ka es jums visu to jautāju, jo esmu tikai garlaicīgs lietišķu darījumu cilvēks, un jūs arī esat lietišķa sieviete.

—  Garlaicīga? — mis Prosa mierīgi apjautājās.

Vēlēdamies, kaut nebūtu lietojis tik nepievilcīgu apzīmējumu, misters Lorijs steigšus atsaucās: — Nē, nē, nēl Nepavisam. Bet atgriezīsimies pie lietas… Vai tas nav neparasti, ka ārsts Manets, kurš, bez šaubām, ir pilnīgi nevainīgs — to mēs visi labi zinām —, tomēr nekad šim jautājumam pat nepieskaras? Es nedomāju sarunās ar mani, kaut gan arī mums bija lietišķi sakari jau agrākos laikos un tagad mēs esam pavisam sadraudzējušies, — bet pat sarunās ar savu jauko meitu, kurai viņš tik ļoti pieķēries un kura tik ļoti pieķērusies viņam. Ticiet man, mis Prosa, es neuzsāku šo sarunu aiz ziņkārības, bet aiz patiesas intereses par viņa likteni.

—   Nu jā! Cik nu es varu spriest, un, kā jūs redzēsiet, tas nebūt nav daudz, — teica mis Prosa, kuru atmaidzināja mistera'Lorija vainīgais tonis, — tad es teiktu, ka viņš vienkārši baidās to pieminēt.

—   Baidās?

—   Nu, es domāju, ka tas tak skaidri saprotams. Tādas briesmīgas atmiņas! Turklāt tajā laikā viņš zaudēja saprašanu. Tā kā viņš nezina, kā tas notika, un nezina arī, kā atguvās, viņš varbūt nejūtas drošs, vai kādu dienu atkal nesajuks. Domāju, ka tāpēc vien šis temats viņam nav patīkams.

Tā bija saprātīgāka atbilde, nekā misters Lorijs bija gaidījis. — Taisnība, — viņš teica, — un tāpēc tas var izraisīt arī bailes. Un tomēr, mis Prosa, mani reizēm māc šaubas, vai ir labi, ka ārsts Manets to visu apspiež un glabā sevī. Tieši šīs šaubas un bažas mudināja mani uz šo vaļsirdīgo sarunu.

— Tur neko nevar līdzēt, — noteica mis Prosa, pakratīdama galvu. — Ja aizķersiet šito stīgu, viņam uzreiz kļūs sliktāk. Jāliekas mierā, un cauri. Patīk vai nepatīk. Reizēm viņš pieceļas pašā nakts melnumā, un tad mēs virs galvas dzirdam, kā viņš staigā pa istabu — turp un atpakaļ, turp un atpakaļ. Mana zīlīte jau tagad zina, ka tādās reizēs viņš domās staigā pa savu veco cietumu — turp un atpakaļ, turp un atpakaļ. Tad viņa aši steidzas pie daktera un abi staigā kopā — turp un atpakaļ, turp un atpakaļ —, kamēr viņš nomierinās. Bet nekad viņš ne vārda nestāsta zīlītei par sava nemiera cēloņiem, un viņa domā, ka labāk netaujāt. Tā viņi klusēdami staigā turp un atpakaļ, turp un atpakaļ, līdz viņa ar savu klātbūtni un mīlestību atkal palīdz viņam atgūties.

Lai gan mis Prosa nupat bija apgalvojusi, ka viņai neesot iztēles, izjustie, vairākkārt sacītie vārdi par staigāšanu turp un atpakaļ liecināja, ka viņa ļoti labi spēj iztēloties, kādas mokas sagādā viena uzmācīga, smeldzīga doma, kas nekad neatkāpjas no cilvēka, tāpēc šim sevis noniecinājumam acīmredzot nevarēja piekrist.

Mēs jau minējām, ka šajā ielas stūrī skanīgāk nekā jebkur citur sasaucās atbalsis; šobrīd tās tik skaņi atbalsoja kādu nācēju soļus, ka gandrīz vai likās — tās izraisījis vairākkārtīgais atgādinājums par staigāšanu turp un atpakaļ. — Tie ir viņi! — iesaucās mis Prosa un pieceldamās pārtrauca vaļsirdīgo divata sarunu. — Un drīz vien atkal būs klāt melnie tūkstoši!

5im stūrim piemita tik neparastas akustiskās īpašības, gluži vai savdabīgas dzirdes spējas, ka misters Lorijs, stāvēdams pie atvērtā loga un lūkodamies pēc tēva un meitas, kuru soļus tik labi dzirdēja, jau sāka domāt, ka viņus vispār neieraudzīs. Brīžiem soļu atbalsis sāka izgaist, it kā nācēji attālinātos, brīžiem tās sāka atbalsot pilnīgi citus soļus, kuri nemaz nenāca šurp, un, kad tie likās jau tepat klāt, to atbalsis piepeši izzuda pavisam. Tomēr beidzot tēvs ar meitu parādījās, un mis Prosa izsteidzās pie ārdurvīm gatavībā viņus sagaidīt.

Bija patīkami noskatīties, kā mis Prosa, šī neapvaldītā, bargā rudmate, uzveduši saimniekus augšā, noraisa savas mīlules cepuri, pabužina to šur tur ar sava mutauta stūri, nopūš tai putekļus, saloka un noliek vietā Lūsijas apmetni un pieglauž viņas krāšņos matus ar tādu lepnumu, ar kādu visskaistākā un iedomīgākā pasaules sieviete varētu uzlūkot pati savējos. Patīkami bija noskatīties arī uz viņas mīluli, kura apkampa mis Prosu un lūdza tik daudz nenopūlēties viņas dēļ — to gan drīkstēja sacīt tikai pa jokam, citādi mis Prosa, līdz sirds dziļumiem aizvainota, iebēgtu savā istabā un ļautu vaļu asarām. Patīkami bija noskatīties arī uz ārstu, kurš lūkojās uz viņām abām un apgalvoja mis Prosai, ka tā pārlieku izlutinot Lūsiju, lai gan viņa balss tonis un skatiens liecināja, ka pats viņš gatavs meitu lutināt ne mazāk kā mis Prosa — un varbūt pat vēl vairāk, ja tas vispār būtu iespējams. Patīkami bija noskatīties arī uz misteru Loriju, kura seja zem nelielās parūkas starot staroja, to visu vērojot, kamēr viņš domās pateicās laimīgajai zvaigznei, kas viņam, vecpuisim, tik vēlīnos gados apgaismojusi ceļu uz tik mājīgu ģimenes pavardu. Tomēr melnie tūkstoši joprojām nerādījās, un misters Lorijs veltīgi gaidīja mis Prosas paredzējuma piepildīšanos.

Pienāca pusdienlaiks, bet melno tūkstošu joprojām nebija. Nelielajā saimniecībā tnis Prosa gādāja par virtuvi un pieliekamo un ar šiem pienākumiem allaž lieliski tika galā. Viņas gatavotās pusdienas, kaut vienkāršas un pieticīgas, arvien bija tik garšīgas un glīti pasniegtas, turklāt liecināja par tik bagātīgu izdomu, apvienojot gan angļu, gan franču gaumes, ka neko labāku vairs nevarēja vēlēties. Mis Prosa arī draugu izvēlē bija ļoti praktiska — gan Soho rajonā, gan tā tuvējā apkaimē viņa bija pacentušies sameklēt trūcīgus francūžus, kuri, šiliņu un puskronu vilināti, labprāt uzticēja viņai dažādus kulinārijas noslēpumus. No šiem paputējušajiem Gallijas dēliem un meitām* viņa bija iemācījusies tik daudz apbrīnojamu mākslu un gudrību, ka abas virtuves kalpones, vecāka sieviete un meitene, uzskatīja viņu gandrīz par burvi vai vismaz par Pelnrušķītes krustmāti, kura var parīkot, lai viņai atnes kādu trusi vai sakņaugu no dārza, un tad pārvērst tos par jebko — pēc savas vēlēšanās.

Svētdienās mis Prosa ēda pusdienas kopā ar ārstu un Lūsiju, bet pārējās dienās katrā ziņā vēlējās ieturēt maltītes nenoteiktos laikos vai nu lejā, virtuvē, vai arī savā trešā stāva istabā — zili iztapsētā telpā, kurā bija atļauts ienākt vēl vienīgi viņas zīlitei. Šodien mis Prosa, raudzīdamās uz savas zīlītes jauko sejiņu un juzdama viņas laipnību pret sevi, bija īpaši atplaukusi, tāpēc pusdienas pagāja ļoti tīkamā noskaņojumā.

Diena bija tveicīga, un pēc pusdienām Lūsija ierosināja, ka vīnu varētu iznest ārā zem platānas, kur visi brītiņu pasēdētu svaigā gaisā. Tā kā viss allaž notika ap viņu un viņas dēļ, tad pārējie nešaubīdamies devās ārā zem platānas un Lūsija pati iznesa īpašu vīna krūku misteram Lorijam. Kopš zināma laika viņa bija labprātīgi kļuvusi par tādu kā dzērienu pārzini šim kungam, un visu laiku, kamēr viņi sēdēja ārā un sarunājās, meitene uzmanīja, lai viņa glāze nepaliktu tukša. Visapkārt viņos noraudzījās noslēpumainas ēku aizmugures un sānu sienas, un virs galvas savā valodā kaut ko čukstēja platāna.

Taču melnie tūkstoši joprojām nerādījās. Kamēr viņi sēdēja zem platānas, ieradās misters Dārnejs, taču viņš bija viens pats.

Ārsts Manets viņu uzņēma laipni — un Lūsija tāpat. Taču mis Prosas seja un augums pēkšņi sāka nervozi raustīties, un viņa iesteidzās mājā. Šāda kaite viņu piemeklēja samērā bieži, un ģimenes lokā viņa to mēdza dēvē par «drebuli».

Ārsts šodien bija īpaši labā noskaņojumā un izskatījās krietni jaunāks nekā parasti. Šādās reizēs ļoti manāma bija viņa līdzība ar Lūsiju, un, kad abi sēdēja blakām un meita bija atspiedusi galvu pret viņa plecu, bet viņš atbalstījis roku uz meitas krēsla atzveltnes, šo līdzību vērot bija sevišķi aizkustinoši.

Ārsts visu dienu bija ļoti runīgs; viņš runāja par dažādiem tematiem un darīja to ar neparastu dzīvīgumu.

—   Sakiet man, lūdzu, dakter Manet, — apsēdies kopa ar pārējiem zem platānas, vaicāja misters Dārnejs, — vai jūs Taueru esat kārtīgi izstaigājis?

So jautājumu kā dabisku sarunas turpinājumu bija izraisījis tobrīd apspriežamais temats — senās Londonas celtnes.

—  Mēs ar Lūsiju esam tur bijuši, tomēr izstaigājām to diezgan pavirši. Ar redzēto pietika, lai saprastu, ka tas izraisa lielu interesi, bet nopietnai apskatei tas bija maz.

—   Arī es tur esmu bijis, kā jūs droši vien atceraties,— teica Dārnejs ar smaidu, tomēr jūtu uzbangojumā mazliet pietvīkdams, — tikai nevis kā apmeklētājs, bet citādā lomā, un šai lomā man nebija daudz iespēju kaut ko apskatīt. Tomēr, tur būdams, es uzzināju kādu dīvainu atgadījumu.

—   Kādu? — jautāja Lūsija.

—   Kaut ko pārbūvēdami, celtnieki bija uzdūrusies senam apakšzemes cietumam, kas jau kopš daudziem gadiem aizmūrēts un aizmirsts. Tā iekšpusē ikviens akmens bijis noklāts uzrakstiem, kurus izkaluši cietumnieki, — datumi, vārdi, žēlabas un lūgsnas. Kaktā, stūra akmeni, kāds ieslodzītais, kurš laikam sodīts ar nāvi, iekalis savu pēdējo darbu — trīs burtus. Tie bijuši izveidoti ar kādu ļoti nepiemērotu darbarīku un lielā steigā, nedrošu roku. Pirmajā brīdī tie izskatījušies pēc P.O.C., taču pēc rūpīgākas apskates pirmais burts izrādījies R. Ne sarakstos, ne nostāstos nebija saglabājies neviens cietumnieka vārds ar šādiem iniciāļiem, un daudzi ilgi un veltīgi lauzījuši galvu, kāds vārds varētu slēpties aiz šiem burtiem. Beidzot kādam ienācis prātā, ka tie nebūšot iniciāļi, bet gan pilns vārds — «Roc». Tad uzmanīgi izpētījuši grīdu zem šī uzraksta, un zemē, zem kādas akmens plātnes vai mūra gabala, atrasti papīra pelni, sajaukušies ar kaut kāda ādas futrāļa vai mazas somiņas pelniem. Ko šis nezināmais gūsteknis tur rakstījis, neviens nekad neuzzinās, bet kaut ko viņš tur tika uzrakstījis un paslēpis to no cietumsarga.

—  Tēvi — iesaucās Lūsija. — Tev nav labi!

Ārsts bija piepeši izslējies un piespiedis roku pie galvas. Viņa izturēšanās un izskats visus nopietni izbiedēja.

—   Nē, mīļā, viss ir labi. Man nupat uzpilēja dažas rupjas lietus lāses, un tās mani iztrūcināja. Iesim labāk iekšā!

Viņš atguvās gandrīz acumirklī. Lietus patiesi bija sācis krist rupjām lāsēm, un ārsts pacēla un parādīja slapjo delnas virspusi. Taču par Dārneja stāstīto atklājumu viņš nebilda neviena vārda, un, kad visi bija iegājuši mājā, mistera Lorija lietišķi vērīgā acs pamanīja — vai vismaz domājās pamanām — ārsta sejā to pašu dīvaino, Šarlain Dārnejam pievērsto skatienu, ar kādu viņš bija lūkojies šai jaunajā cilvēkā tiesasnama zālē.

Tomēr ārsts atguvās tik ātri, ka misters Lorijs nesaprata, vai var savai lietišķi vērīgajai acij uzticēties. Zelta milža izstieptā roka priekštelpā diezin vai bija stingrāka par ārsta soļiem, kad viņš, tai garām iedams, piemetināja, Ka joprojām esot vārīgs pret sīkiem, negaidītiem pārsteigumiem (un tāds droši vien arī palikšot) un ka lietus viņu tik necerēti sabiedējis.

Pienāca tējas laiks, un mis Prosa pasniedza tēju — turklāt viņu vēlreiz sagrāba tas pats «drebulis» —, bet melnie tūkstoši joprojām nerādījās. Bija gan ieklīdis misters Kārtons, bet arī tagad atnācēji bija tikai divi.

Vakars bija tik ļoti tveicīgs, ka pat vaļējie logi un durvis maz līdzēja pret nomācošo karstumu. Kad tējas galds bija novākts, visi iekārtojās pie viena no logiem un raudzījās biezajā vakara krēslā. Lūsija sēdēja blakus tēvam, Dārnejs bija apmeties viņai otrā pusē, un Kārtons stāvēja, atspiedies pret logu. Tā aizkari bija gari un balti, un vairākas negaisa brāzmas, kas bija iekļuvušas šajā klusajā ielas stūrī, uzrāva tos augšā pie pašiem griestiem, kur tie locījās kā spokaini spārni.

—   Lietus aizvien vēl krīt lielām, smagām un retām lāsēm, — teica ārsts Manets. — Negaiss tuvojas lēnām.

—   Bet tuvojas pavisam noteikti, — piebilda Kārtons.

Viņi sarunājās klusām, kā to allaž dara cilvēki, kaut

ko vērodami un gaidīdami.

Ielās bija jaušama liela steiga, cilvēki centās ātrāk nokļūt zem jumta, kamēr vēl nav sācies negaiss; lieliskais atbalšu mājoklis piedimdēja daudzu ejošu un nākošu soļu atbalsīm, kaut arī neviens gājējs nebija redzams.

—   Kāds milzums ļaužu, un tomēr — kāda vientulība! — iesaucās Dārnejs, kad visi bija laiciņu klausījušies šajās balsīs.

—   Iespaidīgi, vai ne, mister Dārnej? — sacīja Lūsija. — Reizēm es te nosēžu visu vakaru, līdz sāku iztēloties … nē, šovakar, kad viss apkārt tik tumšs un svinīgi drūms, man pat savas muļķīgās iedomas uzdzen drebuļus!

—  Drebināsimies vien visi kopā. Sakiet droši, ko jūs iztēlojaties!

—  Jums tas neliksies nopietni. Man šķiet, ka šādi untumi atstāj iespaidu tikai uz tiem, kam tie ienāk prātā; tos nevar pārstāstīt citiem. Reizēm es te klausīdamās nosēžu visu vakaru, līdz man šis atbalsis sāk likties esam visu to soļu atbalsis, kuri mums tuvojas un drīz ienāks mūsu dzīvē.

—   Nu, ja tā, tad mūsu dzīvē drīz ienāks vesels pūlis,— savā nīgrajā tonī piemetināja Sidnijs Kārtons.

Soli nemitējās, un to steiga ar katru brīdi pieauga. Visu kluso stūri piedimdināja kāju klaudzoņa un dipoņa; brīžiem tā šķita skanam pie pašiem logiem, brīžiem tepat istabas vidū; soļi te nāca, te gāja, te pieklusa, te izgaisa; visas tās bija tikai tālāko ielu atbalsis, un tuvumā neredzēja neviena dzīva cilvēka.

—   Vai visiem šiem sojiem lemts ienākt mūsu visu dzīvēs, mis Maneta, vai ari mēs tos sadalīsim savā starpā?

—   Es nezinu, mister Dārnej, — es jau jums teicu, ka tā ir tikai muļķīga iedoma, bet jūs jau pats gribējāt dzirdēt sīkāk. Tajās reizēs, kad es padodos šai iedomai, es te sēžu viena un iztēlojos, ka tie ir to cilvēku soji, kuriem lemts ienākt manā un mana tēva dzīvē.

—   Lai labāk nāk manējāl — teica Kārtons. — Es tiem neko nejautāšu un noteikumus neuzstādīšu. Mums tuvojas vesels pūlis, mis Maneta, un es viņus redzu — redzu zibens gaismāl — Pēdējos vārdus viņš piebilda pēc tam, kad gaisā bija uzplaiksnījusi spilgta šautra, skaidri izgaismojot viņa stāvu pie loga.

—   Un es viņus dzirdul — viņš piebilda, kad bija norībējis pērkona grāviens. — Tur viņi nāk — strauji, nevaldāmi un saniknoti!

Tā bija dārdošā lietus šalts, kas papildināja viņa iztēli, un tā viņu arī apklusināja, jo cauri šim troksnim nekas vairs nebija sadzirdams. Reizē ar šo ūdens gāzmu sākās tik varens negaiss ar pērkonu un zibeni, ka starp dārdiem un uguns zibsnām gandrīz nebija pārtraukumu, un lietus lija auma]ām līdz pat pusnaktij, kad debesīs beidzot parādījās mēness.

Svētā Pāvila katedrāles varenais zvans vēstīja, ka ir jau viens, kad misters Lorijs Džerija pavadībā — tas bija apbruņojies ar lākturi un garajiem zābakiem — devās atceļā uz Klārkenvelu. Starp Soho un Klārkenvelu bija vairāki vientulīgi ceļa posmi, un misters Lorijs, baidīdamies no laupītājiem, vienmēr ņēma Džeriju par pavadoni; tiesa, parasti šis gājiens tika veikts vismaz divas stundas agrāk.

—   Varena nakts, Džerij! — noteica misters Lorijs. — Tāda nakts, šķiet, pat mironi var uzcelt no kapa!

—   Es nu gan tādu nakti nav piedzīvojis, kad miroņi celtos, — atrūca Džerijs, — un nezi vai piedzīvošu, saimniek.

—  Ar labu nakti, mister Kārtonl — sacīja lietišķais dains rījumu cilvēks. — Ar labu nakti, mister Dārnej! Nez vai otru tādu vakaru mēs kopā vairs piedzīvosim!

Varbūt tomēr. Varbūt vēl kopā vajadzēs piedzīvot brīdi, kad ļaužu pūlis ar tādu pašu sparu un dārdoņu ielauzīsies viņu dzīvē.

VII NODAĻA

Monsenjors pilsētā.

Monsenjors, viens no varenākajiem galma augstmaņiem, posās uz rīta pieņemšanu savā dižajā Parīzes namā, kur šāda ceremonija mēdza notikt ik pa divām nedēļām. Šobrīd monsenjors atradās savā dziļakajā istabā, kura viņa lielajam pielūdzēju puikam apkārtējās istabās bija visu svētnīcu svētnīca, visu tempļu templis. Monsenjors nupat dzīrās ķerties pie šokolādes tases. Monsenjors viegli spēja tikt galā ar visdažādāko barību, un daži neapmierināti īgņas uzskatīja, ka viņš drīz aprīšot visu Franciju, tomēr rīta šokolāde monsenjora māgā nekādi nevarēja nokļūt bez četru stipru vīru palīdzības, nemaz nerunājot par pavāru.

Jā gan. Lai aplaimoto šokolādi aizvadītu līdz monsenjora lūpām, vajadzēja taisni četrus vīrus, turklāt visi četri bija tērpušies krāšņos mundieros un to vecākais, atdarinādams monsenjora kautro aristokrāta stilu, nemaz nedrīkstēja parādīties atklātībā bez diviem zelta kabatas pulksteņiem. Viens sulainis ienesa šokolādes kannu svētnīcā, otrs sakūla un uzputoja dzērienu ar īpašu rīku, ko turēja sev klāt vienīgi šim nolūkam, trešais pasniedza izredzēto salveti, ceturtais (tas ar diviem zelta pulksteņiem) ielēja šokolādi tasītē. Monsenjoram būtu bijis pilnīgi neiespējami šokolādes ceremonijā iztikt kaut vai bez viena no šiem apkalpotājiem un joprojām saglabāt savu augsto vietu zem apbrīnas debesīm. Nenomazgājams būtu kauna traips uz diženā ģerboņa, ja šokolādi nožēlojamā kārtā pasniegtu tikai trīs vīri; ja to būtu tikai divi, viņam atliktu vienīgi mirt.

Iepriekšējā vakarā monsenjors bija piedalījies nelielās viesībās, kur mielastu tīkami bagātināja operas un komēdijas māksla. Monsenjors gandrīz visus vakarus pavadīja nelielās viesībās pievilcīgas sabiedrības vidū. Monsenjors bija tik patīkamas un emocionālas dabas cilvēks, ka opera un komēdija daudzo nomācošo darīšanu vidū — valstslietas, valsts noslēpumi! — viņu ielīksmoja daudz vairāk nekā visas Francijas vajadzības, un, protams, guva arī lielāku atbalstu. Francijai tā, protams, bija liela laime, jo kura zeme gan nejutīsies pagodināta par jebkuru uzmanību no tik vareniem augstumiem — arī Anglija, piemēram, jutās bezgala aplaimota tajās diemžēl aizgājušajās dienās, kad to iztirgoja dzīvespriecīgais Stjuartu pārstāvis*.

Attiecībā uz vispārīgiem valsts un sabiedrības jautājumiem monsenjoram bija viens patiesi cildens princips — visam jāļauj ritēt pēc Dieva prāta; attiecībā uz konkrētiem valsts un sabiedrības jautājumiem monsenjoram bija otrs patiesi cildens princips — visam jāliek ritēt pēc viņa paša prāta, vairojot viņa varu un pildot viņa kabatu. Attiecībā uz savām izpriecām, gan vispārīgi, gan konkrēti runājot, monsenjoram bija vēl viens patiesi cildens princips, ko iemiesoja atziņa — pasaule pastāv vienīgi šo izpriecu dēļ. Viņa svētās grāmatas teksts (kurš no oriģināla atšķiras tikai ar vienu vietniekvārdu, un tas jau ir tīrais sīkums) skanēja šādi: «Jo man pieder zeme un viss, kas to pilda.»*

Un tomēr monsenjors palēnām bija spiests secināt, ka viņa dzīvē — gan personiskajā, gan sabiedriskajā — sāk iespiesties dažādas nicināmas neērtības, un viņam gribot negribot vajadzēja abu šo dzīves jomu dēļ biedroties ar kādu zemes lielīpašnieku. Attiecībā uz valsts finansu jautājumiem monsenjors nesaprata neko, tāpēc viņam, gluži dabiski, vajadzēja nodot tos citam, kur* no tiem kaut ko saprata; attiecībā uz privāto finansu jautājumiem šī biedrošanās bija nepieciešama tāpēc, ka zemes lielīpašnieki ir bagāti, bet monsenjors pēc daudzām greznībā un izšķērdībā nodzīvojušām paaudzēm bija sācis grimt trūkumā. Tāpēc viņš bija pasteidzies izņemt no klostera savu māsu, kamēr tai vēl nebija uzvilkts mūķenes mūžīgais ietērps (pats lētākais apģērbs, kāds tai piederēja) un aplaimojis ar tās roku kādu ļoti bagātu zemes lielīpašnieku, kuram trūka vienīgi godājamo dzimtas saišu. Tagad šis zemes lielīpašnieks nēsāja zizli ar zelta ābolu galā un pašlaik uzturējās starp pārējiem gaidītājiem rnonsenjora istabas tuvumā; viņa priekšā visi zemojās un klanījās, izņemot paša rnonsenjora diženo cilti, kuras dzīslās ritēja pārākas asinis, — tā un arī viņa laulātā draudzene raudzījās uz šo bagātnieku ar vislielāko nicināšanu.

Sl lielīpašnieka namā valdīja nepārspējama greznība.

Trīsdesmit zirgu stāvēja viņa staļļos, divdesmit četri sulaiņi grozījās viņa gaiteņos un priekštelpās, sešas istabenes apkalpoja viņa sievu. Tā kā šis vīrs necentās izlikties, ka dara kaut ko citu nekā vienīgi plēš un laupa, kur vien iespējams, tad var sacīt, ka viņš, kura laulības saites ievērojami stiprināja sabiedrības morāli, vismaz bija visreālāk uztveramā persona daudzo iespaidīgo sagaidītāju vidū, kas todien grozījās pie monsenjora istabas durvīm.

Jo visās šajās zālēs, lai cik tās priecēja acis ar savu krāšņumu, lai cik skaisti tās bija izrotātas ar visiem iespējamiem greznojumiem, ko laika gaitā radījusi gaume un prasmīgas rokas, tomēr jautās kaut kas nestabils un neīsts, un, ja, domājot par tām, atcerētos skrandās un naktsmicēs ieģērbtos putnubiedēkjus kaut kur citur (turklāt ne jau diezin kādā tālumā, jo Parīzes Dievmātes katedrāles vērīgie torņi slējās apmēram vienādā attālumā no abām šīm pasaulēm un varēja noraudzīties kā vienā, tā otrā), tad tās liktos vēl nestabilākas un viestu lielu neomulības sajūtu; taču monsenjora namā par kaut ko tādu laikam neviens gan nedomāja. Augstas militārpersonas bez jebkādām militārām zināšanām, flotes virsnieki bez mazākās sajēgas par kuģiem, ierēdņi, kuri nekad nebija pazinuši kantora darbu, izvirtuši baznīcas kalpi ar viszemākajām pasaulīgajām nosliecēm, kāriem skatieniem, vaļīgu valodu un vēl vaļīgāku dzīvesveidu — cilvēki, kas bija pilnīgi nederīgi saviem dažādajiem amatiem, tomēr melīgi izlikās tos pildām, jo visi bija tuvāki vai tālāki monsenjora aprindu piederīgie un tāpēc ieguvuši visus pārvaldāmos amatus, no kuriem varēja atlēkt kāds labums,— tādu te bija bezgala, bezgala daudz. Te netrūka arī tādu, kas nebija tieši saistīti ar monsenjoru vai valsti, bet nepazina arī nekādu citu īstu nodarbošanos, un tādu, kas visu mūžu bija gatavi soļot pa jebkuru taisnu ceļu pretī jebkuram viegli sasniedzamam mērķim. Ārsti, kas kļuvuši stāvus bagāti, parakstīdami smalkas zāles iedomātām, nekad nebijušām kaitēm, pie monsenjora istabas durvīm laipni smaidīja saviem dižciltīgajiem pacientiem. Izgudrotāji, kas bija izgudrojuši daudz un dažādus līdzekļus valsts sīkāko trūkumu likvidēšanai, tikai aizmirsuši vienu līdzekli: pašiem nopietni ķerties pie darba, lai novērstu kaut vai vienu no šiem trūkumiem, — monsenjora pieņemamā istabā steidzās klāstīt savas nepārspējamās gudrības ikkatram, kurš vien bija ar mieru klausīties. Skeptiski noskaņoti filozofi, kas pārveidoja pasauli ar vārdiem un būvēja no kārtīm Bābeles torņus, lai sasniegtu debesis, šai dižajā, monsenjora saaicinātajā pulcēšanās vietā tērgāja ar skeptiski noskaņotiem ķīmiķiem, kas sapņoja par metāla pārvēršanu zeltā. Smalki kungi, kas baudījuši vismalkāko audzināšanu — kura gan tajos izcilajos laikos, gan mūsu dienās izpaudusies vienaldzībā pret visu dabisko un cilvēcisko —, galēji izvārgušām sejām gurdi klīda pa monsenjora nama gaiteņiem. Visām šīm daudzajām slavenībām kaut kur smalkajā Parīzes pasaulē bija savas mājas un ģimenes, taču pat spiegi no monsenjora uzticīgo kalpu vidus — un tādu šai jaukajā sabiedrībā bija krietna puse — diez vai spētu sazīmēt šo aprindu sievišķīgo eņģeļu pulkā kaut vienu vienīgu laulāto draudzeni, kuras izskats un izturēšanās ļautu domāt, ka viņa ir māte. Ja neņem vērā pašu dzīvības došanas procesu kādai apgrūtinošai radībai — bet ar to ir krietni par maz, lai varētu saukties par māti, — smalkā pasaule neko tādu neatzina un nepazina. Nesmalkos brēkuļus atdeva zemnieku sievām, kas tos kopa un audzināja, bet krāšņas sešdesmitgadīgas vecmāmiņas ģērbās un izklaidējās tā, it kā viņām būtu tikko divdesmit.

Ikvienu cilvēcisku būtni, kas apgrozījās monsenjora tuvumā, bija sakropļojusi neīstuma sērga. Visattālākajā istabā uzturējās pusducis visai neparastu cilvēku, kuriem jau pirms laba laika bija radusies bāla nojausma, ka pasaule sākusi iet aplamu ceļu. Cerībā novirzīt to uz pareizā ceļa puse no šī pusduča bija iestājusies ekscentriskajā konvulsionistu sektā* un pat šai svinīgajā brīdī prātoja, var nevajadzētu tūdaļ pat krist zemē un putainām lūpām vārtīties, locīties un raustīties, tādējādi kļūstot par nepārprotami skaidriem ceļa rādītājiem monsenjora turpmākajā gaitā pretī nākotnei. Līdzās šai dervišu trijotnei stāvēja otri trīs, kas piederēja pie citas sektas, proti, pie tādas, kas centās lāpīt pasauli ar samezglotiem apcerējumiem par Patiesības centru, apgalvodami, ka cilvēks esot izgājis ārpus Patiesības centra — un tas īpaši nebija jāpierāda —, taču neesot izgājis ārpus Lielā Loka līnijas, un tagad viņš esot jānotur iekšpus Lielā Loka līnijas un pat jāvirza atpakaļ Patiesības centrā, kas panākams ar gavēšanu un garu izsaukšanu, šīs pārliecības aizstāvji, protams, nemitīgi sazinājās ar gariem, tādējādi nesdami pasaulei milzīgu labumu — kaut gan neviens šo labumu nespēja ieraudzīt.

Toties visu atsvēra tas tīkamais apstāklis, ka monsenjora dižā nama sabiedrība bija brīnišķīgi ģērbusies. Ja Lielā Tiesas diena kļūtu par tērpu parādes dienu, ikviens no klātesošajiem tiktu nešaubīgi atzīts par bezgrēcīgu uz mūžu mūžiem. Tādas sacirtotas, sapūderētas un saziestas frizūras, tādas izsmalcinātas sejaskrāsas, kas gadu gaitā neizbālē, bet top vēl svaigākas, tādi vareni zobeni un tādas dievišķas smaržas — tas taču nepārprotami liecināja, ka pasaulē viss ir un mūžam būs lieliskā kārtībā. Smalki audzinātie kungi nēsāja greznus karekļus, kas dzidri džinkstēja pie viņu gurdajām kustībām; šīs zelta važas skanēja kā jauki zvaniņi, un visa šī šķindoņa, zīda, brokāta un smalkaudekla šalkoņa tā saviļņoja gaisu, ka tas aizpūta projām jebkuru Sentantuānas vēsmu ar tās badu un trūkumu.

Tērps bija tas visvarenais talismans un burvju amulets, kas palīdzēja noturēt visu savā vietā. Ikviens bija saposies kā uz maskuballi, kam vajadzēja turpināties mūžīgi. Sī maskuballe aptvēra visu — sākot ar Tilerī pili* un monsenjora nama zālēm, galmu, ministru palātām, tiesu un visu sabiedrību (izņemot skrandainos putnubiedēkļus), līdz pat bendem, kuram, šo talismanu godājot, vajadzēja pildīt savus amata pienākumus «cirtotā un pūderētā parūkā, ar zeltu izšūtā apmetnī, lakādas kurpēs un baltās zīda zeķēs». Gan pie karātavām, gan pie rata (cirvis tajos laikos reti tika izmantots) Parīzes kungs, kā to atbilstoši hierarhijas prasībām dēvēja skolotie amata brāļi no provincēm, Orleānas kungs un visi pārējie allaž parādījās savā izsmalcinātajā ģērbā. Un kurš gan šajā sabiedrībā, kas tūkstoš septiņsimt astoņdesmitajā gadā kopš Tā Kunga dzimšanas gaidīja pie monsenjora uz pieņemšanu, būtu varējis šaubīties, ka sistēma, kas balstās uz bendēm cirtotās, pūderētās parūkās, ar zeltu izšūtos apmetņos, lakādas kurpēs un baltās zīda zeķēs, pastāvēs vēl ilgāk par zvaigznēm?

Kad monsenjors bija atsvabinājis savus četrus vīrus no to pienākuma nastas un izdzēris šokolādi, viņš pavēlēja atvērt visu svētnīcu svētnīcas durvis un cienīgi izgāja pa tām ārā. Ak, šo pakalpību, šo padevību un lišķību, šo verdzisko zemošanos! Gan miesa, gan gars te klanījās tik zemu, ka debesu pielūgsmei nekas vairs nevarēja palikt pāri, — iespējams, ka tas bija viens no iemesliem, kāpēc monsenjora pielūdzēji debesis nekad nemēdza apgrūtināt.

Te dāvādams kādam smaidu, te daudzsološu vārdu, te aplaimodams vienu vergu ar čukstu, te otru ar rokas mājienu, monsenjors laipni aizstaigāja no savām istabām līdz Patiesības Lielā Loka līnijai. Tad viņš pagriezās un devās atpakaļ, pēc noteikta laika atkal pazuda savā svētnīcā kopā ar saviem šokolādes gariem un vairs netika redzēts.

Izrāde bija galā, gaisa viļņošana kļuva gluži brāzmaina, un mazie, dzidrie zvaniņi aizskanēja lejup pa kāpnēm. Drīz šai namā no visa pūļa bija palicis tikai viens cilvēks, kurš, padusē turēdams cilindru un rokā tabakdozi, lēni devās gar daudzajiem spoguļiem uz izejas pusi.

— No visas sirds novēlu, — šis cilvēks teica, apstājies pie pēdējām durvīm un pagriezies uz svētnīcas pusi, — kaut tevi nelabais parautu!

To teicis, viņš nokratīja no pirkstiem tabakas putekļus ar tādu izteiksmi, it kā nokratītu pīšļus no savām kājām, un nesteidzīgi nokāpa lejā.

Tas bija cilvēks ap gadiem sešdesmit, glīti ģērbies, augstprātīgu izturēšanos un itin kā skaistu masku sejas vietā. Sī seja izskatījās caurspīdīgi bāla, vaibsti tajā bija asi iezīmēti un izteiksme stinga un nekustīga. Visumā glīti veidotā deguna katras nass virspusē atradās tāda kā iedobīte. Šajās divās vietās izpaudās vienīgās pārmaiņas, kādas šai sejā jebkad bija vērojamas. Brīžiem tās mainīja krāsu, brīžiem paplašinājās un sarāvās tikko jaušamā pulsācijā, brīžam piešķīra nodevīgu un nežēlīgu izteiksmi visai sejai. Ja šo seju aplūkoja uzmanīgāk, varēja secināt, ka tādu izteiksmi tai palīdz piešķirt arī mutes līnija un acu apveidi, kas bija pārlieku taisni un šauri; tomēr kopējais iespaids par šo seju palika patīkams — tā bija glīta un ievērības cienīga.

Tās īpašnieks nogāja lejā pagalmā, iekāpa savā karietē un devās projām. Pieņemšanā tikai retais bija ar viņu sarunājies; viņš bija stāvējis gabaliņu nostāk, un monsenjora izturēšanās pret viņu neliecināja par īpašu laipnību. Izskatījās, ka pašreizējos apstākļos viņam diezgan labi patīk, ka vienkāršie ļaudis, viņa zirgiem tuvojoties, pajūk kur kurais; nereti tie tik tikko izglābās no zibošajiem pakaviem un karietes riteņiem. Viņa kučieris dzina zirgus tādā ātrumā, it kā drāztos uzbrukumā, un šī trakulīgā pārdrošība neizraisīja nevienu aizrādījumu vai bažīgu skatienu no saimnieka puses. Reizēm gan pat šajā kurlajā pilsētā un mēmajā laikmetā bija atskanējušas sūdzības par augstmaņiem, kas šaurajās ieliņās bez ietvēm tik trakulīgi dzen zirgus, ka apdraud un pat mežonīgi sakropļo vienkāršos ļautiņus. Taču tādi sīkumi reti kuram rūpēja un netika ņemti vērā, tāpēc šeit, tāpat kā visur citur, zemajām kārtām bija pašām jādomā, kā tikt galā ar savām likstām.

Neganti grabēdama un žvadzēdama, ar necilvēcīgu, šodien grūti iedomājamu nevērību pret visu apkārtējo, kariete drāzās pa ielām un triecās ap stūriem; sievietes kliedza, vīrieši rāva cits citu un bērnus nost no ceļa. Beidzot kādā pagriezienā pie strūklakas vien"no riteņiem baisminoši palēcās, atskanēja skaļš, daudzbalsīgs kliedziens, un zirgi, sacēlušies pakaļkājās, rāvās uz priekšu.

Tomēr šādas sīkas neērtības dēļ kariete diezin vai būtu apstājusies — līdzīgos gadījumos tās parasti drāzās tālāk, atstājot ievainotos guļam, — un kā gan citādi? Taču izbiedētais sulainis bija steigšus nolēcis lejā, un kādas divdesmit rokas turēja zirgus aiz iemauktiem.

—   Kas noticis? — cienījamais kungs apvaicājās, rāmi palūkodamies laukā.

Gara auguma cilvēks ar naktsmici galvā bija izrāvis no zirgu kājapakšas nelielu vīstokli un nolicis to uz strūklakas pamatnes, pats nokritis uz slapjās, dubļainās zemes un gaudoja pār to kā ievainots meža zvērs.

—   Piedodiet, marķīza kungs! — pazemīgi teica kāds skrandains vīrs. — Tas ir bērns.

—   Un kāpēc tas vīrs tik neciešami auro? Vai tas ir viņa bērns?

—   Piedodiet, marķīza kungs … diemžēl, jā.

Strūklaka atradās gabaliņu attālāk, jo šai vietā iela

veidoja de?: iīt vai divdesmit jardu platu laukumu. Kad garais vīrietis piepeši pielēca kājās un skriešus metās pie karietes, marķīza kungs neviļus uz brīdi satvēra sava zobena spalu.

—   Beigts! — negantā izmisumā kliedza nelaimīgais vīrs, izstiepdams abas rokas un ar stingu skatienu ieurbdamies marķīzā. — Sabraukts!

Ap karieti sadrūzmējās ļaudis, un visi skatījās uz marķīzu. Daudzajos acu pāros nebija lasāms nekas cits kā gaidas un ziņkāre; tās nepauda ne draudus, ne naidu. Neviens neteica ne vārda — pēc pirmā kliedziena visi bija apklusuši un klusēja ari tagad. Tas, kurš bija pazemīgi uzrunājis marķīzu, bija darījis to ar tādu verdzisku bijību, ka viņa balss šķita gluži bez skaņas. Marķīza kungs pārlaida visiem tādu skatienu, it kā aplūkotu no alām izskrējušas žurkas.

Viņš izvilka no kabatas naudas maku.

—   Dīvaini gan, — viņš teica, — ka jūs nekad nevarat uzmanīt savus bērnus un uzmanīties paši. Mūžīgi kāds no jums gadās taisni ceļā. Vai es zinu, ko jūs tagad būsiet nedarījuši maniem zirgiem? Sel Iedod viņam!

Viņš pasvieda sulainim zelta monētu, un visas galvas pagriezās uz tās pusi, visas acis lūkojās, kur tā kritīs. Garais vīrietis atkal necilvēciskā balsī iekliedzās: — Beigts!

Tai brīdī klāt piesteidzās vēl kads cilvēks, kuram pārējie pašķīra ceļu. Ieraudzījis nācēju, nelaimīgais vīrs elsodams un raudādams sabruka tam pie krūtīm un rādīja uz strūklakas pusi, kur, saudzīgi noliekušās pār nekustīgo vīstokli, rīkojās dažas sievietes. Arī viņas klusēja, tāpat kā vīrieši.

—   Es zinu, es visu zinu, — teica pienācējs. — Saņemies, Gaspār! Nāve šim nabaga bērnam ir labāka par dzīvi. Viņš aizgāja ātri un bez mokām. Vai dzīvē viņš būtu varējis tik laimīgi, bez mokām, pavadīt kaut vienu stundu?

—   Skat tikai — jūs esat filozofs! — ar smaidu noteica marķīzs. — Kā jūs sauc?

—   Mani sauc par Defaržu.

—   Ko jūs strādājat?

—   Esmu vīna tirgotājs, marķīza kungs.

—   Se, filozof un vīna tirgotāj! — uzsauca marķīzs, pasviezdams uz viņa pusi vēl vienu zelta monētu. — Lietojiet pēc sava prāta! Nu, vai ar zirgiem viss kārtībā?

Nepūlēdamies veltīt apkārtējiem vēl kādu skatienu, marķīza kungs atlaidās sēdeklī un sagatavojās tālākam braucienam ar tādu izskatu kā krietns vīrs, kurš nejauši salauzis vai saplēsis kādu nieka lietu un par to samaksājis — varējis atļauties samaksāti — taču kariete tikko bija sākusi ripot, kad viņa ērto mieru piepeši iztraucēja monēta, kas pa logu ielidoja atpakaļ karietē un šķindēdama nokrita uz grīdas.

—   Apturi! — iesaucās marķīza kungs. — Apturi zirgusl Kas to svieda?

Viņš paskatījās uz to pusi, kur pirms brīža bija stāvējis vīna tirgotājs Defaržs, bet tai vietā, uz sejas zemē nokritis, gulēja izmisušais tēvs un viņam blakām stāvēja drukna, tumšmataina sieviete ar adīkli rokās.

— Suņil — izmeta marķīzs gluži rāmā balsī, un viņa sejā nemainījās ne vaibsts, ja neņem vērā divus nodevīgos laukumiņus abās deguna pusēs. — Es ar prieku pārbrauktu pāri ikvienam no jums, lai ne smakas no tādiem nepaliktu uz zemes! Ja es zinātu, kurš bija tas nelietis, kas svieda, un ja viņš būtu pietiekami tuvu, ēs viņu tūlīt pat samaltu zem riteņiem!

Tik nomākti bija šie ļaudis, tik daudz reižu rūgti pārliecinājušies, ko šāds cilvēks ar viņiem var izdarīt gan likuma ietvaros, gan ārpus tiem, ka pret marķīza kungu nepacēlās neviena balss, neviena roka un pat neviens skatiens. Neviens visā vīru pulkā. Taču sieviete, kura stāvēja un visu laiku adīja, pacēla skatienu un noteikti, droši raudzījās marķīzam tieši acīs. Augstmanis nenolaidās tik zemu, lai to ievērotu; viņa nicinošais skats pārslīdēja tai pāri tāpat kā visiem citiem — šīm nožēlojamām žurkām —, un viņš atkal atlaidās sēdeklī, uzsaukdams: — Brauci

Kariete drāzās tālāk, un cita aiz citas tai sekoja vesela virkne tādu pašu kariešu: ministrs, izgudrotājs, zemes lielīpašnieks, ārsts, advokāts, garīdznieks, opera, komēdija, — visa raibā maskuballe košā un nepārtrauktā virtenē. Žurkas bija izlīdušas no alām, lai paskatītos uz šo braucienu, un skatījās stundām ilgi, kaut arī kareivji un policisti nereti aizsedza košo parādi viņu skatieniem, veidodami valni, aiz kura viņas lodāja un kurām mēģināja skatīties cauri. Nelaimīgais tēvs jau sen bija paņēmis savu vīstokli un kopā ar to nozudis, bet sievietes, kas ap šo vīstokli bija rosījušās, kad tas gulēja pie strūklakas, tagad sēdēja, vērodamas šalcošo ūdens strūklu un garāmtraucošo maskuballi; tikai viena sieviete — adītāja, kura jūtami izcēlās pārējo vidū, — joprojām stāvēja un adīja bez mitas, nelokāma un nesatricināma kā pats liktenis. Salkdams tecēja ūdens strūklakā, strauji tecēja upe, neapturami tecēja laiks, vērzdams dienu par vakaru, daudzas dzīves šajā pilsētā savā noliktajā kārtībā tecēja pretī nāvei… laiks un ūdeņi tek un neviena negaida, žurkas atkal guļ cita pie citas savās alās, maskuballes dalībnieki visā spožumā dzīro pie vakariņu galda, un viss rit savā sen ierastajā gaitā.

t T 7

VIII NODAĻA

Monsetijors laukos.

Krāšņa ainava, zeltaini, taču ne pārbagāti labība3 lauki. Trūcīgas rudzu druviņas, kur patiesībā vajadzētu augt kviešiem, nīkulīgi zirņu un pupu sējumi, visvienkāršāko dārzeņu lauciņi kviešu tīrumu vietā. Gan nekustīgajā dabā, gan cilvēkos, kas to kopj, jaušama nevēlēšanās zaļot, nospiestība, tieksme pamest visu, padoties un ļauties vītumam.

Marķīza kungs sēdēja savā ceļojumu karietē (kura nebija nekāda vieglā), un četri pasta zirgi divu vedēju uzraudzībā smagi vilka to augšup pa stāvu nogāzi. Sārtums marķīza kunga vaigos nebūt neliecināja par labas audzināšanas nepilnībām, jo to neizraisīja iekšēji cēloņi, bet gan ārēji, no viņa neatkarīgi apstākļi — rietošā vakara saule.

Kad kariete sasniedza kalna virsotni, tās stari tik spilgti apspīdēja karietes iekšieni, ka braucējs šķita slīgstam purpura jūrā — Tūlīt tā pazudīs, — noteica marķīza kungs, lūkodamies uz savām rokām.

Saule patiesi jau atradās tik zemu, ka pēc īsa brīža nozuda. Kad ritenim piestiprināja smago bremzes kluci un kariete, putekļu mākoņa apņemta un deguma smakas pavadīta, sāka braukt lejup no kalna, kvēlošais sārtums zuda acīm redzami; saule reizē ar marķīzu slīdēja uz leju, un, kad bremzi no riteņa noņēma, no pirmītējā spožuma vairs nebija ne vēsts.

Taču viss pārējais bija tepat — plaša, viļņota lauka ainava atklātā vietā, neliels ciemats kalna pakājē, plašs kritums un atkal kāpurus, baznīcas tornis, vējdzirnavas, mežs ar medību vietām un klints ar cietoksni, ko izman toja par cietumu. Palēnām savilkās vakara krēsla, un marķīzs raudzījās uz visiem Šiem tumstošajiem apveidiem ar tādu izteiksmi kā cilvēks, kurš tuvojas mājām.

Ciematam bija tikai viena panīkusi ieliņa, kurā slējās panīkusi alus darītava, panīkusi ādu miecētava, panīcis traktieris, panīcis pagalms ar staļļiem pasta zirgu maiņai, panīkusi, primitīva strūklaka — vārdu sakot, daudzas panīkušas, bet ikdienišķi nepieciešamas vietas un ēkas. Panīkuši izskatījās ari šī ciemata Iedzīvotāji. Visi tie bija trūcīgi ļaudis; daudzi šobrīd sēdēja pie savu mājokļu durvīm, griezdami sīpolus vai tamlīdzīgu aizdaru savām pieticīgajām vakariņām, bet citi rosijās ap strūklaku, mazgādami dažādas lapas, zāles un citas skopas zemes veltes, ko varēja izmantot ēšanai. Nebija ilgi jāpēta, kas vainīgs pie šī trūkuma — mazā ciemata likumraksts svinīgi vēstīja, .ka maksājams nodoklis valstij, nodoklis baznīcai, nodoklis zemes īpašniekam, vietējais nodoklis un vispārējais nodoklis, un varēja tikai pabrīnīties, kā šis ciemats vēl nav pavisam noslaucīts no zemes virsas.

Sai apkaimē reti redzēja bērnus — un suņus tikpat kā nemaz. Pieaugušo vīru un sievu dzīves ceļi te bija cieši nosprausti un iepriekš zināmi — vai nu dzīve mazajā piekalnes ciematā pie dzirnavām ar vistrūcīgākajiem iztikas līdzekļiem, kādi vien ļauj izvilkt dzīvību, vai ari gūstība un nāve cietumā uz augstās klints.

Karietei pa priekšu jāja vēstnesis, un vedēju pātagas, kas pliukšķēdamas locījās ap zirgu galvām, vakara krēslā atgādināja čūskas; gluži kā fūriju pavadīts, marķīza kungs savā karietē piebrauca pie pasta kariešu stacijas vārtiem. Tā atradās netālu no sirūklakas, un zemnieki, pārtraukuši savu darbošanos, pievērsa skatienus karietei Marķīzs paskatījās uz viņiem un, pats to neapzinādamies, redzēja šais izvārgušajās sejās un augumos to lēno un nemitīgo dilšanu, kas francūžu kalsnumu vēlāk padarīja par īstu biedinājumu angļu acīs, un šīs māņticīgās bailes saglabājās gandrīz visu nākamo gadsimtu.

Marķīza kungs pārlaida skatienu padevīgajām galvām, kas bija noliekušās viņa priekšā, tāpat kā šodien viņš un viņam līdzīgie bija liekušies dižā pilsētas monsenjora priekšā — ar to atšķirību, ka šie ļaudis liecās un zemojās, pretī saņemdami ciešanas, nevis labvēlību, — un taja brīdī zemnieku pulciņam pienāca kāds noputējis ceļn strādnieks.

—  Šurpu to vīru pie manis! — marķīzs pavēlēja savam vēstnesim.

Strādnieku atveda pie viņa, un tas apstājās marķīza priekšā, burzīdams rokā cepuri, kamēr pārējie sapulcējās apkārt tāpat kā pie Parīzes strūklakas, lai visu redzētu un dzirdētu.

—   Vai tas biji tu, kam es uz ceļa pabraucu garām?

—  Jā, jūsu gaišība. Man bija tas gods redzēt, kā jūs pabraucāt garām.

—  Tu redzēji, kā es uzbraucu kalnā un nobraucu lejā?

—  Jā, jūsu gaišība.

—  Uz ko tu tur tik cieši skatījies?

—   Uz to vīru, jūsu gaišība.

Strādnieks mazliet saliecās un ar savu noskrandušo, zilo cepuri rādīja zem karietes.

—   Uz kādu vīru, tu nejēga? Un kāpēc tur apakšā?

—       Piedodiet, jūsu gaišība, bet viņš karājās, pieķēries pie bremzes ķēdes.

—   Kas? — noprasīja marķīzs.

—   Tas vīrs, jūsu augstība.

—        Kaut velns reiz parautu visus šos ēzeļus! Kā to vīru sauca? Tu taču pazīsti visus šejieniešus. Kas viņš tāds bija?

—       Žēlīgā gaišība! Viņš nebija šejienietis. Nekad mūžā neesmu viņu ne acīs redzējis.

—   Un viņš karājās pie ķēdes? Galu meklēja, vai?

—       Ar jūsu žēlīgu atļauju, tas patiešām bija brīnums, gaišība. Galva viņam karājās atpakaļ — re, šitāl

Stāstītājs pagriezās sāniski pret karieti un atliecās atpakaļ, ļaudams galvai karāties ar seju pret debesīm, tad atkal iztaisnojās un, cepuri rokās burzīdams, paklanījās.

—   Kāds viņš izskatījās?

—       Baltāks par melderi, jūsu gaišība. Viscaur putekļains, balts kā spoks un garš kā spoks!

šis apraksts atstāja milzīgu iespaidu uz mazo pulciņu, tomēr visu klātesošo skatieni, cits citu nemeklēdami, bija pievērsti marķīza kungam. Varbūt tādēļ, lai redzētu, vai šāds spoks nav uz viņa sirdsapziņas.

—       Neko teikt, esi gan labi rīkojies, — noteica marķīzs, par laimi, nesatricināmā mierā, ko šāds zemes tārps acīmredzot nespēja iedragāt, — redzēji zagli zem manas karietes un nepapūlējies ne muti atvērt. Tpū! Lai viņš iet, Gabēla kungs!

Gabēla kungs bija pasta kariešu pārzinis un kaut kādu nodokļu iekasētājs vienā personā; viņš bija pakalpīgi izsteidzies ārā, lai palīdzētu nopratināšanā, un turēja nopratināmo aiz piedurknes kā oficiāla amatpersona.

—   Fū! Vari iet! — uzsauca Gabēla kungs.

—       Aizturiet to svešinieku, ja viņš te, ciematā, meklē naktsmājas, un noskaidrojiet, kas viņam aiz ādas, Gabēl.

—       Jūtos pagodināts, ka varu pildīt jūsu rīkojumus, kungs.

—       Vai tas vīrs aizbēga prom?… Kur tas sasodītais zellis palika?

Sasodītais zellis jau kopā ar pulciņu izredzēto tupēja gandrīz zem karietes un ar savu zilo cepuri rādīja uz

ķēdi tās apakšā. Pulciņš citu izredzēto bez liekas gudrošanas izvilka viņu ārā un aizelsušos nostādīja marķīza kunga priekšā.

—  Vai tas vīrs aizbēga, stulbeni, kad mēs apstājāmies, lai uzliktu bremzi?

—  Jūsu gaišība, viņš pa galvu pa kaklu metās lejā no kalna, tīri kā upē lēkdams.

—   Ievērojiet to, Gabēl. Braucami

Tie daži, kas pētīja ķēdi, joprojām tupēja starp riteņiem, saspiedušies bariņā kā aitas, un, kad riteņi piepeši sāka griezties, tiem tik tikko laimējās izglābties; labi, ka glābjami bija tikai kauli un āda — ja mantas būtu vairāk, iznākums varētu būt bēdīgāks.

Kariete strauji izbrauca no ciemata, bet tālāk ceļš veda kalnup un tās skrējiens drīz pierima. Pamazām zirgi sāka iet un kariete šūpodamās un kratīdamās lēni brauca augšup, daudzu tīkamu vasaras vakara smaržu pavadīta. Vedēji, kuriem tagad fūriju vietā gar galvām riņķoja pamatīgs sīku knišļu mākonis, nesteidzīgi saritināja pātagas; sulainis soļoja zirgiem līdzās; vēstnesis bija pazudis skatienam vakara krēslā, taču viņa zirgu pakavi arī iztālēm bija labi sadzirdami.

Kalna galā atradās neliela kapsēta, pār kuru pacēlās krusts ar jaunu, lielu Pestītāja tēlu; tā bija primitīva koka figūra, ko darinājis kāds nepieredzējis lauku meistars, taču viņš bija veidojis šo tēlu, vadoties no dzīves — varbūt pat no savējās, jo krustā sistā stāvs bija ārkārtīgi vājš un izdēdējis.

Pie šī drūmā simbola — šī liecinieka postam, kas kļuva jo dienas jo lielāks, bet vēl nebija sasniedzis savu virsotni, — ceļos nometusies, tupēja kāda sieviete. Karietei tuvojoties, viņa ātri piecēlās un piesteidzās tai klāt.

—   Tas esat jūs, kungs! Kungs, man ir lūgums!

Ar nepacietīgu izsaucienu, tomēr nemainīgu sejas izteiksmi kungs paskatījās pa karietes logu.

—   Nu, kas tad ir? Ko vajag? Mūžīgi lūgumi un lūgumi!

—  Jūsu gaišībai Žēlīgā Dieva vārdā! Mans vīrs, mežsargs …

—   Nu, kas tad ir ar jūsu vīru, mežsargu? Jums vienmēr visiem viens un tas pats. Nevar kaut ko samaksāt?

—  Viņš ir visu samaksājis, gaišība. Viņš ir miris.

—   Ak tā! Nu, ja miris, tad miris. Vai tad es varu viņu piecelt no miroņiem?

—   Ak nē jel, jūsu gaišībai Bet viņš guļ šeit, zem plānas, kailas velēnas.

—   Nu un tad?

—   Jūsu gaišība, šeit ir tik daudz tādu plānu, kailu velēnu!

—   Nu, bet tālāk, tālāki

Sieviete izskatījās veca, kaut gan patiesībā bija vēl pavisam jauna. Viņas izturēšanās pauda dziļas ciešanas: brīžiem viņa izmisīgi sažņaudza dzīslotās, mezglainās rokas, brīžiem maigi un glāstoši pieskārās pie karietes durvīm, it kā tās būtu dzīva cilvēka krūtis un spētu sajust šo lūdzošo pieskārienu.

—   Jūsu gaišība, uzklausiet mani! Uzklausiet manu lūgumu! Mans vīrs mira no trūkuma … tik daudzi mirst no trūkuma, tik daudzi vēl mirs no trūkuma!

—   Nu, un kas tad ir? Vai tad es viņus varu pabarot?

—   To zina tikai Dievs, jūsu gaišība, bet es to neprasu. Man ir tikai viens lūgums — lai uz mana vīra kapa tiktu uzlikts kāds nieka akmens vai koka dēlītis ar vārdu — lai var redzēt, kur viņš guļ! Citādi šo vietu ātri aizmirsīs un, kad trūkums aizsauks arī mani, to vairs neatradīs, un tad mani apraks zem citas kailas velēnas. Jūsu gaišība, to ir tik daudz, to kļūst arvien vairāk, jo trūkums paņem vienu aiz otra. Gaišība! Gaišība!

Sulainis atstūma viņu no karietes durvīm, kariete aši sāka ripot, vedēji pasteidzināja zirgus, un sieviete palika tālu aizmugurē; marķīza kungs, atkal jau fūriju pavadīts, strauji tuvojās savai pilij, no kuras viņu šķīra vairs tikai pāris jūdžu.

Vasaras vakara saldās smaržas apņēma viņu no visām pusēm un, tāpat kā lietus, neizvēloties un nešķirojot apņēma arī noputējušos, skrandainos, izmocītos cilvēkus pie netālās strūklakas, kur ceļa strādnieks ar savas zilās cepures palīdzību — bez tās viņš nespēja neko — joprojām stāstīja par redzēto vīru, kurš izskatījies kā spoks, un bija gatavs stāstīt tik ilgi, cik ilgi vien pārējie spētu klausīties. Mūžīgi viņi tomēr klausīties nespēja, tāpēc pamazām cits aiz cita nozuda, un mazajos lodziņos iezibējās gaismas; kad lodziņi atkal satumsa un debesīs atmirdzēja arvien vairāk zvaigžņu, šķita, ka šīs gaismas ir nevis apdzisušas, bet gan uzlidojušas debesīs.

Tobrīd marķīza kungs jau atradās pie lielas, augstas mājas, ko apņēma stalti koki, un to melno ēnu pāršķēla

spoža lāpas gaisma, līdzko kariete apstājās pie pils durvīm, kas tika plaši atvērtas atbraucējam.

— Vai Šarla kungs, kuru es gaidu, ir jau ieradies no Anglijas? .— Nē, jūsu gaišība, vēl nav.

IX NODAĻA

Gorgonas galva.

Sī marķīza kunga pils bija masīva, smagnēja ēka, kuras priekšā pletās plašs akmens pagalms, un terasē pie parādes durvīm sastapās divi akmens kāpņu posmi. Kurp vien skaties, visur akmens un akmens: smagas akmens balustrādes, akmens vāzes, akmens puķes, akmens cilvēku sejas un akmens lauvu galvas. Itin kā toreiz, pirms diviem gadsimtiem, kad šis nams tika uzcelts, to būtu uzlūkojusi Gorgonas galva.

Izkāpis no karietes, marķīza kungs sulaiņa nestas lāpas pavadībā devās augšup pa platajiem, zemajiem pakāpieniem, bet aizmugurē gaismas iztraucētā pūce uz kokos ieslēpto staļļu jumta izkliedza skaļu protesta brēcienu. Visur citur valdīja pilnīgs miers, un lāpa, ko nesa augšā pa kāpnēm, kā arī otra lāpa, kas apgaismoja lielās durvis, dega tā, it kā atrastos slēgtā telpā, nevis zem klajām nakts debesīm. Pūces brēciens bija vienīgā skaņa šai klusumā, ja neņem vērā ūdens šalkoņu strūklakas akmens baseinā, jo šī bija tāda nakts, kas mēdz stundām ilgi aizturēt elpu, tad dziļi un smagi nopūsties un atkal labu brīdi neelpot nemaz.

Lielās durvis aizcirzdamās nodārdēja, un marķīza kungs devās cauri drūma izskata priekštelpai, ko greznoja seni medību rīki — šķēpi, zobeni, naži; vēl drūmāku to darīja smagās jājainpātagas un nūjas, kuru smagumu bija izbaudījis ne viens vien tagad jau nāves atpestīts zemnieks, kad viņa kungs nebija labā prātā.

Pagājis garām lielākajām istabām, kas bija tumšas un uz nakti aizslēgtas, marķīza kungs, iedams aiz sava lāpu nesēja, uzkāpa pa kāpnēm augšstāva gaitenī un apstājās pie kādām durvīm. Kad tās bija atvērtas, viņš iesoļoja savos privātajos apartamentos, kas sastāvēja no trim istabām — guļamistabas un vēl divām telpām. Te bija augsti, velvēti griesti, vēsas grīdas bez paklājiem, lieli trijkāji kamīnos, kuros ziemā kurināja malku, un dažādas citas greznības izpausmes, kas nepieciešamas marķīza kunga stāvoklim greznību mīlošā zemē un laikmetā. Te valdīja krāšņi smagnējais Luija Četrpadsmitā stils — runa ir par priekšpēdējo Luiju* no diženās dzimtas, kurai vajadzēja turpināties mūžīgi, — tomēr daudzi priekšmeti, kas attiecās uz senākām lappusēm Francijas vēsturē, viesa šai stilā jūtamu dažādību.

Trešajā istabā bija uzklāts vakariņu galds divām personām; šī istaba bija apaļa un atradās vienā no pils četriem torņiem. Neliela istaba augstiem griestiem un līdz galam atvērtu logu, ko aizsedza žalūzijas; tādējādi nakts ainava veidojās no līmeniskām tumsas svītrām, kas mijās ar platām akmens krāsas spraišļu joslām.

—  Man teica, ka mans brāļadēls vēl neesot ieradies, — sacīja marķīzs, pametis skatienu uz vakariņu galdu.

Nē, neesot vis, bet viņu esot gaidījuši ierodamies kopā ar marķīza kungu.

—   Ak tā! Diez vai viņš šovakar vairs atbrauks, tomēr atstājiet uz galda visu, kā ir. Es nākšu pēc stundas ceturkšņa.

Pēc piecpadsmit minūtēm marķīza kungs nāca un sēdās viens pie bagātīga, izsmalcinātā vakariņu galda. Viņa krēsls atradās pretī logam; viņš nupat bija izēdis zupu un dzīrās celt pie lūpām bordo vīna.glāzi, taču piepeši nolika to atpakaļ uz galda.

—   Kas tad tas? — viņš rāmi jautāja, vērīgi lūkodamies uz līmeniskajām melnās un akmens krāsas svītrām.

—   Kas, jūsu gaišība? Kur?

—   Ārpusē, aiz žalūzijām. Atver tās vaļā!

Rīkojums tika izpildīts.

—  Nu, kas tur ir?

—  Nekā nav, jūsu gaišība. Koki un melna tumsa, vairāk nekā.

Sulainis, kurš to teica, bija plati atdarījis žalūzijas, palūkojies ārā mēmajā tumsā un tagad stāvēja ar muguru pret logu, gaidīdams nākamos rīkojumus.

—   Labi, — noteica viņa nesatricināmais pavēlnieks. — Taisi cieti

Arī tas tika izpildīts, un marķīzs turpināja ēšanu. Viņš bija jau pa pusei paēdis, kad roka ar glāzi atkal palika pusceļā, jo netālu atskanēja riteņu troksnis. Tas strauji tuvojās un apklusa tieši pils priekšā.

—   Pajautā, kas tur atbraucisl

Atbraucis marķīza kunga brājadēls. Viņš esot braucis dažas jūdzes aiz marķīza karietes. Attālums starp viņiem strauji samazinājies, tomēr panākt marķīzu ceļā neesot izdevies. Pasta kariešu stacijā viņš uzzinājis, ka marķīzs joprojām esot viņam priekšā.

Lai pasakot atbraucējam, ka vakariņas ir galdā, un lai lūdzot viņu nākt iekšā.

Pēc īsa brīža atbraucējs ienāca istabā. Anglijā šo cilvēku pazina ar Sarla Dārneja vārdu.

Marķīzs sagaidīja viņu ar laipnu pieklājību, taču rokas spiedieni izpalika.

—       Vai jūs aizbraucāt no Parīzes vakar? — jaunais cilvēks apjautājās marķīzam, apsēzdamies pie galda.

—  Vakar. Un tu?

—   Es braucu taisnā ce]ā.

—   No Londonas?

—  Jā.

—       Tas tev prasīja ilgu laiku, — smaidīdams atzīmēja marķīzs.

—   Gluži otrādi — es devos šurp taisnā ceļā.

—       Atvaino! Es nerunāju par pašu ceļojumu, bet par gatavošanos ceļam.

—       Alani aizkavēja… — brāļadēls vilcinājās ar atbildi, — dažādas darīšanas.

—   Protams, protams, — atteica laipnais tēvocis.

Kamēr tuvumā uzturējās sulainis, viņi vairāk neko nerunāja. Kad galdā parādījās kafija un abi radinieki palika divatā, brāļadēls, skatīdamies tēvocim sejā, kura atgādināja skaistu masku, un sastapdams viņa skatienu, uzsāka sarunu.

—       Manas ierašanās iemeslu jūs droši vien nojaušat — tas ir tas pats, kas aizveda mani projām. Tas mani ieveda lielās un neparedzētās briesmās, taču mans mērķis ir svēts, un, ja tas būtu ievedis mani nāvē, tad pat beidzamajos mirkļos dotu man dūšu un spēku!

—       Kāpēc tad nāvē, — iebilda tēvocis, — par nāvi nu gan nevajag runāt!

—       Ja tas mani būtu novedis par mata tiesu no nāves,— turpināja brāļadēls, — es ļoti šaubos, vai jūs būtu mēģinājis man palīdzēt.

Bedrītes abās deguna pusēs itin kā padziļinājās, un glītās, taisnās līnijas cietsirdīgajā sejā pastiepās garākas, piešķirot tai visai draudīgu izteiksmi; tēvocis protestēdams pacēla roku, taču šis žests bija nepārprotama ārējās pieklājības forma un nevienu nepārliecināja.

—  Jā gan, tā man patiešām liekas, — turpināja brāļadēls, — un vēl man liekas, ka jūs esat prasmīgi pacenties piešķirt vēl aizdomīgāku izskatu jau tā aizdomīgajiem arējiem apstākļiem, ar kuriem es biju saistīts.

—  Ak nē, nepavisam! — laipni iebilda tēvocis.

—   Taču jebkurā gadījumā man ir skaidrs, — teica brāļadēls, raudzīdamies marķīzā ar dziļu neuzticību, — ka jūs bijāt iecerējis apturēt mani jebkādiem līdzekļiem un līdzekļu izvēlē nekautrētos ne no kā.

—   Bet es taču tev, draugs, to jau reiz teicu, — tēvocis atbildēja, abām iedobītēm virs nāsīm spēcīgi pulsējot.

—  Esi nu tik laipns un atceries, ka es tev jau sen to teicu.

—  Atceros.

—   Pateicos! — marķīzs sacīja ar izsmalcinātu laipnību. Viņa balss šķita brīdi kavējamies gaisā gluži kā mūzikas instrumenta skaņa.

—  Jā, patiesi, mans kungs, — brāļadēls runāja tālāk,

—  es esmu pārliecināts, ka tā reizē bijusi mana veiksme un jūsu neveiksme, ja es te, Francijā, esmu paglābies no cietuma.

—   E6 tevi lāgā nesaprotu, — atteica tēvocis, malkodams kafiju. — Vai drīkstu lūgt tuvākus paskaidrojumus?

—   Esmu pārliecināts: ja pret jums nebūtu vērsusies galma nelabvēlība, šis mākonis, kas jau gadiem aptumšo jūsu dzīvi, tad jūs ar slepenu pavēli būtu mani uz daudziem gadiem iesprostojis kādā drošā cietoksnī.

—   Tas ir iespējams, — ar apskaužamu mieru atbildēja tēvocis. — Dzimtas goda dēļ es varētu saņemties un sagādāt tev šādas neērtības. Neņem ļaunā!

—   Es nojaušu, ka aizvakardienas pieņemšana, man par laimi, arī šoreiz bijusi vēsa, — piemetināja brāļadēls.

—   Es gan neteiktu «par laimi», mans draugs, — ar izsmalcinātu laipnību atteica tēvocis. — Es par to nejustos tik drošs. Izdevība daudz ko pārdomāt, turklāt vientulības apstākļos, varbūt krietni labvēlīgāk ietekmētu tavu likteni, nekā tu centies to ietekmēt pats. Taču par to nav nozīmes runāt. Tev taisnība, es tiešām nebaudu labvēlību. Sie sīkie labošanas līdzekļi, šī laipnā palīdzība dzimtas godam un varenībai, šie niecīgie pakalpojumi, kas varētu tev sagādāt tādas neērtības, šodien iegūstami tikai ar kukuļiem un lūgšanos. Cik daudzi pēc tiem cenšas, bet cik maz no visiem tos saņem! Agrāk tā nebija… bet Francija arī šai ziņā ir krietni slīdējusi uz leju. Mūsu nesenie priekšteči bija lēmēji par apkārtējo zemes rāpuļu dzīvību un nāvi. Cik viņu no šīs pašas istabas nav aizvesti taisni uz karātavām, un blakusistabā (manā guļamistabā), cik man zināms, viens zellis tika uz vietas nodurts, jo atļāvās izteikt nekaunīgas bažas par savas meitas godu — iedomājies, sauasl Mēs esam zaudējuši daudzas privilēģijas, dzīvē ielauzusies jauna filozofija, un sava stāvokļa noturēšana mums var sagādāt (es vēl nesaku «sagādās», bet «var sagādāt») visai jūtamas neērtības. Bēdīgi, pavisam bēdīgi!

Marķīzs paņēma mazu šķipsniņu tabakas un papurināja galvu; šai elegantajā žestā viņš ielika tik daudz izmisuma, cik uzskatīja par piedienīgu veltīt valstij, kurā joprojām mājo viņš un kurai tādēļ vēl nav zudušas cerības uz atdzimšanu.

—   Mēs gan šajos, gan agrākajos laikos tik lieliski esam noturējuši savu stāvokli, — drūmi noteica brāļadēls, — ka mūsu dzimtas vārds, šķiet, kļuvis nīstamākais no visiem vārdiem Francijā.

—   Cerēsim, ka tā ir, — atbildēja tēvocis. — Zemo naids pret augstajiem ir neapzināta godināšanas izpausme.

—   Visā šai plašajā apvidū es neesmu redzējis nevienu seju, — brāļadēls tādā pašā tonī turpināja, — kas uzlūkotu mani ar godbijību, ja par godbijību neuzskata bailes un verdzisku pakļaušanos.

—   Tas ir glaimojošs apliecinājums mūsu dzimtas varenībai, — noteica marķīzs, — un mēs to esam iemantojuši, uzturēdami šo varenību tieši līdzšinējā kārtā. Ha! — Un, paņēmis vēl vienu mazu tabakas šķipsniņu, viņš nevērīgi pārsvieda vienu kāju pār otru.

Taču tajā brīdi, kad brāļadēls domīgu un nomāktu izskatu atspieda elkoni pret galdu un aizsedza acis ar plaukstu, glītā maska iesāņus pameta uz viņu krietni vērīgāku, skarbāku un naidīgāku skatienu, nekā varētu sagaidīt no cilvēka ar tik uzsvērti vienaldzīgu ārieni.

—   Dūre — tā ir vienīgā filozofija, kas spējīga pastāvēt. Tikai goddevība, ko rada bailes un pakļautība, var noturēt šos suņus savā vietā, manā draugs, — piebilda marķīzs, — un noturēs arī, kamēr vien šī nama jumts pletīsies mums virs galvas un aizsegs debesisl

Iespējams, ka tas nebija nemaz tik ilgs laiks, kā marķīzs iedomājās. Ja tovakar viņam kāds būtu parādījis,

kāda izskatīsies ši pils tin vēl piecdesmit citas, līdzīgas ilis pēc pavisam nedaudziem gadiem, diez vai viņš starp aisajām melno nodeguļu un drupu kaudzēm būtu spējis sazīmēt savējo. Un šis jumts, ko viņš cildināja ar tādu pārliecību, — viņš varbūt uzzinātu, ka daudziem tas aizsegs debesis pavisam citādā nozīmē — tiem neskaitāmajiem līķiem, kuros simttūkstoš muskešu stobri būs satrickuši lodes, kas lietas no šī jumta gabaliem.

—   Taču pagaidām, — sacīja marķīzs, — ja tu nerūpējies par dzimtas godu un labklājību, tad to darīšu es. Bet tu, jādomā, esi noguris. Vai pārtrauksim šo apspriedi līdz nākamai dienai?

—  Vēl vienu brīdil

—   Kaut vai stundu, ja vēlies.

—   Mēs esam darījuši daudz Jauna, — teica brāļadēls, — un tagad plūcam ļaunuma augļus.

—  Mēs esam darījuši ļaunu? — atkārtoja marķīzs ar vaicājošu smaidu, vispirms norādīdams uz brāļadēlu un pēc tam pats uz sevi.

—   Mūsu dzimta, mūsu godājamā dzimta, kuras gods mums abiem tik ļoti svarīgs — tikai katram citādā veidā. Pat mana tēva laikā mēs nodarījām bezgala daudz ļaunuma, kaitēdami ikvienam, kurš nostājās starp mums un mūsu izpriecām, vienalga, kas tas būtu. Bet kāpēc runāt par mana tēva laiku, ja tas tikpat labi bija arī jūsu laiks? Vai tad var nošķirt tēva dvīņubrāli, mantinieku un pēcteci, no viņa paša?

—   Nāve to ir izdarījusi, — teica marķīzs.

—   Un piesaistījusi mani tādai iekārtai, kas man šķiet baismīga; es jūtos atbildīgs par to un tomēr bezspēcīgs tās priekšā, kad cenšos izpildīt pēdējo lūgumu, kas atskanēja no manas mīļotās mātes lūpām un izpaudās viņas skatienā: būt žēlsirdīgam, izlīdzināt pārestības; jūtos bezspēcīgs un nelaimīgs, velti meklējot palīdzību un atbalstu.

—  Ja tu to meklē pie manis, brāļadēl, — atteica marķīzs, izstiepdams rādītājpirkstu pret viņa krūtīm (šobrīd abi stāvēja viens otram pretī pie kamīna), — tad vari būt drošs, ka vienmēr to meklēsi veltīgi.

Viņš stāvēja ar tabakdozi rokā, mierīgi lūkodamies brāļadēlā, un ikviena smalkā, taisnā līnija šai bālajā, gludajā sejā bija modri saspringusi un pauda cietsirdīgu izmanību.

129

Viņš vēlreiz piedūra pirkstu brāļadēlam pie krūtīm — gluži tā, it kā pirksta vietā būtu zobena smaile, ko viņš

6-734

ar izsmalcinātu kustību iedurtu pretiniekam sirdi, — un teica:

—   Mans draugs, es līdz pat nāves stundai atbalstīšu to iekārtu, kurā esmu dzīvojis.

To teikdams, viņš paņēma pirkstos pēdējo tabakas šķipsniņu un ielika dozi sev kabatā.

—   Gudrāk ir dzīvot saprātīgi, — viņš piebilda, paņēmis no galda mazu zvaniņu un pašķindinājis, — un pieņemt par dabisku to, ko liktenis devis. Bet es redzu, ka tu esi pazudis cilvēks, Sarla kungs.

—   Zudis man ir šis īpašums, un zudusi man ir Francija, — skumji atbildēja brāļadēls. — Es atsakos no tiem.

—  Vai tad tie abi pieder tev, ka vari no tiem atteikties? Francija varbūt jā, bet īpašums? Tas gan nav neko lielu vērts, bet vai tad tas jau ir tavs?

—   Tādas pretenzijas es nebiju domājis izvirzīt. Bet, ja tas no jūsu rokām nonāktu manējās, teiksim, kaut vai rīt…

—   Esmu pietiekami iedomīgs, lai ceretu, ka tas tomēr nenotiks.

—  … vai pēc divdesmit gadiem …

—   Nu tu man glaimo, — sacīja marķīzs, — tomēr šāda varbūtība man ir vairāk pa prātam.

—   …es no tā atteiktos un dzīvotu pavisam citādi un citā vietā. Es to pat neuzskatītu par zaudējumu. Te taču valda viens vienīgs posts, nabadzība un bezcerībai

—   Ha! — izmeta marķīzs, pārlaizdams skatienu greznajai istabai.

—  Jā, protams, šeit iekšā acij ir patīkami kavēties, taču, paskatoties uz šo apkaimi gaišā dienā zem klajām debesīm, man šķiet, ka es redzu grūstošu nelaimes kalnu, kas sakrājies no izšķērdības, nemākulības, izspiešanas, parādiem, ķīlām, spaidiem, bada, nabadzības un ciešanām!

—   Ha! — marķīzs atkal pašapmierināti izmeta.

—  Ja tas reiz kļūs mans, es to nodošu tādās rokās, kuras pratīs to pamazām atbrīvot (ja vien tas iespējams) no šī posta smaguma, kas to nospiež, lai tie nožēlojamie, kuri tam piesaistīti un novesti līdz pacietības galējai robežai, vairs nākotnē netiktu lemti tādām ciešanām, — taču man tas nepiederēs. Šo īpašumu, tāpat kā visu zemi, nomāc smags lāsts.

—   Un ko tad tu pats? — jautāja tēvocis. — Atvaino manu ziņkārību, bet vai tu šajos jaunās filozofijas apstākļos arī vēl domā dzīvot?

—   Lai dzīvotu, man jādara tas pats, kas drīzumā varbūt būs jādara visiem maniem tautiešiem, ari dižciltīgajiem, — jāstrādā.

—   Piemēram, Anglijā?

—  Jā. Tur dzīvojot, es nekādi nevaru apdraudēt savas dzimtas godu. Nevienā citā zemē dzimtas vārds manis dēļ nevar ciest, jo nevienā citā zemē es šo vārdu nenēsāju.

Pēc zvaniņa pašķindināšanas blakus esošajā guļamistabā bija iedegusies gaisma. Tagad pa atvērtajām durvīm tā mirdzēja pilnā spožumā. Marķīzs pameta skatienu uz to pusi un nogaidīja, līdz sulaiņa soļi attālinājās.

—   Spēcīgi gan tevi pievelk šī Anglija, ņemot vērā, ka tev tur nav diez ko spoži klājies, — viņš ar smaidu piebilda, pievērsdams brāļadēlam savu nesatricināmi mierīgo seju.

—   Es jau teicu, ka par to, kā man tur klājies, droši vien jāpateicas jums. Visādā citā ziņā šī zeme ir mans patvērums.

—   Sie plātīgie angļi apgalvo, ka tā esot patvērums daudziem. Varbūt tu pazīsti vēl vienu savu tautieti, kas tur apmeties? Kādu ārstu?

—   Pazīstu.

—   Ar meitu?

—  Jā.

—   Nūja, — novilka marķizs. — Tu esi noguris. Ar labu naktil

Kad viņš ar izsmalcinātu laipnību paklanījās pret brāļadēlu, sma-idošajā sejā pavīdēja kaut kas slepens un neizteikts: ari pēdējie vārdi izskanēja ar tādu kā noslēpumainības pieskaņu, kas jauno cilvēku manāmi pārsteidza. Šaurās, taisnās līnijas ap acīm, plānā, taisnā mutes svītra un iedobes abās deguna pusēs šai brīdī pauda tik dzēlīgu izsmieklu, ka piešķīra sejai gandrīz velnišķīgu izskatu.

—  Jā, — marķīzs atkārtoja. — Ārsts ar meitu. Jā. Tā iesākas jaunā filozofija! Tu esi noguris. Ar labu nakti!

Veltīgi būtu bijis mēģināt kaut ko izlasīt šajā neizdibināmajā sejā — tikpat labi varētu meklēt atbildi kādā no akmens sejām pils pagalmā. Veltīgi brāļadēls, iedams uz durvīm, vēl skatījās tēvocī.

i»

131

—   Ar labu naktil — atkārtoja marķīzs. — Rīt no rīta man atkal būs laime tevi redzēt. Saldu dusul Ņemiet sveci

un pavadiet manu brāļadēla kungu uz viņa istabul… Un ar to pašu sveci sadedziniet viņu gultā, ja gribat, — viņš sevī piemetināja, tad vēlreiz paskandināja mazo zvaniņu, lai ataicinātu uz guļamistabu savu sulaini.

Kad sulainis bija atnācis un atkal aizgājis, marķīza kungs savā ērtajā naktstērpā vēl brīdi pastaigājās turp un atpakaļ pa istabu, lai šai klusajā, karstajā vakarā labāk varētu aizmigt. Mīkstajās čībās ieautās kājas slīdēja pa grīdu bez skaņas, un marķīzs mazliet atgādināja izmanīgu tīģeri: viņa izskats pat atsauca atmiņā ļauno pasaku burvi, kurš laiku pa laikam pārvēršas te par marķīzu, te par tīģeri, un šķita, ka kuru katru brīdi atkal notiks kārtējā pārvērtība.

Viņš slīdēja no savas krāšņās guļamistabas viena gala uz otru, un viņa acu priekšā negribot uznira šīsdienas brauciena ainas: smagā vilkšanās augšup kalnā, rietošā saule, lejupbrauciens, dzirnavas, cietums uz klints, mazais ciemats ieplakā, zemnieki pie strūklakas un ceļa strādnieks ar zilo cepuri, kurš rādīja uz ķēdi zem karietes. Šī primitīvā strūklaka atsauca atmiņā Parīzes strūklaku, mazo vīstokli, kas gulēja tai līdzās, sievietes, kas bija noliekušās pār to, un garo vīru, kurš, rokas pacēlis, kliedza: «Beigts!»

— Nu esmu pietiekami atvēsinājies, — marķīza kungs noteica, — un varu likties gulēt.

Un, atstājis uz kamīna malas degam tikai vienu sveci, viņš nolaida ap gultu plānos, puscaurspīdīgos aizkarus un, jau laizdamies miegā, šķita dzirdam, kā nakts pārtrauc savu klusumu ar dziļu nopūtu.

Akmens sejas uz pils ārsienām trīs garas stundas stingi vērās nakts melnumā, trīs garas stundas zirgi staļļos grabināja savas redeles, suņi rēja un pūce kaisīja gaisā savas klaigas, kas nepavisam nelīdzinājās dzejnieku tradicionāli apdziedātajam pūces kliedzienam. Taču šie ietiepīgie Jaudis reti mēdz aprakstīt pasauli tādu, kāda tā patiešām ir.

Trīs garas stundas gan lauvu, gan cilvēku akmens sejas ap pili stingi raudzījās tumsā. Melna nakts pletās pār visu apkārtni, akla tumsa darīja vēl mēmākus jau tā mēmos ceļus, virs kuriem vairs nekūpēja dienas putekļi. Mazās kapsētas daudzās kailās velēnas bija saplūdušas vienā_ melnā masā, krustā sistā tēls kļuvis neredzams, it kā butu nokāpis un aizgājis projām. Ciematā ciešā miegā gulēja gan nodokļu vācēji, gan nodokļu maksātāji. Varbūt tie sapņoja par dzīrēm, kā daždien mēdz sapņot izsalkušie, varbūt par mieru un atpūtu, kā daždien nomocīti vergi un nodzīti vērši, — bet, pats galvenais, ciemata ļaudis gulēja ciešā dusā, kurā baudīja sātu un brīvību.

Trīs garas stundas ūdens tecēja neredzams un nedzirdams gan "ciemata, gan pils strūklakā un aizvirmoja nebūtībā kā lāses no Laika avota. Tad pelēkais ūdens gan vienā, gan otrā vietā sāka spokaini spīguļot pirmajā ausmas svīdumā, un pils akmens seju acis pamazām atvērās.

Kļuva arvien gaišāks, līdz beidzot kluso koku galotnes aizskāra saules stari un zeltains mirdzums izlija pār kalnu. Saullēkta kvēlē pils strūklakas ūdens šķita pārvēršamies asinīs, un akmens sejas pārklājās ar purpursārtu gaismu. Putnu rīta sveicieni skanēja dzidri un skaļi, un uz laikazoba saēstās palodzes pie marķīza kunga guļamistabas loga kāds sīks putniņš ar pilnu krūti dziedāja savu visskaņāko dziesmu. Tuvākā akmens seja šķita par to bezgala izbrīnījusies un godbijīgi klausījās viņā pavērtu muti un atkārušos apakšžokli.

Kad saule bija uzlēkusi, ciematā sākās rosība. Divviru lodziņi atvērās, ļodzīgās durvis tika atbultētas, cilvēki nāca ārā, drebinādamies rīta dzestrumā. Sākās ciema ļaužu parastā, smagā darbadiena, kurā maz bija vieglāku brīžu. Daži devās uz aku, citi uz tīrumiem; daži raka zemi, citi gādāja par trūcīgo ganāmpulku un veda izkāmējušās govis uz niecīgajiem zāles laukumiem ceļa malā. Dažs iegāja baznīcā, cits nometās ceļos turpat pie kapsētas krusta, bet viņa govs lūgšanu pavadībā centās tā pakājē starp nezālēm sagramstīt sev kaut cik ciešamas brokastis.

Pils modās vēlāk, kā jau pieklājās šādai lepnai mītnei, un dzīvība tajā atgriezās pakāpeniski un noteiktā kārtībā. Vispirms vientuļie medību šķēpi un naži iekvēlojās sarkani kā vecos laikos, brīdi vēlāk tie spilgti atmirdzēja lecošās saules staros; atvērās durvis un logi, zirgi staļļos pagrieza galvas pret durvīm, pa kurām plūda iekšā gaisma un rīta svaigums, lapas mirgoja un šalca pie aizrestotajiem logiem, suņi rāvās uz priekšu, no visa spēka nostiepdami ķēdes un nepacietībā gaidīdami, kad tos palaidīs vaļā.

Visi šie daudzie sīkumi bija daļa no ierastās ikdienas, no rīta cēliena. Bet tā taču nebija ikdiena — pils lielā zvana skaņas, augšup lejup skrejošie sulaiņi, steiga un

kņada uz terases, smagie, dimdošie soļi gan te, gan tur, gan visās malās, steigšus apseglotie zirgi, kas auļoja kaut kur projām'

Kāds vējš gan aizpūta šo drudžaino satraukumu pie iesirmā ceļa strādnieka, kurš jau strādāja kalna galā aiz ciemata, nolicis tuvumā aizsaini ar dienas uzturu — tik siku un vieglu, ka uz bruģakmeņu kaudzes tas nelikās putna knābiena vērts? Vai kāds vīterotājs no pils dārza būtu aiznesis pasaulē negaidītu vēsti un ceļā to pa druskai izkaisījis kā daždien sēklas vai graudus? Kas zina, kā tas notika, bet ceļa strādnieks piepeši izslējās un metās skriet, kā no nāves bēgdams, prom pa putekļaino, jau labi sakarsušo lielceļu un apstājās tikai tad, kad bija sasniedzis strūklaku ciemata vidū.

Pie tās, klusi sačukstēdamies, pulcējās visi ciemata iedzīvotāji, un vienīgās izjūtas, ko varēja lasīt to nomāktajās sejās, bija drūma ziņkāre un pārsteigums. Laukā izvestās govis, kas steigšus bija atrautas šurp un piesietas, kur un kā pagadās, stāvēja kā apstulbušas vai arī nogūlās zemē gremot to pašu nieku, ko sagramstījušas īsās pastaigas laikā un kas visai trūcīgi atalgoja to pūliņus. Daži pils kalpotāji, daži pasta kariešu stacijas ierēdņi un visi atbildīgie nodokļu iekasētāji vairāk vai mazāk apbruņoti bija bezmērķīgi sadrūzmējušies otrā ieliņas pusē un, šķiet, īsti nesaprata, kas viņiem darāms. Ceļa strādnieks jau bija iespiedies pārdesmit izredzētu draugu vidū un sita sev pa krūtīm ar zilo cepuri. Ko tas viss nozīmēja, un ko nozīmēja tas, ka Gabēla kungs zibenīgi uzlēca zirgā kādam sulainim aiz muguras un abi lielā ātrumā (kaut gan zirgam bija jānes dubulta nasta) aizauļoja prom gluži kā vācu balādē par Leonoru?*

Tas nozīmēja, ka pilī kopš aizvadītās nakts kļuvis par vienu pārakmeņojušos seju vairāk.

Gorgona naktī atkal bija uzlūkojusi pili un piepulcinājusi savam akmens seju klāstam vēl vienu iecerēto — to, uz kuru bija gaidījusi jau divsimt gadu.

Sī seja gulēja marķīza kunga spilvenos. Tā izskatījās pēc glītas maskas, un tās vaibsti pauda, ka tā piepeši , pārsteigta, sadusmota un tad pārvērsta akmenī. Pārakmeņotajam augumam pašā sirdī bija iedurts nazis. Ap spalu tam bija aptīta papīra strēmele ar uzšvīkātiem vārdiem;

«Drāz pilnā ātrumā uz kapu. To tev novēl Zaks.»

X NODAĻA

Divi solījumi.

Pagāja mēneši, pagāja gads; misters Saris Dārnejs dzīvoja Anglijā un strādāja par franču valodas pasniedzēju, turklāt viņš labi pārzināja franču literatūru. Mūsu laikos viņš varētu būt profesors; tajos laikos viņš bija skolotājs. Misters Dārnejs strādāja ar jauniem cilvēkiem, kuriem pietika laika un intereses, lai mācītos visā pasaulē izplatītu valodu, un audzināja viņos izpratni par šīs valodas radītajām zinību un iztēles bagātībām. Turklāt viņš spēja par šiem tematiem rakstīt labā angļu valodā un tikpat nevainojami tulkot franču autoru sacerējumus. Sādu cilvēku tolaik nebija daudz: gan agrākie valdnieki, gan nākamie karaji par izglītību vēl domāja maz, un Telsona bankas dižciltīgie klienti vēl nebija zaudējuši savus lielos rēķinus un kļuvuši par pavāriem un galdniekiem. Būdams apdāvināts skolotājs, viņš prata darbu audzēkņiem padarīt gan patīkamu, gan noderīgu un, būdams meistarīgs tulkotājs, ielika savos tulkojumos krietni vairāk nekā valodas zināšanas vien; tādējādi jaunais misters Dārnejs drīz iemantoja plašu atzinību un atbalstu. Turklāt viņš labi pārzināja apstākļus savā tēvzemē, un tie izraisīja ļaudīs arvien lielāku interesi. Tā, pateicoties neatlaidībai un nepagurstošām darba spējām, viņš bija diezgan labi nodrošinājis savu dzīvi.

Apmezdamies Londonā, viņš nebūt netika gaidījis, ka tur līs zelta lietus vai cepeši paši lidos mutē — ar šādiem tukšiem sapņiem viņš tālu nebūtu ticis. Viņš bija sagatavojies strādāt, bija atradis darbu un darījis to pēc labākās sirdsapziņas. Tieši tur slēpās viņa panākumu atslēga.

Krietnu daļu no sava laika Dārnejs pavadīja Kembridžā, kur strādāja ar studentiem gluži kā iecietīgi uzlūkots kontrabandists, kurš, apgājis muitu, grieķu un latīņu valodu likumīgās kravas vietā piedāvā kreiso preci — Eiropas dzīvās valodas. Pārējo laiku viņš pavadīja Londonā.

Kopš tiem laikiem, kad Ēdenes dārzā valdīja mūžīga vasara, līdz šiem laikiem, kad grēcīgo ļaužu apdzīvotajos platuma grādos pa lielākai daļai valda ziema, vīrietim bijis lemts tiekties pēc sievietes mīlestības, un šis likteņa noliktais ceļš bija ejams arī Sarlam Dārnejam.

Viņš bija iemīlējis Lūsiju Manetu jau kopš tā brīža, kad nokļuva briesmās. Neviena skaņa viņam nelikās tik tīkama un dārga kā viņas līdzcietīgā balss tiesas zālē, neviena seja nešķita tik aizkustinoši daiļa kā šīs meitenes seja tai brīdī, kad viņš, jau kapa malā stāvēdams, bija lūkojies tajā. Taču viņš joprojām Lūsijai nebija teicis ne vārda par savām jūtām; kopš slepkavības vientuļajā pilī tālu aiz jūras un gariem, putekļainiem lielceļiem — dižajā akmens pilī, kas šobrīd vairs likās tikai tālīns sapnis, — bija aizritējis jau apaļš gads, un viņš joprojām ne ar pušplēstu vārdu nebija atklājis viņai savas sirds noslēpumu.

Tam bija savi iemesli, kurus viņš labi apzinājās. Bija atkal vasara, kad viņš, nule iebraucis no Kembridžas Londonā, iegriezās Soho rajona klusajā nostūrī, cerēdams tikties ar ārstu Manetu un atklāt tam savu noslēpumu. Bija vasaras pievakare, un viņš zināja, ka Lūsija kopā ar mis Prosu šai laikā mēdz iet pastaigāties.

Viņš sastapa ārstu sēžam atpūtas krēslā pie loga ar grāmatu rokās. Gadu gaitā vecajā vīrā bija atdzīvojusies agrākā enerģija, kas reiz bija palīdzējusi viņam izturēt uzveltās ciešanas, taču vienlaikus ari saasinājusi tās. Tagad ārsts bija darbīgs, mērķtiecīgs cilvēks ar stingru gribasspēku un rosīgu dabu. Atjaunotā enerģija gan reizēm izpaudās itin kā grūdienveidīgi un piepeši, tāpat kā sākumā bija noritējusi citu fizisko un garīgo spēju atgūšana, tomēr šādas lēkmes gadījās reti un kļuva arvien retākas.

Ārsts daudz lasīja un studēja, maz gulēja, viegli pacieta nogurumu un allaž bija možā prātā. Tādu viņu, ienākdams istabā, sastapa ari Saris Dārnejs; ārsts tūdaļ nolika malā grāmatu un sniedza viesim roku.

—  Sari Dārnej! Esmu priecīgs, jūs redzot. Mēs gaidījām jūs jau dienas trīs četras. Vakar šeit bija misters Straivers un Sidnijs Kārtons, un abi domāja, ka jums jau esot jābūt atpakaļ no Kembridžas.

—  Ļoti laipni, ka viņi izrāda tādu interesi par mani, — Dārnejs atbildēja, pauzdams zināmu vēsumu attiecībā uz pieminētajiem paziņām, taču izturēdamies ļoti sirsnīgi pret ārstu. — Mis Maneta …

—  Viņai klājas labi, — sacīja vecais vīrs, kad viesis sastomījās, — un jūsu ierašanās sagādās mums visiem prieku. Šobrīd viņa ir izgājusi saimniecības darīšanās, bet drīz vien būs mājās.

—      Dakter Manet, es zināju, ka viņas nebūs mājās. Apzināti izmantoju šo izdevību, lai aprunātos ar jums divatā.

Sekoja klusuma brīdis.

—       Jā? — ārsts beidzot teica ar manāmu sasprindzinājumu balsī. — Tad atnesiet šurp krēslu un, lūdzu, runājiet!

Krēslu atnest bija vienkārši, taču runāšana tik viegli

nevedās,

—Jau apmēram pusotra gada man ir bijusi laime uzturēt draudzīgas attiecības ar jūsu ģimeni, dakter Manet, — Dārnejs beidzot iesāka, — tāpēc ceru, ka temats, par kuru gribu runāt, varbūt jums neliksies …

Ārsts, izstiepis roku, pārtrauca viņu. Brīdi valdīja klusums, tad vecais vīrs lēni atvilka roku atpakaļ un jautāja:

—  Vai jūs gribat runāt par Lūsiju?

—  Jā.

—       Man ir grūti runāt par viņu jebkādos apstākļos. Un vēl grūtāk man ir klausīties, ka par viņu tādā balsī runā Saris Dārnejs.

—       Sī balss pauž neviltotu apbrīnu, dziļu cieņu un vispatiesāko mīlestību, dakter Manet! — godbijīgi sacīja jaunais cilvēks.

Sekoja vēl viens klusuma brīdis, tad ārsts atbildēja:

—   Es jums ticu. Nemēģināšu noliegt, ka es jums ticu.

Sasprindzinājums viņa balsī bija ļoti jūtams, turklāt

skaidri varēja saprast, ka to rada nevēlēšanās runāt par šo tematu, un Saris Dārnejs brīdi vilcinājās.

—  Vai drīkstu turpināt, ser?

Vēl viens klusuma brīdis.

—  Jā, turpiniet.

—       Jūs acīmredzot nojaušat, ko gribu sacīt, kaut ari nevarat nojaust, cik nopietni es to teikšu un cik nopietnas ir manas jūtas, iekams neesat iepazinis manas sirds slēptākos stūrīšus, iekams nezināt, kādas cerības, bailes un bažas jau sen tajā mājo. Mīļais dakter Manet, es mīlu jūsu meitu — mīlu dziļi, patiesi, kvēli un pašaizliedzīgi. Pasaulē nav bijis patiesākas mīlestības par manējo. Arī jūs esat pazinis mīlestību — lai jūsu senās jūtas runā manā labā!

Ārsts sēdēja, aizgriezis seju un pievērsis skatienu grīdai. Pēdējos vārdus dzirdot, viņš atkal steigšus izstiepa roku un iesaucās:

—   Tikai ne to, seri Tas lai paliek! Es lūdzu jūs, nepieminiet to!

Sis izsauciens pauda tik dziļas sāpes, ka vēl labu brīdi pēc tam, kad ārsts bija apklusis, tas joprojām skanēja Sarla Dārneja ausīs. Ārsts pamāja ar izstiepto roku, itin kā lūgdams Dārneju klusēt. Jauneklis to tā ari saprata un neteica vairs ne vārda.

—   Lūdzu piedošanu, — pēc brīža ārsts sacīja nomāktā balsī. — Es neapšaubu jūsu mīlestību pret Lūsiju, par to varat būt mierīgs.

Viņš pagriezās pret Dārneju, tomēr nepacēla acis un neskatījās uz jauno cilvēku, tikai gurdi atspieda zodu plaukstā; baltie mati noslīga pāri sejai.

—  Vai jūs esat runājis ar Lūsiju?

—  Nē.

—   Vai esat viņai rakstījis?

—   Neesmu.

—   Nebūtu godīgi izlikties nesaprotam, ka jūsu pašaizliedzīgo izturēšanos diktējusi bijība pret viņas tēvu. Viņas tēvs jums pateicas

Ārsts sniedza Dārnejam roku, taču skatiens joprojām palika novērsts.

—   Es zinu, dakter Manet, — ar cieņu sacīja Dārnejs, — un pēc tik ilgas pazīšanās nemaz nevaru nezināt, ka starp jums un mis Manetu valda aizkustinoša un nepa rasti sirsnīga pieķeršanās; apstākļi, kuros tā radusies, izveidojuši to tik spēcīgu, ka diez vai kādā citā ģimenē iz dosies atrast līdzīgas attiecības tēva un meitas starpā Es zinu, dakter Manet, — es nemaz nievaru nezināt, ka viņas sirdī kopā ar pieaugušas sievietes pienākuma un mīlestības jūtām pret tēvu mājo ari visa gadiem krātā bērnu dienu mīlestība. Zinu, ka viņa ir augusi bez vecā kiem, tāpēc tagad mīl jūs ar pašreizējam vecumam rak sturīgo noturību un degsmi un reizē ar bērnišķu uzticību un pieķeršanos, ko glabājusi sevī no tiem gadiem, kad viņai jūsu pietrūka. Es ļoti labi zinu arī to, ka jūs viņas acīs esat tikpat kā svētais un pat tad, ja jūs būtu pie viņas atgriezies no viņpasaules, jūsu svētuma oreols nebūtu spilgtāks par pašreizējo. Zinu, ka tad, kad viņa jūs ap skauj, ap jūsu kaklu apvijas vienlaikus bērna, meitenes un sievietes rokas. Zinu, ka, mīlēdama jūs, viņa redz un mīl savu māti, kāda tā bijusi viņas vecumā, redz un mīl jūs, kāds esat bijis manā vecumā, mīl savu māti, kad tai lūza sirds, mīl jūs briesmīgā pārbaudījuma gados un laimīajā atveseļošanās laikā. To es vienmēr esmu zinājis, kopš kļuvu par jūsu ģimenes draugu.

Lūsijas tēvs sēdēja klusēdams, lejup noliektu galvu. Viņš elpoja mazliet straujāk nekā parasti, taču neizrādīja nekādas citas satraukuma pazīmes.

—  Mīļais dakter Manet, tā kā es vienmēr to esmu zinājis un vienmēr redzējis viņu un jūs šī svētā starojuma npņemtus, esmu cietis klusu un apspiedis savas jūtas tik ilgi, cik vien cilvēkam tas iespējams. Man vienmēr ir licies un liekas arī tagad, ka nostāties starp jums abiem ar savu mīlestību — pat tik lielu kā manējā — nozīmētu itin kā mest ēnu uz jūsu cildenajām attiecībām. Bet es viņu mīlu. Dievs mans liecinieks, es viņu mīlul

—   Es jums ticu, — skumji atbildēja tēvs. — Man jau Hgrāk tā likās. Es jums ticu.

—  Tomēr es gribu, lai jūs zinātu vēl kaut ko, — teica Dārnejs, kuram šī skumjā balss ieskanējās ausīs kā pārmetums. — Ja liktenis lemtu man lielo laimi iegūt viņu par sievu, bet reizē ar to liktu man jūs abus izšķirt, es klusētu un neteiktu ne vārda no visa tā, ko jums sacīju šodien. Es apzinātos, ka tas ir ne tikai bezcerīgi, bet ari zemiski. Ja es savās domās, savos slēptajos sirds dzijumos pie]autu šādu iespēju kaut vai tālā nākotnē — ja es to spētu kaut vai iedomāties, tad šodien ēs nedrīkstētu aizskart šo godājamo roku.

Un, to teikdams, viņš uzlika plaukstu uz vecā vīra rokas.

—   Nē, mīļais dakter Manet! Es esmu tāds pats brīvprātīgs trimdinieks no Francijas kā jūs; mani, tāpat kā jūs, no turienes aizdzina šīs zemes neprātības, spaidi un posts; tāpat kā jūs, es cenšos pats saviem spēkiem dzīvot tur, kur mani atvedis liktenis, un ticēt labākai nākotnei — es vēlos vienīgi dalīties ar jums turpmākajā dzīvē, kļūt par jūsu likteņa un pajumtes biedru, kas uzticīgs jums līdz kapa malai. Es nevēlos atraut jums ne kripatu no Lūsijas mīlestības un draudzības, tieši otrādi — vēl vairāk to stiprināt un darīt viņu jums vēl tuvāku, ja tas vispār iespējams.

Viņa plauksta joprojām gulēja uz Lūsijas tēva rokas, īsi, taču bez vēsuma atbildējis uz šo pieskārienu, ārsts satvēra krēsla paroces un pirmo reizi visā sarunas laikā pacēla skatienu. Viņa sejā paudās cīņa pašam ar sevi un brīžiem uzplaiksnīja tā dīvainā izteiksme, aiz kuras slēpās tumšas šaubas un bailes.

—       Jūs runājat tik iejūP:īgi un reizē vīrišķīgi, Sari Dārnej, ka es pateicos jums no visas sirds un mēģināšu ari jums atklāt savu sirdi — vismaz tik daudz, cik tas iespējams. Vai jums ir kāds iemesls domāt, ka Lūsija jūs mīl?

—   Nē. Pagaidām tāda nav.

—       Vai jūsu uzticēšanās galvenais mērķis nebija šai sarunā to no manis uzzināt?

—       Tā es neteiktu. Varbūt man vēl nedējām ilgi nebūs pietiekami daudz paļāvības, lai censtos to uzzināt, un tikpat labi var būt, ka šī paļāvība — pamatoti vai nepamatoti — manī pamostas jau rīt.

—  Vai jūs vēlaties kādu palīdzību no manis?

—       Es neko nelūdzu, ser. Taču klusībā esmu cerējis, ka varbūt jūs man tādu varētu sniegt, ja ieskatītu to par pie Jaujamu.

—   Vai jūs gaidāt no manis kādu solījumu?

—   Jā — to gan.

—   Un kādu?

—       Es labi saprotu, ka bez jums man nebūtu nekādu cerību. Saprotu, ka pat tad, ja mis Maneta būtu mani ieslēgusi savā šķīstajā sirdī — tikai nedomājiet, ka esmu tik iedomīgs, lai nopietni cerētu uz to, — man nepiederētu tajā ne drusciņas no tā, kas atvēlēts viņas tēvam.

—  Ja tā būtu, vai saprotat, kādas tam var būt sekas?

—       Es labi saprotu, ka viens viņas tēva vārds kāda pielūdzēja labā nozīmēs viņai vairāk par pašas gribu un par visu citu pasaulē. Un šī iemesla dēļ, dakter Manet, es nelūgtu jums šo vārdu pat tad, ja no tā būtu atkarīga mana dzīvība, — apvaldīti, bet noteikti sacīja Dārnejs.

—       Par to es nešaubos. Tuvu cilvēku mīlestība, Sari Dārnej, rada noslēpumus tāpat kā svešatne un nošķirtība, tikai mīlestībā dzimušie noslēpumi ir smalkāki un sarežģītāki, un tajos grūtāk ieskatīties. Mana meita Lūsija man vienā ziņā ir šāds noslēpums — ēs nevaru atminēt, kas notiek viņas sirdī.

—  Vai drīkstu jums vaicāt, ser, vai viņai ir…

Vaicātājs sastomījās, un meitenes tēvs pabeidza viņa

vietā:

—  Vai viņai ir Citi pielūdzēji?

—  Jā, tieši to es gribēju sacīt.

Ārsts brītiņu padomāja, tad atbildēja:

—       Jūs šeit esat sastapis misteru Kārtonu. Arī misters Straivers te reizēm iegriežas. Ja viņai ir kāds pielūdzējs, tad tikai viens no šiem abiem.

—   Vai arī abi, — piebilda Dārnejs.

—   Par abiem es neesmu domājis, un drīzāk man šķiet, ka neviens. Bet jūs gribējāt no manis kādu solījumu. Sakiet — kāds tas ir?

—   Mans lūgums ir šāds: ja mis Maneta kādreiz pati pēc savas gribas jums uzticētu tādu pašu noslēpumu kā šovakar es, tad pastāstiet viņai visu, ko jums teicu, un pasakiet, ka jūs man ticat. Ceru, ka jūsu labvēlīgā attieksme pret mani saglabāsies arī turpmāk un jūs neietekmēsiet Lūsiju man nevēlamā virzienā. Es nestāstīšu, cik man tas svarīgi; lūdzu jums tikai šo vienu. Ja esat ar mieru to apsolīt, jums ir tiesības uzstādīt man jebkādus noteikumus, un es tos ievērošu bez vārda runas.

—   Es jums to apsolu, — teica ārsts, — un apsolu bez kādiem noteikumiem. Ticu, ka jūsu mērķis ir tieši tik tīrs un patiess, cik jūs stāstījāt. Ticu, ka vēlaties nevis atraisīt, bet vēl ciešāk sasiet saites starp mani un to, kas ir daļa no manis, tikai daudz dārgāka par mani pašu. Ja viņa man kādreiz teiks, ka nespēj būt pilnīgi laimīga bez jums, es viņu jums atdošu. Un ja man būtu… Sari Dārnej, ja man būtu …

Jaunais cilvēks bija pateicībā satvēris viņa roku un to vairs neatlaida, kamēr ārsts runāja tālāk:

—   …kādas iedomas, kādi iemesli, kādas bažas, vienalga, kas, — nav svarīgi, tagad radušās vai no veciem laikiem saglabājušās, — ja es justu ko tādu pret cilvēku, kuru vtņa patiesi mīl, un ja tā nebūtu šī cilvēka tiešā vaina, tad tas viss būtu jāpārvar un jāaizmirst viņas dēļ.

'Viņa man nozīmē visu — vairāk nekā manas ciešanas, vairāk nekā pārestības, vairāk nekā… Ak, ko nul Tā ir tukša runāšanai

Tik dīvaina bija šī pēkšņā apraušanās, tik savāds un sastindzis viņa skatiens, kad viņš apklusa, ka Dārnejs sajuta neparastu saltumu savā rokā, ko ārsts lēnām atlaida vaļā.

—   Jūs man kaut ko teicāt, — ārsts Manets izslējās taisni un uzsmaidīja viņam. — Kas tas bija?

Jauneklis samulsumā nesaprata, ko atbildēt, tad atcerējās, ka tika runājis par iespējamiem noteikumiem no ārsta puses. Ar atvieglojumu sirdī viņš atgriezās pie šī jautājuma.

—   Jūsu uzticēšanās pelna tādu pašu uzticēšanos no manas puses. Jūs droši vien atceraties, ka es dzīvoju ar

pieņemtu uzvārdu — tiesa, tas ļoti līdzīgs manas mātes pirmslaulību uzvārdam, tomēr mans īstais uzvārds ir cits. Es gribu jums pateikt savu īsto vārdu un paskaidrot, kāpēc dzīvoju Anglijā.

—   Cietiet klusul — iesaucās ārsts no Bovē.

—   Es to vēlos tāpēc, lai patiesi attaisnotu jūsu uzticību un lai man no jums nebūtu nekādu noslēpumu.

—   Cietiet klusul

Ārsts acumirklī bija aizspiedis ausis ar rokām; nākamajā mirklī viņš jau bija uzlicis abas rokas Šarlam Dārnejam uz lūpām.

—   Sakiet to man tad, kad es jums jautāšu, bet ne tagad! Ja jūsu ilgas piepildīsies, ja izrādīsies, ka Lūsiju jūs mīl, jūs man to pateiksiet savas kāzu dienas rītā. Vai jūs to apsolāt?

—   Katrā ziņā.

—   Sniedziet man roku! Lūsijai drīz jābūt mājās, un šovakar būs labāk, ja viņa mūs neredzēs kopā. Ejiet! Lai Dievs jūs svētī!

Bija jau satumsis, kad Saris Dārnejs devās projām, un vēl dziļāka tumsa valdīja pēc stundas, kad mājās pārnāca Lūsija; tā kā mis Prosa tūlīt uzkāpa augšā savā istabā, Lūsija iesteidzās pie tēva viena pati un jutās ļoti pārsteigta, kad atpūtas krēsls, kurā tēvs allaž sēdēja un lasīja, izrādījās tukšs.

—   Tēv! — viņa iesaucās. — Mīļo tēv!

Atbildes nebija, taču viņai likās, ka no tēva guļamistabas skan tādi kā paklusi āmura klaudzieni. Uzmanīgi izgājusi cauri vidējai istabai, viņa ielūkojās pa tēva istabas durvīm un pārbīlī metās atpakaļ, juzdama, ka asinis sastingst dzīslās.

—   Ko lai es daru? Ko lai es daru? — viņa izmisusi iesaucās.

Sis apjukums tomēr nevilkās ilgi, un meitene atkal aizsteidzās uz tēva istabu, pieklauvēja pie durvīm un klusi pasauca viņu. Atskanot šai balsij, troksnis apklusa, pēc brīža tēvs iznāca meitai pretī, un viņi divatā ilgi staigāja * pa'istabu turp un atpakaļ.

Nakts vidū Lūsija piecēlās un nokāpa lejā, lai palūkotos, kā tēvs guļ. Viņš gulēja ciešā miegā, un paplāte ar kurpnieka amata rīkiem un veco, nepabeigto apavu, kā parasti, stāvēja kaktā uz sola.

XI NODAĻA

Tās pašas tēmas variācija.

—   Sidnij, — tajā pašā naktī (jeb tajā pašā rītā) misters Straivers teica savam šakālim, — sagatavo vēl vienu punša krūzi, jo es tev gribu kaut ko sacīt.

Tonakt Sidnijs bija strādājis ar divkāršu slodzi tāpat kā iepriekšējā naktī un vēl daudzas naktis pirms tam, jo tuvojās garais brīvlaiks un pirms tā vajadzēja ieviest kārtību mistera Straivera papīros. Beidzot tas bija izdarīts, nepilnības Straivera dokumentos novērstas un robi aizpildīti, un viņi bija brīvi līdz pat tam laikam, kad ieradīsies novembris ar miglu pār pilsētu un miglu tieslietu papīros un dzirnavās atkal sabirs jauni graudi.

Pēc tik ilgstoša darba Sidnijs nebija kļuvis nedz možāks, nedz skaidrāku galvu. Lai izturētu Šo nakti līdz galam, dvielis bija jāslapina krietni biežāk nekā parasti un attiecīgi biežāk ari jāizdzer pirms šīs procedūras ierastā vīna glāze; tādējādi šobrīd, kad viņš noņēma savu galvassegu un iesvieda to bļodā, kur tā pēdējās sešas stundas ik pa laikam tika iegremdēta, viņš izskatījās pavisam nožēlojams.

—   Nu, vai tu taisi to punšu? — paskatījies apkārt, noprasīja druknais Straivers, kurš, rokas aiz vestes sabāzis, gulēja uz dīvāna.

—  Jā.

—   Nu tad paklausies! Es gribu pastāstīt tev kaut ko tādu, kas tevi krietni pārsteigs, — varbūt tu pat sāksi domāt, ka es nemaz neesmu tik visgudrs, kā tev mūžīgi liekas. Es taisos precēties.

—  Tu — precēties?

—  Jā. Un nebūt ne naudas dēļ. Ko tu par to teiksi?

—   Liela vajadzība ko teikt! Kas viņa ir?

—  Uzmini!

—  Vai es viņu pazīstu?

—   Uzmini!

—   Nav nekādas patikšanas minēt piecos no rīta, kad galva plīst pušu. Ja gribi, lai minu, tad aicini mani uz pusdienām.

—   Nu labi, tad es pateikšu, — sacīja Straivers, lēnām pieceldamies sēdus. — Patiesībā gan ir gluži bezcerīgi to klāstīt tādam kā tev, Sidnij, jo tu esi viens nejūtīgs koka gabals.

—   Ka tad, — atteica Sidnijs, citigi maisīdams punšu, — toties tu esi izcili jūtīga un dzejiska dvēsele.

—   Nu, nul — Straivers apmierināti pasmējās. — Es nebūt negribu iztēlot sevi par sapņainu romantiķi (jo man vienkārši ir pietiekami daudz saprašanas), bet vairāk jušanas jau nu man ir nekā tev.

—   Tu gribi teikt, ka tev ir vairāk veiksmes nekā man.

—   Nē, to es negribu teikt. Gribu teikt, ka man piemīt vairāk … vairāk …

—   Slīpējuma, tā tu laikam domā, — papildināja Kārtons.

—   Nu labi, sauksim to par slīpējumu. Es gribēju teikt tikai to, — sacīja Straivers, lepni uzlūkodams Kārtonu, kurš darbojās ap punša krūzi, — ka es esmu cilvēks, kam vairāk rūp patikt citiem, kas vairāk cenšas patikt citiem un kas labāk prot patikt citiem nekā tu, it īpaši sieviešu sabiedrībā.

—   Nu, nu, tālāk, — skubināja Sidnijs Kārtons.

—   Pirms runāju tālāk, es tev vēl šo to pateikšu, — bargi kratīdams galvu, savā pašpārliecinātajā balsī noteica Straivers. — Tu esi viesojies ārsta Maneta namā tikpat daudz reižu, cik es, varbūt pat vēl vairāk. Un man vienkārši neērti tavā vietā par tavu mūžam sapīkušo ģīmi! Tu tur aizej un sēdi kā ūdeni mutē ieņēmis, sabozies un savilcies kā tāds nogrēkojies suns… nē, nudien, man nez cik reižu bijis kauns par tevi, Sidnij!

—   Nemaz nav slikti, ja juristam kādreiz par kaut ko ir ari kauns, — atteica Sidnijs, — izrādās, ka tu man varētu vai paldies sacīt.

—   Nu nē, tik viegli tu netiksi cauri, — ietiepās Straivers un pārmetoši turpināja, — nē, Sidnij, mans pienākums ir tev pateikt, un es arī pateikšu — tevis paša labā! — ka tu, tāds rūgumpods, galīgi neiederies pieklājīgā sabiedrībā. Tu uzvedies pavisam neciešami.

Sidnijs izdzēra glāzi tikko sagatavotā punša un skaļi iesmējās.

—   Paskaties uz mani! — teica Straivers, izriezdams krūti. — Man būtu daudz mazāk vajadzības censties patikt citiem nekā tev, jo man ir krietni stabilāks stāvoklis dzīvē. Bet kāpēc es tomēr cenšos?

—   Neesmu gan to īpaši manījis, — norūca Kārtons.

—   Tāpēc ka tā ir politika — tas ir princips. Un paskaties uz mani! Es dzīvē tieku uz priekšu!

—   Toties tu netiec uz priekšu ar savu laulības plānu

izklāstu, — nevērīgi atteica Kārtons. — Labāk nenovirzies no temata. Vai tiešām tu vēl aizvien nesaproti, ka es esmu nelabojams?

Sai jautājumā skanēja jaušams izsmiekls.

—    Bet tev nav tiesību tādam būt, — atteica viņa cienījamais draugs nebūt ne mierinošā tonī.

—   Man nav tiesību būt nekam un nekādam, — Sidnijs Kārtons piemetināja. — Kas tad ir tā laimīgā dāma?

—    Lai tevi nemulsina viņas vārds, Sidnij, — sacīja Straivers, ar augstprātīgu laipnību sagatavodams viņu gaidāmajam paziņojumam, — jo es labi zinu, ka tu nedomā nopietni ne pusi no tā, ko saki, bet, ja arī domātu, tas neko negrozītu. To es saku tāpēc, ka tu reiz diezgan nievājoši izteicies par šo jauno dāmu.

—   Es?

—   Ja gan, turklāt šajā pašā istabā.

Sidnijs Kārtons paskatījās vispirms uz savu punša glāzi, tad uz pašapmierināto sarunu biedru, pēc tam iztukšoja glāzi un vēlreiz paskatījās uz pašapmierināto sarunu biedru.

—    Tu nosauci šo jauno dāmu par lelles ģīmi ar zelta matiem. Sī jaunā dāma ir mis Maneta. Ja tu, Sidnij, kaut ko sajēgtu no jūtu smalkuma un no sirdslietām vispār, iespējams, ka es būtu drusciņ ļaunojies par šādu apzīmējumu, bet tu no tā nesajēdz neko. Tev pilnīgi trūkst šāda veida jušanas, tāpēc, šos izteikumus atceroties, es nejūtos vairāk aizskarts kā tad, ja kāds nopeltu manu gleznu, neko nesaprazdams no mākslas, vai manis sacerētu skaņdarbu, nekā nesaprazdams no mūzikas.

Sidnijs Kārtons strauji tukšoja vienu punša glāzi pēc otras, nenovērsdams skatienu no Straivera.

—  Tagad tu zini visu, Sid, — misters Straivers teica.

—   Par mantu es nebēdāju: viņa ir burvīga, un es esmu nolēmis šoreiz izdabāt savai patikšanai. Viņa dabūs vīru, kam naudas pietiek pašam un kas turklāt strauji iet dzīvē uz priekšu un ir jau šo to sasniedzis, — viņai tas būs veiksmīgs ieguvums, bet viņa ir tā vērta. Vai tu esi pārsteigts?

—   Kāpēc lai es būtu pārsteigts? — Kārtons, punšu _. malkodams, atmeta.

—  Tātad atbalsti?

—   Kāpēc lai neatbalstītu?

—   Redz, kā! — noteica veiksmīgais draugs Straivers.

—  Tu to uzņem rāmāk, nekā es gaidīju, un arī tik veikalnieciski uz to neskaties, kā es baidījos, — bet tu jau pietiekami ilgi un labi pazīsti savu veco draugu, lai zinātu, ka viņš ir vīrs, kam pašam sava griba. Jā, Sidnij, man ir apnikusi šāda dzīve, kurā nav pat nekādu patīkamu pārmaiņu, un man šķiet jauki, ja cilvēkam ir savs ģimenes pavards, kur aiziet un pakavēties, kad viņš to vēlas (un, kad nevēlas, var taču neiet), turklāt es esmu pārliecināts, ka mis Maneta sevi parādīs no vislabākās puses jebkurās aprindās un vienmēr darīs man godu. Tāpēc es esmu izlēmis. Un tagad, Sidnij, veco zēn, es gribu tev teikt dažus vārdus par tavu nākotni. Tu esi uz nelāga ceļa, tici man, uz pavisam nelāga ceļa. Tu nesaproti naudas vērtību, tu kulies pa dzīvi bez apdoma, un vienā jaukā dienā ar tevi būs cauri, paliksi uz gultas slims un bez kādiem līdzekļiem, — tev, nudien, derētu laikus parūpēties par kopēju.

Augstsirdīgi aizbildnieciskā poza un paša vērtības apziņa lika viņam izskatīties vēl krietni lielākam un iespaidīgākam nekā īstenībā.

—   Tātad es gribu tev silti ieteikt, lai tu paskaties īstenībai acīs, — Straivers turpināja. — Es to esmu darījis no sava viedokļa, dari tu to pašu no savējā. Precies! Gādā, lai ir, kas par tevi rūpētos. Tas nekas, ka tev sieviešu sabiedrība nav patīkama, ka tu viņas nesaproti un nemāki ar viņām apieties. Sameklē kādu! Sameklē cienījamu sievieti, kam ir kaut kas no mantas — kādu namīpašnieci, kādu, kas izīrē istabas, vai ko tamlīdzīgu —, un precies, lai tev nebaltā dienā ir, kur patverties. Tas ir prātīgākais, ko tu vari darīt. Padomā par to, Sidnijl

—   Es padomāšu, — teica Sidnijs.

XII NODAĻA

Smalko izjūtu 'cilvēks.

Tā kā misters Straivers bija cieši apņēmies augstsirdīgi aplaimot ārsta meitu, viņš nolēma darīt tai zināmu šo prieka vēsti tūdaļ pirms garā brīvlaika, kura sākumā bija paredzējis aizbraukt no pilsētas. Vēlreiz visu apsvēris, viņš nosprieda, ka prātīgāk tiešām būtu laikus nokārtot visus nepieciešamos priekšdarbus, lai pēc tam bez steigas varētu vienoties, vai viņš dāvās tai savu roku pāris nedēļu pirms Miķeļdienas sesijas vai arī īsajā Ziemsvētku brīvlaikā pirms janvāra sesijas. Šoreiz izskatāmā lieta viņam neizraisīja ne mazāko šaubu un viņš jau kā uz delnas redzēja visu prāvas norisi līdz pat labvēlīgam spriedumam. Jebkuram no zvērinātajiem taču uzreiz redzams, ka šī lieta balstās uz solīda pasaulīgā pamata — tātad vienīgā vērā ņemamā pamata — un ir skaidra un neapstrīdama no sākuma līdz beigām. Sai lietā viņš bija prasītājs, kura liecības ir neapgāžamas; pretējās puses aizstāvis spiests padoties, un zvērinātie pat neiet projām apspriesties. Domās izmēģinājis savu prāvu, virstiesnesis Straivers ar gandarījumu atzina, ka tajā nav neviena tumša plankumiņa.

Tā nu misters Straivers uzsāka garo brīvlaiku, aizsūtīdams mis Manetai svinīgu ielūgumu uz pastaigu Vokshola dārzā*; kad šis ielūgums tika noraidīts, viņš uzaicināja iecerēto uz Renleju*, un, kad neizprotamā kārtā tika noraidīts arī šis priekšlikums, viņam atlika vienīgi pašam doties uz Soho klusās ieliņas namu, lai tur darītu zināmus savus cildenos nolūkus.

Tāpēc misters Straivers tieši no Tempļa, ap kuru nupat bija saplaucis vasaras brīvlaika pirmais zaļums, devās taisnā ceļā uz Soho. Ikviens, kam bija izdevība redzēt, kā viņš, būdams vēl netālu no Sv. Danstena statujas* pie Tempļa vārtiem, braši pagriežas uz Soho pusi un sparīgi soļo pa ietvi, pastumdams sānis visus sīkos ļautiņus, tūdaļ varēja redzēt, cik viņš varens un nemaldīgs.

Tā kā Straivera ceļš veda gar Telsona banku, kur ari viņam bija savs rēķins, un viņš zināja, ka misters Lorijs ir Manetu tuvs draugs, tiesasvīram ienāca prātā iegriezties bankā un pavēstīt misteram Lorijam, kādas spožas izredzes nākotnē gaidāmas klusajai Soho ieliņai. Tāpēc viņš atgrūda bankas durvis, kas spēja vien vārgi nočērkstēt, nokāpa abus pakāpienus uz leju, pagāja garām abiem mūžvecajiem ierēdņiem un braši iesoļoja piesmakušajā aizmugures istabiņā, kur pie lielām, ciparu ailēs sadalītām kantorgrāmatām sēdēja misters Lorijs; arī metāla stieņiem aizrestotais istabas logs izskatījās gluži kā sadalīts ciparu ailēs un lika domāt, ka viss, kas atrodas ārpus tā, ir saskaitāmo kopsumma.

— Sveicināti! — uzsauca misters Straivers. — Kā iet pa dzīvi? Cerams, labi?

Straivera iespaidīgākā īpatnība bija tā, ka viņš izskatījās par lielu jebkurai telpai un vietai. Telsona bankas istabām viņš bija tik daudz par lielu, ka ierēdņi dziļākajos kaktos raidīja ienācējam pārmetošus skatienus, it kā viņš tos būtu pavisam piespiedis pie sienas. Pat priekšniecība, kas labu gabalu nostāk ērti un cienīgi lasīja avīzi, nikni pablenza caur pieri, it kā Straivera galva būtu atdūrusies taisni pret priekšniecības godājamo vesti.

—   Sveicināti, mister Straiver! Sveicināti! — atbildēja piesardzīgais misters Lorijs tādā tonī, kāds, viņaprāt, piederējās konkrētajiem apstākļiem, un paspieda atnācējam roku. Kad tuvumā atradās priekšniecība, viņa rokasspiedienam, sasveicinoties ar klientu, piemita kaut kāda īpaša nianse. Viņš itin kā attālinājās pats no sevis un spieda klientam roku tikai firmas vārdā.

—   Ar ko varu jums pakalpot, mister Straiver? — savā lietišķajā tonī apvaicājās misters Lorijs.

—   Paldies, ne ar ko — šis ir tīri personisks apciemojums, mister Lorij. Es iegriezos pateikt jums pāris vārdu gluži personiskā sakarā.

—   Ak tā! — atsaucās misters Lorijs, pavirzīdamies tā, lai auss būtu tuvāk atnācējam, kamēr acs paslepus raudzījās uz attālāk sēdošo priekšniecību.

—   Gribēju jums pateikt, — sacīja misters Straivers, sazvērnieciski pieliekdamies viņam tuvāk un atbalstīdams abas rokas pret rakstāmgaldu (turklāt palika iespaids, ka šis galds, kaut arī paprāvs un divām personām domāts, viņam vismaz divreiz par mazu), — ka gatavojos izteikt laulības piedāvājumu jūsu mazajai, jaukajai paziņai mis Manetai, mister Lorij.

—   Ak tu tētit! — izsaucās misters Lorijs, berzēdams zodu un mulsi skatīdamies apmeklētājā.

—   Ak tu tētīt, jūs sakāt? — atkārtoja Straivers, soli atkāpdamies. — Ak tu tētīt? Ko jūs ar to gribat teikt, mister Lorij?

—   Es gribu teikt, — darījumu cilvēks atbildēja, — ka esmu pret jums draudzīgi noskaņots un, protams, atzinīgi vērtēju jūsu nodomu un ka tas dara jums godu, un … īsi sakot, gribu teikt visu to labāko. Bet… saprotiet, mister Straiver, — misters Lorijs bridi apklusa un neizdibināmi pakratīja galvu, itin kā pats pret savu gribu būtu spiests piebilst: «Saprotiet, jūs patiešām šai pasaulē aizņemat pārāk daudz vietas!»

—   Nu, kas tad ir? — iepletis acis, noprasīja Straivers, neapmierināti uzsizdams ar delnu pa rakstāmgaldu un dziji ievilkdams elpu. — Sitiet kaut nost, mister Lorij, bet es nekā nesaprotul

Misters Lorijs sakārtoja ap abām ausim savu nelielo parūku, it kā tiešām grasītos ķerties pie šī atbildīgā pienākuma, un sāka kodīt spalvas galu.

—    Nu, pie velna! — iesaucās Straivers, neizpratnē blenzdams uz viņu. — Varbūt es neesmu pietiekami labs precinieks, ko?

—    Ak tētīt, nēl Esatl Esat gan, kā nu ne! — apstiprināja misters Lorijs. — Ja jums šķiet, ka esat, tad tā ari ir.

—    Varbūt neesmu pietiekami turīgs, ko? — neatlaidās Straivers.

—    Ak, ko nu par tol Turīgs jau esat gan, kā nu ne, — piekrita misters Lorijs.

—  Vai varbūt neesmu cilvēks ar nākotni?

—    Nu, ja runa ir par nākotni, — misters Lorijs atsaucās, priecīgs, ka var vēl kaut ko apstiprināt, — tad par jūsu solīdajām izredzēm nešaubās neviens.

—    Nu ko tad jūs, pie visiem velniem, gribējāt sacīt? — noprasīja Straivers, manāmi saplacis savā diženībā.

—    Redziet, es… Vai jūs nupat gribējāt doties uz turieni? — pavaicāja misters Lorijs.

—    Taisnā ceļā! — apliecināja Straivers, uzsizdams ar dūri pa rakstāmgaldu.

—   Nu tad es laikam jūsu vietā tomēr neietu.

—    Kāpēc? — nesaprata Straivers. — Nē, tik viegli es jūs vaļā nelaidīšu! — Un viņš pakratīja tam sejā savu pamācošo tiesasvīra pirkstu. — Jūs esat darījumu cilvēks un nevienu spriedumu neizteiksiet bez iemesla. Kāds ir šis iemesls? Kāpēc jūs manā vietā neietu?

—    Tāpēc, — atbildēja misters Lorijs, — ka es nedotos tik nopietnā gājienā, nepārliecinājies, vai man ir pamats cerēt uz panākumiem.

—    Nu, pie velna! — nodārdināja Straivers. — Tas nu ir labākais, ko jūs varējāt pateikti

Misters Lorijs pameta skatienu uz attālāk sēdošo priekšniecību un pēc tam uz saniknoto Straiveru.

—    Lietišķs cilvēks, cilvēks gados, cilvēks ar pieredzi — un ne jau šur tur, bet bankā, — Straivers nerimās. — Un, pats apstiprinoši atbildējis uz visiem trim jautājumiem, kas ir pamatu pamats neapšaubāmiem panākumiem, viņš izsakās tā, it kā tiem vispār nebūtu pamata! Un tak cilvēks ar galvul — Pēdējo teikumu misters Straivers izrunāja ar tādu uzsvaru, it kā daudz dabiskāk viņam liktos, ja kaut ko tādu sacītu cilvēks bez galvas.

—       Kad es runāju par panākumiem, es domāju panākumus pie jaunās dāmas, un, kad es runāju par iespējamo pamatu panākumiem, es domāju tādu pamatu, kas liktos pietiekams jaunajai dāmai. Jaunajai dāmai, mans godātais ser, — atkārtoja misters Lorijs, saudzīgi paplikšķinādams misteram Straiveram pa roku, — jaunajai dāmai. Noteicošais vārds te ir jaunajai dāmai.

—  Tātad jūs gribat man teikt, mister Lorij, — izsliedamies sacīja Straivers, — ka, pēc jūsu domām, jaunā dāma, par kuru šobrīd ir runa, gluži vienkārši ir dumja zoss?

—   Nē. Es gribu teikt ko citu, mister Straiver, — pietvīkdams sacīja misters Lorijs, — un, proti, to, ka nevēlos dzirdēt nevienu nievājošu vārdu par šo jauno dāmu; un, ja man gadītos darīšana ar cilvēku, kuram tik rupja daba un neapvaldīts raksturs (es gan ceru, ka man tāds negadīsies ceļā), ka viņš nespētu atturēties no nievājošiem vārdiem par šo jauno dāmu te, pie mana rakstāmgalda, tad pat cienījamā Telsona banka neaizkavētu mani pasacīt viņam dažus spēcīgus vārdus …

Kad misters Straivers pirms brīža bija spiests apslāpēt savas dusmas, viņa asinis dzīslās sāka draudīgi vārīties; tagad, kad pienāca mistera Lorija kārta, arī viņa allaž kārtīgā asinsrite dzirās izspēlēt tādu pašu joku.

—  Lūk, to, ser, es gribu jums teikt, — sacīja misters Lorijs. — Ceru, ka šai ziņā mums pārpratumu nebūs.

Misters Straivers brīdi stāvēja, kodīdams lineāla galu, tad sāka ar tā palīdzību starp zobiem svilpot kādu meldiju, bet no tā viņam, šķiet, apsāpējās zobi. Beidzot viņš pārtrauca neveiklo klusumu, teikdams:

—  Tas man ir kas jauns, mister Lorij. Tātad jūs man visā nopietnībā iesakāt neiet uz Soho ar savu laulības piedāvājumu — man, Straiveram no Karaļa Sola tiesas?

—  Vai jūs gribat dzirdēt manu padomu, mister Straiver?

—   Jā, gribu.

—  Ļoti labi. Tad es to esmu jau devis un jūs esat to pareizi atkārtojis.

—  Un es varu tikai piebilst, ka tas — ha, ha, ha! — Straivers nodārdināja nervozu smējienu, — ka tas ir labākais, ko jūs jebkad esat izdomājis un vēl izdomāsiet.

—   Pamēģiniet mani saprast, — misters Lorijs turpināja. — Kā darījumu cilvēkam man nav tiesību par šo lietu sacīt neko, jo kā darījumu cilvēks es par to neko nezinu. Es runāju vienīgi kā vecs ģimenes paziņa, kurš ir nēsājis mis Manetu uz rokām, kurš ir mis Manetas un viņas tēva uzticams draugs un kurš viņiem abiem ir sirsnīgi pieķēries. Turklāt atcerieties, ka ne jau es uzsāku šo vaļsirdīgo sarunu. Vai varbūt jūs domājat, ka es

maldos?

—   Nē! — atteica Straivers un uzsāka svilpot. — Es nevaru meklēt veselo saprātu kādā trešajā personā; es varu vienīgi paļauties pats uz savējo. Tur, kur es paredzēju sastapt veselo saprātu, jūs paredzat kaut kādas romantiskas blēņas. Tas man ir jaunums, tomēr pieļauju, ka jums varbūt ir taisnība.

—   To, ko es paredzu, mister Straiver, man labāk patiktu raksturot saviem vārdiem. Un lieciet aiz auss, ser,— šeit misters Lorijs atkal strauji pietvīka, — ka es nepieļaušu — pat šeit, Telsona bankā, ne — lai kāds cits to darītu manā vietā, vienalga, kas viņš būtu.

—   Labi, labi! Es atvainojos! — izmeta Straivers.

—   Es to pieņemu. Pateicos! Tātad es gribēju teikt, mister Straiver, ka jūsu apciemojums var izraisīt nevajadzīgus sirdēstus: jums nebūs patīkami uzzināt, ka esat kļūdījies, ārstam nebūs patīkami jums to pavēstīt, un m s Manetai arī nebūs patīkami ar jums izskaidroties. Jūs zināt, ka man ir tas gods un laime būt tuvam šīs ģimenes draugam. Ja jums tā labpatiktos, es varētu, jūs nekādi neiesaistot un jūsu vārdā nerunājot, uzmanīgāk pavērot apstākļus un vēlreiz tos novērtēt, lai pārbaudītu sava padoma pareizību. Ja mans spriedums jums nebūs pa prātam, jūs to varēsiet pārbaudīt pats, bet, ja jūs tam ticēsiet un tas nebūs mainījies, abām pusēm tiks aiztaupīts tas, ko prātīgāk ir aiztaupīt. Ko jūs par to sakāt?

—   Cik ilgi man tādēļ būs jāpaliek pilsētā?

—   A! Tam pietiks ar dažām stundām. Es varu šovakar pat aiziet uz Soho un atceļā iegriezties pie jums.

—   Tad es esmu ar mieru, — sacīja Straivers. — Pagaidām es turp neiešu, un man, jāteic, nemaz tik ļoti art vairs negribas. Esmu ar mieru un gaidīšu jūs šovakar pie sevis. Visu labu!

Misters Straivers pagriezās un izsoļoja ārā no bankas, pa ceļam saceldams tādu gaisa vilni, ka abiem mūžvecajiem ierēdņiem, kuri piecēlušies klanījās aiz saviem rakstāmgaldiem, bija jāsakopo visi atlikušie spēki, lai noturētos kājās. Bankas apmeklētāji allaž redzēja šos nevarīgos, sirmos kungus klanāmies, un diezgan izplatīta bija iedoma, ka tie stāv klanīdamies tukšajā telpā arī pēc tam, kad apmeklētājs izvadīts, un nepārtrauc šo nodarbi līdz pat nākamā klienta uzņemšanai.

Tiesasvīrs bija pietiekami apķērīgs, lai saprastu, ka bankas kalpotājs nebūtu tiktāl Izpaudis savas domas, ja tam nebūtu drošs pamats. Lai cik negaidīts viņam bija šis kumoss rīklē, viņš tomēr to sekmīgi norija.

—   Pagaidiet vien, — ticis ar šo kumosu galā, misters Straivers pakratīja savu pamācošo tiesasvīra pirkstu uz Tempļa pusi, — es jums vēl parādīšu, kurš smiesies pēdējais!

Tā bija viena no Oldbeilijas taktiķu gudrībām, kas Straiveram sniedza lielu atvieglojumu. — Jūs tā nebūsiet, jaunkundz, kas smiesies pēdējā, — viņš noteica. — Ticiet man, tas būšu es!

Un, kad tovakar pulksten desmitos misters Lorijs ieradās viņa dzīvoklī, misters Straivers jau sēdēja starp grāmatu kalniem un papīru gubām, kam acīmredzot vajadzēja liecināt, ka šārīta sarunu viņš ir pilnīgi aizmirsis. Viņš pat likās pārsteigts, ieraugot misteru Loriju, un izturējās kā daždien savos darbos iegrimis un pret visu pārējo vienaldzīgs cilvēks.

—   Nu tā! — noteica lādzīgais starpnieks, kad jau veselu pusstundu bija veltīgi pūlējies uzvedināt namatēvu šim jautājumam. — Es biju aizgājis uz Soho.

—   Uz Soho? — dzedri atkārtoja misters Straivers. — Ak jā, pareizi! Kur es biju aizdomājies?

—   Un tagad ir pilnīgi skaidrs, — misters Lorijs turpināja, — ka mūsu iepriekšējā sarunā es netiku maldījies. Esmu pārliecinājies, ka man taisnība, un varu tikai atkārtot savu padomu.

—   Ticiet man, — Straivers ar draudzīgu laipnību atbildēja, — ka man ļoti žēl jūsu un ļoti žēl nabaga tēva. Zinu, ka šī vienmēr paliks ģimenes vārīgā vieta, tāpēc nerunāsim vairs par to.

—   Es jūs nesaprotu, — teica misters Lorijs.

—   Droši vien ne, — piekrita misters Straivers un, kā nobeigdams sarunu, laipni palocīja galvu. — Nekas, tas nav svarīgi.

—   Ir gan svarīgi, — iebilda misters Lorijs.

—   Nē, nav, nudien nav. Tā kā es biju iedomājies, ka sastapšu saprātīgu domāšanu un cildināmu godkāri tur, kur to, izrādās, nav, varu tikai priecāties, ka esmu izvairījies no kļūdas un viss beidzies labi. Jaunas sievietes bieži pastrādā līdzīgas muļķības un tikpat bieži, trūkumā un pamestībā nonākušas, tās nožēlo. Skatoties uz to nesavtīgi, man žēl, ka šī lieta ir galā, jo no praktiskā viedokļa man tur nebūtu nekāda labuma; skatoties savtīgi, es priecājos, ka šī lieta ir galā, jo no praktiskā viedokļa man tur nebūtu nekāda labuma, — lieki atgādināt, ka es pats nebūtu ieguvis neko. Viss patiešām ir beidzies lieliski. Es neesmu bildinājis šo jauno dāmu, un, starp mums runājot, tagad man šķiet, ka es diezin vai būtu nonācis līdz šim solim. Mēģināt ietekmēt nesaprātīgas meitenes, kam galvas pilnas blēņu un sentimentālu iedomu, nav nekādas jēgas, mister Lorij, — labāk nemaz to neuzsākt, jo tik un tā nāksies vilties. Tāpēc, lūdzami, beigsim šo sarunu. Es jums jau teicu, ka tas viss mani apbēdina tikai citu dēļ, bet pats sevis dēj esmu ļoti apmierināts. Un pateicos jums, ka Jāvāt man izdibināt jūsu attieksmi un ka devāt man padomu, jo jūs šo jauno dāmu pazīstat labāk nekā es; jums bija pilnīga taisnība — tur nekas labs nebūtu sanācis.

Misters Lorijs jutās tik pārsteigts un samulsis, ka spēja vienīgi raudzīties Straiverā muļķīgu skatienu, kamēr tas bīdīja viņu uz durvju pusi, izturēdamies gluži kā grēku atlaidējs pret nožēlnieku — augstsirdīgi, iecietīgi un labvēlīgi.

— Neskumstiet, mans krietnais draugs, — Straivers teica, — nerunāsim vairs par to, un es vēlreiz pateicos jums, ka palīdzējāt man tikt skaidrībā. Ar labu naktil

Un, pirms vēl misters Lorijs bija atguvies, viņš jau atradās uz ielas. Misters Straivers atlaidās istabā uz dīvāna un apmierināts pamirkšķināja ar aci griestiem.

XIII NODAĻA

Cilvēks bez smalkām izjūtām.

Ja Sidnijs Kārtons jebkad vispār spēja sabiedrībā spīdēt, tad ārsta Maneta namā tas nenotika nekad. Pēdējā gada laikā viņš tur daudzkārt bija viesojies un vienmēr palicis tikpat drūms, nomākts un nerunīgs kā arvien. Ja kādreiz viņam radās vēlēšanās runāt, viņš bija interesants sarunu biedrs, taču visbiežāk viņš bija vienaldzīgs pret jebko, un šai drūmajai nolemtības miglai, kas šķita apņemam viņu no visām pusēm, reti kad tika cauri kāds iekšējas gaismas stars.

Un tomēr viņš, šķiet, nebija gluži vienaldzīgs pret klusajām ieliņām Manetu nama tuvumā un pret mēmajām akmens plātnēm, kas sedza to ietves. Daudz nakšu, kad vīns nedeva cerēto skurbuma prieku, viņš klaiņoja pa tām, neziņas un grūtsirdības mocīts, un, kad tumsa pārtapa vienmuļi blāvā rīta mijkrēslī, nereti skatienam atklājās vientulīgs stāvs, kurš turpat kavējās arī tad, kad pirmie saules stari asi iezīmēja uz debess fona baznīcu smailes un augsto ēku apveidus, atdzīvinot tumsas slēpto arhitektūras līniju skaistumu; kas zina, varbūt klusā rīta stunda tieši tāpat atdzīvināja viņa domās kaut ko labāku un skaistāku, kas citkārt gulēja aizmirsts un nesasniedzams. Pēdējā laikā Tempļa mitekļa nekoptā guļvieta viņu sagaidīja arvien retāk, un daudzkārt viņš, iekritis tajā tikai uz īsu brīdi, tūdaļ atkal cēlās augšā, lai no jauna dotos klejot pa to pašu neatvairāmo apkaimi.

Kādā augusta dienā, kad misters Straivers (iepriekš pavēstījis savam šakālim, ka «ar to precēšanās lietu» esot apdomājies) ar visām smalkajām izjūtām bija aizbraucis uz Devonšīru un kad puķu krāsas un smaržas pilsētas ielās šķita dāvājam kaut ko no labestības pat visļaunākajiem, kaut ko no veselības pat visvārgākajiem un kaut ko no jaunības pat vissirmākajiem, Sidnija kājas atkal mina pazīstamo bruģi. Sākumā tās klīda nenoteikti un bezmērķīgi, taču pamazām kāds nodoms viesa tajās dzīvīgumu, un, šī nodoma vadītas, tās aizveda īpašnieku pie ārsta namdurvīm.

Viesi uzveda augšā, kur viņš sastapa Lūsiju vienu sēžam pie šuvekļa. Meitene viņa sabiedrībā nekad nebija jutusies īsti brīvi un arī tagad, kad viņš apsēdās līdzās rokdarbu galdiņam, centās pārvarēt samulsumu. Taču. pirmo pieklājības frāžu laikā pacēlusi acis pret atnācēju, viņa ievēroja tā sejā kaut kādu pārmaiņu.

—  Jūs laikam nejūtaties īsti labi, mister Kārton?

—   Ne visai. Mans dzīvesveids neveicina labu veselību, mis Maneta. Ko gan labu vispār var gaidīt no tik paklīduša cilvēka?

—  Vai tad nav — piedodiet man šo jautājumul — nožēlojami dzīvot tādu dzīvi?

—  Tas ir kauns un negods, Dievs mans liecinieks!

—   Kāpēc tad nemēģināt dzīvot citādi?

Maigi paskatījusies uz viņu, Lūsija ar pārsteigumu un skumjām ieraudzīja sarunu biedra acīs asaras. Arī balsī viņam skanēja asaras, kad viņš atbildējai

I5f>

—   Ir jau par vēlu. Labāks es nekad vairs nekļūšu. Tikai sliktāks — un grimšu arvien dziļāk.

Viņš atspieda elkoni pret rokdarbu galdiņu un ar plaukstu aizsedza acis. Kādu brīdi valdīja klusums, un galdiņš jaušami drebēja.

Lūsija nekad nebija redzējusi viņu vājuma brīdī un jutās ļoti satraukta. Sidnijs to saprata, pat neskatīdamies uz viņu, un teica:

—   Lūdzu, piedodiet man, mis Maneta. Tas, ko gribu jums pateikt, dara mani vāju. Vai esat ar mieru mani uzklausīt?

—   Ja vien tas nāktu jums par labu, mister Kārton, ja vien tas darītu jūs laimīgāku, tad es ar prieku jūs uzklausītu!

—   Lai Dievs svētī jūsu līdzjūtīgo sirdi!

Pēc mirkļa viņš atvilka roku no sejas un saņēmies sāka runāt:

—   Nebaidieties mani uzklausīt. Neiztrūkstieties nē no viena vārda, ko dzirdēsiet. Es esmu cilvēks, kurš jau tikpat kā miris. Jau sen — kaut kad jaunībā, un visa mana dzīve ir tikai māns.

—   Nē, mister Kārton! Esmu pārliecināta, ka jūsu dzīves labākā daļa vēl priekšā, esmu pārliecināta, ka jūs varat būt daudz vairāk pats sevis cienīgs.

—   Sakiet — jūsu cienīgs, mis Maneta, un, kaut arī es zinu, ka tā nav, kaut arī savas nožēlojamās sirds slepenajos dziļumos zinu, ka tā nav un nevar būt, — es to nemūžam neaizmirsīšu!

Meitene sēdēja bāla un trīcēdama. Vēlēdamies viņai palīdzēt, Kārtons turpināja, runādams ar tādu izmisīgas nolemtības izteiksmi, kas teiktajam piešķīra pavisam neparastu noskaņu.

—   Ja tas būtu iespējams, mis Maneta, ka jūs varētu atbildēt uz tā cilvēka jūtām, kurš atrodas jūsu priekšā,— cilvēka, kurš pats sevi izputinājis, izniekojis pats savu dzīvi, uz dzērāja, nožēlojama klaidoņa jūtām, tad viņš šajā brīdī, par spīti savai laimei, labi saprastu, ka ir spējīgs vienīgi iedzīt jūs postā, atnest jums bēdas un nožēlu, pazudināt jūs, apkaunot jūs, novilkt jūs līdzi sev purvā. Es ļoti labi zinu, ka jums nevar būt maigu jūtu pret mani; es to negaidu un pateicos liktenim, ka tas nav iespējams.

—   Vai bez šīm jūtām es nevaru jūs glābt, mister Kārton? Vai nevaru jūs pievērst — piedodiet man vēlreizl — labākai dzīvei? Vai nevaru kaut kā atlīdzināt jiisu uzticību? Es zinu, ka tā ir liela uzticība, — viņa, nedaudz sastomījusies, piebilda, un acīs viņai parādījās patiesa pārdzīvojuma asaras, — zinu, ka nevienam citam jūs to nebūtu teicis. Vai nevaru atlīdzināt to jums ar labu, mister Kārton?

Viņš papurināja galvu.

—   Nē. Nē, mis Maneta. Vienīgais, ko jūs varat darīt manā labā, ir noklausīties to mazumiņu, kas man vēl sakāms. Es gribu, lai jūs zinātu, ka esat bijusi manas dvēseles pēdējais sapnis. Kaut arī pagrimis, es tomēr vēl esmu saglabājis tik daudz jūtu, ka, redzot jūs kopā ar tēvu, redzot, kā jūs esat radījusi šo brīnišķo ģimenes pavardu, manī atdzīvojušās senu atmiņu ēnas, ko es jau sen uzskatīju par mirušām. Kopš pazīstu jūs, mani moka nožēla, kuru es šķitu vairs nepazīstam, un senaizmirstas balsis, kas likās apklusušas uz mūžiem, mudina tiekties uz priekšu. Manī radusies neskaidra vēlme sākt vēlreiz visu no gala, vēlreiz saņemties, nokratīt kūtruma un lētu iegribu varu un atkal mesties cīņā, no kuras sen esmu atteicies. Tas, protams, ir sapnis un sapnis arī paliks — kad gulētājs pamostas, viss ir pa vecam… tomēr man gribējās, lai jūs zinātu, ka šo sapni man esat devusi jūs.

—   Bet vai tiešām nekas no tā nepaliks pāri? Ai, mister Kārton, padomājiet vēlreizl Mēģiniet vēlreiz!

—   Nē, mis Maneta, — visu šo laiku es esmu apzinājies, ka nekam vairs neesmu derīgs. Un tomēr man savā vājumā arvien ir gribējies un joprojām gribas, lai jūs zinātu, ar kādu negaidītu spēku jūs manī iededzāt uguni — manī, pelnu kaudzē; tiesa, šī uguns ir tāda pati kā es — tā neko neatdzīvina, neko neapgaismo, nedod nekāda labuma un veltīgi izplēn pati sevī.

—   Tā kā, par lielu nožēlu, es esmu jūs padarījusi nelaimīgāku, mister Kārton, nekā bijāt agrāk, pirms iepazīšanās ar mani…

—   Tā vis nesakiet, mis Maneta, — ja kāds šajā pasaulē būtu iespējis mani glābt, tad vienīgi jūs. Sliktāku padarīt mani jūs nevarat.

—   Tā kā jūsu pašreizējais dvēseles stāvoklis, kā jūs stāstāt, ir radies zināmā mērā manā iespaidā — nezinu, vai izsakos pietiekami skaidri, bet mēģiniet saprast —, vai es šo iespaidu nevaru izmantot tā, lai jums palīdzētu? Vai patiesi manos spēkos nav pievērst jūs kaut kam labākam?

—   Pats labākais, uz ko es vēl esmu spējīgs, mis Maneta, ir tās jūtas, ko esmu pārdzīvojis šeit, jūsu nann Ļaujiet man paņemt līdzi savā atlikušajā, izniekotajā dzīvē atmiņas par to, kā es jums vienīgajai visā pasaulē atklāju savu sirdi, un par to, ka manī tobrīd vēl bija palicis kaut kas jūsu žēlošanas un līdzcietības cienīgs.

—   Un ka es daudz reižu un no visas sirds jūs pūlējos pārliecināt, ka jūsos mīt kaut kas daudz labāks!

—   Nepūlieties vairs to darīt, mis Maneta. Esmu pats sevi pietiekami pārbaudījis un zinu, ko runāju. Redzu, ka esmu jūs satraucis, tāpēc drīz beigšu. Kad atcerēšos šo sarunu, man ļoti gribētos ticēt, ka mana mūža pēdējā vaļsirdīgā atzīšanās paliks tikai jūsu krietnajā, skaidrajā sirdī un par to neuzzinās neviens cits, — vai varu cerēt uz to?

—   Protams, ja vien tas jums dod mierinājumu.

—   Un jūs to nekad neatklāsiet pat savam vistuvākajam, visdārgākajam cilvēkam?

—   Mister Kārton, — pēc saspringta klusuma brīža viņa atbildēja, — tas ir jūsu noslēpums, nevis manējais, un es apsolu to glabāt.

—   Paldies jums. Un vēlreiz — lai Dievs jūs svētī!

Viņš piespieda meitenes roku sev pie lūpām, tad devās

uz durvju pusi.

—   Neraizējieties, mis Maneta, ka es jebkad kaut ar vārdu varētu atgādināt jums šo sarunu. Es nekad to vairs nepieminēšu. Tas ir tikpat droši kā tad, ja es jau būtu miris. Savā nāves stundā es pieminēšu šīs savas svētākās atmiņas, pateikšos jums par tām un svētīšu jūs, domādams, ka esmu uzticējis savu sirdi jums vienīgai un pēdējai un ka mans vārds, mani trūkumi un mans posts ir noglabāti jūsu maigajā sirdī. Kaut tā, par spīti šai nastai, vienmēr būtu viegla un laimīga!

Viņš tik ļoti atšķīrās no tā cilvēka, kuru ikviens līdz šim viņa personā bija pazinis, un tik skumji bija apjaust, cik daudz laba viņš sevī pazudinājis un joprojām ik dienas apspiež, izšķiezdams spēkus tukšgaitā, ka Lūsija ļāva vaļu rūgtām asarām; to redzēdams, Kārtons apstājās un veltīja Lūsijai ilgu skatienu.

—   Nomierinieties! — viņš teica. — Es neesmu šādu jūtu vērts, mis Maneta. Paies pāris stundu, un es atkal būšu atpakaļ pie saviem sliktajiem draugiem un sliktajiem ieradumiem, ko es nicinu, bet kam nespēju pretoties, un jebkurš ielas ubags būs drīzāk pelnījis šīs asaras nekā es. Nomieriniet! ?s! Taču sirds dziļumos es pret jums vienmēr būšu tāds kā šobrīd, k"ut rī ārēji izturēšos tāpat kā līdz šim. Ticiet tam — .ads ir mans priekšpēdējais lūgums.

—   Es ticu, mister Kārton.

—   Un vēl tikai pēdējais lūgums, pēc tam es atsvabināšu jūs no apmeklētāja, ar kuru jums nevar būt nekā kopīga un kuru no jums šķir nepārejams bezdibenis. Zinu, ka tam nav nozīmes, taču nespēju to paturēt sevī. Jūsu labā un ikviena jums dārga cilvēka labā es esmu gatavs izdarīt visu. Ja mans dzīves ceļš būtu iegrozījies veiksmīgāk un dotu man iespēju kaut ko upurēt, es ar prieku nestu jebkādu upuri jūsu un jums dārgo cilvēku labā. Mēģiniet atcerēties to kādreiz klusākā brīdī un ziniet, ka uz šo vienu es esmu gatavs ar sirdi un dvēseli. Pienāks laiks — un tas pienāks itin drīz —, kad jaunas, vēl maigākas un spēcīgākas saites par līdzšinējām piesaistīs jūs mājas pavardam, kuru jūs darāt tik gaišu un siltu, un tās būs visdārgākās no saitēm un sniegs jums visvairāk prieka. Ak, mis Maneta, kad jums pretī lūkosies maza sejiņa ar laimīgā tēva vaibstiem, kad jūs redzēsiet, kā sīkā radībiņā pie jūsu kājām no jauna atplaukst jūsu pašas daiļums, atcerieties šad tad, ka pasaulē ir cilvēks, kurš gatavs atdot dzīvību, lai glābtu kādu no tiem, ko jūs mīlatl Ardievu!

Un, pēdējo reizi piebildis: — Lai Dievs jūs svētīl — viņš pagriezās un izgāja no istabas.

XIV NODAĻA

Godīgais amata virs.

Misters Džeremijs Krančers ik dienas sēdēja Flītstrītā uz ķeblīša ar netīkamo zeņķi sev līdzās, un ik dienas viņa acu priekšā ņirbēja daudzi un dažādi kustīgi stāvi. Kurš gan varētu nosēdēt Flītstrītā rosīgākās dienas stundas — vienalga, uz ķeblīša vai uz kā cita, — un palikt neapžilbis un neapdullis, kad garām divos virzienos nemitīgi plūst milzu straumes — viena allaž uz rietumiem līdzi vakara saulei, otra allaž uz austrumiem pretēji saules gaitai, bet abas allaž uz tālumiem aiz sarkankvēlās robežas, aiz kuras pastāvīgi mēdz paslēpties šis dižais spīdeklisl

Misters Krančers, košļādams sa": vēroja abas šīs straumes kā tas senais pagānu zemnieks, kurš vairākus gadsimtus nosēdēja upes krastā, vērodams vienu straumi, — tikai ar to atšķirību, ka Džerijs necerēja un negaidīja savējās izsīkstam. To arī nebūtu gudri gaidīt, jo nelielu daļu no viņa ienākumiem veidoja pakalpojumi biklākām dāmām (galvenokārt tuklām kundzēm, kam jau pāri pusmūžam), kuras palaikam vajadzēja nogādāt no Telsona piekrastes pāri straumei uz pretējo malu. Lai cik īslaicīga bija ikviena šāda pastaiga, misters Krančers allaž paspēja tiktāl sadraudzēties ar pavadāmo dāmu, ka ik reizes izteica sirsnīgu vēlēšanos baudīt to godu un izdzert kādu glāzi uz viņas veselību. Un ar veltēm, kas tika dāsni piešķirtas ši cildenā nodoma īstenošanai, viņš, kā jau iepriekš minēts, jūtami papildināja savus ienākumus.

Ir bijis laiks, kad dažs labs dzejnieks sēdējis uz soliņa ļaužu pilnā apkārtnē un, vērodams cilvēkus, gremdējies pārdomās. Misters Krančers, sēdēdams uz soliņa ļaužu pilnā apkārtnē un nebūdams dzejnieks, pārdomām nodevās, cik maz vien iespējams, toties jo cītīgāk raudzījās apkārt.

Reiz, kad viņš ar to nodarbojās tādā laikā, kad kustība ielā bija niecīga un satiksmes kavētu sieviešu pamaz turklāt viņa ienākumi jau labu brīdi tik pieticīgi, ka aizdomas par misis Krančeres tīšajiem gājieniem viņam par ļaunu atkal auga augumā, viņa uzmanību piesaistīja neparasts gājiens pa Flītstrītu rietumu virzienā. Skatīdamies tam paka], misters Krančers secināja, ka tās ir bēres, turklāt cilvēki nez kāpēc nemierā ar šīm bērēm un pauž savu sašutumu skaļos izsaucienos.

—   Džerij, dēls, — misters Krančers uzrunāja savu atvasi, — tur kādu ved aprakt.

—   Urā, tēvs! — iesaucās Džerijs, jaunākais.

Sai jaunā cilvēka līksmajā izsaucienā bija jaušama kaut kāda zīmīga noslēpumainība. Toties vecākais no abiem par to jutās tik aizkaitināts, ka izmantoja pirmo izdevību, lai ievilktu jaunajam pa ausi.

—   Ko tas nozīmē? Kas par urā? Ko tu ar to gribi sacīt savam miesīgam tēvam, dienaszagli tāds? Nē, šis puika kļūst vienkārši neizturams! — misters Krančers šķendējās, vērīgi pētīdams savu zeņķi. — Viņš man vēl urrās! Tā kā uz priekšu turētu muti ciet, citādi sargies! Vai saprati?

—   Es tak neko sliktu, — vaigu berzēdams, jaunais Džerijs protestēja.

—   Nu tad stāvi klusu! — uzsauca misters Krančers. — Es te necietīšu nekādus pekstiņus. Kāp augšā uz ķebļa un paskaties, kas tur notiek!

Dēls paklausīja. Pūlis nāca arvien tuvāk; ļaudis auroja un svilpa, drūzmēdamies ap noplukušiem līķratiem un noplukušu karieti, turklāt šajā karietē sēdēja viena trfenīgs sērotājs, tērpies noplukušās sēru drānās, kas šādos gadījumos tiek uzskatītas par nepieciešamo cieņas un pašcieņas apliecinājumu. Cieņu un pašcieņu uzturēt šoreiz gan bija pagrūti, jo karieti aplenca arvien lielāks pūlis, kas iekšāsēdētāju izsmēja, mēdīja un nemitīgi klaigāja: —Hal Spiegi! Ehē! Okšķeri! — apveltīdami viņu ar vēl daudzām citām laipnībām, kas ir par spēcīgu, lai tiktu še atkārtotas.

Bēres misterā Krančerā allaž izraisīja sevišķu interesi — kad vien garām Telsona bankai virzījās bēru gājiens, viņš vienmēr saspringa uzmanībā, tik tikko valdīdams satraukumu. Tāpēc pilnīgi saprotams, ka bēres ar tik neparastu pavadoņu svītu viņu īpaši ieinteresēja, un viņš steigšus noprasīja pirmajam vīram, kas no pūļa uzgrūdās viņam virsū:

—   Kas te notiek, draugs? Kas tas par troksni?

—   Es nezinu! — vīrs atsaucās. — Spiegi! Ehē! Spiegi, okšķeri!

Tad Džerijs, vecākais, griezās pie cita: — Ko tur ved?

—   Es nezinu! — atsaucās arī šis, taču tas viņu nekavēja pacelt pie mutes saliektas plaukstas un ar apbrīnojamu degsmi pilnā kaklā auiot: — Spiegi! Ehē! Ok-šķe-ri!

Beidzot misteram Krančeram virsū uzskrēja kāds vīrs, kurš par notiekošo, šķiet, zināja drusku vairāk, un tas viņam paskaidroja, ka apbērējamais esot viens tips, vārdā Rodžers Klajš.

—  Vai viņš bija spiegs? — jautāja misters Krančers.

—   Oldbeilijas spiegs, — apstiprināja gājējs. — Spiegi, ehēl Oldbeilijas ok-šķe-ri!

—   E, patiešām! — izsaucās Džerijs, atcerēdamies tiesas prāvu, kurā savulaik tika piedalījies. — Es tak viņu esmu redzējis. Ak beigts gan, ko?

—   Beigts kā bluķis, — otrs apstiprināja, — un tā šim arī vajag! E, velciet šos ārā! Spiegi! Raujiet ārā! Spie-gi!

Šī doma bija ļoti pa prātam iekarsušajam pūlim, kuram pašam tobrīd vispār nebija nekādu domu, un tas aizrautīgi pārvērta un skaļi atkārtoja izkliegto aicinājumu «vilkt un raut šos ārā», sablīvēdamies ap līķratiem un karieti tik cieši, ka abi braucamie bija spiesti apstāties. Līdzko ļaudis atrāva vaļā karietes durvis, vienīgais bērinieks pats tūdaļ izmetās ārā un, brīdi nokļuvis pūļa varā, tomēr bija tik attapīgs un izveicīgs, ka jau nākamajā mirklī joza prom pa sānielu, pa ceļam nomezdams apmetni, cilindru, garo cepures lenti, balto mutautiņu un citus sēru simbolus.

To visu pūlis ar lielu sajūsmu saplucināja sīkās driskās un izmētāja pa visām malām, bet tirgoņi steigšus slēdza ciet savus veikaliņus, jo tais laikos pūlis bija nevaldāms briesmonis, kas ikvienā viesa bailes un ko apturēt nespēja nekas. Tagad ļaudis jau dzīrās raut vaļā līķratus, lai izvilktu no tiem zārku, bet tad kādam dzima spožāka doma — vispārēju gaviļu pavadībā nogādāt mironi uz galamērķi. Ta kā praktiskas dabas ierosinājumi aizvien bija cieņā, arī šis priekšlikums tika atsaucīgi pieņemts un tūdaļ pat astoņi viri sakāpa karietē, kāds ducis novietojās tās ārpusē, bet uz līķratu jumta uzrāpās tik daudz pavadītāju, cik vien tur ar visiem iespējamiem atjautības paņēmieniem varēja saspiesties. Pirmo iekāpēju vidū bija ari Džerijs Krančers. kurš kautri slēpa savu saraino galvu no Telsorta bankas logiem karietes dziļākajā kaktā.

Apbedīšanas kantora kalpotāji mēģināja iebilst pret šīm pārmaiņām ceremonijas gaitā, taču upe atradās bīstami tuvu, un vairākas balsis jau sāka klaigāt, cik iedarbīgs esot auksts ūdens, lai stūrgalvīgus pavadītājus vestu pie saprašanas, tāpēc biklie iebildumi ātri apklusa. Pārveidotais bēru gājiens atsāka savu ceļu; līķratus vadīja kāds skursteņslauķis, kuram līdzās stingrā uzraudzībā nosēdinātais kučieris deva vajadzīgos norādījumus, un karietei uz bukas bija iekārtojies maiznieks, kuram tieši tāpat palīdzēja savs premjerministrs. Procesija vēl nebija tikusi necik tālu pa Strendu, kad tai piebiedrojās vēl kāds iespaidīgs rotājums — lāču dīdītājs, tais laikos itin parasta parādība pilsētas ielās, — un kopā ar savu melno, pinkaino lāci radīja īstu bēru gājiena iespaidu.

Tā nu, dzerot alu, kūpinot pīpes, aurojot dziesmas un izsmējīgi tēlojot sēras, juceklīgais gājiens virzījās uz priekšu, pulcinādams arvien vairāk līdznācēju un likdams visām veikalu durvīm aizvērties savā ceļā. Galamērķis tam bija vecā Sv. Pankrātija kapsēta, kas atradās

tālu pilsētas nomalē. Beidzot gājiens nonāca līdz tai un viss pūlis ielauzās kapsētā, lai pēc sava prāta un patikšanas apglabātu mirušo Rodžeru Klaju.

Kad mironis bija nogādāts vietā un pūlim vajadzēja atrast sev jaunu izklaidēšanos, atkal kādam spožam asprātim (varbūt tam pašam) radās doma papriecāties, apsaukājot par Oldbeilijas spiegiem nejaušus garāmgājējus un vēršot pret tiem savas atriebšanās alkas. Vairāki desmiti gluži nevainīgu ļautiņu, kuri savā mūžā nebija Oldbeilijai piegājuši pat tuvumā, šīs iedomas dēļ tika trenkti pa ielām un vajāti, grūstīti un rupji aizskarti. Pēc tam jau pavisam viegli un dabiski notika pāreja uz logu dauzīšanu un sabiedrisku telpu graušanu. Beidzot pēc vairākām stundām, kad bija nopostītas vairākas lapenes un noplēsti vairāki žogi, no kuriem paši kareivīgākie dauzoņas ieguva nūjas apbruņojumam, paklīda ziņa, ka tuvojoties policistu gvarde. Vai nu tā ieradās, vai ne, pūlis pamazām pierima un, kā šādos gadījumos parasts, izklīda un pazuda.

Misters Krančers šajās noslēguma izpriecās nepiedalījās — viņš bija palicis kapsētā, lai parunātos ar apbērētājiem un izteiktu tiem līdzjūtību. Sī vieta atstāja uz viņu nomierinošu iespaidu. Tuvākajā traktierī viņš sa'gādāja sev pīpi un aizsmēķēja, lūkodamies cauri nožogojumam un cenzdamies ielāgot svaigo kapa' vietu.

— Džerij, — misters Krančers teica, pa paradumam runādamies pats ar sevi, — tu todien labi redzēji šo Klaju, pats savām acīm redzēji, kāds viņš jauns un brašs.

Izsmēķējis savu pīpi un vēl kādu brītiņu nodevies prātojumiem, viņš apgriezās un devās prom, lai vēl pirms Telsonu bankas slēgšanas varētu atgriezties savā postenī pie durvīm. Grūti pateikt, vai pārdomas par cilvēka mirstīgo dabu bija atstājušas nelāgu iespaidu uz viņa aknām, vai varbūt viņš jau pirms tam tika jutis kādus veselības traucējumus, vai arī viņš vēlējās kaut kā parādīt uzmanību ievērojamam cilvēkam — galu galā tam nav nozīmes —, bet atceļā viņš uz īsu brītiņu iegriezās pie sava ārsta, pazīstama ķirurga.

6»

163

Jaunais Džerijs sagaidīja tēvu ar cieņas pilnu interesi, apmainījās ar to vietām un paziņoja, ka tā prombūtnes laikā nekāda darba neesot bijis. Banku slēdza, mūžvecie ierēdņi iznāca ārā un aizgāja savu ceļu, sardzes

virs nostājās ierastajā posteni, un misters Krančers kopā ar dēlu devās uz mājām dzert tēju.

—       Liec aiz auss, ko tev teikšu! — iegājis pa durvīm, misters Krančers uzsauca sievai. — Ja man, godīgam amata vīram, šovakar no darba nekas nesanāks, es skaidri zināšu, ka tu esi skaitījusi savas lūgšanas pret mani, un tad tik tu dabūsi just — tāpat kā kad es savām acīm būtu to redzējis!

Nomāktā misis Krančere tikai pakratīja galvu.

—       Ak tu man vēl tiepsies skaidri acīs? — draudīgi noprasīja misters Krančers, saniknodamies arvien vairāk.

—   Es taču neko nesaku.

—       Kas par to — tu tās nelietības perini galvā! Kāda starpība, vai tu kriti uz ceļiem vai tāpat perini galvā savus niķus! Tik un tā tu stājies man ceļā. Izbeidz to vienreiz pavisam, kad es tev saku!

—  Jā, Džerij.

—       Jā, Džerij! — mēdoši atkārtoja misters Krančers, sēzdamies pie tējas galda. — Phē! Mūžīgi tikai: jā, Džerij. Cita nekā. Nav jau grūti pateikt: jā, Džerij!

Misters Krančers šādi rūca un šķendējās, patiesībā neko tā arī nepateikdams; tāpat kā daudzi līdzīgās reizēs, viņš šķendējās vienīgi tālab, lai paustu savu izsmieklu un nepatiku.

—       Jā, Džerij, jā, Džerij, un tā ir visa dziesma! — rūca misters Krančers, nokozdams gabalu sviestmaizes un uzdzerdams tai virsū tik brangu malku no apakštases, ka šķita gandrīz vai norijām lielu, neredzamu austeri. — Kā tad! Es jau nu tev ticēšu! Domāju gan!

—       Vai tu vēl šovakar iesi projām? — pavaicāja viņa padevīgā sieva, kad viņš nokoda nākamo kumosu.

—  Jā.

—       Vai es varu iet tev līdzi, tēt? — žigli apjautājās puika.

—       Nē. Es eju — tava māte jau zina — es eju makšķerēt. Redz, kur es eju. Makšķerēt.

—  Tava makšķere ir diezgan aprūsējusi… vai ne, tēt?

—   Nav tava daļa!

—  Vai tu atnesīsi mājās kādu zivi, tēt?

—       Ja neatnesīšu, varēsiet rītā jozt vēderus, — kratīdams galvu, atteica Džerijs, vecākais. — Un nu pietiek pļāpāt! Es iešu vēlu, kad tu jau sen būsi gultā.

Atlikušo vakara daļu viņš aizvadīja, modri vērodams misis Krančeri un cenzdamies iesaistīt viņu savās īdzīgajās runās, lai viņa, drošs paliek drošs, tikmēr nevarētu sacerēt kādas lūgšanas par ļaunu savam vīram. Sī paša iemesla dēļ viņš lika arī dēlam visu laiku runāt ar māti un gauži nomocīja nabaga sievieti, nemitīgi apcerēdams viņas iespējamos grēkus un nodarījumus, lai tikai neļautu viņai ne brīdi palikt vienatnē ar savām domām. Pat visfanātiskākais no ticīgajiem diezin vai spējīgs just tik svētu ticību lūgšanas visvarenajam spēkam, kāda izpaudās Džerija aizdomīgumā pret sievu. Tādos brīžos viņš atgādināja cilvēku, kas netic spokiem un paniski baidās no spoku stāstiem.

—   Tā kā liec aiz auss! — misters Krančers paziņoja. — Rītā te nebūs nekādi joki! Ja man, godīgam amata vīram, izdosies sagādāt kaut cik gaļas, tu te neklīrēsies un negrābstīsies gar sausu maizi vien! Ja es, godīgs amata vīrs, spēšu sadabūt kādu kausu alus, tu te nestrēbsi pliku ūdeni! Proties godu otra namā! Un, ja ne, tad neceri uz saimnieka laipnību! Un saimnieks priekš tevis — tas esmu es!

Un tad viņš atkal sāka burkšķēt:

—   Iedomājies, pati sev gribēs izraudzīties, ko est un dzert! Bet ēdamais un dzeramais šai mājā iet tikai mazumā tavas ceļos krišanas un citu nejēdzīgu niķu dēļ. Paskaties uz savu puiku — ir tak tavējais, vai ne, ko? Tievs kā viens sētas miets! Skaitās māte, bet nesaprot, ka mātes pirmais pienākums ir gādāt, lai dēlam ir kaut cik miesas uz kauliem!

Šī piezīme trāpīja jauno Džeriju vārīgā vietā, un viņš tūdaļ sāka uzstāt, lai māte pildot šo savu pirmo pienākumu un, vienalga, kā viņa tiktu vai netiktu galā ar pārējo, lai visupirms atceroties savu mātes sūtību, ko tik iejūtīgi un saudzīgi viņai atgādinājis mīlošais tēvs.

Tā Krančeru ģimene aizvadīja vakaru, līdz beidzot ģimenes galva pavēlēja jaunajam Džerijam iet gulēt un to pašu lika darīt viņa mātei, kura nevilcinādamās paklausīja. Misters Krančers pavadīja vairākas stundas, vientuļi kūpinādams pīpi, un ceļā devās tikai tad, kad pulkstenis jau rādīja vienu. Sai tumsas un rēgu laikā viņš piecēlās no krēsla, izvilka no kabatas atslēgu, atslēdza kādas skapja durtiņas, izņēma maisu, iespaidīga apmēra lauzni, virvi un ķēdi un vēl citus līdzīgus makšķerēšanas piederumus. Prasmīgi novietojis un piestiprinājis visus šos rīkus sev ap vēderu, viņš veltīja misis Krančerei pēdējo draudīgo brīdinājumu, nodzēsa gaismu un izgāja ārā.

Jaunais Džerijs, kurš gulētiedams bija tikai izlicies noģērbjamies, pēc īsa brīža jau sekoja tēvam pa pēdām. Tumsas aizsegā viņš izlavījās no istabas, noskrēja pa kāpnēm, pārskrēja pāri pagalmam un izsteidzās uz ielas. Viņam nebija jāraizējas, kā vēlāk tikt atpakaļ mājā, jo te dzīvoja daudz īrnieku un ārdurvis visu nakti stāvēja vaļā.

Tā kā jauno Džeriju vadīja cildināma tieksme izzināt tēva godīgā amata mākslu un noslēpumus, viņš cītīgi sekoja savam godājamam priekštecim pa pēdām, turēdamies tikpat tuvu namu ārdurvīm, sienām un pavārtēm, cik viņa acis pierē turējās tuvu viena otrai. Godājamais priekštecis soļoja uz ziemeļu pusi, un jau pēc maza gabaliņa viņam piebiedrojās vēl viens Izaka Voltona māceklis, ar kuru tālākais ceļš acīmredzot bija kopīgs.

Apmēram pusstundu pēc iziešanas no mājām viņi bija atstājuši aiz muguras mirgojošās laternas un snauduļojošos naktssargus un nokļuvuši uz vientuļa ceļa. Tur viņiem piebiedrojās vēl viens makšķernieks, turklāt tik klusi un nemanāmi, ka māņticīgāks cilvēks nekā jaunais Džerijs būtu viegli varējis iedomāties, ka otrais no abiem tīkamā vaļasprieka cienītājiem ir piepeši pārtapis divās būtnēs.

Trijatā viņi soļoja tālāk, un jaunais Džerijs viņiem sekoja, līdz beidzot priekšā ejošie apstājās zem stāvas kraujas, kas svērās pāri ceļam. Augšā uz kraujas bija redzama ztma ķieģeļu siena ar dzelzs nožogojumu augšpusē. Kraujas un sienas ēnā vīru trijotne nogriezās no ceļa un tālāk devās augšup pa taku cieši gar mūri, kas šajā vietā pacēlās astoņu vai pat desmit pēdu augstumā. Notupies kādā iedobē un vērodams taciņu, jaunais Džerijs drīz vien ieraudzīja sava cienījamā tēva stāvu, kas skaidri iezīmējās blāvajā, aizmiglotajā mēnessgaismā, — ieraudzīja to veikli rāpjamies pāri dzelzs vārtiņiem. Pēc brīža viņš jau bija otrā pusē un viņam sekoja otrais un trešais makšķernieks. Viņpus vārtiņiem visi nedzirdami nometās zemē un brīdi palika tā guļam — šķiet, klausījās. Tad viņi sāka rāpus virzīties tālāk.

Tagad bija jaunā Džerija kārta tuvoties vārtiņiem, un, aizturējis elpu, viņš to arī darīja..Notupies atkal tumšākā stūrī un skatīdamies cauri stieņiem, viņš redzēja visu tri-

Jotni lienam pa kupli sazēlušu zāli; visi kapakmeņi — jo viņi atradās lielā kapsētā — izskatījās pēc baltiem spokiem, bet baznīcas tornis atgādināja baismīga milža rēgu. Rāpošana nevilkās ilgi, drīz viņi apstājās un piecēlās kājās. Un tad sākās makšķerēšana.

Vispirms viņi makšķerēja ar lāpstu. Pēc tam Džerija godājamais priekštecis sāka rīkoties ar kādu milzīgam korķu viļķirn līdzīgu intsrumentu. Grūti pateikt, kādi darbarīki tika lietoti, taču vīri neapšaubāmi strādāja vaiga sviedros, līdz vienu brīdi baznīcas pulksteņa baismīgie sitieni tā pārbiedēja jauno Džeriju, ka mati viņam saslējās gluži stāvus tāpat kā tēvam un viņš metās bēgt.

Tomēr ilgi glabātā vēlme uzzināt kaut ko vairāk par tēva gaitām ne tikai apturēja viņa skrējienu, bet drīz vien pat lika griezties atpakaļ. Kad Džerijs ielūkojās pa vārtu spraugu otrreiz, vīri joprojām cītīgi makšķerēja, bet izskatījās, ka nupat auklas galā kaut kas ir pieķēries. Lejā dziļumā kaut kas žēlabaini iečīkstējās, un visi trīs stāvi saspringa, itin kā smagumu ceļot. Palēnām šis smagums pārvarēja virsū palikušo zemes kārtu un parādījās virspusē. Jaunais Džerijs gluži labi saprata, kas tas būs, bet, ieraudzījis to un turklāt vēl pamanījis, ka viņa godājamais priekštecis grasās to atdabūt vaļā, viņš tik ļoti pārbijās no neierastā skata, ka atkal metās bēgt un neapstājās vismaz jūdzi vai vairāk no briesmīgās vietas.

Arī tad viņš nebūtu apstājies, ja vien nevajadzētu atvilkt elpu, jo tā bija skriešanās ar nāvi, tā bija bēgšana no rēga. Zēnu bija pārņēmusi iedoma, ka nule redzētais zārks pilnā sparā drāžas viņam pakaļ — acu priekšā viņš redzēja, kā tas, atsperdamies uz tievākā gala, lēkšo aiz muguras un teju, teju panāks viņu un pielēks gluži klāt, — un no šāda vajātāja vajadzēja bēgt, cik vien kājas nes. Turklāt briesmonis šķita esam it visur; dziļā tumsa aiz muguras šķita pārdabisku šausmu pilna, un Džerijs joņoja pa lielā ceļa pašu vidu, vairīdamies no melnajiem sānceliņicm, lai vajātājs piepeši neizlēktu no tiem taisni viņam virsū kā piepūties papīra pūķis bez astes un spārniem. Tas šķita slēpjamies namdurvju ailēs, berzēdams savus baismīgos plecus pret stenderēm un raustīdams tos gluži kā smieklu lēkmē. Tas šķita viltīgi gaidām ceļmalas ēnās, pieplacis zemei, lai kuru katru brīdi mestos ceļā un nogāztu Džeriju garšļaukus. Un visu šo laiku tas arī nemitīgi lēkšoja aiz muguras, nākdams arvien tuvāk, tā ka, beidzot ticis līdz savas mājas durvīm, zēns bija vairs tikko dzīvs. Un pat tur šis briesmonis neatkāpās no viņa, bet lēca pakaļ pa kāpnēm, ar būkšķi atsizdamies pret katru pakāpienu, kopā ar viņu ielīda gultā un, visbeidzot, uzmetās tieši viņam uz krūtīm, kur smags un nekustīgs palika guļam, līdz zēns iegrima murgainā miegā.

No mokošās pussnaudas viņš savā guļamkaktā pamodās pirmajā rīta ausmā, vēl pirms saullēkta, un juta, ka viņu uzcēlusi tēva balss blakusistabā. Džerijam, vecākajam, kaut kas bija nogājis greizi — vismaz tā secināja Džerijs, jaunākais, ieraudzījis, ka tēvs sagrābis māti aiz ausīm un dauza viņas galvu pret gultas galvgali.

—   Es tev labi teicu, es brīdināju! — rēca misters Krančers. — Un tagad — še tev!

—   Džerij, Džerij, Džerij! — sieva skaļi lūdzās.

—   Tu stājies pretī ienesīgam veikalam! — misters Krančers sauca. — Tevis dēļ ciešu gan es, gan mani partneri! Tavs pienākums ir godāt un paklausīt, kāda velna pēc tu to nedari?

—   Es cenšos būt laba sieva, Džerij! — caur asarām apgalvoja nabaga sieviete.

—   Laba sieva nestājas pretī vīra veikalam! Ja godā vīru, tad godā arī viņa veikalu! Un vai tā ir klausīšana, kad tu traucē un jauc viņam pašu svarīgāko nodarbošanos?

—   Agrāk tev nebija šīs briesmīgās nodarbošanās, Džerij.

—   Tev pietiek ar to, ka esi godīga amata vīra sieva! — atcirta misters Krančers. — Un nav ko lauzīt savu sievišķa galvu, kad viņš sāka savu amatu, kad nesāka! Sieva, kas vīru godā un klausa, atstāj amatu pilnīgi viņa ziņā! Un tu vēl iedomājies sevi par dievbijīgo? Tad jau kura katra bezdieve ir labāka! Tev nav nekādas saprašašanas par pienākumu, tikai ar varu tev to var iedzīt — kā pāli Temzas dibenā!

Sī vārdu apmaiņa noritēja pusbalsī un beidzās ar to, ka godīgais amata vīrs nometa kaktā savus māliem noziestos zābakus un visā garumā izstiepās uz grīdas. Bikli paskatījies, kā viņš tur guļ, atlaidies uz muguras, ar rūsu notrieptās rokas palicis kā spilvenu zem galvas, arī dēls ielīda atpakaļ guļvietā un aizmiga otrreiz.

Brokastīs zivju nebija, un arī cita ēdamā bija gauži maz. Misters Krančers izskatījās nelāgā omā un niknuma pilns; ēzdams viņš turēja pie rokas katla vāku, lai to izmantotu par metamo ieroci, ja misis Krančere grasitos skaitīt lūgšanas. Ierastajā laikā viņš sasukājās, nomazgājās un kopā ar dēlu atkal devās pildīt savus iedomātos amata pienākumus.

Jaunais Džerijs, ar ķebli padusē soļodams blakus tēvam pa saulaino, (aužu pilno Flītstrītu, bija pavisam cits zēns nekā tas, kurš iepriekšējā naktī bija joņojis pa tumšajiem, vientulīgajiem ceļiem, bēgdams no briesmīgā vajātāja. Līdz ar dienas gaismu bija atgriezusies viņa agrākā viltība un līdz ar nakts tumsu atkāpies viss sirds nemiers — starp citu, pilnīgi iespējams, ka šai jaukajā rītā viņš Flītstrītā nebija vienīgais, kas piedzīvojis līdzīgu pārvērtību.

—   Tēt, — jaunais Džerijs uzrunāja vecāko, soļodams viņam blakus drošā rokas stiepiena attālumā un ķebli cenzdamies turēt pa vidu, — kas tas ir — augšāmcēlājs?

Misters Krančers apstājās uz ietves kā zemē iemiets un tikai pēc brīža atbildēja: — Kā lai es to zinu?

—   Es domāju, ka tu zini visu, tēt, — nevainīgā vaļsirdībā sacīja zēns.

—   Hm! Nu jā! — atrūca misters Krančers, noņemdams cepuri, lai dzeloņainie matu kumšķi uzelpotu brīvāk, — nu, tas ir tāds kā tirgotājs, kā veikalnieks.

—   Un kādas ir viņa preces, tēt? — jaunais Džerijs dzīvi interesējās tālāk.

—   Viņa preces, — atteica misters Krančers, iepriekš labi apdomājis atbildi, — nu, tās ir preces zinību jomai.

—   Līķi, vai ne, tēt? — noprasīja apķērīgais zēns.

—   Laikam gan kaut kas tamlīdzīgs, — atrūca misters Krančers.

—   Ai, tēt, kā es gribētu kļūt par augšāmcēlāju, kad izaugšu liels!

Misters Krančers nomierinājās, tomēr ar šaubīgu un pamācošu izteiksmi pakratīja galvu. — Tas atkarīgs no tā, kā tu izkopsi savas spējas. Gādā par savām spējām un mācies lieki nepļāpāt, un tad, kas zina, varbūt tu tiešām dzīvē kaut kur tiksi.

Kad jaunais Džerijs, šādi uzmundrināts, pasteidzās dažus soļus pa priekšu, lai novietotu ķebli Tempļa vārtu ēnā, misters Krančers sevī nomurmināja: — Nu, Džerij, godīgais amata vīrs, tu vari cerēt, ka tas puika vēl būs tev par svētību un, kas zina, atdarīs par visiem kreņķiem, ko tev sagādājusi viņa nešpetnā mātei

XV NODAĻA

Adī jums top.

Defarža kunga vlntirgotavā šodien dzeršana bija sākusies agrāk nekā parasti. Jau sešos no rīta bālganās sejas, kas ielūkojās caur aizrestotajiem lodziņiem traktiera iekšienē, redzēja tur citas līdzīgas sejas līkņājam pār dzērienu kausiem. Defarža kungs pat vislabākajos laikos mēdza tirgoties ar stipri atšķaidītu vīnu, taču šodien, šķiet, vīns bija pavisam neredzēti vājš. Turklāt šis vīns bija skābs un visu ap sevi šķita darām skābu, jo traktiera apmeklētāji, to dzerdami, kļuva arvien drūmāki. No Defarža kunga vīna krājumiem nestrāvoja dzīvīgā bakhanāliju liesma, tikai pusapdzisušas ogles gruzdēja lā tumšajās padibenēs.

Jau trešo dienu pēc kārtas Defarža kunga vīna tirgotavā dzeršana bija sākusies agri no rīta. Tā iesākās pirmdien, un nu jau klāt bija trešdiena. Turklāt agrie apmeklētāji vairāk sēdēja, iegrimuši drūmās domās, nekā dzēra, jo še jau kopš vaļā vēršanas tika manīts klīstam, sarunājamies un klausāmies ne viens vien lāga vīrs, kam pie dvēseles nebija ne plika graša. Tomēr izskatījās, ka šos cilvēkus traktieris pievelk ne mazāk kā tad, ja viņi varētu pasūtīt vīnu veselām mucām, un tā nu viņi tur klīda no vienas vietas uz otru, no viena kakta uz citu un dzēriena vietā alkatīgi veldzējās ar sarunām.

Kaut gan apmeklētāju pieplūdums bija visai neparasts, pats tirgotavas saimnieks nekur nebija redzams. Viņa trūkumu gan neviens īpaši neizjūta, jo tie, kas pārkāpa šīs telpas slieksni, netaujāja pēc viņa un nemeklēja viņu; neviens nebrīnījās, redzēdams ierastajā vietā vienīgi Defarža kundzi, kura pārraudzīja vīna izsniegšanu, nolikusi sev priekšā trauku ar sīkām, apbružātām monētām — tikpat sadilušām kā tie cilvēku dzimuma pārstāvji, kas izkratīja tās no savu noplīsušo svārku kabatām.

Spiegi, kuri palaikam ieskatījās vīna tirgotavā — tāpat kā mēdza ieskatīties ikvienā vietā neatkarīgi no tās diženuma vai niecības, sākot ar karaļa pili un beidzot ar . cietumu, — varbūt ievēroja, ka šobrīd te valda vairāk saspringtu gaidu un vispārējas izklaidības nekā citkārt. Kāršu spēles ritēja vienaldzīgi un vienmuļi, domino spēlmaņi, domās nogrimuši, būvēja no kauliņiem torņus, vīri dzerdami zīmēja uz galda figūras no izšļakstītajām vīna

lāsēm, un pati Defarža kundze vilka zobu bakstāmo rakstā pa savu piedurkni, klausīdamās un raudzīdamās kaut kur tālumā uz kaut ko nedzirdamu un neredzamu.

Tā Sentantuānas priekšpilsētas vīntirgotavā iaiks ritēja līdz dienas vidum. Tieši pusdienlaikā pa šaurajām ieliņām zem lampām, kas virknē šūpojās virs galvas, gāja divi viscaur noputējuši vīri: viens no tiem bija Defarža kungs, otrs — ceļa strādnieks ar zilu cepuri galvā. Putekļainajā tveicē izslāpuši, abi iegriezās vīntirgotavā. Viņu ierašanās bija itin kā iedegusi neredzamu uguni Sentantuānas krūtīs, un šī uguns, viņiem tuvojoties, strauji pieņēmās un izplatījās, atspīdēdama daudzajās sejās, kas uzlūkoja nācējus no logiem un durvīm. Tomēr neviens viņiem nemēģināja sekot un neviens nesāka runāt, kad viņi ienāca traktierī, kaut gan visu acis bija pievērstas tikai viņiem.

—   Labdien, kungil — sacīja Defaržs.

Tas bija gluži kā signāls, lai pārtrauktu vispārējo klusēšanu. Sveicienam atsaucās daudzbalsīgs koris: — Labdien!

—   Nelāga laiks, kungi! — sacīja Defaržs, pakratīdams galvu.

To dzirdējuši, visi savā starpā saskatījās, tad nodūra skatienus un klusējot palika sēžam. Tikai viens apmeklētājs piecēlās un izgāja ārā.

—   Siev! — Defarža kungs skaļi uzrunāja traktiera saimnieci. — Es krietnu gabalu nācu kopā ar šo lāga vīru — ceļa strādnieku, vārdā 2aku. Mēs satikāmies — gluži nejauši — pusotras dienas gājiena attālumā no Parīzes. Viņš ir krietns puisis, šis ceļa lāpītājs, vārdā 2aks. Ielej viņam dzeramo, siev!

Vēl viens apmeklētājs piecēlās un izgāja ārā. Defarža kundze pasniedza vīnu ceļa lāpītājam, vārdā Zakam, kas, sveicinādams pārējos, noņēma savu zilo cepuri un iedzēra malku no glāzes. Azotē viņam glabājās raupjas, melnas maizes gabals; apsēdies netālu no Defarža kundzes letes, viņš ik pa laiciņam atlauza no tā kumosu, košļāja to un piedzēra klāt vīnu. Piecēlās trešais apmeklētājs un izgāja ārā.

Defaržs arī atveldzējās ar malku vīna, taču ielēja sev mazāk, nekā tika pasniegts viesim, — kā daždien cilvēks, kam šāds cienasts nav nekāds retums, un palika turpat stāvam, gaidīdams, kamēr ceļabiedrs būs ieturējis maltīti. Viņš neskatījās ne uz vienu no klātesošajiem, un neviens šobrīd ari neskatījās uz viņu, pat Defarža kundze ne, jo viņas rokās tagad ņirbēja adīklis.

—   Vai esi ieturējies, draugs? — nogaidījis piemērotu brīdi, Defaržs jautāja.

—   Jā, pateicos.

—   Nu, tad nāc! Es tev parādīšu istabu, kurā tu, kā norunāts, varēsi apmesties. Tā tev būs tieši kā radīta!

No vīna tirgotavas viņi izgāja uz ielas, no ielas iegāja pagalmā, no pagalma devās augšup pa blakusēkas stāvajām kāpnēm, no kāpnēm nonāca bēniņos — telpā, kurā vēl nesen uz zema soliņa bija sēdējis salīcis sirmgalvis un nerimtīgi taisījis apavus.

Sirmgalvja šeit vairs nebija, taču bēniņu telpā gaidīja visi trīs vīri, kuri pa vienam bija izgājuši no krodziņa. Tikai viena vienīga saite pastāvēja starp šo trijotni un sirmo ārstu kaut kur tālumā — visi šie vīri reiz bija noraudzījušies viņā pa sienas spraugu.

Defaržs rūpīgi aizdarīja durvis un pusbalsī teica:

—   Pirmais Zak, Otrais Zak, Trešais Zak! Seit ir liecinieks, ar kuru es, Ceturtais Zaks, satikos, kā iepriekš norunāts. Viņš jums visu pastāstīs. Runā, Piektais Zakl

Ceja strādnieks, saņēmis zilo cepuri saujā, noslaucīja ar to sviedrus no melnīgsnējās pieres un vaicāja: — Ar ko lai es sāku, kungs?

—   Sāc no sākuma! — skanēja Defarža kunga saprātīgā atbilde.

—   Nu tātad, kungi, — ceļa strādnieks iesāka, — es viņu ieraudzīju pagājušā vasarā, taisni pirms gada, kad viņš karājās pie ķēdes zem marķīza karietes. Mēģiniet iztēloties, kungi! Es pametu darbu uz ceļa, saule slīd aiz apvāršņa, marķīza kariete lēni brauc kalnā, un viņš karājas pie ķēdes — re, šitā!

Un ceļa strādnieks atkal attēloja redzēto ainu; jādomā, ka šis priekšnesums tagad jau bija noslīpēts līdz pēdējai niansei, jo gada gaitā viņš bija pārliecinājies, ka tas ir neizsīkstošs un neaizstājams izklaidēšanās avots visiem ciemata iedzīvotājiem.

Stāstījumu pārtrauca Pirmais Zaks, pavaicādams, vai ceļa strādnieks šo vīru redzējis kādreiz agrāk.

—   Nekad, — atbildēja ceļa strādnieks, atkal iztaisnodamies.

Trešais Zaks noprasīja, kā tad viņš vēlāk varējis to atpazīt.

—       Pēc garā auguma, — paklusi atbildēja ceļa strādnieks, piespiedis pirkstu pie deguna. — Kad marķīza kungs tovakar prasīja«Kāds viņš izskatījās?» — es teicu: «Garš kā spoks.»

—   Tev vajadzēja sacīt — sīks kā punduris, — iebilda Otrais Zaks.

—   Kā tad es varēju zināt? Tobrīd jau nekas vēl nebija pastrādāts un viņš tak man ar neko nesacīja. Un ievērojiet, kā tas notikal Lai cik dīvaini man viss izskatījās, es tak neskrēju stāstīt pats! Marķīza kungs pie mūsu strūklakas izstiepj pret mani pirkstu un saka: «Šurpu pie manis! Vediet tuvāk to lempi!» Nudien, kungi, es pats nebūt nepieteicos!

—   Tur viņam taisnība, Zak, — norūca Defaržs uz to vīru, kurš bija iebildis. — Stāsti tālāk!

—   Nu tā! — ceļa strādnieks turpināja noslēpumainā balsi. — Tas garais vīrs pazuda, un šie viņu meklēja — paga, cik tad ilgi tas vilkās? Neatceros, deviņus mēnešus vai desmit… vai varbūt vienpadsmit.

—   Nav svarīgi, — noteica Defaržs. — Viņš bija labi noslēpies, tomēr beidzot nelaimīgā kārtā tika atrasts. Stāsti tālāk!

—   Es atkal strādāju uz ceļa tai pašā kalnā, un saule atkal taisās uz rietu. Es savācu savus rikus, lai dotos lejā uz ciematu, kur jau kļuvis tumšs, bet tad paceļu acis un ieraugu, ka pār kalnu nāk seši kareivji. Un tiem pā vidu viens garš virs, kam sasietas rokas — pavisam pie sāniem piesietas, re, šitā!

Ar savas neaizstājamās zilās cepures palīdzību viņš attēloja cilvēku, kura rokas cieši piespiestas pie sāniem un aizmugurē sasietas ar virvēm.

—   Es stāvu malā, kungi, pie savas bruģakmeņu kaudzes un skatos, kā šie kareivji ar savu gūstekni ies man garām (jo tas ceļš tur ir vientulīgs un jebkura neparastāka aina gribot negribot piesien aci), un pirmajā brīdī, kamēr viņi tikai tuvojas, es neko vairāk neredzu kā sešus kareivjus un vienu garu, sasietu vīru, un vakara krēslā viņi man visi izskatās gluži melni, tikai tai pusē, kur saule zūd aiz apvāršņa, visiem vēl tāda kā sarkana apmale, kungi. Un vēl es redzu, ka viņu garās ēnas krīt pāri ieplakas malai ceļa viņā pusē un stiepjas vēl tālāk pa kalna slīpumu, gluži kā milžu ēnas. Redzu arī, ka viņi visi ir noputējuši no galvas līdz kājām un putekļu mākonis veļas viņiem līdzi, kamēr šie dimdina ar kājām zemi — dun, dun! Bet, kad nu šie pienāk pavisam tuvu, es redzu, ka pazistu to garo vīru un viņš mani ari pazīst. Ak, cik labprāt viņš atkal būtu meties lejā no kraujas kā viņreiz, tai vakarā, kad mēs pirmoreiz tikāmies, un gandrīz vai tai pašā vietā!

Stāstītājs aprakstīja visu gluži tā, it kā notikušais vē! šobrīd būtu viņa acu priekšā un viņš to skaidri redzētu līdz pēdējam sīkumam — droši vien šis cilvēks neko daudz savā mūžā nebija dabūjis redzēt.

—   Es neizrādu kareivjiem, ka pazīstu garo vīru, un viņš arī neizrāda, ka pazīst mani; tāpat vien ar skatie niem sazināmies savā starpā. «Ašāk, ašāk!» uzsauc kareivju vadonis un norāda uz ciematu. «Lai tam nelietim drīzāk gals!» Un viņi sāk soļot ātrāk. Es eju līdzi. Rokas viņam uzpampušas, jo striķi savilkti ļoti cieši, koka tupeles pārāk lielas un lempīgas, pie tam viņš klibo. Un, tā kā viņš klibo un nevar ātri paiet, šie stumj viņu ar šauteņu stobriem — re, tā!

Stāstītājs attēloja, kā cilvēku grūž uz priekšu, spiežot viņam pie muguras muskešu stobrus.

—   Ejot tādā trakā ātrumā pa nogāzi lejup, viņš nokrīt zemē. Sie tikai smejas un uzstutē viņu kājās. Seja viņam vienās asinīs un putekļos, bet viņš nevar to noslaucīt, un tā šiem atkal ir, ko smieties. Tā nu šie aizved viņu līdz ciematam, un visi saskrien skatīties; aizved viņu garām dzirnavām un tad augšā kalnā uz cietumu; visi ciemata ļaudis noskatās, kā nakts melnumā atveras cietuma vārti un aprij viņu — re, tā!

Ceļa strādnieks atpleta muti, cik plati vien spēja, un tad, zobiem skaļi nokiikstot, aizcirta to ciet. Tā kā viņš nesteidzās to vērt atkal vaļā, laikam negribēdams sabojāt radīto iespaidu, Defaržs paskubināja: — Stāsti tālāk, Zak!

—   Visi ciemata ļaudis atkāpjas atpakaļ, brīdi sačukstēdamies pastāv pie strūklakas, tad izklīst pa mājām un aiziet gulēt; visi sapņo par to nabaga vīru, kurš ieslēgts tur, cietumā uz klints, aiz restēm un atslēgām, un nekad vairs no turienes neiznāks citādi, kā tikai lai sagaidītu savu galu. No rīta es paņemu rīkus un dodos uz darbu, pa ceļam grauzdams savu melno maizes gabalu, bet šoreiz eju ar līkumu — gar cietumu. Tur es viņu ieraugu — viņš skatās no sava augstā sprosta cauri dzelzs restēm tikpat asiņainu un netīru seju kā iepriekšējā vakarā. Rokas viņam joprojām sasietas, un viņš nevar man pamāt; arī es neuzdrīkstos viņam uzsaukt kādu vārdu… un skatiens viņam gluži kā dzīvam mironim.

Defaržs un pārējie trīs vīri pārmija satumsušus skatienus. Klausoties liecinieka stāstā, viņu sejas bija drūmas un pauda apslāpētu naidu un atriebes kāri; piesardzīgā, apvaldītā izturēšanās tomēr nespēja noslēpt bargo, valdonīgo dabu. Sie cilvēki atstāja nesaudzīga tribunāla iespaidu: Pirmais un Otrais Zaks sēdēja uz vecās guļamlāvas, atspieduši zodu dūrē, acis nenovērsdami no ceļa strādnieka, bet Trešais Zaks bija apmeties uz viena ceļgala viņiem aiz muguras, un viņa roka nemierīgi slidēja turp un atpakaļ pa jutīgajām mutes un deguna līnijām; Defaržs stāvēja starp viņiem un ceļa strādnieku, kuru bija nostādījis gaišākajā vietā pie loga, un pārmaiņus raudzījās te uz saviem trim vīriem, te uz stāstītāju.

—   Stāsti tālāk, Zakl — teica Defaržs.

—  Tur, tai dzelzs būrī, viņš paliek vairākas dienas. Ciemata ļaudis skatās uz viņu tikai paslepus, jo baidās. Bet pa gabalu tie vienmēr skatās turp, augšā uz cietumu klintsgalā, un vakarā, kad dienas darbs pabeigts un tie salasās pie strūklakas patērzēt, visas sejas tā vien griežas uz cietuma pusi. Agrāk tās griezās uz pasta kariešu staciju, bet tagad tikai uz cietumu. Viņi sačukstas, ka nāvessods gūsteknim gan esot piespriests, bet to neizpildīšot, jo uz Parīzi nosūtīti apžēlošanas lūgumi, kuros paskaidrots, ka tas virs bijis gluži prātu zaudējis sava bērna nāves dēj un ka pašam karalim arī iesniegts šāds apžēlošanas lūgums. Ko es tur zinu? Varbūt tā bija, varbūt ne.

—   Nu, tad paklausies, Zak, — skarbi iejaucās Pirmais ar tādu pašu vārdu. — Lūgums patiesi tika iesniegts gan karalim, gan karalienei. Visi šeit klātesošie, izņemot tevi, redzēja, kā karalis to saņem uz ielas pa karietes lodziņu, sēdēdams blakām karalienei. Defaržs, kuru tu redzi savā priekšā, riskēdams ar dzīvību, metās ceļā viņu zirgiem, turēdams rokā šo lūgumrakstu.

—   Un paklausies vēl ko, Zak! — teica Trešais, kurš bija nometies uz ceļgala un kura pirksti joprojām nerimtīgi taustījās pa jutīgajām sejas līnijām ar neparastu alkatību, itin kā viņš salktu nevis pēc ēdiena vai dzēriena, bet pēc kaut kā nenosakāma un netverama. — Karaļa sardze, gan jātnieki, gan kājnieki, aplenca lūdzēju un sāka to sist. Vai dzirdi?

—   Dzirdu, kungi.

—   Nu, tad stāsti tālāk! — sacija Defaržs.

—   Bet turpat pie strūklakas ari sačukstas, ka viņš esot atvests šurp tāpēc, lai spriedumu izpildītu taisni šeit, un tas noteikti tikšot izdarīts. Stāsta pat, ka šis cilvēks tikšot sodīts kā tēva slepkava, jo viņš nonāvējis monsenjoru un monsenjors esot tēvs visiem saviem zemniekiem — dzimtcilvēkiem. Kāds vecs vīrs pie strūklakas stāsta, ka vispirms viņa labā roka ar visu nazi tikšot sadedzināta viņa acu priekšā, ka brūcēs, ko izduršot rokās, krūtis un kājās, saliešot vārošu eļļu, kausētu svinu, karstus sveķus, vasku un sēru un, visbeidzot, četri stipri zirgi viņu locekli pa loceklim saraustīšot gabalos. Sis vecais vīrs stāsta, ka tieši tā esot darīts ar kādu apcietināto, kurš mēģinājis laupīt dzīvību nelaiķa karalim Luijam Piecpadsmitajam.* Bet ko es varu zināt, varbūt viņš melš niekus? Es jau neesmu no tiem gudrajiem.

—   Nu, tad paklausies vēl, Zak! — viņu atkal pārtrauca vīrs ar nemierīgo roku un alkaino izskatu. — To apcietināto sauca Damjēns, un visu, ko tu stāstīji, patiešām izdarīja ar viņu gaišā dienas laikā visu acu priekšā Parīzes ielās, un milzīgajā skatītāju pūlī vissatriecošāko iespaidu atstāja izsmalcinātu, daiļu dāmu pulciņš, kuras ar dedzīgu interesi vēroja visu līdz pēdējam brīdim — līdz pēdējam brīdim, Zak, un tas pienāca tikai vēlu vakarā, kad vīrs bija zaudējis abas kājas un vienu roku, — bet viņš vēl joprojām elpoja! Un tas tika izdarīts, kad… bet cik tev īsti gadu?

—   Trīsdesmit pieci, — sacīja ceļa strādnieks, kuram viegli varēja dot sešdesmit.

—   Tas tika izdarīts, kad tev bija vairāk par desmit gadiem; tu pat būtu varējis to noskatīties.

—   Pietiek! — drūmā nepacietībā uzsauca Defaržs. — Pie velna! Stāsti tālāk!

—   Nu jā! Tātad daži sačukstas tā, citi atkal šitā, un ne par ko citu neviens vairs nerunā, tā vien izklausās, ka pat ūdens no strūklakas tecēdams piebalso šīm valodām. Beidzot naktī uz svētdienu, kad viss ciemats guļ, no cietuma atnāk kareivji, un šaujamie klaudz pa bruģa akmeņiem. Strādnieki rok, taisa un naglo, kareivji smejas un dzied, un no rīta pie strūklakas ir pacēlušās karātavas četrdesmit pēdu augstumā un piegāna visu ūdeni!

Ceļa strādnieks pacēla skatienu pret zemajiem griestiem — nē, drīzāk paskatījās tiem cauri un pacēla roku, itin kā rādīdams uz karātavām kaut kur debesīs.

—       Visi darbi tiek pārtraukti, visi salasās kopā, neviens neved govis uz ganībām, lopiņi nīkst turpat ļaudīm pa vidu. Pusdienlaikā atskan bungu rīboņa. Naktī cietumā ir ieradušies kareivji, un viņu atved šurp vesels kareivju pulks. Viņš joprojām ir sasiets tāpat kā iepriekš, un mutē viņam iebāzts vīkšķis, pie tam cieši picsaitēts klāt, tā ka viņam gandrīz vai tāds ģīmis kā smejoties. — Stāstītājs mēģināja to atdarināt, ar abiem īkšķiem iespiezdams sejā rievas no mutes kaktiņiem līdz ausīm. — Karātavu augšgalā piestiprināts tas pats nazis ar asmeni gaisā. Tur gūstekni pakar četrdesmit pēdu augstumā, un tur viņš paliek karājoties un maitā ūdeni strūklakā.

Vīri saskatījās savā starpā, bet atnācējs tikmēr ar zilo cepuri notrausa sviedrus no sejas, kas, atsaucot atmiņā baigo ainu, atkal bija viscaur nosvīdusi.

—  Tas ir briesmīgi, kungil Kā lai tagad sievietes un bērni tur tagad smeļ ūdeni? Un kurš gan ies vakaros patērzēt zem tik baigas ēnas? Bet kāpēc es saku «zem»? Kad pirmdienas vakarā gāju projām no ciemata un saule nupat taisījās rietēt, es no kalna pametu skatienu atpakaļ un redzēju, ka šī ēna stiepjas pāri baznīcai, pāri dzirnavām, pāri cietumam — tā vien likās, ka pāri visai zemei, kungi, līdz pat debesu pamalei!

Vīrs ar izsalkušo sejas izteiksmi saskatījās ar pārējiem trim un sāka košļāt pirkstu — tas trīcēja alkatīgajā tvērienā.

—  Tas ir viss, kungi. Es devos projām ar saulrietu (tā man bija piesacīts) un gāju visu nakti un pusi no nākamās dienas, līdz satiku šo biedru, kā iepriekš norunāts. Tālāk mēs nācām šurp kopā — brīžiem kājām, brīžiem braukšus — visu vakardienu un visu pagājušo nakti. Un te nu jūs mani redzat!

Pēc drūma klusuma brīža Pirmais Zaks teica:

—  Labi! Tu esi rīkojies, kā pienākas, un visu patiesīgi izstāstījis. Vai esi ar mieru mazliet pagaidīt aiz durvīm?

—  Mīļu prātu, — piekrita ceļa strādnieks. Defaržs izveda viņu kāpņu telpā un, tur apsēdinājis, devās atpakaļ pie pārējiem.

Kad viņš iegāja bēniņu istabā, visi trīs vīri bija piecēlušies kājās un sabāzuši galvas cieši kopā.

—   Ko tu saki, Zak? — noprasīja Pirmais. — Vai liekam sarakstā?

—  Jā — iznīcināmo sarakstā, — atbildēja Defaržs,

—   Lieliski! — iesaucās vīrs ar alkaino skatienu.

—   Pili un visu dzimtu? — pārjautāja Pirmais.

—   Pili un visu dzimtu, — atkārtoja Defaržs. — Iznīcināt!

—   Lieliski! — vēlreiz jūsmīgi iesaucās tas pats vīrs un sāka kosjāt otru pirkstu.

—   Vai tu esi pārliecināts, ka mūsu īpašais saraksta veids nesagādās mums nekādus sarežģījumus? — Otrais Zaks apjautājās Defaržam. — Tas, protams, ir pilnīgi drošs, jo neviens cits bez mums nevar to atšifrēt, bet vai mēs paši to vienmēr varēsim izlasīt — tas ir, vai viņa to varēs?

—   Zak, — sacīja Defaržs, izsliedamies taisnāk, — ja mana sieva ir apņēmusies saglabāt sarakstu tikai savā atmiņā, tad viņa no tā nepazaudēs ne vārdu un pat ne zilbi. Ieadīts tikai viņai vien zināmos rakstos un valdziņos, tas arvien būs Defarža kundzei skaidrāks par debess dienu. Paļaujies uz viņu! Pat visgļēvākajam mīkstčaulim būtu vieglāk izdzēst pašam sevi no dzīvo saraksta nekā izdzēst kaut vienu burtu no sava vārda vai nozieguma, ja tas ieadīts Defarža kundzes sarakstā.

5 iem vārdiem sekoja atzinīga un piekrītoša murdoņa, un alkainais vīrs noprasīja: — Vai šo zemnieku drīz varēs sūtīt atpaka]? Cerams taču, ka jā! Izskatās gauži vientiesīgs — nez vai tāds nevar kjūt bīstams?

—   Viņš neko nezina, — teica Defaržs, — vismaz neko vairāk par to, par ko pats var izpelnīties tikpat augstas karātavas. Es ņemšu viņu savā ziņā — lai pagaidām paliek tepat pie manis, un es gādāšu, lai pēc kāda laika viņš var iet savu ceļu. Viņš grib redzēt grezno pasauli — karali, karalieni un galmu; lai tad svētdien paskatās uz viņiem.

—   Ko? — acis iepletis, iesaucās alkainais vīrs. — Vai tā ir laba zīme, ja viņš grib redzēt augstmaņus un karaļus?

—   Zak, — sacīja Defaržs, — ja gribi, lai kaķis kāro pēc piena, tad papriekš parādi to viņam. Ja gribi, lai suns ķertu medījumu, tad papriekš parādi viņam, kāds tas izskatās.

Ar to saruna beidzās, un ce]a strādniekam, kurš jau snauduļoja uz kāpņu augšējā pakāpiena, ierādīja gu]amo lāvu un sūtīja viņu atpūsties. Uz to ceļinieku skubināt nevajadzēja, un pēc īsa brīža viņš jau bija aizmidzis.

Defarža vīntirgotava katrā ziņā nebija sliktākais mājoklis, ar kādu Parīzē varētu apmierināties šāds vienkāršs darbarūķis no lauku apvidus. Ja neņem vērā neizprotamās bailes no krodziņa saimnieces, kuras viņu nemitīgi vajāja, šī dzīve ceļa strādniekam likās neparasta un aizraujoša. Taču saimniece augu dienu sēdēja aiz letes, tik uzkrītoši neievērodama viņa klātbūtni un tik apņēmīgi radīdama iespaidu, ka viņa atrašanās šeit ir gluži nejauša un bez jebkādas dziļākas nozīmes, ka ceļa strādnieks, uzmezdams viņai skatienu, ik reizes nodrebēja pie visām miesām. Viņš nosprieda sevī, ka pilnīgi neiespējami ir paredzēt, ko no šis sievietes var gaidīt, un, ja viņas krāšņajā galvā piepeši rastos doma notēlot, ka viņa ir redzējusi, piemēram, kā šis vīrs izdarījis slepkavību un pēc tam nodīrājis upurim ādu, tad viņa sekmīgi un pārliecinoši tiktu galā arī ar šo lomu un piespiestu visus sev noticēt.

Tāpēc, svētdienai piertākot, ceļa strādnieks nebūt nejutās sajūsmināts (kaut arī vārdos apgalvoja pretējo), uzzinājis, ka Defarža kundze pošas viņam un Defarža kungam līdzi uz Versaļu. Vēl vairāk viņu mulsināja tas, ka kundze diližansā visu ceļu bez mitas adīja, un, kad viņš visu pēcpusdienu redzēja šo sievieti pūlī, kas gaidīja piebraucam karaļa un karalienes karieti, un viņas rokās joprojām bija adīklis, ceļa strādnieks jutās samulsis vēl vairāk nekā iepriekš.

—   Jūs cītīgi strādājat, kundze, — teica viņai blakus stāvošais vīrietis.

—  Jā, — atbildēja Defarža kundze. — Man daudz jāpadara.

—   Ko jūs adāt, kundze?

—   Daudz ko.

—   Piemēram?

—   Piemēram, līķautus, — nesatricināmā mierā atbildēja Defarža kundze.

Vīrietis atkāpās tālāk no viņas, līdzko tas kļuva iespējams, un ceļa strādnieks sāka apvēdināties ar zilo cepuri, jo gaiss visapkārt viņam šķita smags un spiedīgs. Ja nu te palīdzēt varēja karaļa un karalienes ierašanās, tad laimīgā kārtā tas tūdaļ arī notika: itin drīz skatienam atklājās zeltītā kariete, kas veda karali ar masīvajiem vaibstiem un karalieni ar daiļo seju, un to pavadīja visa spožā galminieku svīta — daudz krāšņu, smejošu lēdiju un smalku lordu, un ceļa strādnieks kā izslāpis tīksmīgi tvēra ar acīm šo greznības parādi, dārgakmeņus, zīdu, pūderi, abu dzimumu lepni nevērīgos stāvus un daiļās, augstprātīgās sejas, līdz pavisam apskurba un tik aizrautīgi kliedza: — Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo karalienei — un sumināja visu un visus šai pulkā, it kā nekad mūžā nebūtu dzirdējis par vienmēr un visur klātesošo Zaķu. Pūlim virzoties tālāk, ceļa strādnieka apžilbušās acis redzēja krāšņus dārzus, pagalmus, terases, strūklakas, zālienus, atkal karali un karalieni, atkal lepno svītu, atkal dižos lordus un lēdijas, viņa ausīs atkal skanēja daudzbalsīgais: «Lai dzīvo!» — līdz viņš jūtu pārpilnībā vairs nespēja valdīt asaras. Visa šī izrāde vilkās stundas trīs, un visu šo laiku viņam apkārt drūzmējās tāds pats kliedzošs, raudošs un pārjūtināts pūlis, un visu šo laiku Defaržs turēja viņu aiz apkakles, it kā uzmanīdams, lai viņš nemetas virsū saviem īslaicīgās jūsmas objektiem un nesarausta tos gabalos.

—   Bravo! — noteica Defaržs, tēvišķi uzsizdams viņam pa plecu, kad viss bija galā. — Tu esi varens zēns!

Ceļa strādnieks jau bija sācis palēnām atgūties un bažījās, vai nav izdarījis aplamību, ļaudams vaļu pirmītējām jūtām, taču tā vis neizskatījās.

—   Tu esi taisni tas vīrs, kas mums vajadzīgs, — Defaržs viņam iečukstēja ausī. — Tādi kā tu ļauj tiem nelgām ticēt, ka šāda dzīve būs mūžīgi. Tad viņi kļūst arvien nekaunīgāki un gals pienāk drīzāk.

—   Ahā! — ceļa strādnieks apdomājies atsaucās.

—  Tiesa gan.

—   Sie nelgas neko nezina. Viņi nicina pat katru tavu elpas vilcienu un vieglu roku to noslāpētu uz visiem laikiem — ne vien tev, bet simtiem tev līdzīgo; mūs visus viņi piebeigtu labprātāk nekā kaut vienu savu zirgu vai suni, un tomēr viņi zina tikai to, ko pavēsta tava elpa līdz ar gaviļu saucieniem. Lai tad tā viņus maldina vēl kādu laiku — par daudz jau nebūsi

Defarža kundze augstprātīgi paskatījās uz strādnieku un apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Bet jūs pats, cik varu spriest, — viņa turpināja,

—   laikam gan aurotu un raudātu aiz sajūsmas par jebkuru spožu izrādi, kas saceltu pietiekamu troksni. Tā gan! Vai nav tiesa?

—   Laikam tiesa gan, kundze. Vismaz tajā brīdī.

—  Ja jums parādītu veselu kaudzi leļļu un paskubinātu tās izpriecas pēc plēst un lauzt gabalos, jūs izvēlētos viskrāšņākās un lepnākās. Tā gan! Vai nav tiesa?

—   Tiesa gan, kundze.

—   Jā. Un, ja jums parādītu baru putnu, kuri nespēj lidot, un paskubinātu izpriecas pēc noplūkt tiem spalvas, jūs izvēlētos putnus ar viskrāšņākajām spalvām, vai nav tiesa?

—   Tiesa, kundze.

—  Šodien jūs redzējāt gan lelles, gan putnus, — teica Defarža kundze, pamādama ar roku uz to pusi, kur bija nozudis greznais gājiens. — Un tagad — uz mājām!

XVI NODAĻA

Adī jums joprojām top.

Defarža kundze kopā ar viru draudzīgā noskaņā atgriezās Sentantuānas klēpī, bet nenozīmīgais radījums ar zilo cepuri galvā uzsāka daudz jūdžu garo, nogurdinošo ceļu cauri tumsai un putekļiem, garām daudzām mājām un sānceļiem, lēnām tuvodamies tam apvidum, kur slējās tagad jau nelaiķa marķīza pils, klausīdamās apkārtējo lapotņu čukstos. Tagad akmens sejām bija tik daudz brīva laika, lai klausītos koku un strūklakas šalkoņā, ka nedaudzie ciemata skrandaiņi, kuri retumis iemaldījās lielajā akmens pagalmā pie terases kāpnēm, meklēdami kādu ēdamu augu vai nokaltušu žagaru malkai, savā salkuma mocītajā iztēlē it kā redzēja, ka šo seiu izteiksme ir mainījusies. Ciematā klīda valodas — biklas un nīkulīgas, tādas pašas kā turienes iedzīvotāji, — ka tobrīd, kad nazis sasniedzis savu mērķi, līdzšinējā lepnuma izteiksme akmens sejās pārvērtusies naida un sāpju grimasē un vēlāk, kad vaininieks ticis uzrauts četrdesmit pēdu augstumā virs strūklakas un palicis tur karājamies, to izteiksme mainījusies vēlreiz — tajās parādījies cietsirdīgs gandarījums, kas palikšot to vaibstos uz mūžīgiem laikiem. Akmens sejā virs lielā guļamistabas loga, aiz kura bija izdarīta slepkavība, virs nāsīm tika pamanīti divi smalki iedobumi, kas visiem bija labi pazīstami, bet ko neviens izsenis šai sejā neatcerējās redzējis; retajos gadījumos, kad daži no skrandainā zemnieku bara uzdrošinājās panākties tuvāk pilij, lai pamestu steidzīgu skatienu uz pārakmeņoto marķīza kungu, izdēdējis pirksts tikai īsu mirkli pastiepās pret bargo akmens tēlu — nākamajā brīdī tie visi metās prom sūnu un lapu biezoknī, gluži kā zaķi, kas cer atrast tur sev mājvietu.

Pils un būdiņas, akmens seja un cilvēka stāvs, kas šūpojās karātavās, sarkanais plankums uz akmens grīdas, tīrais ūdens ciemata strūklakā, tūkstošiem akru zemes, visi Francijas lauku novadi un visa Francija pati dusēja zem naksnīgajām debesīm tikko jaušamas, šauras apvāršņa līnijas ietvarā. Tieši tāpat mūsu neizmērojamā pasaule līdz ar visu diženo un niecīgo, ko tā ietver, ietilpst vienā vienīgā mirdzošā zvaigznē. Un, tāpat kā cilvēka zināšanas spēj sašķelt gaismas staru un izpētīt tā sastāvu, gaišākie prāti spēj mūsu zemeslodes nemanāmajā starojumā izlasīt ikviena tās saprātīgā iemītnieka domas un darbus, jaunumu un tikumu.

Zem šo naksnīgo debesu zvaigznēm Defaržu pāris diližansā lēni virzījās uz to Parīzes vārtu pusi, no kuriem ceļš veda mājup. Tur, kā vienmēr, vajadzēja apstāties pie sargposteņa un uzraugi ar laternām, kā vienmēr, pienāca pārbaudīt dokumentus un iztaujāt braucējus. Defarža kungs pazina dažus no kareivjiem un vienu no policistiem un izkāpa no diližansa. Ar policistu viņš bija vistuvāk pazīstams, un abi draudzīgi apskāvās.

Kad Scntantuāna atkal bija ņēmusi Defaržus savā putekļainajā paspārnē un viņi, izkāpuši netālu no tās robežām, turpināja ceļu kājām cauri tumsai pa dubļainajām, netīrajām ieliņām, Defarža kundze sacīja vīram:

—   Pastāsti, mans draugs, ko tev sacīja Zaks no policijas!

—  Šoreiz ļoti maz, bet vairāk viņam nav zināms. Mūsu kvartālam norīkots vēl viens spiegs. Viņš pieļauj, ka to var būt krietni vairāk, bet viņam zināms tikai šis viens.

—  Nu labi! — atteica Defarža kundze, vēsi un lietišķi savilkdama uzacis. — Viņš jāieraksta sarakstā. Kā to cilvēku sauc?

—   Viņš ir anglis.

—  Jo labāk. Kāds ir viņa uzvārds?

—  Barsads, — sacīja Defaržs, izrunādams uzvārdu pēc franču paražas. Tomēr viņš to bija noklausījies pietiekami uzmanīgi, lai varētu precīzi nosaukt pa burtiem.

—   Barsads, — sieva atkārtoja. — Labi. Un vārds?

—   Džons.

—   Džons Barsads, — Defarža kundze vēlreiz atkārtoja, iepriekš paklusu izmēģinājusi to sevī. — Labi. Vai viņa āriene ir zināma?

—  Vecums apmēram četrdesmit gadu, augums aptuveni piecas pēdas deviņdesmit, mati melni, ādas krāsa melnīgsnēja; pēc izskata visumā diezgan glīts, acis tumšas, seja kalsna, iegarena, mazliet dzeltenīga, ērgļa deguns itin kā novirzījies uz kreiso pusi, un tas sejai piešķir diezgan draudīgu izteiksmi.

—   Nav slikti! Gluži vai gatavs portrets! — Defarža kundze iesmējās. — Rīt pat viņš jau būs sarakstā.

Viņi iegāja vīntirgotavā — tā bija jau slēgta, jo pulkstenis rādija pusnakti, — un Defarža kundze tūdaļ pat apsēdās savā vietā aiz letes, saskaitīja sīknaudu, kas iekasēta viņu prombūtnes laikā, pārbaudīja preču krājumus, pārskatīja ierakstus grāmatā, papildināja tos ar da žiem saviem ierakstiem, izjautāja kalpotāju par visu nepieciešamo un beidzol aizsūtīja viņu gulēt. Tad viņa otrreiz izbēra no trauka visu naudu un sāka siet monētas savā mutautā, veidodama veselu virkni atsevišķu mezglu, lai pa nakti naudu varētu uzglabāt drošībā. Visu šo laiku Defaržs, kūpinādams pīpi, staigāja turp un atpakaļ pa zāli, rāmi apbrīnodams savas laulātās draudzenes rosību, bet ne reizi neiejaukdamies viņas darbā; attiecībā uz veikala un mājas ikdienu viņš patiesībā arvien palika šādā novērotāja lomā.

Nakts bija tveicīga, un tirgotavā, kuras logi un durvis bija cieši aizdarīti un kura atradās visai nolaistā un netīrā apkaimē, valdīja nelāga smaka. Defarža kunga oža nebūt nebija īpaši izsmalcināta, taču vīna krājumu smarža bija daudz spēcīgāka nekā to garša, un tas pats būtu jāsaka par rumu, konjaku un anīsa liķieri. Defaržs ar spēcīgu dūmu pūtienu atvairīja uzmācīgās smaržas un nolika pīpi malā.

—   Tu esi noguris, — teica sieva, uz brīdi paceldama skatienu no mutautā tinamajām monētām. — Gaiss šeit ir tāds pats kā katru dienu.

—   Es tiešām esmu mazliet noguris, — atzinās vīrs.

—   Un ari mazliet grūtsirdīgs, — piebilda sieva, kuras vērīgais skatiens tomēr nebija iegrimis tikai rēķinos vien, bet paturējis redzes lokā arī laulāto draugu. — Ak, vīrieši, vīrieši!

—   Bet mīļā … — Defaržs iesāka.

—   Jā, «bet mīļā»! — atkārtoja sieva, noteikti pamādama ar galvu. — Jā, jā, «bet mīļā»! Tev šodien pavisam sašļukusi dūša, mīļais!

—   Varbūt tev taisnība, — negribīgi nopūtās Defaržs, it kā šī atzīšanās būtu viņam ar varu izvilkta. — Tas viss velkas tik ilgi!

—   Protams, ilgi, — piekrita sieva, — bet kas tad iet ātri? Atriebei un atmaksai vajadzīgs ilgs laiks — tas ir vecs likums.

—   Zibenim vajadzīgs tikai mirklis, lai nogalinātu cilvēku, — sacīja Defaržs.

—   Bet cik daudz laika vajadzīgs, lai debesis šo zibeni radītu un sagatavotu? Vai to tu vari man pateikt?

Defaržs domīgi pacēla galvu, it kā apjauzdams šajos vārdos slēpto patiesību.

—  Arī zemestrīcei vajadzīgs tikai mirklis, lai nopostītu pilsētu, — Defarža kundze runāja tālāk. — Tā gan! Bet pasaki — cik daudz laika vajadzīgs, lai tā nobriestu zemes dzīlēs?

—   Droši vien daudz, — sacīja Defaržs.

—   Bet, kad tas ir noticis, tā sākas — un samaļ visu, kas bijis pirms tās. Visu pārējo laiku tā briest un gatavojas, kaut arī nekas nav ne redzams, ne dzirdams. Lai tas ir tavs mierinājums! Paturi to prātā!

Acīm zibot, viņa sasēja vēl vienu mezglu, gluži kā apmezdama cilpu ap ienaidnieka kaklu.

—   Un es tev saku, — Defarža kundze izteiksmīgi pacēla labo roku, — kaut arī tas velkas ilgi un lēni, izšķirošais brīdis tomēr tuvojas! Es tev saku — tas nekad neatkāpjas un nekad neapstājas. Es tev saku — tas visu laiku tuvojas! Paskaties apkārt un padomā, kā dzīvo mūsu apkaimes (audis, kādas ir viņu sejas, kāds naids un izmisums sakrājies visos, ko žakērija* uzrunā ar katru brīdi noteiktāk! Vai tad tas var turpināties mūžīgi? Ha! Neesi taču smieklīgs!

—   Es to neapšaubu, mana drosmīgā sieva, — atbildēja Defaržs, stāvēdams viņas priekšā ar pieliektu galvu un aizmugurē saņemtām rokām gluži kā paklausīgs, uzmanīgs skolnieks sava skolotāja priekšā. — Taču tas viss ir vilcies jau ilgu laiku, un var gadīties — pati saproti, mīļā sieva, viegli var gadīties —, ka mēs savā mūžā to nepiedzīvojam.

—   Protams, var! Un kas par to? — noprasīja Defarža kundze, sasiedama vēl vienu mezglu gluži tā, it kā žņaugtu vēl vienu ienaidnieku.

—   Kā — kas par to? — atsaucās Defaržs, paraustīdams plecus; šī kustība šķita paužam vienlaikus gan nožēlu, gan atvainošanos. — Mēs nepieredzēsim lielo triumfa brīdil

—   Bet mēs būsim palīdzējuši tam pienākt, — atteica sieva, enerģiski izstiepdama roku uz viņa pusi. — Nekas no mūsu darītā nebūs veltīgs. Es ticu ar visu sirdi un dvēseli, ka mēs šo triumfu tomēr piedzīvosim. Bet pat tad, ja tas mums nebūs lemts, pat tad, ja es skaidri zinātu, ka tas nenotiks, vienalga — padod man šurp kāda augstmaņa vai varmākas kaklu, un es …

Un Defarža kundze, sacirzdama zobus, ar baisu apņēmību savilka nākamo mezglu.

—   Pagaidi! — iesaucās Defaržs, mazliet pietvīkdams, it kā apvainots gļēvumā. — Arī es, mīļā, nebūt nedomāju atkāpties!

—   Protams! Bet tava vājā vieta ir tā, ka tev reizēm vajadzīgs redzēt savu upuri un savas izredzes, lai tu nezaudētu dūšu. Taču jāprot nezaudēt dūšu arī tāpat. Kad pienāks laiks, atlaid no ķēdes tīģeri, izlaid no pekles velnu, bet, kamēr tas nav pienācis, turi gan tīģeri, gan velnu sprostā… lai tie ir neredzami, bet allaž gatavībā.

Sī padoma pēdējos vārdus Defarža kundze pavadīja ar tik sparīgu naudas aizsaiņa sitienu pa leti, it kā gribētu izsist no tās smadzenes, tad nesatricināmā mierā paņēma smago mutautu padusē un paziņoja, ka laiks doties gulēt.

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku šī apbrīnojamā sieviete sēdēja vīntirgotavā savā parastajā vietā, nerimtīgi adīdama. Viņai blakām uz letes gulēja roze, un, kaut arī Defarža kundze palaikam uzmeta tai īsu skatienu, viņa ne mirkli nepārtrauca savu darbošanos. Krodziņā uzturējās vairāki apmeklētāji, kuri sēdēja vai stāvēja — izklīduši kur kurais — un malkoja vīnu vai arī kavējās tāpat. Diena bija ļoti karsta, un mušas, kas bariem uzmācīgi siroja apkārt, meklēdamas piedzīvojumus mazajās, lipīgajās glāzītēs Defarža kun.dzes tuvumā, cita aiz citas saļima tur beigtas. To bēdīgais gals neatstāja nekādu iespaidu uz pārējām lidotājām, kuras noskatījās uz kritušajām tā, it kā pašas būtu vismaz ziloņa augumā, līdz tāds pats liktenis piemeklēja arī viņas. Dīvaini gan, cik mušas mēdz būt nepiesardzīgas… varbūt tieši tāpat tajā saulainajā vasaras dienā sprieda arī galmā.

Kāds stāvs parādījās vīntirgotavas durvīs; Defarža kundzei pārslīdēja ēna, kas nelikās pazīstama. Viņa nolika adīkli, paņēma blakus guļošo rozi un iesp'rauda to savā galvassegā, un tikai pēc tam pacēla acis pret ienā* cēju.

Cik neparasti! Līdzko Defarža kundze bija paņēmusi rozi, krodziņa apmeklētāji pārstāja sarunāties un pa vienam sāka pazust aiz durvīm.

—   Labdien, kundzei — sveicināja ienācējs.

—   Labdien, kungs!

Sos vārdus viņa sacīja skaļi, bet pati sevī, paņemdama atkal adīkli, tūdaļ piebilda: «Hā! Labdien, vecums ap četrdesmit gadu, augums aptuveni piecas pēdas deviņdesmit, mati melni, ādas krāsa melnīgsnēja; pēc izskata visumā diezgan glīts, acis tumšas, seja kalsna, iegarena, mazliet dzeltenīga, ērgļa deguns, itin kā novirzījies uz kreiso pusi, un tas piešķir sejai diezgan draudīgu izteiksmi! Sveicināti, visas pazīmes vienā personā!»

—       Esiet tik laipna, kundze, ielejiet man mazu glāzīti veca konjaka un kādu malku auksta ūdens!

Defarža kundze viņam laipni pasniedza prasīto.

—   Sis gan ir lielisks konjaks, kundze!

Minētais dzēriens tādu komplimentu izpelnījās pirmo reizi, turklāt Defarža kundze pietiekami labi zināja sava konjaka izcelsmi un vērtēja to pati pēc saviem ieskatiem. Tomēr viņa atbildēja, ka konjaks jūtoties pagodināts, un atkal ķērās pie adīkļa. Atnācējs brīdi vēroja viņas kustīgos pirkstus, tad pārlaida nesteidzīgu skatienu visai telpai.

—  Jūs veikli adāt, kundze.

—   Tas man ir ierasts darāmais.

—   Un kāds glīts raksts!

—       Ak jums arī tā liekas? — Defarža kundze apvaicājās, uzlūkodama viņu ar smaidu.

—   Protams. Vai drīkstu vaicāt, kam jūs to adāt?

—       Laika kavēklim, — atbildēja Defarža kundze, atkal paskatīdamās viņā ar smaidu, kamēr veiklie pirksti ņirbēja bez apstājas.

—   Un lietošanai ne?

—        Kas zina! Var gadīties, ka atrodas iespēja arī lietot. Ja tāda atradīsies, — Defarža kundze ievilka elpu un ar tādu kā dzedri koķetu izteiksmi pamāja ar galvu, — tad es, protams, to izmantošu!

Jā, patiešām neparasti: Sentantuānas iemītnieku gaume, šķiet, nekādi nespēja samierināties ar rozi Defarža kundzes galvassegā. Sai laikā viens pēc otra te bija iegriezušies divi vīri un, šķiet, nupat jau grasījušies pasūtīt sev dzeramo, bet, pamanīdami šo pārmaiņu saimnieces izskatā, sastomījušies un izlikdamies, ka meklē kādu draugu, atkal izslīdējuši ārā. Arī no tiem apmeklētājiem,

kas bija te sēdējuši pirms nepazīstamā viesa ierašanās, neviena vairs krodziņā nebija. Visi bija izklīduši un pazuduši. Spiegs gan acīgi to visu vēroja, taču nespēja saskatīt nekā aizdomīga. Visi viņi bija aizgājuši bez steigas, ar nabaga ļaudīm piemītošo bezmērķību, un šī izklīšana šķita pilnīgi dabiska un nejauša.

«Džons,» nodomāja Defarža kundze, pārbaudīdama raksta pareizību, kamēr pirksti naski kustējās; viņas acis atkal uzlūkoja svešo. «Stāvi tik vien tepat — un nebūsi vēl nekur ticis, kad es uzadīšu arī Barsads.»

—   Vai jūs esat precējusies, kundze?

—   Jā.

—   Un bērni jums ir?

—   Nē, nav.

—   Veikals laikam necik spīdoši neiet?

—   Neiet gan — šejienieši ir pārāk trūcīgi.

—       Ak, šie nelaimīgie, nožēlojamie ļaudis! Bezgala apspiesti, kā jūs sakāt.

—       Tā sakāt jūs, — Defarža kundze viņu izlaboja un veikli ieadīja līdzās viņa vārdam vēl kaut ko, kas nesolīja nekā laba.

—       Jā, piedodiet, — to, protams, sacīju es, bet jūs taču arī tā domājat. Gluži dabiski!

—   Es tā domāju? — Defarža kundze skaņi iesaucās.

—   Mums ar vīru ir pietiekami daudz darba, lai uzturētu šo traktieri arī bez domāšanas. Mums jādomā tikai par to, kā izdzīvot. Tā ir mūsu doma, un ar to mums pietiek no rīta līdz vakaram — domāt par citiem mums nav ne laika, ne patikšanas. Kāpēc lai es lauzītu galvu par citiem? Nu nē!

Spiegs, kura uzdevums šeit bija uzlasīt jebkuras druskas, kādas gadltos ceļā, neļāva draudīgajos vaibstos parādīties mulsumam, bet turpināja galanti tērzēt, ar elkoni atspiedies pret nelielo leti, un palaikam iedzēra malciņu konjaka.

—       Nabaga Gaspārs gan ņēma briesmīgu galu, kundze! Ak, nelaimīgais vīrs! — Un viņš nopūtās, pauzdams visdziļāko līdzcietību.

—   Ak tu mūžs! — vēsā mierā atmeta traktierniece.

—  Ja jau kādam sagribas vicināt nazi, tad viņam par to ir jāmaksā. Viņš, jādomā, zināja, cik tāda greznība maksās, un tagad ir saņēmis rēķinu.

—       Man gan liekas, — spiegs sacīja klusinātā balsī un tonī, kas vedina uzticēties, turklāt ar katru ļaunīgās sejas vaibstu pauzdams aizskarta revolucionāra svētās jūtas, — ka ļaudis šai apkaimē ir ļoti sašutuši par tā nabaga vīra nāvi un ir viņa pusē. Tas, protams, lai paliek starp mums!

—   Tiešām? — izklaidīgi atjautāja Defarža kundze.

—   Bet vai tad tā nav?

—   Lūk, kur nāk mans vīrs! — Defarža kundze teica.

Kad durvīs parādījās vīntirgotavas saimnieks, spiegs

sveicinādams pacēla pirkstus pie platmales un ar draudzīgu smaidu uzsauca:

—   Labdien, Zaķi

Defaržs apstājās uz vietas un platām acīm skatījās atnācējā.

—        Labdien, Zak! — spiegs atkārtoja, gan vairs ne tik pašapzinīgā balsī; arī smaids saimnieka ciešā skatiena ietekmē vairs nelikās tik dabisks.

—       Jūs maldāties, kungs, — vīntirgotavas saimnieks sacīja. — Esat noturējis mani par kādu citu. Mani tā nesauc. Mans vārds ir Ernests Defaržs.

—       Vai nav vienalga! — spiegs atsaucās it kā nebēdīgs, tomēr jūtami samulsis. — Labdien!

—   Labdien! — vēsi atņēma Defaržs.

—       Man nupat pirms jūsu ienākšanas bija tas gods parunāties ar kundzi, un es teicu, ka Sentantuānas ļaudis — ak, kas tur par brīnumu! — ļoti pārdzīvo nabaga Gaspāra nelaimīgo likteni un ir sašutuši par to.

—       Man gan neviens to nav teicis, — Defaržs papurināja galvu. — Es neko tādu nezinu.

To pasacījis, viņš aizgāja letes viņā pusē un, uzlicis roku uz sievas krēsla atzveltnes, palika stāvam un raugāmies cilvēkā, kuru viņi abi ar vislielāko prieku būtu nošāvuši.

Spiegs, nebūdams iesācējs savā amatā, saglabāja mieru un nevērīgi iztukšoja konjaka glāzīti, pēc tam padzērās ūdeni un palūdza vēl vienu porciju konjaka. Defarža kundze viņu apkalpoja un atkal ķērās pie adīkļa, dungodama kādu vieglu dziesmiņu.

—       Jūs, šķiet, labi pazīstat šo apkaimi — labāk nekā es, cik varu spriest? — apvaicājās Defaržs.

—       Nebūt ne, tomēr es ceru drīzumā ar to iepazīties. Man ļoti rūp šejienes nelaimīgo ļautiņu dzīve.

—   Ha! — Defaržs klusu nosēcās.

—   Sī patīkamā saruna ar jums, Defarža kungs, man atsauc atmiņā dažus interesantus notikumus, ko man gods domās saistīt ar jūsu vārdu, — spiegs turpināja.

—        Patiešām? — Defaržs pavisam vienaldzīgi atjautāja.

—       Jā, nudien! Man zināms, ka toreiz, kad no cietuma tika izlaists ārsts Manets, jūs, viņa agrākais kalpotājs, uzņēmāties rūpes par šo vīru. Viņu aizveda pie jums. Kā redzat, šie apstākļi man labi zināmi.

—       Jā, tā tas bija, — Defaržs atteica. Zīmi atbildēt viņam nupat bija devusi sieva — adīdama un dungodama viņa it kā nejauši bija pieskārusies vīra elkonim, liekot saprast, ka prātīgākais ir atbildēt, tikai pēc iespējas īsāk.

—   Pie jums ieradās viņa meita, — spiegs turpināja,

—   un no jūsu mājas aizveda tēvu sev līdzi; viņa bija atbraukusi kopā ar kādu ļoti cienīga izskata kungu brūnā uzvalkā… kā viņu sauca? Viņam bija tāda maziņa parūka… Ak jā, Lorijs! No Telsona bankas — no Anglijas, kurp viņi visi pēc tam arī aizbrauca.

—   Jā, tā bija, — atkārtoja Defaržs.

—       Kādas interesantas atmiņas! — sacīja spiegs. — Es esmu ticies ar ārstu Manetu un viņa meitu Anglijā.

—   Ak tā? — atjautāja Defaržs.

—       Vai jūs pēdējā laikā arī esat par viņiem ko dzirdējuši? — spiegs apvaicājās.

—   Nē, — atbildēja Defaržs.

—        Patiesībā mēs par viņiem vispār neko nezinām, — iestarpināja Defarža kundze, paceldama acis no adīkļa un uz brītiņu pārtraukdama dungot. — Toreiz saņēmām ziņu, ka viņi sekmīgi nokļuvuši galā, un tūlīt pēc tam vēl kādas pāris vēstules, bet vēlāk viņi pamazām iekārtojās paši savā dzīvē — tāpat kā mēs savā — un mēs vairs netikām sarakstījušies.

—   Pilnīgi pfireizi, kundze, — piemetināja spiegs.

—  Viņa meita taisās precēties.

—   Vēl tikai taisās? — Defarža kundze atsaucās.

—   Viņa bija tik skaista, ka jau sen varēja apprecēties. Esat gan jūs, angļi, vēsa tauta!

—   A! Tātad jūs zināt, ka es esmu anglis?

—        Tā man šķiet no jūsu izrunas, — Defarža kundze atbildēja. — Ja cilvēks runā ar angļu akcentu, es spriežu, ka viņš ir anglis.

Viesis, šķiet, nejutās īpaši iepriecināts vai glaimots par šo secinājumu, tomēr samierinājās ar to un piespiesti pasmējās. Iztukšojis konjaka glāzīti, viņš piebilda:

—   Jā, mis Maneta taisās precēties. Taču nevis ar angli, bet ar savu tautieti — francūzi. Un, ja atceramies Gaspāru (Ak, nelaimīgais Gaspārs! Cik tas bija cietsirdīgi!), tad ir pavisam savādi, ka viņa taisās precēties ar monsenjora marķīza brāļadēlu — tā paša marķīza, kura dēļ Gaspārs tika pakārts tik daudzu pēdu augstumā, — citiem vārdiem sakot, ar pašreizējo marķīzu. Taču viņš nevienam nezināms dzīvo Anglijā un tur nav nekāds marķīzs, bet Saris Dārnejs. Viņa mātes dzimtais uzvārds ir D'Olnē.

Defarža kundze mierīgi adīja tālāk, toties uz viņas vīru šī ziņa atstāja manāmu iespaidu. Stāvēdams aiz letes, viņš sāka darboties ap sērkociņiem, lai aizsmēķētu pīpi, taču nespēja noslēpt satraukumu, un rokas viņam drebēja. Spiegs nebūtu bijis nekāds spiegs, ja to nepamanītu un nepaturētu prātā.

Noprazdams, ka vismaz šai vienā punktā trāpījis mērķī — lai nu cik vērtīgs tas būtu —, un, redzēdams, ka apmeklētāji krodziņā nenāk un vairāk veiksmes lieki gaidīt, misters Barsads samaksāja par izdzerto un atvadījies devās projām, pirms aiziešanas ar izmeklētu laipnību pavēstīdams, ka cerot vēl kādreiz baudīt godu būt Defarža kunga un kundzes sabiedrībā. Kad viņš bija pazudis Sentantuānas āra plašumos, vīrs un sieva vēl kādu bridi palika turpat, kur visu laiku, rēķinādamies ar to, ka viņš var piepeši atgriezties.

—  Vai tā varētu būt taisnība, ko viņš teica par Maneta jaunkundzi? — klusi sacija Defaržs, stāvēdams un kūpinādams pīpi, un raudzīdamies lejup uz sievu, atbalstījis roku uz viņas krēsla atzveltnes.

—   Tā kā to sacīja viņš, tad tie var būt arī meli, — atbildēja Defarža kundze, viegli saraukusi uzacis. — Taču pilnīgi iespējams, ka tā ir taisnība.

—  Ja tā ir … — Defaržs iesāka un aprāvās.

—  Ja tā ir — ko tad?

—   … un ja mēs tomēr piedzīvojam savu triumfa brīdi… tad man gribētos cerēt — Maneta jaunkundzes dēļ —, ka liktenis neatvedis viņas vīru uz Franciju.

—   Liktenis aizvedīs viņu tieši turp, kurp lemts, — savā parastajā mierā atteica Defarža kundze, — un gādās, lai viņš ņem tieši lādu galu, kāds viņam pienākas. Tas ir viss, ko es varu sacīt.

—   Bet cik tas dīvaini — patiešām, vai nav dīvaini, — Defaržs teica gandrīz vai lūdzošā balsī, itin kā skubinādams sievu piekrist, — ka pēc visas lielās līdzcietības, ko esam jutuši un izrādījuši viņas tēvam un viņai pašai, tu tagad pati ar savu roku ieraksti viņas vīra vārdu blakām tā nelieša vārdam, kurš nupat bija šeit?

— Kad pienāks mūsu laiks, notiks vēl daudz dīvainākas lietas, — Defarža kundze atbildēja. — Jā, te viņi abi man ir un te viņi paliks — katrs savu nopelnu dēļ, un ar to pietiek!

To pateikusi, viņa saritināja adīkli un izņēma rozi no galvassegas. Vai nu Sentantuāna instinktīvi nojauta, ka šis apšaubāmais rotājums pazudis, vai varbūt īpaši uzmanīja šo brīdi, bet itin drīz pēc tam apmeklētāji atkal sadūšojās un pamazām piepildīja krodziņu — un tas atguva savu parasto izskatu.

Vakarā, kad Sentantuāna allaž mēdza izgriezt un izpurināt savas kabatas, izkratot iemītniekus uz lieveņiem, palodzēm, netīrās ieliņās un pagalmos, lai tie ieelpotu āra gaisu, Defarža kundze ar adīkli rokās staigāja no vienas vietas uz otru, no viena cilvēku pulciņa pie cita gluži kā misionāre — un viņai līdzīgo bija daudz no tās cilts, kam nekad vairs nevajadzētu rasties un pastāvēt zemes virsū. Visas sievietes adīja. Adīja gluži nevērtīgus sīkumus, taču šis mehāniskais darbs mehāniski aizstāja ēšanu un dzeršanu: rokas darbojās žokļu un gremošanas orgānu vietā, un, ja šie izdēdējušie pirksti paliktu mierā, tukšos vēderus vairāk nekā citkārt mocītu bads.

Taču, kamēr pirksti kustējās, darbojās arī acis un domas. Un ikvienā sieviešu pulciņā, pie kura Defarža kundze bija pienākusi, lai brīdi parunātos, gan pirksti, gan acis, gan domas sāka darboties manāmi straujāk un dedzīgāk.

Viņas vīrs stāvēja pie durvīm, kūpinādams pīpi, un pavadīja sievu ar apbrīnas pilnu skatienu.

«Izcila sieviete,» viņš sevī sacīja, «stipra sieviete, dižena, apbrīnojama sieviete!»

Sabiezēja tumsa, ieskanējās baznīcas zvani, un no tālienes atplūda kareivīga bungu rīboņa, pils pagalmā mainoties sardzei; sievietes joprojām nerimtīgi adīja. Pamazām viņas ietina tumsa. Taču iztālēm biezēja cita tumsa, tā nāca arvien tuvāk — un, kad tā atnāks, zvanu jaukās skaņas virs daudzajām Francijas baznīcu smailēm noslāpēs lielgabalu dārdi, kareivīgās bungas rībēs, lai apklusinātu nelaimīgas balsis, kuras šai brīdī vēl skanēja droši un vareni, kā pārstāvēdamas varu, bagātību, brīvību un

dzīvību. Tik daudz nezināma un netverama tuvojās un saklāvās ap šīm sievietēm, kuras tikai adīja un adīja, ka viņas pašas šķita saplūstam un sakļaujamies ap kādu vēi neuzceltu būvi, kur viņām būs lemts sēdēt, adīt un skaitīt krītošās galvas.

XVII NODAĻA

Kāds vakars.

Saule, slīdēdama aiz apvāršņa, nekad vēl nebija tik spoži apmirdzējusi kluso ielas stūri Soho rajonā kā tajā neaizmirstamajā vakarā, kad ārsts kopā ar savu meitu sēdēja pagalmā zem platānas. Mēness, tovakar pacēlies virs plašās Londonas, nekad vēl nebija izstarojis tik liegu mirdzumu kā tobrīd, kad, ieraudzījis viņus joprojām sēžam zem koka, cauri lapotnei apgaismoja viņu sejas.

Rīt bija Lūsijas kāzu diena. So pēdējo vakaru viņa vēlējās veltīt vienīgi tēvam, un viņi divatā sēdēja zem platānas.

—  Vai tu esi laimīgs, mījo tēv?

—  Jā, mans bērns.

Viņi sarunājās maz, kaut gan bija tur nosēdējuši jau ilgu laiku. Kad vēl pietika gaismas, lai šūtu vai lasītu, meitene tomēr nebija ķērusies pie šuvekļa kā citkārt, nedz arī lasījusi tēvam priekšā. Seit, zem šī koka sēžot blakus tēvam, viņa bija to darījusi neskaitāmas reizes, taču šis vakars nebija tāds kā citi un nevarēja tāds būt.

—   Arī es šovakar esmu ļoti laimīga, mīļo tēv. Debesis mani svētījušas ar mīlestību — manu mīlestību uz Sarlu un viņa mīlestību uz mani —, un tā dara mani bezgala laimīgu. Bet, ja es arī turpmāk nevarētu veltīt savu dzīvi tev, ja mana laulība šķirtu mani no tevis kaut vai par dažu ieliņu tiesu, es šobrīd justos tik nelaimīga un vainīga tavā priekšā, ka nemaz nevarētu izteikt to vārdos. Pat tagad …

Pat tagad viņa nespēja apvaldīt balsi, lai tā netrīsētu.

Meitene apskāva tēvu un piespieda galvu viņam pie krūtīm, un mēness izstaroja pār viņiem savu -skumjo gaismu. Mēness gaisma vienmēr ir skumja — tāpat kā saules gaisma, tāpat kā cilvēka dzīve, tāpat kā viss, kas nāk un atkal aiziet.

193

—   Mīļo tēv! Pasaki man vēl pēdējo reizi, ka jūties pilnīgi, pilnīgi drošs par to, ka starp mums nenostāsies ne

7 — 734

kāda cita mana mīlestība, ne kādas manas jaunas rūpest Es tq zinu pavisam noteikti, bet tu? Vai sirds dziļumos tu es! par to pilnīgi pārliecināts?

Tēva atbildē skanēja tik moža un noteikta pārliecība, ka grūti būtu bijis apšaubīt tās patiesīgumu.

—   Pilnīgi pārliecināts, mana mīļā! Vēl vairāk, — viņš piebilda, maigi noskūpstījis meitu, — pēc tavas apprecēšanās es redzu savu nākotni vēl daudz gaišāku nekā tad, ja tu paliktu viena, — gaišāku par mūsu līdzšinējo dzīvi!

—  Ak, kaut es varētu tam ticēt, tēv!

—   Tici, mans mīļais bērns! Tā ir taisnība. Padomā pati — tas taču ir gluži dabiski un saprotami. Tu esi jauna un tik uzticīgi man pieķērusies un nevari pilnībā saprast, kā es līdz šim esmu klusībā bažījies, kaut tu neizniekotu savu dzīvi…

Meitene gribēja aizlikt viņa lūpām priekšā plaukstu, taču tēvs saņēma viņas roku savējā un atkārtoja:

—   … kaut tu to neizniekotu, bērns, neizšķiestu veltīgi, tīši novērsdamās no dabiskās dzīves gaitas manis dēļ. Tu savā nesavtībā nespēj gluži saprast, cik daudz es par to esmu domājis, tomēr spried pati: kā mana laimē varētu būt pilnīga, ja tavējā tāda nebūtu?

—  Ja es nebūtu satikusi Sarlu, tēv, es būtu pavisam laimīga divatā ar tevi.

Tēvs pasmaidīja, dzirdēdams šo nevilšo atzīšanos, ka tagad viņa bez Sarla tomēr būtu nelaimīga, un atbildēja:

—   Bet tu viņu esi satikusi, bērns, un viņu sauc Saris. Ja tas nebūtu Saris, būtu kāds cits. Un, ja neviena cita nebūtu, tā būtu mana vaina — un tad manas dzīves tumšākā daļa sāktu mest savu ēnu arī uz tevi.

Sī bija pirmā reize kopš tiesas prāvas, kad meitene dzirdēja tēvu pieminam savu garo ciešanu posmu. Viņu pārņēma dīvaina, vēl nebijusi sajūta, dzirdot šos vārdus, un tie ilgi neizgaisa meitenei no atmiņas.

—   Skaties! — teica ārsts no Bovē, paceldams roku pret mēnesi. — Es raudzījos tajā pa cietuma logu — tolaik man šī gaisma šķita neizturama. Es raudzījos tajā, ar sirdssāpēm domādams, ka tas apspīd visu, ko esmu zaudējis, un izmisumā dauzīju galvu pret cietuma sienu. Es raudzījos tajā, kad biju jau tiktāl notrulis un nejūtīgs, ka domāju vairs tikai par to, cik horizontālu līniju varētu novilkt uz pilna mēness un ar cik perpendikulārām līnijām tās varētu šķērsot — Nenolaizdams skatienu no mē-

ncss, ārsts domīgi un it kā sevī turpināja: — Atceros, ka abos virzienos iznāca divdesmit un divdesmito jau bija diezgan pagrūti iespiest.

Dīvainās trīsas, ar kurām meitene klausījās šajās pagātnes atmiņās, kjuva arvien spēcīgākas, tomēr tēva nosvērtība ļāva arī viņai saglabāt mieru. Viņš tikai gluži kā no malas salīdzināja savu tagadējo gaišo, priecīgo dzīvi ar baismo ciešanu laiku, kas bija palicis aiz muguras.

—   Es raudzījos uz to, neskaitāmas reizes domādams par bērnu, no kura biju varmācīgi atrauts. Domāju — vai ias ir dzīvs? Vai tas nācis pasaulē dzīvs, vai varbūt nelaimīgās mātes pārdzīvojumi to nokāvuši? Vai tas ir dēls, kas kādu dienu atriebs savu tēvu? (Bija laiks, kad es, savā cietumā iesprostots, jutu nepārvaramas atriebības alkas.) Vai tas ir dēls, kas nekad neuzzinās sava tēva dzīves stāstu, varbūt pat iedomāsies, ka tēvs pats aizgājis no mājām, lai nekad vairs neatgrieztos? Vai tā ir meita, kas izaugs par sievieti?

Viņa piespiedās tēvam tuvāk un noskūpstīja viņa vaigu un pēc tam roku.

—   Es iztēlojos, ka meita ir mani pilnīgi aizmirsusi — vai, pareizāk sakot, nav nedz zinājusi, nedz domājusi par mani. Gadu pēc gada iztēlojos, kā viņa aug lielāka. Iedomājos, ka viņa varbūt apprecējusies ar cilvēku, kas nekā nezina par manu likteni. Jutos pilnīgi pazudis no dzīvo atmiņas un nākamām paaudzēm atstājis tukšu vietu.

—   Mīļo tēv! Man ļoti sāpīgi pat dzirdēt, ka tu esi iztēlojies sev šādu nekad nebijušu meitu, it kā tā būtu es!

—   Tu, Lūsij? Tieši tu esi man devusi dvēseles mierinājumu un spēku jaunai dzīvei, un tāpēc es droši varu ļauties šīm atmiņām mūsu pēdējā kopīgajā vakarā šī paša mēness staru gaismā… Par ko es nupat runāju?

—   Viņa par tevi nekā nezināja. Viņa pat nedomāja par tevi.

7*

195

—   Taisnība! Bet citās pilnmēness naktīs, kad klusums un grūtsirdība atstāja uz mani citādu iespaidu — kad tie šķita izstarojam visapkārt tādu kā smeldzīgu mieru, tādu kā sāpju šķīstītu skaidrību, es iztēlojos, ka viņa ienāk manā kamerā un izved mani ārā, brīvībā aiz cietuma sienām. Es bieži redzēju viņas tēlu mēness gaismā — savā sprostā starp mazo, rcstoto lodziņu un durvīm — tikpat skaidri, kā pašlaik redzu tevi; tikai viņu es nekad nevarēju turēt apskautu. Taču tā nebija tā pati meita, par kuru es stāstīju pirms brīža, vai saproti?

—  Vai šis tēls izskatījās citāds? Cits izskats vai apveidi?

—   Nē. Atšķirība bija citur. Sis tēls murgos stāvēja man acu priekšā, taču nekad pat nepakustējās. Bet tā būtne, ko bija radijis mans prāts, vairāk līdzinājās īstam bērnam, manai meitai. Par viņas izskatu varu pateikt tikai to, ka viņa bija līdzīga savai mātei. Arī otram tēlam bija šāda līdzība, un tomēr tas bija citāds. Vai tu saproti, ko es runāju, Lūsij? Droši vien tas nav viegli. Laikam jāizbauda vientuļa cietumnieka liktenis, lai kļūtu saprotamas šādas miglainas nianses.

Kaut gan ārsts bija pilnīgi mierīgs un apvaldīts, Lūsijai pārskrēja salti drebuļi, klausoties, kā viņš apcer savu toreizējo stāvokli.

—   Tajās reizēs, kad mani pārņēma šis grūtsirdīgais miers, es redzēju, kā viņa mēness gaismā ierodas pie ma-, nis, aizved mani uz savām mājām un rāda, ka viņas ģimenes ligzda ir piina dārgām atmiņām par zudušo tēvu. Viņas istabā stāv mana ģīmetne, un viņas lūgšanās skan mans vārds. Viņas dzīve ir rosīga, gaiša un labdarīga, tomēr to allaž caurstrāvo mans nelaimīgais dzīvesstāsts.

—   Sī meita biju es, tēv. Es nebiju pat uz pusi tik laba, tomēr šī mīlestība ir manējā.

—   Un viņa man rādīja savus bērnus, — teica ārsts no Bovē, — un bērni zināja par mani un arī juta man līdzi. Iedami gar cietumu, viņi centās turēties tālāk no tā bargajām sienām, meta skatienus augšup restotajos logos un sarunājās pusčukstus. Atbrīvot mani viņa nespēja, un es ik reizes redzēju, ka, to visu parādījusi, viņa atved mani atpakaļ. Bet pēc tam es raudāju atvieglojuma asaras, kritu ceļos un svētīju viņu.

—   Šī meita biju es, tēv, — man ļoti gribas tam ticēt! Ai, mīļais, mīļais, vai tu tāpat mani svētīsi arī rīt?

—   Lūsij, šīs agrākās mokas es atceros tāpēc, ka nekādos vārdos nav iespējams izteikt, cik ļoti es tevi šovakar mīlu, un es -pateicos Dievam par to laimi, ko viņš man devis. Pat visdedzīgākās iztēles brīžos es toreiz nespēju apjaust to laimi, ko iepazinu kopā ar tevi un ko mēs baudīsim nākotnē.

Tēvs cieši apskāva meitu, svētīdams viņu un pateikdamies debesīm, ka tās devušas viņam šo mierinājumu. Vēl brītiņu pasēdējuši, viņi lēnām devās uz mājas pusi.

Kāzās aicināts bija vienīgi misters Lorijs, un līgavas māsas vietu vajadzēja aizpildīt kalsnajai mis Prosai. Pēc laulībām nebija paredzēts mainīt līdzšinējo dzīvesvietu; tā tapa mazliet paplašināta, jo tagad viņu rīcībā bija arī augšstāva istabas, kurās agrāk bija mājojis mīklainais, neredzamais īrnieks, — un neko vairāk viņi nevēlējās.

Vakariņu laikā ārsts Manets bija ļoti možā omā. Viņi ēda trijatā — trešā bija mis Prosa. Ārsts izteica nožēlu, ka kopā ar viņiem nav Sarla; vecais vīrs acīm redzami gribēja protestēt pret šo mīlošo cilvēku mazo sazvērestību, kuras dēļ nākamais vīrs šoreiz neatradās šeit, un sirsnīgi pacēla glāzi uz viņa veselību.

Tā pienāca laiks novēlēt Lūsijai labu nakti, un viņi šķīrās. Tomēr ap pulksten trijiem Lūsija nakts tumsā un klusumā nokāpa lejā un iezagās tēva istabā, nespēdama atvairīt neizprotamas, mokošas bailes.

Taču viss atradās savā vietā, viss bija klusu; tēvs mierīgi gulēja, un viņa baltie mati krāšņi izcēlās uz gludā spilvena, bet rokas bija rāmi nolaistas virs segas. Meitene nolika nevajadzīgo sveci attālāk ēnainā kaktā, klusi pietecēja pie gultas, noskūpstīja tēvu uz lūpām un tad, pārliekusies viņam pāri, brītiņu stāvēja un lūkojās viņā.

Skaudrās gūstības pēdas cildenajos vaibstos bija izgaisušas un to vietā stājusies nelokāma apņēmība, kas neizzuda pat miegā. Diezin vai šajā naktī visā dusošajā pasaulē būtu iespējams atrast vēl cēlāku seju par šo, kurā jautās apņēmīgs miers un klusa cīņa ar kādu neredzamu ienaidnieku.

Bikli uzlikusi roku uz mīļotā tēva krūtīm, meitene lūdza Dievu, kaut vienmēr spētu palikt viņam tik uzticama, cik ļauj viņas mīlestība un cik pelna viņa pārciestās bēdas. Tad, atvilkusi roku atpakaļ un vēlreiz noskūpstījusi tēvu, viņa devās projām. Pienāca saullēkta brīdis, un uz guļošā ārsta sejas sakustējās platānas lapu ēnas — tikpat maigi kā meitenes lūpas, kas bija skaitījušas lūgsnu pie viņa gultas.

XVIII NODAĻA

Deviņas dienas.

Kāzu dienā spoži spīdēja saule, un visi saposušies kavējās pie ārsta istabas aizvērtajām durvīm, aiz kurām viņš divatā sarunājās ar šarlu Dārneju. Visi bija gatavi doties uz baznīcu — gan daiļā līgava, gan misters Lorijs, gan mis Prosa, kura laika gaitā bija pakāpeniski samierinājusies ar neizbēgamo un tagad būtu jutusies kā septītajās debesīs, ja vien klusībā nemocījusies ar skumjo atziņu, la līgavaiņa godu gan patiesībā visvairāk būtu pelnījis viņas brālis Solomons.

—   Redziet nu! — noteica misters Lorijs, kurš nevarēja vien beigt apbrīnot līgavu un nemitīgi grozījās viņai apkārt, lai no visām pusēm apskatītu viņas atturīgi skaisto tērpu. — Redziet nu, mana jaukā Lūsij, kāpēc es galu galā atvedu jūs, tādu mazu, kuslu bērniņu, pāri Lamanšam! Paldies Dievam! Ne jausmas man toreiz nebija, kas gaidāms nākotnē! Ne prātā nenāca, cik nozīmīgu pakalpojumu es izdaru savam draugam Šarla kungam!

—  Jūs jau to nedarījāt tīši, — piebilda lietišķā mis Projv?, — kā tad jūs vispār to varējāt zināt? Blēņas!

—   Patiešām? Nu, lai tā būtu, bet tāpēc jau nevajag raudāt! — laipni sacīja misters Lorijs.

—  Es nemaz neraudu, — atteica mis Prosa, — bet jūs gan!

—  Vai es, mīļa mis Prosa? — Nu jau misters Lorijs reizēm varēja atjauties pat tik neoficiālu uzrunu šai bargajai dāmai.

—   Kā tad, pavisam nesen raudājāt; es labi redzēju un nemaz nebrīnos par to. Tie sudraba trauki, ko jūs viņiem uzdāvinājāt, — tie tak ir tāds jaukums, kas jebkuru novedīs līdz asarām, — noteica mis Prosa. — Vakar, kad to kasti atnesa, es apraudāju katru dakšiņu un karoti no visām pusēm, kamēr ne saskatīt tās vairs nevarēju.

—   Jūtos dziļi gandarīts, — sacīja misters Lorijs, — kaut arī, Dievs māns liecinieks, man nebija ne mazākā nodoma darīt šīs sīkās piemiņas veltes kādam neredzamas. Ak tu tētīt! Sādā dienā gribot negribot jādomā par to, kas dzīvē palaists garām. Ak vai, ak vai! Kad es iedomājos, ka nu jau gadus piecdesmit pasaulē varēja būt arī misis LorijaI

—   Nu nē! — strupi atmeta mis Prosa.

—   Jums šķiet, ka tāda misis Lorija nebija iespējama? — krietnais kungs apjautājās.

—   Fū! — nicīgi atsaucās mis Prosa. — Jūs bijāt vecpuisis jau šūpulī!

—   Hm! — novilka misters Lorijs un smaidīdams sakārtoja savu mazo parūku. — Iespējams, ka jums taisnība.

—   Un par vecpuisi jūs bijāt radīts jau pirms dzimšanas! — mis Prosa nerimās.

—       Nu, tādā gadījumā es teiktu, ka ar mani izrīkojušies diezgan neglīti un ka tik nopietnā lietā gan vispirms vajadzēja pajautāt arī manas domas, — misters Lorijs atbildēja. — Nu, pietiks par to! Mana mīļā Lūsij, — un viņš saudzīgi aplika roku meitenei ap vidukli, — es dzirdu, ka viņi tur, blakusistabā, sāk kustēties, tādēļ mēs abi ar mis Prosu, būdami lietišķas dabas cilvēki, centīsimies vēl izmantot pēdējo iespēju pasacīt jums to, ko jūs droši vien labprāt gribat dzirdēt. Savu mīļoto tēvu jūs atstājat tikpat sirsnīgās un uzticamās rokās, kādas ir jūsējās; par viņu tiks gādāts, cik labi vien iespējams, — nākamajās divās nedēļās, kamēr jūs būsiet Vorikšīrā un citur, pat Telsona banka, tēlaini runājot, atkāpsies otrajā vietā, atstājot ārstu Manetu priekšplānā. Un, kad pēc šim divām nedēļām viņš piebiedrosies jums un jūsu mīļajam vīram un jūs visi dosieties nākamajā ceļojumā uz Velsu, jūs varēsiet teikt, ka mēs esam nodevuši viņu jūsu rokās tik veselu un laimīgu, cik vien iespējams. Bet nu es dzirdu soļus aiz durvīm. Ļaujiet man noskūpstīt savu mīļo meitiņu un dot viņai savu vecmodīgo vecpuiša svētību, pirms kāds cits pasludina viņu par savējo.

īsu brīdi viņš turēja daiļo sejiņu plaukstās, raudzīdamies labi pazīstamajā izteiksmē, kas jautās pieres un uzacu veidojumā, tad piespieda zeltaino matu vilni pie savas maziņās, brūnās parūkas ar tik patiesu sirsnību un maigumu, ko diezin vai kāds uzdrīkstētos dēvēt par vecmodīgu, kaut arī šīs jūtas ir tik vecas kā pati pasaule.

Ārsta istabas durvis atvērās, un viņš kopā ar Sarlu Dārneju iznāca ārā pie pārējiem. Ārsta seja bija nāves bālumā — viņiem ieejot istabā, tas netika manīts; šķita, ka tajā nav nevienas asins lāsītes. Tomēr viņa izturēšanās bija tāda pati kā iepriekš, un vienīgi mistera Lorija vērīgais skatiens samanīja tikko jaušamas zīmes, ka nupat ārstu kā ledaina vēja pūsma skāris agrākais baisās tumsības rēgs.

Viņš pasniedza meitai elkoni un kopā ar viņu devās lejup uz vaļējo karieti, ko šim gadījumam par godu bija noīrējis misters Lorijs. Pārējie iesēdās citā karietē, un tās, viena otrai sekodamas, aizbrauca līdz tuvējai baznīciņai, kur, svešu skatienu netraucēti, Saris Dārnejs un Lūsija Maneta itin drīz tapa laimīgi salaulāti.

Spožāk par aizkustinājuma asarām, kas, par spīti laimīgajiem smaidiem, mirdzēja nedaudzo pavadītāju acīs, ap līgavas roku dzirkstīja krāšņa briljantu aproce, ko pirms brīža no savas kabatas tumsības bija izcēlis gaismā misters Lorijs. Jaunlaulātie kopā ar līdzbraucējiem devās mājās un paēda kopīgas brokastis; viss ritēja lieliski līdz prombraukšanas brīdim, kad zeltainās cirtas, kuras kādā Parīzes bēniņu telpā bija saplūdušas ar nelaimīgā kurpnieka sniegbaltajiem matiem, atkal atrisa pār tiem spožajā rīta saulē atvadu brīdī pie klusā namiņa ārdurvīm

šķiršanas nebija viegla, kaut ari gaidāmā prombūtne nevarēja būt ilga. Taču tēvs centās uzmundrināt meitu un visbeidzot, saudzīgi atbrīvojies no viņas ciešā skāviena, teica: — Ņemiet viņu, Šarll Viņa ir jūsējā!

Satraukti drebošā roka pamāja atvadu sveicienu no karietes loga — un pēc brīža jaunlaulātie bija projām.

Tā kā šai apkaimē nemēdza pastaigāties dīkā un ziņkārā publika, turklāt gatavošanās kāzu norisei bija ļoti neuzkrītoša un pieticīga, ārsts, misters Lorijs un mis Prosa palika stāvam vieni paši. Brīdī, kad viņi atgriezās priekšnama aicinošajā vēsumā, misters Lorijs pamanīja, ka ārsts ir ārkārtīgi pārvērties — itin kā virs mājas durvīm paceltā apzeltītā roka būtu iecirtuši viņā saindētu ieroci.

Protams, viņš bija daudz ko apspiedis sevī, un, kad tas vairs nebija vajadzīgs, gluži saprotami varēja gaidīt atbilstošu jūtu izlādēšanos. Tomēr misteru Loriju visvairāk satrauca agrākais iebiedētais, nezināmā tumsā klīstošais skatiens, un, kad ārsts, apjukušām kustībām taustīdams galvu, nedroši kā mēnessērdzīgs iegāja savā istabā, mistera Lorija acu priekšā atdzīvojās Defarža vīntirgotava un brauciens zem zvaigžņotajām debesīm.

—   Man šķiet, ka labāk būs, ja mēs tagad nemēģināsim ar viņu runāt un netraucēsim viņu, — pēc bažīgu pārdomu brīža misters Lorijs pačukstēja mis Prosai. — Man tagad jāiegriežas bankā, to es darīšu tūlīt un drīz pēc tam atkal atnākšu pie jums. Tad izbrauksim kopā kādu līkumu ārpus pilsētas, paēdīsim kaut kur pusdienas — un viss atkal būs kārtībā.

Iegriezties Telsona bankā misteram Lorijam izrādījās vienkāršāk nekā tikt no turienes laukā. Viņam vajadzēja uzkavēties tur divas stundas. Beidzot atgriezies ārsta namā, viņš devās augšup pa kāpnēm viens, sulainim neko nevaicājis, un gāja taisnā ceļā uz ārsta Mameta istabām; piepeši viņu apturēja dobji, klusi āmura klaudzieni.

—   Augstais Dievs! — viņš satraukts iesaucās. — Ko tas nozīmē?

Viņam blakus pārbiedētu seju stāvēja mis Prosa.

—   Ak Dieviņ, ak Dieviņ! Viss pagalam! — viņa vaimanāja, lauzīdama rokas. — Ko nu lai es saku savai zīlītei? Viņš mani nepazīst, viņš taisa apavus!

Misters Lorijs nomierināja viņu kā prazdams un iegāja ārsta istabā. Sols bija pagriezts pret gaismu kā tolaik, kad viņš pirmoreiz bija redzējis kurpnieku strādājam; sirmā galva bija noliekta, un vecais virs cītīgi darbojās ar saviem amata rīkiem.

—   Dakter Manet! Mans mīļais draugs, dakter Manet!

Ārsts uz brīdi pacēla galvu — it kā jautādams, it kā

dusmodamies, ka iztraucēts, — un atkal salīka pār darāmo.

Viņš bija novilcis svārkus un vesti, atpogājis krekla augšējās podziņas kā allaž, kad sēdās pie šī darba, un viņa sejā pat bija iegūlusi vecā, mokpilnā izteiksme, kas vērta šo seju bezkrāsainā maskā. Viņš strādāja ar lielu centību, pat nepacietīgi, itin kā neskaidri apjaustu, ka top traucēts.

Misters Lorijs paskatījās uz darāmo sirmgalvja rokās un redzēja, ka tā ir jau agrāk redzētā izmēra un izskata kurpe. Viņš pacēla vēl vienu tādu pašu, kas gulēja turpat blakām, un pavaicāja, kas tas esot.

—   Kurpe jaunai dāmai, — vecais vīrs nomurmināja, nepaceldams galvu. — Man jau sen vajadzēja to pabeigt. Lieciet to nost!

—   Bet dakter Manet! Paskatieties uz mani!

Vecais vīrs paklausīja ar to pašu seno, ierasti padevīgo izteiksmi, nepārtraukdams darbu.

—   Vai jūs mani pazīstat, mī]ais draugs? Padomājiet vēl bridi! šis nav jūsu īstais darbs. Padomājiet, mīļais draugs!

Vecais vīrs neteica vairs neko, un nekādi neizdevās piedabūt viņu uz runāšanu. Kad viņu lūdza, viņš brīdi paskatījās augšup, taču nekādi lūgumi vai pierunāšana nespēja izvilināt no viņa ne vārda. Viņš strādāja, strādāja, strādāja klusēdams, un vārdi pār viņu aizskanēja tukšumā — gluži kā pret mēmu mūri vai aklā izplatījumā. Vienīgo cerību stariņu misters Lorijs samanīja tai apstāklī, ka nelaimīgais palaikam zaglīgi palūkojās augšup arī bez uzaicinājuma. Tais brīžos viņa sejā šķita pavīdam tāda kā neskaidras ziņkāres vai mulsuma atblāzma — it kā viņš pūlētos tikt par kaut ko skaidrībā.

Misteram Lorijam šai brīdī domās nostiprinājās divas apņemšanās, kas šķita svarīgākas par visu pārējo: pirinkārt, notikušais jānoslēpj no Lūsijas, otrkārt, tas jānoslēpj no visiem, kas ārstu pazīst. Vienojies ar mis Prosu, viņš tūdaļ sāka rīkoties, lai izpildītu otro, proti, izziņoja visur, kur varēja, ka ārsts nejūtas labi un viņam vairākas dienas vajadzīga pilnīga atpūta. Lai pasargātu Lūsiju no satriecošā jaunuma, mis Prosa apņēmās nosūtīt viņai ziņu, ka tēvs steidzīgi aizsaukts projām tālākā vizītē un tāpēc it ka varējis uzrakstīt meitai tikai pāris rindiņu, kuras, domājams, visā drīzumā viņu sasniegšot.

šos visnotaļ noderīgos piesardzības soļus sperdams, misters Lorijs cerēja, ka ārsts tuvakajā laikā atgūs skaidro saprātu. Turklāt viņš apņēmās: ja tas drīzumā notiks, jāmēģina apspriesties par šo gadījumu ar kādu speciālistu, kas vislabāk spētu izprast vecā vīra kaiti un dot vislabāko padomu.

Cerēdams uz šo atveseļošanos un uz to, ka tādējādi speciālista palīdzība būs sasniedzama jau tuvākajā laikā, misters Lorijs nolēma pagaidām uzmanīgi un pēc iespējas neuzkrītoši novērot ārstu Manetu. Pirmo reizi mūžā viņš vienojās ar Telsona banku, ka dažas dienas neieradīsies darbā, un iekārtojās ārsta istabā pie loga.

Itin drīz misters Lorijs atklāja, ka runāt ar veco vīru ir ne vien veltīgi, bet pat kaitīgi, jo neatlaidīgi mudinājumi uz sarunu nelaimīgo tikai satrauc un nomāc. Tāpēc viņš pārstāja to darīt jau pirmajā dienā un centās vienīgi uzturēties ārsta redzes lokā, lai ar savu klātbūtni mēmi cīnītos pret aptumsumu, kas bija pārņēmis vai varbūt tiecās pārņemt nelaimīgā prātu. Tā nu viņš palika savā vietā pie loga, lasīdams un rakstīdams, un cenzdamies pēc iespējas dabiskā un patīkamā veidā atgādināt, ka šai vietā ikviens ir brīvībā, nevis cietuma sienās.

Ārsts Manets pieņēma visu, ko viņam pasniedza ēst un dzert, un pirmajā dienā strādāja tikmēr, kamēr vien varēja ko saskatīt, — tas bija vēl pusstundu pēc tam, kad misters Lorijs jau vairs nekādi nespēja ne rakstīt, ne lasīt. Kad ārsts nolika līdz rītam nevajadzīgos darbarīkus malā, misters Lorijs piecēlās un teica:

—  Vai neiziesim tagad ārā?

Vecais vīrs paskatījās uz grīdu vispirms sev vienā pusē, tad otrā — tāpat kā senajās dienās —, pacēla skatienu tāpat kā senajās dienās un klusā balsī, tāpat kā agrāk, atkārtoja:

—   Arā?

—   Jā — iziesim kopā pastaigāties. Kāpēc ne?

Misters Lorijs nepūlējās paskaidrot, kāpēc ne, un neteica vairs ne vārda. Taču viņam likās, ka vecais virs, puskrēslā sakumpis uz sava sola, atspiedis elkoņus uz ceļgaliem un saņēmis galvu rokās, pusapzināti atkārto sevī šo jautājumu: «Kāpēc ne?» Lietišķā darījumu cilvēka attapība tur saskatīja labvēlīgu zīmi, un viņš apņēmās neļaut tai paslīdēt garām.

Abi ar mis Prosu viņi norunāja naktī pēc kārtas uzraudzīt veco vīru un no blakusistabas vēroja katru viņa soli. Ārsts ilgi staigāja turp un atpakaļ pa istabu, iekams beidzot nolikās gulēt, bet apgūlies aizmiga tūlīt. No rīta viņš piecēlās agri, tūlīt devās pie sava sola un sāka strādāt.

Otrajā dienā misters Lorijs viņu moži pasauca vārdā un centās izraisīt sarunu par tādiem tematiem, ko abi pēdējā laikā bija pārsprieduši. Ārsts neko neatbildēja, taču varēja redzēt, ka viņš gan dzird teikto, gan domā par to, kaut arī neskaidri un ar pūlēm. Tas misteru Loriju iedrošināja, un viņš paaicināja istabā arī mis Prosu. Tai dienā viņa ienāca vairākas reizes un sēdēja tuvumā ar šuvekli; viņi klusi sarunājās par Lūsiju un tās netālu sēdošo tēvu — gluži tāpat kā agrāk, it kā nekas nebūtu noticis. To viņi darīja neuzkrītoši, bez jebkādas uzspēles, turklāt ne pārāk ilgi un bieži, lai nenogurdinātu slimo, un viņa patiesais draugs misters Lorijs no sirds priecājās, redzēdams, ka ārsts biežāk paceļ skatienu un ka tajā jaušama neizpratne par kaut kādātn pretrunām un neatbilstībām sevī un ap sevi.

Kad ārā atkal sabiezēja krēsla, misters Lorijs apvaicājās tāpat kā iepriekšējā dienā:

—   Mīļo dakter, vai neiziesim ārā?

Un ārsts atbildēja tieši tāpat kā iepriekšējā dienā:

—   Arā?

—   Jā — iziesim pastaigāties. Kāpēc ne?

Šoreiz misters Lorijs, atbildi nesagaidījis, izlikās ejam pastaigāties viens pats; apmēram stundu uzkavējies ārpusē, viņš atgriezās ārsta istabā. Mistera Lorija prombūtnes laikā ārsts bija pārsēdies krēslā pie loga un raudzījās lejup pagalmā uz platānu, taču, līdzko ienāca misters Lo, rijs, tūdaļ atgriezās pie sava kurpnieka sola.

Laiks vilkās ļoti lēni, un mistera Lorija cerības sāka gaist; sirds viņam atkal kļuva smaga, un vēl smagāka tā tapa ar katru nākamo dienu. Pienāca Pn pagāja trešā diena, ceturtā, piektā… Piecas dienas, sešas dienas, septiņas dienas, astoņas dienas, deviņas dienas.

Arvien vārgāku cerību un arvien smagāku sirdi misters Lorijs pavadīja šo grūto laiku. Noslēpumu bija izdevies saglabāt, Lūsija dzīvoja laimīgi, neko nenojauzdama, taču misters Lorijs bija ievērojis, ka kurpnieks, kura roka sākumā šķita mazliet zaudējusi iemaņas, kļūst satriecoši prasmīgs savā amatā un ka devītās dienas novakarē viņš šķiet nodevies darbam vairāk nekā jebkad un viņa roka zib ar vēl nepieredzētu veiklību.

XIX NODAĻA

Speciālista padoms.

Raižpilno vērojumu izvārdzināts, misters Lorijs savā postenī aizmiga. Saspringto gaidu desmitajā rītā saules stari viņu uzmodināja tajā pašā istabā, kur nakts tumsā bija pieveicis smags paguruma miegs.

Misters Lorijs izberzēja acis un piecēlās, taču drīz vien sāka šaubīties, vai patiesi ir pamodies. Jo, aizgājis līdz ārsta istabai un ielūkojies pa durvīm, viņš ieraudzīja, ka kurpnieka sols un darbarīki atkal ir nolikti malā un pats ārsts sēž krēslā pie loga, lasīdams grāmatu. Mugurā viņam, kā parasti, bija rītasvārki, un viņa seja (misters Lorijs to redzēja ļoti skaidri), par spīti uzkrītošajam bālumam, izskatījās domīga un rāmas uzmanības pilna.

Pat tad, kad misters Lorijs vairs nešaubījās, ka tiešām ir pamodies, viņš kādu bridi vēl ļāvās mulsinošai iedomai, ka neseno notikumu ar kurpnieku varbūt ir tikai nosapņojis — jo vai tad viņš tagad pats savām acīm neredz, ka draugs ierastajā apģērbā un izskatā sēž tepat viņam pretī, kavēdamies ar savu ierasto nodarbošanos, un vai tad kaut viens sīkums tuvumā liecina, ka te bijusi kāda tik spēcīga pārvērtība, kas viņu, ārsta draugu, tik ļoti izbiedējusi un satriekusi?

Tomēr šie jautājumi uznira tikai pirmajā apmulsuma un pārsteiguma brīdī, jo atbilde bija skaidri redzama. Ja šī izbija un pārdzīvojuma cēlonis nebūtu reāls un pietiekami nopietns notikums, kāpēc tad lai viņš, Džārviss Lorijs, tagad atrastos šeit? Kāpēc lai viņš būtu aizmidzis ar visām drēbēm uz dīvāna ārsta Maneta pieņemamā istabā un kāpēc lai tagad to visu sev jautātu, stāvot agrā rītā uz ārsta guļamistabas sliekšņa?

Pēc brīža, kaut ko satraukti čukstēdama, viņam līdzās

nostājās mis Prosa. Ja misters Lorijs vēl nejustos īsti drošs, viņas vārdi būtu izgaisinājuši pēdējās šaubas, taču tobrīd viņš jau visu saprata pilnīgi skaidri. Viņi nolēma, ka jānogaida līdz ierastajam brokastu laikam un tad kopā ar ārstu jāsēžas pie galdā, it kā nekas nebūtu noticis. Ja izskatīsies, ka namatēvs atguvis agrāko skaidro saprātu, misters Lorijs neuzkrītoši un piesardzīgi centīsies meklēt tālāko palīdzību un taujāt pēc padoma, uz kuru šai raižpilnajā laikā tik nepacietigi bija cerējis.

Mis Prosa pilnīgi paļāvās uz mistera Lorija ierosinājumiem, un abi kopā viņi apsprieda turpmāko rīcību. Līdz brokastīm vēl bija atlicis diezgan laika, lai mister Lorijs varētu ar ierasto rūpību pievērsties savai rīta tualetei, un pie brokastgalda viņš ieradās kā parasti baltā kreklā un nevainojami kārtīgā uzvalkā. Ārsts tika aicināts brokastīs tāpat ka parasti un drīz vien ieradās ēdamistabā.

Ciktāl bija iespējams noprast, nepārkāpjot piesardzības robežas un ļaujot sarunai ritēt bez liekiem jautājumiem, ārsts acīmredzot sākumā bija pārliecināts, ka meitas kāzas notikušas iepriekšējā dienā. Kad misters Lorijs it kā nejauši, bet patiesibā ar nolūku pieminēja pašreizējo dienu un datumu, ārsts Manets sāka sevī kaut ko rēķināt un prātot un acīm redzami jutās samulsis. Citādā ziņā viņš tomēr šķita pilnīgi nosvērts un tāds pats kā agrāk, tāpēc misters Lorijs nolēma taujāt pēc nepieciešamā padoma. Un šo padomu viņš cerēja saņemt no paša ārsta Maneta.

Tāpēc, līdzko brokastis bija paēstas, galds nokopts un viņi ar ārstu palikuši divatā, misters Lorijs sirsnīgā balsī teica:

—   Mans mīļais Manet, man ļoti -gribētos dzirdēt jūsu domas par kādu delikātu un visai neparastu gadījumu, kas mani ļoti ieinteresējis; pareizāk sakot, neparasts tas liekas man, bet jums, cilvēkam ar plašākām zināšanām, tā varbūt neliksies.

Ārsts palūkojās sev uz rokām, kas no pēdējo dienu darba bija kļuvušas raupjas, un viņa skatienā atspoguļojās nemiers, tomēr viņš uzmanīgi ieklausījās draugā. Jau pirms tam viņš bija vairākkārt paskatījies sev uz rokām.

—   Dakter Manet, — teica misters Lorijs, saudzīgi pieskardamies viņa rokai, — šis gadījums attiecas uz kādu man sevišķi tuvu draugu. Lūdzams, dodiet man kādu padomu gan viņa, gan manis dēļ — un vēl jo vairāk viņa meitas dēļ… viņa meitas dēļ, manu mīļo Manetl

?0P

—   Ja es jus pareizi saprotu, runa būs par garīgiem traucējumiem? — klusā, nomāktā balsī apjautājās ārsts.

—  Jāl

—   Pastastiet sīkāk, — ārsts teica. — Izstāstiet visu līdz pēdējam.

Misters Lorijs redzēja, ka viņi viens otru sapratuši, un turpināja:

—   Mans inījais Manet, šis gadījums saistīts ar senu un ilgstošu pārdzīvojumu, nežēlīgi sāpīgu triecienu, kas smagi skāris gan jūtas, gan prātu, vārdu sakot — kā jūs, ārsti, mēdzat izteikties — ar garīgu satricinājumu. Sis gadījums saistīts ar atmiņas aptumšošanos, no kuras pacients cieš jau sen, taču nav iespējams pateikt, cik ilgi, jo pats viņš to atcerēties nespēj un nekā citādi tas nav izdibināms. Atmiņu viņš atguva pēc konkrētiem notikumiem, kurus pats vairs neatceras — vismaz tā es reiz dzirdēju viņu publiski paskaidrojam, un tas bija gaužām satriecoši. Un no šīs ilgstošās kaites pacients atguvās tik pilnīgi, ka šodien ir cilvēks ar augsti attīstītu prātu un darbaspējām, fiziski vesels un apbrīnojami izturīgs, turklāt viņš pastāvīgi papildina savas zināšanas, kuras jau līdz šim bijušas apbrīnojami plašas. Taču diemžēl… — te misters Lorijs mirkli pieklusa un dziļi ievilka elpu, — diemžēl nesen vecā kaite atkārtojās, kaut arī vieglākā formā.

—   Cik ilgi tas vilkās? — ārsts klusā balsī pavaicāja.

—   Deviņas dienas un naktis.

—   Kā tas izpaudās? Cik varu nojaust, — un ārsts atkal palūkojās uz savām rokām, — viņš droši vien atsāka kādu nodarbošanos, kas saistīta ar agrāko atmiņas zuduma laiku?

—  Jā, notika tieši tā.

—   Un vai jūs kādreiz — tolaik, agrāk, — tikāt viņu redzējis iegrimušu šai nodarbībā? — ārsts vaicāja, ļoti skaidri un nosvērti izrunādams katru vārdu, kaut gan viņa balss bija tikpat klusa kā iepriekš.

—   Vienu reizi.

—   Un vai tad, kad lēkme atkārtojās, viņš izskatījās un izturējās gandrīz tāpat vai pilnīgi tāpat — kā toreiz?

—   Es teiktu, ka pilnīgi tāpat.

—   Jūs pieminējāt viņa meitu. Vai viņa zina par šo jauno lēkmi?

—   Nē. To izdevās viņai noslēpt, un es ceru, ka viņa nekad par to neuzzinās. Tas zināms vienīgi man un vēl kādam cilvēkam, kuram var pilnīgi uzticēties.

Arsls satvēra mistera Lorija roku un nočukstēja: — Tas bija labi darīts. Ļoti labi un prātīgi no jūsu puses!

Arī misters Lorijs savukārt satvēra ārsta roku, un abi brītiņu sēdēja klusēdami.

—   Redziet, mīļo dakter Manet, — misters Lorijs beidzot cik iespējams sirsnīgi un iejūtīgi teica, — es esmu tikai lietišķu darījumu cilvēks un nezinu, kā rīkoties tik sarežģītā un grūtā situācijā. Man nav nepieciešamo zināšanu, un man vajadzīgs padoms. Pasaulē nav otra cilvēka, uz kura padomu es varētu tik droši pajauties kā uz jūsējo. Pastāstiet, kas izraisa šādas atkārtotas lēkmes! Vai tāda iespēja draud arī turpmāk? Vai šo atkārtošanos var novērst? Kā izturēties, ja tomēr tā gadās? Kāpēc tas vispār gadās? Kā es varu palīdzēt savam draugam? Es to vēlos vairāk par visu pasaulē, ja vien zinātu, kā tas izdarāms. Bet es nepavisam nezinu, ko šādā gadījumā iesākt. Varbūt es spētu palīdzēt, ja jūs man nāktu talkā ar savu aso pratu, zināšanām un pieredzi; bez šādas prasmīgas vadības un padoma es spēju Joti maz. Lūdzu, apspriedīsim šo gadījumu kopā, lūdzu, palīdziet man to izprast skaidrāk un pamāciet mani, kā būt šādā situācijā noderīgākam!

Pēc šiem dedzīgajiem vārdiem ārsts Manets ilgi klusēja, un misters Lorijs necentās viņu steidzināt.

—   Man šķiet pilnīgi iespējams, mījais draugs, — ārsts beidzot piespieda sevi atbildēt, — ka šis cilvēks varbūt jau iepriekš paredzēja jūsu aprakstītās lēkmes atkārtošanos.

—  Jūs domājat, ka viņš no tās baidījās? — misters Lorijs uzdrīkstējās pavaicāt.

—   Ļoti! — atbildē ieskanējās nevilšus trīsas. — Jūs pat iedomāties nevarat, cik ļoti pacientu var nomocīt šādas bailes un cik grūti — gandrīz neiespējami — viņam ir izpaust kādam kaut vārdu par savām mokām.

—   Vai viņam nekļūtu vieglāk, ja viņš tomēr uzticētu kādam šīs nomācošās domas? — vaicāja misters Lorijs.

—  Droši vien kļūtu. Taču, kā es jau teicu, tas ir gandrīz neiespējami.

—   Un kā jūs domājat… — Pēc neilga abpusēja klusuma misters Lorijs atkal uzlika plaukstu uz ārsta rokas. — Kas šādu atkārtošanos varētu izraisīt?

—  Visticamākais, ka viņā kaut kas neparasti spēcīgi atdzīvināja domas un atmiņas par to, kas bija šīs kaites sākotnējais cēlonis. Varbūt apziņā uzplaiksnījušas kādas ļoti satraucošas sakarības. Iespējams, kaut kur zemapziņā viņu jau sen mocījušas bailes, ka zināmos apstākļos, varbūt pat konkrētā gadījumā šīs sakarības var uznirt virspusē. Viņš varbūt centās tam sagatavoties, taču veltīgi — iespējams pat, ka šī cenšanās padarīja viņa stāvokli vēl ļaunāku.

—  Vai viņš varētu atcerēties, kas noticis atkārtotās lēkmes laikā? — mazliet sastomīdamies, pajautāja misters Lorijs.

Ārsts aplaida istabai bezcerīgu skatienu, papurināja galvu un klusi atbildēja: — Nē, nemaz.

—   Nu, un ja runājam par nākotni? — paskubināja misters Lorijs.

—  Ja runājam par nākotni, — ārsta balsī atgriezās noteiktība, — tad var cerēt uz diezgan labu iznākumu. Ja Dievs bijis tik žēlīgs, ka ļāva viņam itin drīz atgūt saprašanu, tad ir pamats cerēt uz vislabāko. Ja viņu uz laiku pieveicis kaut kas neizprotams un smags, kas viņu sen jau biedējis, ko viņš sen jau neskaidri paredzējis un pret ko sen jau pūlējies cīnīties, un ja pēc šī melnā mākoņa viņš atkal atguvies, tad var cerēt, ka pats ļaunākais ir aiz muguras.

—  Cik labi! Tas ir liels mierinājums. Paldies Dievam! — iesaucās misters Lorijs.

—   Paldies Dievam! — atkārtoja ārsts, bijīgi noliekdams galvu.

—  Es ļoti vēlētos padomu vēl divos jautājumos, — teica misters Lorijs. — Vai drīkstu turpināt?

—  Tas ir pats vērtīgākais, ko varat darīt sava drauga labā! — Un ārsts paspieda viņa roku.

—  Nu, tad pirmais jautājums. Viņš ir ļoti strādīgs un apbrīnojami enerģisks cilvēks un ar milzīgu aizrautību nododas profesionālo zināšanu apguvei, eksperimentiem un daudz kam citam. Vai viņš nestrādā pārlieku daudz?

—   Domāju, ka ne. Iespējams, ka viņš ir tādas dabas cilvēks, kam vienmēr nepieciešams nodarbināt prātu. Daļēji šī tieksme var būt dabas dota, daļēji — pārciestās nelaimes sekas. Jo mazāk viņa prāts būs aizņemts ar veselīgām domām, jo lielāka iespēja, ka tas vēršas neveselīgā virzienā. Varbūt viņš, pats sevi novērodams, nācis pie šāda slēdziena.

—   Tātad jūs esat pārliecināts, ka garīgā piepūle viņam nekaitē?

—   Es droši teiktu, ka ne.

—   Bet, manu mīļo Manet, ja nu viņš pārlieku piepūlas tieši tagad… ,

—  Manu mīļo Lorij, es šaubos, vai tas var notikt. Viņa psihe ir tikusi pārslogota vienā virzienā, un, lai rastu līdzsvaru, nepieciešama pretēja rakstura slodze.

—   Piedodiet, ka es, darījumu cilvēks būdams, esmu tik sīkumaini uzstājīgs. Ja tomēr pieņemtu, ka viņš ir pārlieku piepūlējies — vai tādā gadījumā varētu gaidīt jaunu lēkmes atkārtošanos?

—   Nedomāju vis, — ārsts Manets atbildēja ar drošu pārliecību. — Manuprāt, jaunu lēkmi var izsaukt vienīgi attiecīgo domu un atmiņu saasināšanās. Es domāju, ka turpmāk šāds atkārtojums iespējams vienīgi ārkārtēja, ar šiem notikumiem saistīta pārdzīvojuma rezultātā. Pēc visa notikušā un pēc viņa atlabšanas es pat nevaru iedomāties, kas vēl varētu šo stīgu tik spēcīgi aizķert. Man šķiet, esmu gandrīz pārliecināts: tagad nekādi apstākļi jaunu lēkmi vairsf neizraisīs.

Viņš runāja piesardzīgi, kā cilvēks, kas zina, kāds šķietams sīkums reizēm var satricināt sarežģīto gara pasauli, tomēr ar ciešu pārliecību — kā cilvēks, kas pie tās nonācis lēni un smagi, pats savas mokošās pieredzes ceļā. Misters Lorijs vairs necentās apšaubīt šo pārliecību. Viņš paziņoja, ka jūtoties ļoti atvieglots un uzmundrināts, kaut arī sirds dziļumos nebūt nejutās tik drošs, un pārgāja pie otrā un pēdējā jautājuma. Tas viņam šķita pats grūtākais, tomēr, atcerēdamies kādreizējo svētdienas rīta sarunu ar mis Prosu un domādams par to, ko redzējis šajās deviņās dienās, viņš saprata, ka nedrīkst par to klusēt.

_ — Tā nodarbošanās, ko viņš uzsāka savas atkārtotās lēkmes iespaidā, — misters Lorijs, neveikli nokremšļodamies, teica, — to varētu saukt par… teiksim, par kalēja amatu. Piemēra labad teiksim, ka viņš savas nelaimes laikā tika strādājis pie nelielas ēzes. Un piepeši viņš atkal strādā pie šīs pašas ēzes. Vai nebūtu labāk, ja viņš šo priekšmetu neturētu pastāvīgi savā tuvumā?

Ārsts aizklāja acis ar roku un sāka satraukti bungot ar kāju pa grīdu.

—  Viņš to vienmēr ir glabājis sev tuvumā, — teica misters Lorijs, bažīgi palūkodamies uz draugu. — Vai tomēr nebūtu labāk, ja to aizvāktu projām?

Ārsts, joprojām aizsedzis acis, klusēdams bungoja ar kāju pa grīdu.

—       Jums grūti dot man padomu? — misters Lorijs vaicāja. — Es, bez šaubām, saprotu, ka tas ir ļoti delikāts jautājums. Un tomēr man šķiet, ka… — viņš, galvu papurinājis, aprāvās.

—   Redziet, — pēc neveikla klusuma brīža ārsts Manets viņam sacīja, — šāda nelaimīga cilvēka iekšējās garīgās norises ir ļoti grūti sakarīgi izskaidrot. Viņš varbūt kādreiz ārkārtīgi ilgojās pēc šādas nodarbošanās un izjuta milzīgu atvieglojumu, kad radās iespēja to uzsākt — tā noteikti mazināja viņa mokas, ļaudama nevarīgās izmisuma domas aizstāt ar nevarīgu roku darbību, kas laika un pieredzes gaitā kļuva arvien meistarīgāka un tikpat meistarīgi dzēsa no apziņas domātspēju un līdz ar to arī garīgo moku skaudrumu, — tāpēc viņš nekad vairs nav spējis atteikties no saviem amata rīkiem. Pat tagad, kad viņš, visticamākais, raugās nākotnē ar gaišākām cerībām nekā jebkad un ar pārliecību apgalvo, ka viņam nekas vairs nedraud, sirds dziļumos viņu varbūt vēl biedē doma, ka piepešas vajadzības gadījumā viņš varētu savus rīkus neatrast, un tā viņam izraisa apmēram tādas šausmas, kādas pārdzīvo vientuļš, mežā apmaldījies bērns.

Kad ārsts pacēla skatienu pret misteru Loriju, viņš izskatījās tieši tāds kā nule pieminēto apstākļu upuris.

—   Bet kā jums liekas — lūdzami, ievērojiet, ka es jūs izvaicāju vienīgi kā darījumu pasaules cilvēks, kam saskare tikai ar tādām taustāmām lietām kā ginejas, šiliņi un banknotes, — vai, turot tuvumā priekšmetus, kas saistīti ar tik drūmu pagātni, nepastiprinās iespēja neviļus atsaukt šo pagātni? Ja šo amata rīku aizvāktu, varbūt izzustu arī bailes? īsāk sakot, vai šī viņa pieķeršanās savai ēzei nav tāda kā piekāpšanās baiļu priekšā?

Atkal sekoja klusuma brīdis.

—   Bet, saprotiet, tā viņam ir gluži kā sens likteņa biedrs, — beidzot ārsts trīsošā balsī teica.

—   Es gan to neglabātu, — papurinādams galvu, teica misters Lorijs, jo līdz ar ārsta nedrošību viņa pārliecība kļuva stiprāka. — Es viņam ieteiktu no tās šķirties. Man tikai gribētos dzirdēt jūsu piekrišanu. Esmu pārliecināts ka tā lieta nenes labumu. Nudien! Dodiet savu piekrišanu, mans mīļais, krietnais draugs! Viņa meitas dēļ, mīļais dakter Manet!

Dīvaini bija redzēt, kāda cīņa noris sirmajā ārstā.

—   Lai tad tā notiek — viņa meitas vārdā … es dodu savu piekrišanu. Tomēr es nenestu šo priekšmetu projām, viņam redzot Lai to aizvāc, kamēr viņa nav mājās, un

lai viņš ierauga sava vecā likteņa biedra zudumu pēc garāka prombūtnes laika!

Misters Lorijs tam labprāt piekrita, un saruna beidzās. Viņi pavadīja dienu ārpus pilsētas, un ārsts šķita pilnigi atlabis. Arī trīs nākamās dienas viņš jutās nevainojami, un, kad bija pagājušas divas nedēļas kopš Lūsijas aizbraukšanas, viņš devās ceļā, lai piebiedrotos jaunlaulātajiem. Misters Lorijs jau iepriekš bija pastāstījis viņam, kādi piesardzības soli sperti, lai izskaidrotu tēva ilgstošo klusēšanu, un ārsts bija aizrakstījis Lūsijai atbilstoša satura vēstuli, tāpēc meitai nekādu aizdomu nebija.

Ārsta aizbraukšanas dienas novakarē misters Lorijs iegāja viņa istabā ar cirvi, zāģi, kaltu un āmuru, un viņam sekoja mis Prosa ar sveci rokā. Tur, aiz slēgtam durvīm, gluži kā slepeni sazvērnieki viņi ķērās pie darba: misters Lorijs sacirta kurpnieka solu gabalos, bet mis Prosa turēja sveci, izskatīdamās gluži kā slepkavības līdzdalībniece. — starp citu, viņas drūmi bargā izskata dēļ šāda iespēja likās pavisam ticama. Mironis tika nekavējoties sadedzināts virtuves pavardā (iepriekš sadalīts sīkākos gabalos, lai ērtāk būtu to izdarīt), bet darbarīki, apavi un āda tika aprakti dārzā. Godīgiem cilvēkiem slepena iznīcināšana allaž šķiet netīrs un nekrietns darbs, tālab nav jābrīnās, ka misters Lorijs un mis Prosa, veikdami šo pienākumu un iznīcinādami pēdas, jutās un izskatījās gandrīz tā, it kā būtu piedalījušies neģēlīgā noziegumā.

XX NODAĻA

Lūgums.

Kad jaunlaulātie atgriezās mājās, pirmais cilvēks, kas ieradās viņus apsveikt, bija Sidnijs Kārtons. Viņš atnāca, kad laimīgais pāris savās mājās bija pavadījis tikai dažas stundas. Kartona paradumi, āriene un izturēšanās veids nelikās pievilcīgāki kā agrāk, taču no viņa strāvoja tāda kā raupja padevība, ko Saris Dārnejs viņā agrāk nebija ievērojis.

Viesis izmantoja pirmo izdevīgo mirkli, lai aizvestu . Dārneju nostāk pie loga un, citiem nedzirdot, uzsāktu ar viņu sarunu.

—   Mister Dārnej, — Kārtons teica, — es vēlētos, lai mēs k]ūtu draugi.

—   Es domāju, ka mēs tādi jau esam.

—   Jūs esat ļoti laipns, ka sakāt šo pieklājības frāzi, taču es negribētu apmierināties ar pieklājības frāzēm vien. Un, kad saku, ka vēlētos, lai mēs kļūtu draugi, es patiesībā domāju to mazliet citādā nozīmē.

Šarls Dārnejs, gluži saprotams, draivlzīgi un labsirdīgi apvaicājās, ko viņš ar to gribot teikt.

—   Jā, nudien, to nav viegli paskaidrot, — smaidīdams atbildēja Kārtons. — Pašam man tas liekas vienkārši, taču jums pastāstīt ir grūtāk. Tomēr es mēģināšu. Vai jūs atceraties kādu īpašu gadījumu, kad es biju iedzēris vairāk nekā … vairāk nekā parasti?

—   Es atceros kādu īpašu gadījumu, kad jūs spiešus spiedāt mani pasacīt, ka esat iedzēris par daudz.

—   Arī es to atceros. Šādi gadījumi allaž gulstas uz mani kā lāsts, jo es aizvien tos atceros. Ceru, ka taiā dienā, kad tiks noslēgts mans mūža rēķins, šis apstākli« nepaliks bez augstāko soģu ievērības. Nebaidieties, es nebūt netaisos lasīt sprediķi!

—   Es nepavisam nedomāju baidīties. Kad dzirdu jūs runājam nopietni, baidīties nav nekāda iemesla.

—   Ekl — nopūtās Kārtons un nevērīgi atmeta ar roku, itin kā atvairīdams dzirdētā nozīmi. — Tātad toreiz, kad biju tā pavairāk iedzēris (krietni pavairāk, kā jurns labi zināms), es neciešami izrunājos par to, kā jūs man patīkat vai nepatīkat. Man gribētos, kaut jūs to aizmirstu.

—   Es jau sen esmu to aizmirsis.

—   Atkal pieklājības frāze! Tomēr man, mister Dārnej, ar aizmiršanu nesokas tik gludi kā jums, ja arī es noticētu jūsu vārdiem. Es to nepavisam neesmu aizmirsis, un nenopietna atbilde nepalīdzēs man to aizmirst.

—   Ja tā bija nenopietna atbilde, tad man jālūdz jum piedošana, — atteica Dārnejs. — Man nebija cita nolūka kā vien pārvilkt svītru maznozīmīgam atgadījumam, kurš jūs, šķiet, pārlieku satrauc. Dodu jums džentlmeņa godavārdu, ka jau sen esmu izmetis to no prāta. Ak, Dievs, vai tad tur vispār bija, ko atcerēties! Vai tad tik vien man būtu palicis prātā no tās dienas, kad jūs izdarījāt man tik lielu pakalpojumu?

—   Ja runājam par šo lielo pakalpojumu, — teica Kārtons, — un ja jums gribas to dēvēt tik cildenā vārdā, tad te nu man jāatzīstas, ka tas bija gluži vienkārši profesionāls triks. Kad ķēros pie tā, man, godīgi sakot, sevišķi nerūpēja, kas ar jums notiks… Bet to es saku pagātnē; lūdzami, ievērojiet, ka es runāju par toreizējo laiku.

—   Jūs cenšaties vērst nenopietnu manu parādu, — atbildēja Dārnejs, — tomēr jūsu nenopietno atbildi es pacentīšos neievērot.

—   Tā ir svēta patiesība, mister Dārnej, ticiet man! Bet nu esmu novirzījies no temata — es teicu, ka gribētu, lai mēs kļūstam draugi. Jūs mani pazīstat, jūs zināt, ka neesmu spējīgs sasniegt augstus un cēlus mērķus. Ja šaubāties par to, pavaicājiet Straiveram, un viņš apliecinās.

—   Man labāk patīk izdarīt pašam savus secinājumus bez viņa palīdzības.

—   Nu, lai tā būtu! Sā vai tā, jūs mani pazīstat kā paklīdušu neveiksminieku, kurš nekad nekā laba nav paveicis un arī nepaveiks.

—  Nebūt neesmu pārliecināts par šo «nepaveiks».

__— Bet es esmu, un varat man droši ticēt. Re, tā! Ja jūs varētu paciest, ka tāds nevērtīgs cilvēks, turklāt ar tik bēdīgu slavu, laiku pa laikam apgrozās jūsu mājās, man gribētos izlūgties jūsu atļauju baudīt šo privilēģiju un laiku pa laikam ierasties še, kad man pašam tā iegribēsies; uzskatiet mani par nevajadzīgu (un, ja es pats nebūtu norādījis uz mūsu abu izskata līdzību, es vēl piebilstu: neizskatīgu) dzīvokļa piederumu, ko pacieš tāpēc, ka tas ilgi kalpojis, un kam nepievērš lieku uzmanību. Esmu pārliecināts, ka nesākšu ļaunprātīgi izlietot šādu atļauju. Simt pret vienu, ka vairāk par reizēm četrām gadā es to neizmantošu. Taču man jāatzīstas, ļoti patiktu apziņa, ka man šāda atļauja ir.

—  Vai apsolāt, ka neaizmirsīsiet mūs apciemot?

—   Ļoti jauks veids, kā paziņot savu piekrišanu. Pateicos jums, Dārnej! Vai drīkstu jūs tik familiāri uzrunāt?

—  Domāju, ka tam mēs esam pietiekami ilgi pazīstami, Kārton.

Viņi paspieda viens otram roku, un Sidnijs aizgriezās. Taču jau pēc mirkļa viņš rādīja tikpat nevērīgu seju kā arvien, ar savu ārieni un izturēšanos nevienam neļaudams nojaust nekādu iekšēju pārmaiņu.

Kad viņš bija aizgājis un jaunlaulātie palikuši mis Prosas, ārsta un mistera Lorija sabiedrībā, Saris Dārnejs vakara gaitā īsos vārdos pieminēja šo sarunu un izteica nožēlu, ka Sidnfjs Kārtons kļuvis par vieglprātības un uzdzīves upuri. Viņš nemēģināja Kārtonu bargi nosodīt un neizrādīja arī īpašu satraukumu viņa dēļ, bet runāja par viņu tā, kā to darītu jebkurš nejaušs vērotājs no malas.

Dāmejam pat neienāca prātā, ka šie vardi tik ilgi paliks prātā viņa jaunajai, skaistajai sievai, taču vēlāk, kad viņi bija palikuši divatā un iegājuši savā istabā, viņš ieraudzīja Lūsijas sejā pazīstamo saspringti domīgo izteiksmi, un rieviņa starp uzacīm šķita dziļāka nekā citkārt.

—   Mūs šovakar nodarbina skumīgas domas, — Darnejs teica, apskaudams sievas plecus.

—   Jā, mīļais Sari, — Lūsija atbildēja, uzlikusi roku viņam uz krūtīm un raudzīdamās vīrā ar noraizējušos un vaicājoši uzmanīgu skatienu. — Mūs patiesi šovakar nodarbina skumīgas domas, jo mums kaut kas nospiež sirdi.

—   Kas tad, mīļā Lūsij?

—   Ja es lūgšu, lai tu man neuzdod kādu jautājumu, vai tu apsoli, ka man paklausīsi?

—   Vai apsolu? Kā tad es savai mīļajai varu kaut ko neapsolīt?

Pārliecinošāk par vārdiem runāja viņa roka, kas saudzīgi atbīdīja zeltainās cirtas no sievas vaiga un palika guļam uz viņas mīlā pukstošās sirds.

—   Man liekas, Sari, ka nabaga misters Kartons ir pelnījis vairāk uzmanības un cieņas, nekā tu šovakar liki saprast.

—   Patiešām, mīļā? Un kāpēc tā?

—   Sis ir tas jautājums, ko es tevi lūdzu neuzdoti Bet es domāju — nē, zinu! — ka tā ir.

—   Ja tu zini, ar to pietiek. Un ko tu gribētu, lai es daru, mana visulabā?

—   Es. gribētu tevi lūgt, mans mīļais, lai tu vienmēr esi pret viņu pēc iespējas augstsirdīgs un iecietīgi izturies pret viņa trūkumiem arī tad, kad viņa nav klāt. Es gribētu lūgt, lai tu tici — viņam ir krietna un jūtīga sirds, ko viņš ļoti reti atklāj citiem. Es esmu redzējusi, kā tā asiņo, mīļais.

—   Mani ļoti apbēdina tas, ka es varbūt esmu nodarījis viņam pāri, — ļoti pārsteigts sacīja Saris Dārnejs. — Es nekad neko tādu par viņu nebiju iedomājies.

—   Bet tā ir, mans mīļais vīrs! Es baidos, ka atgriezt viņu pilnvērtīgā dzīvē nebūs iespējams, un maz ir cerību, ka šobrīd kaut kas ir labojams viņa raksturā vai liktenī. Un tomēr es esmu pārliecināta, ka viņš ir spējīgs uz krietniem darbiem, cēliem darbiem, pat izcili pašaizliedzīgiem darbiem.

Skaidrā ticība šī noklīdušā cilvēka labestībai darīja

sievu tik daiļu, ka Saris Dārnejs būtu varējis lūkoties viņā kaut stundām ilgi.

—   Un atceries vienmēr, mans visumīļotais, — viņa lūdza, pieklaudamās vīram ciešāk, piespiezdama galvu pie viņa pleca un lūkodamās viņam acīs, — atceries, cik stipri esam mēs savā laimē un cik vājš viņš savā nelaimē!

Sis lūgums aizkustināja Sarlu Dārneju līdz sirds dziļumiem.

—   Es to vienmēr atcerēšos, mana visumīļotā! Es to atcerēšos, cik ilgi vien dzīvošu!

Viņš noliecās pār zeltaino galviņu, cieši apskāva Lūsiju un noskūpstīja viņas sārtās lūpas. Un, ja kāds vientuļš cilvēks, kas tobrīd nelaimīgs klīda pa tumšajām ielām, būtu varējis dzirdēt šo viņas kautro aizstāvību un redzēt, kā viņas vīrs izskūpsta no šīm maigi zilajām, mīlas pilnajām acīm līdzcietības asaras, viņš izkliegtu nakts tumsā vārdus, kas nāktu pār viņa lūpām nebūt ne pirmo reizi:

«Dievs, svētī viņu par šo cēlo, līdzjūtīgo sirdi!»

XXI NODAĻA

Sofu atbalsis.

Jā, atbalšu rotaļas klusajā stūrī, kur atradās ārsta nams, patiesi bija izteiksmīgākas nekā jebkur citur. Nerimtīgi vērpdama zelta pavedienu, kas neredzams savija viņas vīra, tēva, sensenās palīdzes un pavadones un viņas pašas dzīves gājumus vienā rāmā, laimīgā ritumā, Lūsija sēdēja klusajā namā, ko ieskāva šī neparastā nostūra dzidri skanīgais miers, un klausījās aizejošo gadu atbalsīs.

Sākumā gadījās brīži, kad viņai, laimīgai jaunai sievai, šuveklis piepeši izslīdēja no rokām un acis aizmiglojās. Jo atbalšu skaņās viņa šķita jaušam kaut ko tālu, tik tikko dzirdamu, kas tomēr nemitīgi tuvojās un dziļi satrauca viņas jūtīgo sirdi. Meitenes krūtīs uzbangoja cerības un šaubas — cerības uz līdz šim vēl neiepazītu mī. lestību un šaubas, vai viņai būs lemts tik ilgi nodzīvot uz zemes, lai to iepazītu. Tādos brīžos citu atbalšu starpā viņa izdzirda soļus pie sava kapa, un, domājot par savu vientuļo, bēdu sagrauzto vīru, viņas acis pieplūda asarām un elsas sadrebināja trauslo augumu.

Tad šis laiks bija garām — un pie viņas krūtīm dusēja mazā Lūsija. Tagad kopā ar pārējām atbalsīm līdz viņas ausīm atplūda sīku solīšu skaņas un neskaidru vārdiņu čalas. Jaunā māte, pie šūpuļa sēdēdama, vienmēr saklausīja tās pašas pirmās, lai cik izteiksmīgas būtu atbalsis no plašās pasaules. Ēnainais nams kļuva gaišs un saulains no bērna smiekliem, un šķita, ka Visaugstais, kam viņa bija uzticējusi savas baiļpilnās domas, ir paņēmis mazo savās rokās un svētījis to kā izsenis, sniegdams viņai vēl nebijušu mātes laimību.

Joprojām negurstoši vērpdama zelta pavedienu, kas savija kopā viņu dzīves, un šajā kopīgo mūžu vērpumā nemanāmi ievīdama savu krietnu daļu un mīlošas sirds iespaidu, Lūsija gadu atbalsīs dzirdēja tikai draudzīgas un labvēlīgas skaņas. To vidū spēcīgi un uzmundrinoši atbalsojās viņas vīra soļi, kam līdzās allaž nosvērta un stingra skanēja tēva soļu atbalss. Bet tur — klau! — staigā mis Prosa, dimdinādama zemi kā nepakļāvīgs rumaks, kas tikai mirkli spēj paklausīt pavadai un pierimt, bet arī tad dārzā zem platānas dzirdama tā elšana un sparīgās dižas.

Pat tajos brīžos, kad atbalšu skaņas sev līdzi atnesa skumjas, tajās nedzirdēja bargumu vai cietsirdību. Arī tobrīd, kad tādas pašas zeltainas matu cirtas kā viņai starojošā lokā kļāvās uz spilvena ap kāda maza zēna dzīvesgudro seju un viņš ar gaišu smaidu teica: «Mīļo tēt un māmiņ, man ļoti žēl atstāt jūs abus un savu jauko māsiņu, taču es tieku aicināts, un man ir jāiet!» — arī tobrīd asaras, kas plūda pār viņa jaunās mātes vaigiem, kad viņai uzticētais eņģelis atraisījās no māmuļas apskāviena, nebija tikai bēdu asaras vien. Ļaujiet tām plūst un neaizliedziet tās! Tajās atspulgo Tēva vaigs. Ai, Tēvs, šis svētais vārds!

Tā eņģeļu spārnu vēdas saplūda ar citām atbalsīm, un šīs skaņas vairs nebija pasaulīgas vien — tajās jautās kaut kas no debesu 'elpas. Tās nesa sev līdzi arī vēju nopūtas, kas šalkojušas virs kāda neliela kapakmens kādā tālā dārzā, un Lūsija dzirdēja visas šīs klusinātās balsis — tās sanēja kā vasaras tveicē iemigušas jūras šļaksti, ūdeņiem skalojoties pret smilšaino krastu, kamēr mazā Lūsija ar aizkustinošu centību pildīja savus rīta uzdevumus vai ģērba lelli, sēdēdama mātei pie kājām un čalodama divu pilsētu — savu vecāku dzimto pilsētu valodās.

Visai reti šajā apkaimē atbalsojās Sidnija Kārtona so]i. Ne biežāk kā reizes sešas gadā viņš izmantoja sev dāvāto privilēģiju ierasties šeit neaicinātam un tad nosēdēja vakaru kopā ar mājiniekiem, kā agrāk tika darījis visai bieži. Nekad viņš šai namā neieradās ieskurbis. Un reizē ar viņa soļiem atbalsis čukstus vēstīja vēl kaut ko — kādu izsenis zināmu patiesību, nenoslēpjamu un daudzkārt apstiprinātu.

Ja vīrietis patiesi mīlējis sievieti un zaudējis to — redzējis to kļūstam par cita cilvēka sievu un laimīgu māti, bet turpinājis uzticīgi mīlēt —, šīs sievietes bērni jūt pret viņu savādu pieķeršanos, tādu kā neapzinātu līdzcietību. Kādas neizdibināmas jūtu nianses veido šīs attiecības, to pasacīt nespēj neviena atbalss, tomēr tā mēdz būt un tā bija arī šoreiz. Kārtons bija pirmais svešinieks, kuram mazā Lūsija izstiepa pretī savas apaļās roķcles, un, gadiem ritot, viņas sirsnīgā pieķeršanās nemazinājās. Arī mazais zēns savas aiziešanas brīdī tika runājis par viņu: «Nabaga Kārtons! Noskūpstiet viņu no manis!»

Misters Straivers sparīgi lauza sev ceļu tieslietu aprindās, kā varens tvaikonis šķeldams duļķainos ūdeņus, un vilka sev līdzi visnotaļ noderīgo draugu kā tauvā piesietu laivu. Laiva šādos apstākļos allaž tiek rupji raustīta un mētāta un nereti pagrūsta zem ūdens, un līdzīgs liktenis bija jāpiecieš arī Kartonam. Taču viņa ieradums — ļauties straumei —, kurš diemžēl bija daudz spēcīgāks nekā pretestības gars un pazemojuma apziņa, veidoja viņa dzīvi tieši tādu, kāda tā bija, un Sidnijs jau vairs pat nedomāja par izraušanos no sava pakļautības stāvokļa, tāpat kā šakālis nemēdz domāt par to, ka varētu pacelties līdz lauvas stāvoklim. Straivers bija bagāts — viņš bija apprecējis pārtikušu atraitni ar nekustamu īpašumu un trim dēliem, kuru vienīgais spožums bija gludajām, apaļajām galvām cieši pieglaustie, spīdīgie mati.

Sos trīs jaunos cilvēkus misters Straivers gluži kā trīs aitas bija atdzinis uz kluso Soho ielas stūri un, augstprātīgai aizbildniecībai spraucoties ārā pa visām ādas porām, piedāvājis par skolniekiem Lūsijas vīram ar šādiem izsmalcinātiem vārdiem: «Hei, te būs trīs brangi maizes kumosi jūsu laulības galdam, Dārnej!» Kad brangie maPzes kumosi tika laipni atraidīti, misters Straivers vai plīsa aiz sašutuma un vēlāk, nodarbodamies ar jauno cilvēku audzināšanu, daudzkārt piekodināja viņiem sargāties no tādiem lepniem nabagiem kā «tas skolotājs». Iesildījies ar vīnu, viņš labprāt arī mēdza stāstīt misis Straiverai, kādas mākslas savulaik izmantojusi misis Dārneja, lai viņu «nomedītu», un cik izsmalcināti meistarīgas mākslas izmantojis viņš pats, lai «neļautos tikt nomedīts». Daži no viņa Karaļa Sola tiesas biedriem, kuri mēdza iedzert un tērzēt kopā ar viņu, iecietīgi aizbildināja šos stāstus, teikdami, ka pec f; ' daudzreizējas pārstāstīšanas viņš jau pats esot sā m ticēt; tas, protams, nebūt nemazina sākotnējā ap\. : juma smagumu, gluži otrādi: šāds apmelotājs biv : : s, lai to vispār aizvāc pec

iespējas tālāk no krietnu cilvēku acīm un uz visiem laikiem aizšķērso tam atpakaļceļu.

Šādas bija daudzās atbalsis, kurās, laikam ritot, klausījās Lūsija — reizēm domīga, reizēm jautra un smejoša —, līdz viņas mazajai Lūsijai apritēja seši gadi. Lieki būtu runāt par to, cik dziļi viņas sirdī skanēja bērna soļu atbalsis, viņas mīļotā, allaž d;irbīgā un nosvērtā tēva un dārgā vīra soļu atbalsis. Arī pr.r to, kāda brīnišķa mūzika Lūsijai šķita jebkura atbalss no viņu kopīgā nama, kurā viņa saimniekoja ar tādu prasmīgu un nemanāmu taupību, kas sniedza lielāku gandarījumu nekā vislielākā izšķērdība. Arī par to, cik tīkami viņai visapkārt atbalsojās tēva daudz reižu teiktie vārdi, ka meita laulības laikā kļuvusi viņam vēl uzticamāka (ja tas vispār iespējams) nekā pirms tam, un vīra daudz reižu teiktie vārdi, ka nekādi pienākumi vai rūpes, šķiet, nespējot atraut tam viņas mīlestību un atbalstu, tāpat arī Sarla sirsnīgais jautājums: «Kāds burvju spēks, mīļā, ļauj tev dot mums visiem tik daudz, it kā mūsu būtu nevis vesels pulciņš, bet viens cilvēks, turklāt bez jebkādas steigas, it kā tev nekad nebūtu pārāk daudz darba!»

Taču no tālienes šurp atplūda arī citādas atbalsis, kas visus šos gadus piepildīja kluso ielas stūri ar apslāpētu, draudīgu dunoņu. Un tieši tagad, ap mazās Lūsijas sesto dzimšanas dienu, to skaņa kļuva arvien baisāka; šķita, ka tālumā, Francijas piekrastē, sākusies milzu vētra un jūras viļņi kāpj arvien augstāk.

Kādu vakaru tūkstoš septiņi simti astoņdesmit devītā gada jūlija vidū pie viņiem iegriezās misters Lorijs, nākdams tieši no bankas pēc garas darbadienas, un apsēdās pie satumsušā loga līdzās Lūsijai un viņas vīram. Vakars bija karsts un tveicīgs, un viņi visi atcerējās to seno svētdienas vakaru, kad, šajā pašā vietā sēdēdami, bija lūkojušies zibens šautrās.

—   Es jau saku domāt, ka man vajadzēs pavadīt nakti bankā, — teica misters Lorijs, atstumdams brūno parūku atpakaļ pakausī. — Mums visu dienu bija tik pilnas rokas darba, ka mēs nesapratām, ar ko sākt un pie kā ķerties. Parīzē šobrīd ir ļoti nemierīgi, un rēķini veselām straumēm ceļo šurpu pie mums. Mūsu turienes klienti ar neredzētu skubu pārsūta visu uz Angliju. Daži no tiem šķiet gluži kā apsēsti!

—   Tas neko labu neliecina, — teica Dārnejs.

—   Jums arī tā liekas, mīļo Dārnej? Jā, tā ir, taču mēs nesaprotam, kāds tam cēlonis. Cilvēki reizēm rīkojas ļoti neaprēķināmi! Daudzi no mums, Telsona bankas ļaudīm, vairs nav nekādi jaunie, un bez īpaša iemesla mums nevajadzētu uzkraut lieku slodzi.

—   Bet jūs jau zināt, cik tur draudīgs un nemierīgs stāvoklis, — sacīja Dārnejs.

—   Zinu, protams, zinu, — piekrita misters Lorijs, domās cenzdamies sev iegalvot, ka viņam vienkārši nelāgs garastāvoklis. — Pēc tik nogurdinošas dienas nav brīnums, ka man gribas īgņoties. Kur tad Manets?

—   Tepat vien ir, — atbildēja ārsts, tajā pašā brīdī ienākdams tumšajā istabā.

—   Es ļoti priecājos, ka jūs esat mājās, jo šī drudžainā steiga un šīs priekšnojautas, kas man visu dienu vērpušās apkārt, padarījušas mani nervozu gluži bez jebkāda nopietna iemesla. Ceru, ka netaisāties nekur iet?

—   Nē, bet es labprāt saspēlētu ar jums kādu triktraka partiju, ja jums būtu patikšana.

—   Taisnību sakot, man šoreiz nekādas patikšanas nav vis. Šovakar es nejūtos spējīgs mēroties ar jums attapībā. Vai tējas galdiņš vēl ir tepat, Lūsij? Es tumsā nevaru saredzēt.

—  Jā, protams, — tas ir šeit tieši jūsu dēļ.

—   Paldies, mīļā. Vai mazais jaukumiņš jau gultā?

—   Jā, un guļ saldā miegā.

—   Lieliski — tātad viss kārtībā! Es gan, paldies Dievam, nezinu iemesla, kāpēc lai šeit viss nebūtu kārtībā,, bet šī man patiesi bija nemierīga diena, un tak vairs neesmu nekāds jaunais! Ā, tēja! Paldies, mīļā! Un tagad nāciet pie mums pulciņā — un pasēdēsim brītiņu klusēdami, paklausīsimies atbalsīs, par kurām jums ir sava teorija.

—   Tā nav teorija, tikai tīrā iedoma.

—       Labi, mīlulīt, lai būtu iedoma, — misters Lorijs piekāpās un paplikšķināja viņai pa roku. — Tomēr jāteic, ka atbalšu te ir ļoti daudz un tās ir skaļas — vai tā nav? Ieklausieties)

Kamēr nelielais pulciņš sēdēja Londonas namā pie satumsušā loga, tālajā Sentantuānā dunēja soļi — neapturami, nevaldāmi un nesaudzīgi soļi, kas ielauzās ikviena dzīvē un, kaut reizi atstājuši aiz sevis sarkanus traipus, turpmāk arvien atstāja tos savā ceļā.

Tajā rītā Sentantuāna atgādināja milzu jūru, kurā viļņoja skrandaiņu masas, plūzdamas turp un atpakaļ, un šo viļņu galotnēs ik pa brīdim uzzibsnīja salta gaisma, saules stariem atspīdot nažu un durkļu tēraudā. No Sentantuānas rīkles izlauzās apdullinošs rēciens, un gaisā uzbrāzās kailu roku mežs; kā ķeburaini koku zari ziemas vējā tās slējās virs pūļa galvām, pirkstiem krampjaini žņaudzot ikvienu ieroci vai ieroča aizstājēju, ko pasvieda kāds no šīs skrandu jūras dziļumiem — vienalga, kas un no kurienes.

Kas tos padeva, no kurienes tie iznira dienas gaismā, no kurienes tie bija radušies un ar kādu starpnieku palīdzību tagad veselām kaudzēm ieplūda pūlī, lai tūdaļ kā greizas zibens šautras uzplaiksnītu virs tā neskaitāmajām galvām, — to nespētu pasacīt neviens; bez mitas tika dalīti musketes, patronas, pulveris, lodes, dzelzs stieņi un koka nūjas, naži, cirvji, pīķi — visu iespējamo veidu ieroči, kādus vien izgudrojusi vai atklājusi strupceļā iedzīta, satracināta cilvēka izdoma un radītspēja. Tie, kuriem nelaimējās satvert neko, metās asiņainām rokām plēst no sienām akmeņus un ķieģeļu gabalus. Ik pulss, ik sirdspuksts Sentantuānas versmojošās krūtīs dunēja dobji, ar drudžainu kvēli. Ikviena cilvēciska būtne bija pārstājusi apzināties dzīvības vērtību un kaismīgā apmātībā traucās likt to uz upursārta.

Katram verdošam ūdens mutulim ir savs centrs, un šim satracinātajam pūlim tā bija Defarža vīntirgotava; ikviena lāse šajā dzīvajā katlā tiecās uz virpuļa vidu, kur, notriepies ar pulveri un sviedriem, rosījās pats Defaržs — izkliedza pavēles, padeva ieročus, kādu pastūma atpakaļ, kādu pavilka uz priekšu, atbruņoja vienu un apbruņoja citu, vārdu sakot, darbojās ar pilnu jaudu pašā versmes vidū.

— Turies man tuvumā, Trešais Zakl — Defaržs uzsauca, — Un jūs, Pirmais un Otrais Zak, izšķirieties un

/

stājieties katrs sava, pēc iespējas lielāka, patriotu pulka priekšgalā! Kur ir mana sieva?

—   Jā, jā! Tepat es esmu! — atsaucās Defarža kundze, tikpat nosvērta un mierīga kā vienmēr, tikai bez adīkļa rokās. Sī nekaitīgā kavēkļa vietā šodien viņas labā roka apņēmīgi turēja cirvi, bet aiz jostas viņai cietsirdīgi zalgoja pistole un nazis.

—   Kurp iesi tu, mana sieva?

—   Pagaidām kopā ar tevi, — atteica Defarža kundze.

—   Drīz tu mani redzēsi sieviešu pulka priekšgalā.

—   Nu, tad ejam! — dimdošā balsī iekliedzās Defaržs.

—   Patrioti un draugi, mēs esam gatavi! Uz Bastīliju!

Izdvešot visu elpu šai nīstajā vārdā, ar dārdu, kas

šķita izlaužamies no pašas Francijas krūtīm, dzīvā jūra uzbangoja nevaldāmos viļņos un pārplūdināja pilsētu. Trauksmes zvaniem skanot, bungām rībot, jūrai negantā dārdoņā triecoties pret jauno piekrasti, sākās uzbrukums.

Dziļi grāvji, divkāršs paceļamais tilts, masīvi akmens mūri, astoņi vareni torņi, lielgabals, musketes, uguns un dūmi. Cauri ugunij un dūmiem pašā uguns un dūmu viducī redzams vīntirgotājs Defaržs — dzīvā jūra atnesusi viņu tieši pie lielgabala, un viņš, mirklī kļuvis par prasmīgu karotāju, noturas šai postenī divas bargas stundas.

Dziļš grāvis, viens paceļamais tilts, masīvi akmens mūri, astoņi vareni torņi, lielgabals, musketes, uguns un dūmi. Viens paceļamais tilts jau ieņemts! Drošāk, biedri, drošāk visi uz priekšu! Pirmais Zak, Otrais Zak, Tūkstošais, Divtūkstošais, Divdesmitpiectūkstošais Zak — uz priekšu visu eņģeļu vai visu nelabo vārdā, kā vien jums tīk! Vīntirgotāja Defarža balss skan tālu pāri lielgabalam, kas jau sen kļuvis karsts kā nokaitēts.

—  Aiz manis, sievas! — sauc Defarža kundze. — Mēs varēsim kaut un sist tikpat labi kā vīri, līdzko cietoksnis būs ieņemts!

Un ar spalgu, alkatīgu kliedzienu viņai pakaļ gāžas uzbrucēju sieviešu pulks, bruņojies ar dažnedažādiem ieročiem, no kuriem visspēcīgākie visām ir vienādi: atriebes alkas un bads.

Lielgabals, musketes, uguns un dūmi; joprojām dziļais grāvis, pēdējais tilts, masīvie akmens mūri un astoņi varenie torņi. Trakojošo jūru vietumis izraibina iedobes, kur saļimst ievainotie un kritušie. Zibsnī ieroči, gail lāpas, kūp slapjiem salmiem piekrautie vezumi; cik tālu vien sniedzas skatiens, visapkārt cīņas kvēlē kaistošas barikādes;

kliedzieni, zalves, lāsti, neapvaldīta pārgalvība, dunoņa, rīboņa, klaudzoņa un pāri visam dzīvās jūras satracinātās gaviles — bet joprojām priekšā dziļais grāvis, pēdējais tilts, masīvie akmens mūri un astoņi varenie torņi, un joprojām vīntirgotājs Defaržs stāv pie lielgabala, pēc četrām bargām cīņas stundām divtik izkarsis un nokvēpis.

Virs cietokšņa paceļas balts karogs — aicinājums uz sarunām, taču mežonīgajā viesulī gandrīz nekas nav ne redzams, ne dzirdams; tad piepeši jūra uzbango daudz plašāk un augstāk un aiznes vīntirgotāju Defaržu pāri nolaistajam tiltam, garām masīvajām mūra ārsienām uz cietokšņa iekšieni starp astoņiem varenajiem torņiem.

Okeāns ap viņu ir tik spēcīgs, ka viņš nespēj pat ievilkt elpu vai pagriezt galvu un arī nepūlas to darīt, jo tikpat .bezcerīgi būtu pretoties īstām dienvidjūru bangām — līdz vi]ņi ieskalo viņu Bastīlijas ārējā pagalmā. Tur, atspiedies pret mūra izcilni, viņš beidzot mēģina paskatīties apkārt. Trešais Zaks stāv viņam gandrīz blakus, Defarža kundze ar nazi rokā, joprojām vezdama līdzi pulciņu sieviešu, redzama gabaliņu tālāk. Visapkārt valda juceklis, brāzmainas gaviles, vētrains, neprātīgs uzbudinājums, apdullinošs troksnis — lai gan tas viss atgādina trakulīgu pantomīmu.

—   Cietumniekus!

—   Sarakstus!

—   Slepenās kameras!

—   Moku rīkus!

—   Cietumniekus!

Visu šo daudzo izsaucienu un tūkstošiem nesaprotamu auru vidū visskaidrāk izskanēja vārds «cietumniekus» — un iekšā plūstošā jūra to pārtvēra ar tādu spēku, it kā te vienkopus būtu bezgalīgi daudz cilvēku bezgalīgā telpā un laikā — nevis daļiņa no dzīves, bet mūžība. Kad pirmās bangas brāzās tālāk, nesdamas sev līdzi cietumsargus, kam tika piedraudēts ar tūlītēju nāvi, ja kaut viens slepens kakts paliktu neatklāts, Defaržs ar savu spēcīgo roku satvēra vienu no tiem — sirmu vīru ar degošu lāpu rokā —, atrāva to nost no pārējiem un piespieda pie sienas.

—   Parādi man Ziemeļu torni! — viņš uzsauca. — Atri.

—   Parādīšu, ja nāksiet man līdzi, — atbildēja sargs. — Bet tur neviena nav!

—   Ko nozīmē «simt pieci Ziemeļu tornī»? — jautāja Defaržs. — Saki ātri!

—   Kā jūs to domājat, kungs?

—  Vai tas apzīmē gūstekni vai ieslodzījuma telpu? Vai varbūt tu gribi mirt tepat uz vietas?

—  Nobeidz viņu! — spalgi ieķērcās Trešais Zaks, kas bija pienācis viņiem tuvu klāt.

—   Tas ir kameras numurs, kungs.

—   Parādi man to!

—   Tad iesim šeitl

Kad saruna nelikās solām drīzas asinis, Trešais Zaks ar alkaino sejas izteiksmi acīm redzami jutās vīlies un satvēra Defaržu aiz rokas tāpat, kā tas turēja savu gūstekni. Sīs īsās sarunas laikā visu triju galvas bija cieši sabāztas kopā, jo vienīgi tā viņi varēja sadzirdēt cits cita balsi — tā dārdēja dzīvais okeāns, lauzdamies iekšā cietoksnī, pārplūdinādams pagalmus, gaiteņus un kāpnes. Arī ārpusē tas no visām malām triecās pret mūriem ar dobju rēkoņu, no kuras palaikam kā šļakatas gaisā uzšalca atsevišķi kliedzieni.

Cauri drūmām velvēm, kurās nekad neiespīdēja dienas gaisma, garām atbaidošām tumšu krātiņu un sprostu durvīm, lejup pa apdrupušiem pakāpieniem un atkal augšup pa stāviem, nelīdzeniem akmeņu un ķieģeļu izciļņiem, kas vairāk atgādināja izžuvušus ūdens kritumus nekā kāpnes, cieši turēdamies cits pie cita, cik jaudas, steidzās Defaržs, cietumsargs un Trešais Zaks. Laiku pa laikam, it īpaši sākumā, pūļa vilnis viņus panāca un aizbrāzās garām, bet, kad viņi bija nokāpuši lejā un pa vītņu kāpnēm devās augšā tornī, tuvumā neviena vairs nebija. Seit starp biezajiem mūriem un velvēm vētra, kas plosījās cietokšņa iekšpusē un ārpusē, izklausījās tikai kā vienmuļš, apslāpēts troksnis; gandrīz vai šķita, ka dārdoņā, no kuras viņi izkļuvuši, laupījusi viņu dzirdes spējas.

Sargs apstājās pie pazemām durvīm, iebāza atslēgu slēdzenē, ar skaļu klikšķi atslēdza un lēni atgrūda vaļā durvis, un viņi, galvas pieliekuši, iegāja kamerā.

—   Simt pieci Ziemeļu tornī! — teica sargs.

Augstu sienā bija neliels, cieši aizrestots, neiestiklots lodziņš; to aizsedza akmens izcilnis, kura dēļ debesis varēja saskatīt vienīgi pieliecoties un raugoties no lejas augšup. Stūrī bija pāris pēdu plats kamīns, ko arī aizšķērsoja ciešas restes. Kurtuvē gulēja sauja sen izplēnējušu koka pelnu. Vēl kamerā atradās soliņš, galds un salmu guļvieta. Sienas bija nomelnējušas un vienā no tām iestiprināts sarūsējis dzelzs gredzens.

—   Pārlaid lāpu lēni pār sienām, lai es varu tās apskatīt! — Defaržs pavēlēja sargam.

Vīrs paklausīja, un Defaržs uzmanīgi ar acīm sekoja lāpas gaismai.

—  Apstājies! Paskaties šurp, Zak!

—   A. M.! — ieķērcās 2aks, ar acīm vai aprīdams uzrakstu.

—   Aleksandrs Manets, — Defaržs viņam iečukstēja ausī, vilkdams pa burtiem savu melno, ar pulveri notriepto pirkstu. — Un te viņš ir uzrakstījis «nabaga ārsts». Un tas, bez šaubām, bijis viņš, kas ieskrāpējis šai akmenī kalendāru. Kas tev tur rokā? Lauznis? Padod šurp!

Defaržam pašam rokā joprojām bija lielgabala degļa turētājs. Viņš ātri samainīja rīkus ar Trešo Žaķu un, pagriezies pret ķirmju saēsto galdu un solu, ar dažiem vēzieniem sadauzīja tos gabalos.

—   Turi lāpu augstāk! — viņš nikni uzsauca sargam. — Uzmanīgi apskati visus gabalus, Zak! Se! Te ir mans nazis, — un viņš pasvieda minēto biedram, — atplēs vaļā gultas maisu un pārmeklē salmus! Turi gaismu augstāk, ka tev saka!

Uzmetis sargam draudīgu skatienu, viņš iespraucās kamīnā un, paraudzījies augšup skurstenī, sāka apstrādāt tā malas un dzelzs restes ar lauzni. Pēc brīža lejā sāka birt kaļķa druskas un putekļi un viņš aizgrieza seju, lai tie nekristu acīs, tad rūpīgi iztaustīja sabirušo kaudzi, pelnus kamīnā un kādu spraugu skurstenī, kuru bija aizķēris vai arī izcirtis viņa ierocis.

—   Koka gabalos un salmos nekā nav, Zak?

—  Nekā nav.

—   Savāksim visu vienkopus vidū uz grīdas. Tā! Laid klāt uguni, vai dzirdi?

Sargs aizdedzināja nelielo kaudzīti, un tā tūdaļ spēcīgi uzliesmoja. Vīri izgāja pa zemajām durvīm, atstādami uguni degot, un devās atpakaļ uz pagalmu; jo tuvāk viņi tam nāca, jo dzirdes spējas viņiem šķita atgriežamies, — un drīz viņi atkal bija trakojošās jūras vidū.

Tā juceklīgi bangoja un mētājās, meklējot pašu Defaržu. Sentantuāna enerģiski pieprasīja, lai vīntirgotavas saimnieks uzraudzītu cietuma komandanta apsargāšanu — komandants bija aizstāvējis Bastīliju un šāvis uz tautu. Citādi šo komandantu nevarēšot aizvest uz rātsnamu un nodot tiesai. Citādi viņš izbēgšot un ļaužu asi-

8 _ 734

nis (kas pēc daudziem gadiem piepeši ieguvušas lielu vērtību) palikšot neatriebtas.

Kaucošajā kaislību un ķīviņu virpulī, kas plosījās pār veco, drūmo virsnieku iespaidīga izskata pelēkā formas tērpā ar sarkanu rotājumu, tikai viens cilvēks šķita saglabājam mieru un aukstasinību — un tā bija sieviete. — Lūk, kur mans vīrs! — viņa iesaucās, rādīdama uz Defaržu. — Defaržs ir šeit!

Viņa stāvēja cieši līdzās vecajam, drūmajam virsniekam un neatkāpās ne soli no tā arī tad, kad Defaržs kopā ar pārējiem vilka pārvaldnieku projām pa ielām, neatkāpās no tā, kad ceļamērķis bija sasniegts un no muguras uz gūstekni sāka birt sitienu krusa, neatkāpās no tā, kad ilgi aizturētā belzienu un dūrienu brāzma pieņēmās spēkā, neatkāpās no tā un palika cieši līdzās, kad komandants nemaņā sa]ima zem tās, un tad, piepeši atdzīvojusies, uzlika kāju viņam uz kakla un ar savu draudīgo nazi, kuru jau sen turēja gatavībā, nošķēla upurim galvu.

Bija pienācis brīdis, kad Sentantuāna varēja īstenot savu baismīgo nodomu un virs ielām laternu vietā pakārt cilvēkus, lai apliecinātu, ko tā spēj un ko sevī slēpj. Sentantuānas asinis bija uzbangojušas augstu vilni un ņēmušas virsroku pār dzelžainās kundzības un tirānijas asinīm, kas tagad plūda lejup pa rātsnama kāpnēm no komandanta nedzīvā ķermeņa, — asinīm, kuras krāsoja Defarža kundzes kurpi, ar ko ta bija uzminusi guļošajam, lai vieglāk būtu nošķelt tam galvu. — Laidiet lejā laternu! — auroja Sentantuāna, zvērojošām acīm lūkodamās apkārt pēc jauna nāvēšanas veida. — Te ir vēl viens no viņu kareivjiem, kas jāpakarina sardzē! — Pēc brīža kareivis jau šūpojās savā sargpostenī un jūra brāzās tālāk. Melna un draudīga jūra, kurā vilnis slejas pret vilni naidpilnā iznīcināšanas kārē, jūra, kuras dzelmes vēl nav apjaustas un spēki nav izdibināti. Nežēlīga, bangojoša jūra, kurā mutuļo cilvēku apveidi, skan atriebīgas balsis, zib sejas, kas tik ilgi rūdītas ciešanu ugunīs, ka tās vairs nespēj skart nekāda līdzcietība.

Tomēr šajā seju okeānā, kur vienkopus šķita satecējis viss dzīvās pasaules naids un niknums, spilgti izcēlās divas seju grupas — pa septiņām katrā —, tik ļoti atšķirdamas no pārējām, ka diezin vai kāda cita jūra jebkad šūpojusi kaut ko tik iespaidīgu. Tur bija septiņas cietumnieku sejas — piepešā vētra bija ielauzusies šo dzīvo cilvēku kapenēs, atbrīvoju?! tos un tagad nesa paceltus uz

pleciem; visas šīs sejas izskatījās izbiedētas, apjukušas, mulsuma un izbrīna pilnas, it kā būtu pienākusi Lielā Tiesas diena un visapkārt līksmotu tumsības gari. Otras septiņas sejas šūpojās vēl augstāk virs pūļa galvām — septiņas mirušo sejas, kuru puspievērtie plaksti un tikko saskatāmās acis jau šķita gaidām Lielo Tiesas dienu. To nekustīgajos vaibstos tomēr jautās sastingusi, nezūdoša izteiksme, it kā tās būtu rimušas un apklusušas tikai isu, draudīgu mirkli un drīzumā varētu pacelt nolaistos plakstus, lai ar miroņbālajām lūpām izteiktu apsūdzību: «To izdarīji tu!»

Septiņi atbrīvotie cietumnieki, septiņas asiņainas, mietos uzdurtas galvas, nolādētā cietokšņa astoņu vareno torņu atslēgas, dažas atrastas vēstules un citas piemiņas lietas, kas piederējušas sen mirušiem, izmisuma un sirdēstu pieveiktiem cietumniekiem, — tādas ir trofejas, ko Sentantuānas dimdošie soļi aiznes sev līdzi pa Parīzes ielām tūkstoš septiņsimt astoņdesmit devītā gada jūlija vidū. Un lai augstā debess gaisina Lūsijas Dārnejas nojautas, lai neielaiž šos smagos soļus viņas dzīvē! Jo tie ir neapturami, nevaldāmi un nesaudzīgi un, kaut reizi atstājuši aiz sevis sarkanus traipus — kā toreiz, pirms daudziem gadiem, kad Defarža vīntirgotavas priekšā saplīsa dzēriena muca, — turpmāk arvien atstāj tos savā ceļā.

XXII NODAĻA

Jūra joprojām bango.

Tikai vienu nedēļu izvārguši Sentantuāna bija paguvusi baudīt līksmi un gaviles, brālīgo apkampienu un apsveikumu saldumā piemirstot cietā maižes gabala rūgto garšu, kad Defarža kundze jau sēdēja ierastajā vietā aiz letes, noraudzīdamās uz traktiera apmeklētājiem. Šoreiz viņas galvu nerotāja roze, jo varenā spiegu brālība jau vienas īsas nedēļas laikā bija kļuvusi ļoti piesardzīga un neuzdrošinājās paļauties uz svētā Antuāna žēlsirdību. Pārlieku pašapzinīgi un gaidoši šūpojās laternas virs pilsētas ielām.

H'

227

Defarža kundze, rokas sakrustojusi, sēdēja rīta saules piekarsušajā telpā, vērodama traktieri un ielu tā priekšā. Gan ārpusē, gan iekšā šur tur kavējās pa netīru, nožēlojamu skrandaiņu pulciņam, bet tagad to izvārdzinātās se

jās pauda triumfējošu varas apziņu. Ikkatra noplīsusi naktsmice un pagrimuša klaidoņa galva šķita bez vārdiem sludinām savu greizo patiesību: «Es zinu, cik grūti man, šīs mices valkātājam, kļuvis uzturēt dzīvību pašam sevī, bet vai jūs zināt, cik viegli un patīkami man kļuvis iznīcināt dzīvību jūsos?» Ikviena izdēdējusī roka, kura iepriekš bija palikusi bez darba, tagad ik brīdi bija gatava veikt savu jauno darbu — nāvēt un kaut. Sieviešu pirksti, kas kustējās virs adīkļiem, pauda nežēlīgu spēku un gatavību plosīt un plēst. Sentantuānas izskats bija pārvērties; neredzams kalts, kas kalis tās jaunos vaibstus vairākus gadu simteņus, ar pēdējiem spēcīgajiem cirtieniem bija radījis šo neizdzēšamo izteiksmi pilsētas vecajā sejā.

Defarža kundze sēdēja, visu to vērodama, un viņas skatienā jautās tieši tāds atturīgs gandarījums, kāds piederējās Sentantuānas sieviešu vadonei. Līdzās viņai ar adīkli sēdēja vēl viena no kaujiniecisko sieviešu pulka. SI nelielā, druknā būtne, paputējuša veikalnieka sieva un divu bērnu māte, bija nepārspējama karotāja un jau izpelnījusies glaimojošu iesauku Atriebība.

—   Klau! — Atriebība iesaucās. — Vai dzirdat? Tur kāds nāk!

Šurp vēlās arvien skaļāka balsu murdoņa, itin kā pie Sentantuānas attālākās robežas būtu aizdedzināta degaukla un uguns steigtos pa to tieši uz vīntirgotavas durvīm.

—   Tas ir Defaržs, — teica traktierniece. — Patrioti, klusāk!

Strauji elpodams, traktierī ienāca Defaržs, norāva sarkano cepuri un aplaida skatienu visapkārt.

—   Klausieties visi! — iesaucās Defarža kundze. — Klausieties, ko viņš teiksi

Defaržs stāvēja pie durvīm, strauji elpodams, un aiz viņa drūzmējās pūlis gaidās zibošām acīm un pavērtām mutēm; ari visi traktierī sēdošie bija pielēkuši kājās.

—   Stāsti, vīrs! Kas no jauna?

—   Ziņas no viņpasaules!

—   Kā tā? — Defarža kundze nicīgi iesmējās. — No viņpasaules?

—   Vai jūs visi atceraties veco Fulonu*, kas izsalkušajiem ļaudīm ieteica ēst zāli un ko velns nesen parāva uz elli?

—  Atceramies! — pūlis atsaucās vienā balsī.

—  Ziņas ir tieši par viņu. Viņš ir mūsu vidūl

—   Mūsu vidū! — pūlis atbalsoja kopējā saucienā. — Un miris?

—   Viņš nav miris! Viņš tik joti baidījās no mums — un ne velti! — ka lika izziņot sevi par mirušu un sarīkot krāšņas viltus bēres. Bet mūsu ļaudis ir atraduši viņu slēpjamies kaut kur laukos dzīvu un veselu un atveduši uz Parīzi. Es nupat redzēju viņu apsardzes pavadībā braucam uz rātsnamu. Jau teicu, ka viņam netrūka iemesla baidīties no mums. Sakiet tagad jūs! Bija vai nebija iemesls?

Ja vecais nabaga grēcinieks pats to vēl nebūtu sapratis sava mūža astoņdesmit gados, tad viņam tas kļūtu pilnīgi skaidrs, dzirdot pūļa atbildes kliedzienu.

Pēc tam iestājās pilnīgs klusums. Defaržs un viņa sieva cieši lūkojās viens otrā. Par Atriebību iesauktā sieviete noliecās un izvilka aiz letes paslēptās bungas, kas dobji iedunējās.

—   Patrioti! — Defaržs apņēmīgā balsī iesaucās. — Vai mēs esam gatavi?

Tūdaļ pat Defarža kundzei aiz jostas parādījās nazis, bet bungas kopā ar bungotāju, gluži kā burvju spēka nestas, jau atradās uz ielas un dimdināja, cik jaudas; Atriebība, šaušalīgi kliegdama un mētādama rokas ap galvu kā visas četrdesmit Fūrijas reizē, drāzās no mājas uz māju un sauca sev lidzi sievietes.

Jau vīrieši izskatījās baismīgi asinskārajā naidā, kas zvēroja to sejās, kad tie izliecās pa logiem, tvēra pirmo ieroci, kurš gadījās pie rokas un bariem plūda uz ielas, taču, paraugoties uz sievietēm, būtu sastindzis pat vislielākais drosminieks. Pametušas visus uzsāktos darbus, kādi bija iespējami to trūcīgajās saimniecībās, bērnus, vecos un slimos, kas izsalkuši un skrandaini gulēja uz kailās grīdas, tās atrisušiem matiem drāzās uz ielas, ar mežonīgiem kliedzieniem un žestiem uzkurinādamas cita citu un pašas sevi līdz neprātam. Notvēruši nelieti Fulontt, mās! Notvēruši veco Fulonu, māt! Notvēruši nolādēto Fulonu, meitiņ! Un viņu baram pievienojās citas, sizdamas sev pa krūtīm, plēsdamas matus un kliegdamas: Fulons ir dzīvs! Tas pats Fulons, kas izsalkušajiem ļaudīm ieteica ēst zāli! Fulons, kas teica, lai mans vecais tēvs ēdot zāli, kad man nebija maizes, ko viņam dot! Fulons, kas teica, lai mans bērns sūkājot zāli, kad manas krūtis bija tukšas aiz bada! Ai, svētā Dievmāte, tas pats Fulons! Ak, augstā debess, ko viņš licis mums izciest! Klausieties, mans mirušais bērns un mans bada nokautais tēvs: es zvēru, mezdamās ceļos uz šiem akmeņiem, ka atriebšos Fulonam par jums! Vīri, brāļi, jaunekļi, dodiet mums Fulona asinis, dodiet mums Fulona galvu, dodiet mums Fulona sirdi, dodiet mums Fulona miesu un dvēseli, saplēsiet Fulonu gabalos, ierociet viņu zemē, lai pār viņu aug zālei Šādi kliegdamas cita caur citu, neskaitāmas sievietes aklā neprātā joņoja apkārt, raustīdamas un sizdamas pašas savas biedrenes, līdz visas pārņēma mežonīgs skurbums, un vienīgi vīri paglāba viņas no nelaimīga gala zem pārējo kājām.

Par spīti tam visam, netika zaudēts ne mirklis — neviens mirklis! Šis Fulons taču atrodas rātsnamā un var izsprukt brīvībā! Tas nedrīkst notikt, kamēr vien Sentantuāna atceras savas ciešanas, apvainojumus un pārestības! Apbruņojušies vīri un sievas bariem plūda no priekšpilsētas, raudami sev līdzi it visus ar tādu sparu un ātrumu, ka jau pēc stundas ceturkšņa Sentantuānas klēpī bija palikušas tikai dažas večiņas un pamesti, brēcoši bērni.

Jā! Visi citi šobrīd lauzās tiesas zālē, kur atradās šis ļaunais, ienīstais večuks, un pārplūdināja blakusesošās ielas un pagalmus. Abi Defarži, vīrs un sieva, Atriebība un Trešais Zaks ielauzās zālē pirmie un piekļuva gūsteknim pavisam tuvu.

— Skatieties! — sauca Defarža kundze, ar nazi rādīdama uz viņa pusi. — Skatieties uz šo veco, sasieto nelieti! Tas labi, ka piesējāt viņam uz muguras zāles kušķi! Ha, ha! Labi darīts! Lai nu viņš to ēd! — Un Defarža kundze, iespiedusi nazi padusē, sita plaukstas, kā labu izrādi skatīdamās.

Tie, kas stāvēja Defarža kundzei aiz muguras, tūdaļ darīja zināmu viņas gandarījuma cēloni tiem, kuri stāvēja tālāk, un tie savukārt to pateica nākamajiem un tie — atkal nākamajiem, līdz visas apkārtējās ielas dārdēja no neskaitāmu roku aplausiem. Un nākamo divu vai trīs stundu gaitā, kamēr risinājās tiesa un skanēja daudzas tukšvārdu runas, Defarža kundzes biežie un nepacietīgie izsaucieni tika pārtverti ar apbrīnojamu žiglumu un aiznesti tālu pūlī, jo vairāk tāpēc, ka daži īpaši izveicīgi vīri, kas pa ēkas ārējiem izciļņiem bija uzrāpušies līdz zāles logiem, labi pazina Defarža kundzi un veica savdabīgu telegrāfa lomu starp viņu un ārpusē stāvošo pūli.

Beidzot saule uzkāpa tik augstu, ka labsirdīgs saules stars, kā cerību vai aizstāvību solīdams, nolaidās tieši uz

vecā gūstekņa galvas. Tik lielu labvēlību pūlis vairs nespēja paciest; nākamajā mirklī sabruka trauslā nievu un putekju siena, kas apbrīnojami ilgi bija šķīrusi apcietināto no pūļa, un nīstais gūsteknis atradās Sentantuānas rokās.

Tas tūdaļ kļuva zināms pat visattālākajos pūļa nostūros. Defaržs bija pārlēcis pāri nožogojumam un galdam un sakampis nožēlojamo vīru ciešā tvērienā, un Defarža kundze acumirklī viņam sekojusi un ieķērusies vienā no virvēm, ar ko gūsteknis bija sasaistīts; taču Atriebība un Trešais Zaks vēl nebija paspējuši tikt viņam līdzās un ārpusē pie logiem gaidošie vīri vēl nebija kā plēsīgi putni ielidojuši zālē no saviem augstajiem novērošanas posteņiem, kad pāri visai pilsētai jau atskanēja daudzbalsīgs sauciens: — Velciet viņu ārā! Velciet augšā pie lampas!

Lejup un atkal augšup pa kāpnēm — ar galvu pa priekšu, brīžam uz ceļiem, brīžam uz kājām, brīžam uz muguras vilkts, sists un smacēts ar neskaitāmiem zāles un salmu kušķiem, ko simtiem roku grūda viņam sejā, saskrāpēts, sadauzīts, bez elpas un asiņains, nemitīgi lūgdamies un saukdams pēc žēlastības, brīžiem izmisīgi raustīdamies, cik nu to atļāva nelielā telpa ap viņu, kamēr ļaudis stumdīja cits citu, lai labāk redzētu notiekošo, — brīžiem kā nedzīva pagale slīdēdams cauri neskaitāmu kāju mežam, upuris aizceļoja līdz tuvākajam ielas stūrim, kur šūpojās viena no liktenīgajām lampām; tur Defarža kundze palaida viņu vaļā gluži kā kaķis peli un nesatricināmā mierā nolūkojās, kā pārējie rīkojas un nelaimīgais lūdzas viņai žēlastību; sievietes bez mitas neganti kliedza, un vīrieši nikni pieprasīja nogalināt gūstekni ar zāles kušķi mutē. Vienreiz upuris jau uzlidoja gaisā, bet virve pārtrūka un pūlis aurodams uztvēra krītošo; nākamajā reizē virve bija žēlsirdīga un paveica darāmo — un vecā vīra galva drīz vien jau bija uzdurta uz mieta, bet mute tik pamatīgi piebāzta ar zāli, ka visa Sentantuāna aiz sajūsmas dejoja un gavilēja.

Ar to vēl šīs dienas tumšie darbi nebeidzās, un Sentantuāna aurodama un dejodama tā uzkurināja niknumu savās asinīs, ka tās drīz atkal sāka vārīties, jo pret vakaru pūli sasniedza ziņa, ka uz Parīzi piecsimt jātnieku apsardzībā tiekot vests nogalinātā znots, tāds pats tautas apspiedējs un ienaidnieks*. Sentantuānieši sarakstīja viņa grēkus uz lielām papīra lapām, sagrāba viņu — tie būtu izrāvuši viņu ari no veselas armijas nagiem — un uzdūra arī viņa galvu .un sirdi mieta galā, un šīs trīs baismās trofejas līdzi satracinātajam gājienam ilgi ceļoja pa Parīzes ielām.

Tikai melnā naktī vīri un sievas atgriezās mājās pie raudošajiem, izsalkušajiem bērniem. Tūlīt pie trūcīgajiem maizes veikaliņiem sastājās garas rindas, un ļaudis pacietīgi gaidīja savu kārtu, lai nopirktu melnas maizes gabalu; bada izvārdzinātie cilvēki apskāva cits citu, tīksmi atcerēdamies dienas triumfu un vēlreiz pārstāstīdami notikušo cits citam. Palēnām rindas saruka un izzuda, tad māju logos iezibējās vārās gaismiņas un ielās sāka liesmot nelieli ugunskuri, uz kuriem kaimiņi kopīgi gatavoja vakariņas, lai pēc tam durvju priekšā ieturētu maltīti.

Tās bija plānas un trūcīgas maltītes bez jebkāda gaļas kumosa vai cita stiprāka pavalga, ko piekost klāt sēnalu maizes riecienam. Tomēr kopības izjūta piešķīra pat zināmu sātu skopajām vakariņām un izšķīla dažas prieka dzirksteles no blāvajiem ugunskuriem. Tēvi un mātes, kas ar pilnu krūti bija metušies dienas baismajos notikumos, maigi rotaļājās ar saviem novārgušajiem bērniem, un mīlētāji ļāvās mīlestībai un cerībām šīs nežēlīgās pasaules vidū, kura rīt būs tikpat baiga kā šodien.

Bija gandrīz jau rīts, kad no Defarža vīna tirgotavas izgāja pēdējie apmeklētāji un Defarža kungs, aizdarīdams durvis, piesmakušā balsī teica savai Defarža kundzei:

—   Beidzot šis brīdis ir klāt, mīļā!

—   Hm, jā! — atteica sieva. — Gandrīz.

Sentantuāna devās pie miera un ļāvās miegam; gulēja

pat Atriebība līdzās savam izsalkušajam veikaliņa īpašniekam; gulēja un klusēja arī bungas. Bungu balss bija vienīgā visā Scntantuānā, ko nebija pārvērtusi pūļa kņada un asinis. Ja Atriebība tagad tās pamodinātu un liktu tām runāt, tās runātu tieši tāpat kā pirms Bastīlijas ieņemšanas un vecā Fulona sagrābšanas; to pašu nebūt nevarēja sacīt par vīriešu un sieviešu dobji piesmakušajām balsīm Sentantuānas klēpī.

XXIII NODAĻA

Uguns plosās.

Citāds tagad bija kļuvis ciemats, kurā slējās strūklaka un kuram cauri ik dienas gāja ceļa strādnieks, lai ar veseri uz lielceļa akmeņiem sapelnītu to maizes mazumiņu, kas spēja uzturēt dzīvību viņa izdilušajās nabaga miesās un vajadzīgo saprāta drusciņu nabaga tumšajā galvā. Cietums uz klints kraujas malā vairs neizskatījās tik valdonīgs kā agrāk; to uzraudzīja kareivji, taču viņu nebija daudz; kareivjus uzraudzīja virsnieki, taču neviens no tiem nezināja, ko padotie nākamajā brīdī darīs, — varēja nojaust vienīgi to, ka viņi droši vien rīkosies pretēji virsnieku pavēlei.

Cik tālu vien sniedzās skatiens, visapkārt pletās izpostīta zeme, kas bez vārdiem runāja par pamestību. Ik lapa, ik zāles un labības stiebrs bija tikpat panīcis un nožēlojams kā šejienes cilvēki. Viss bija nospiests, nomākts, saliekts un salauzīts. Mājokļi, žogi, lopi, vīri, sievas, bērni un pat zeme, kas tos nesa, — viss nīkuļoja.

Monsenjori, kas pēc savām personiskajām īpašībām nereti bija visai cienījami kungi, tika uzskatīti par nacionālu lepnumu, viņi piešķīra visam ap sevi bruņniecisku diženību, rādīja greznas un krāšņas dzīves paraugu un kalpoja vēl daudziem citiem līdzīgiem mērķiem; un tomēr monsenjori kā šķira tādā vai citā'dā veidā bija noveduši zemi līdz šādam stāvoklim. Cik dīvaini, ka radītspēja, kas allaž īpaši darbojusies monsenjoru labā, tik drīz iztukšojas un izsmeļ pati sevil Mūžīgajās lietu norisēs tomēr ir kaut kas ļoti īsredzīgsl Bet tā nu tas ir — un, kad izspiests viss līdz pēdējai asins pilei un rata skrūves pievilktas tik cieši, cik vispār iespējams, taču rezultāta nav, monsenjori metas bēgt no šīs skumjās un neizprotamās parādības.

Tomēr ne jau tur slēpās šī ciemata un daudzu tam līdzīgo ciematu pārmaiņa. Monsenjori bija tos tukšojuši un spaidījuši jau daudzus gadu desmitus un reti pagodinājuši tos ar savu klātbūtni, vienīgi šad tad medību prieka pēc; reizēm vajātie bija cilvēki, reizēm mežazvēri, kuriem monsenjori atvēlēja plašus savvaļas klajumus un biezokņus. Nē, tur nekādas pārmaiņas nebija. Pārmaiņa bija nevis tāda, ka te vairs neredzēja monsenjora dižciltīgos un apgarotos vaibstus, bet gan tāda, ka tagad te redzēja daudz svešādu zemas izcelsmes seju.

Jo tagad ceļa strādnieks — sīks vīriņš, kurš vienatnē strādāja ceļa putekļos, daudz nedomādams par to, ka pats ir tikai puteklis vējā un pašam reiz būs lemts pārtapt pīšļos — viņa domas galvenokārt nodarbināja tas, cik plāns rieciens sagaidāms vakariņās un cik daudz viņš labprāt apēstu, ja vien varētu dabūt, — jo tagad šis strādnieks, bridi atraudamies no vienmuļā vienatnes darba un paceldams galvu, bieži redzēja nākam pa ceļu kādu parupja izskata kājāmgājēju, kas agrāk te būtu licies retums, taču tagad bija pavisam parasta parādība. Nācējam tuvojoties, ceļa labotājs bez īpaša pārsteiguma ievēroja, ka tas ir gara auguma cilvēks ar diezgan mežonīgu izskatu, pinkainiem matiem un raupjām koka tupelēm kājās; svešinieka seja bija melnīgsnēja, drūma un skarba, uz kājām daudzu lielceļu dubli un putekļi, daudzu purvainu klajumu rāva un miklums, apģērbā ieķērušies dzelkšņi, lapas uri sūnas no daudzām biezokņu taciņām.

Apmēram šāda izskata vīrs gluži kā rēgs pienāca viņam klāt arī šajā jūlija pēcpusdienā, kamēr ceļa labotājs sēdēja zem kraujas nokares uz akmeņu kaudzes, cenzdamies kaut cik paslēpties no uznākušās krusas brāzmas.

Svešais paskatījās vispirms uz viņu, tad uz ciematu ieplakā, uz vējdzirnavām, uz cietumu klintsgalā. Kad viņš to visu bija aptvēris un apkopojis savā, jādomā, diezgan tumšajā prātā, viņš tik tikko saprotamā dialektā vaicāja:

—   Nu, kā iet, Zak?

—   Tā nekas, Zak.

—   Nu, tad — roku!

Abi sarokojās, un svešais apsēdās uz akmeņu kaudzes.

—   Kā ar pusdienām?

—  Sanāk tikai vakariņas, — ceļa labotājs teica, un viņa sejā jautās izsalkums.

—  Tāda tagad dzīve, — norūca atnācējs. — Nekur neviens neēd pusdienas.

Viņš izvilka nomelnējušu pīpi, piepildīja to, uzšķīla uguni, vairākas reizes ievilka tajā gaisu, līdz galviņā iegailējās sarkana oglīte, tad strauji izņēma to no mutes un kaut ko iebēra tajā; tabaka uzliesmoja, un gaisā pacēlās kupls dūmu mutulis.

—   Nu, tad rokul — šoreiz sacīja ceļa labotājs, noskatījies šo darbošanos. Vīri atkal sarokojās.

—   Tātad šonakt? — jautāja ceļa labotājs.

—   Šonakt, — atbildēja atnācējs, iebāzdams pīpi atkal mutē.

—   Kur?

—   Tepat.

Viņi sēdēja blakus uz akmeņu kaudzes un klusēdami raudzījās viens otrā; tikmēr krusa triecās lejup starp viņiem, grabēdama pret akmeņiem kā šauteņu durkļi uzbrukumā, līdz beidzot debesis virs ciemata sāka skaidroties.

—   Parādil — teica ceļinieks, pamādams uz piekalnes pusi.

—   Re! — pirkstu izstiepis, atsaucās ceļa labotājs. — Ej lejā uz to pusi un taisni prom pa ielu, garām strūklakai …

—   Pie velna! — otrs viņu nepacietīgi pārtrauca, vērīgi pētīdams apkārtni. — Ne es iešu pa ielām, ne garām strūklakām! Skaidrs?

—   Skaidrs! Apmēram divas jūdzes aiz tā kalna gala, kas tur netālu no ciemata.

—   Labi. Kad tu beidz darbu?

—   Ap saules rietu.

—   Kad iesi prom, uzmodini mani! Esmu nogājis divas naktis bez atpūtas. Pabeigšu tikai pīpi un tūlīt aizmigšu kā bērns. Vai pamodināsi?

—   Protams.

Ceļa gājējs pabeidza kūpināt pīpi, ielika to azotē, nometa savas lielās koka tupeles un izstiepās augšpēdu turpat uz akmeņu kaudzes. Nākamajā brīdī viņš jau bija cieši aizmidzis.

Ceja strādnieks turpināja savu putekļaino darbu; krusas mākoņi izklīda, debesīs parādījās gaiši laukumi un joslas, un visa apkārtne tūdaļ sudrabaini iemirdzējās; visu laiku izskatījās, ka uz akmeņiem guļošais stāvs kaut kā īpaši saista ceļu labotāju kurš tagad valkāja sarkanu, ne vairs zilu cepuri). Viņa acis tik bieži lūkojās turp, ka rokas šķita darbojamies gluži mehāniski, turklāt, jāatzīst, ne visai veiksmīgi. Bronzas krāsas seja, melnie, pinkainie mati un bārda, sarkanā rupjas vilnas cepure, svārki no asas pašaustas vadmalas un zvērādu gabaliem, spēcīgi noaugušais, kaut arī pusbadā noliesējušais stāvs, drūmi bezcerīgā izteiksmē sakniebtās lūpas — tas viss šķita iedvešam ceļa strādniekā dziļu bijību. Svešais bija nogājis tālu ceļu, un kājas viņam bija noberztas, potītes saskrambātas un asiņainas, ar lapām un zāli piedzītās lielās tupeles acīm redzami bijušas pārāk smagas daudz jūdžu garajam ceļam, drēbēs vīdēja caurumi, un miesu klāja noberzumi un skrambas. Noliecies gulētājam pāri, ceļa strādnieks mēģināja saskatīt, vai tam azotē vai kur citur nav paslēpti ieroči, taču tas viņam neizdevās, jo vīrs gulēja, sakrustojis rokas uz krūtīm ar tādu pašu apņēmību, kādu pauda sakniebtās lūpas. Strādniekam šķita, ka nocietinātas pilsētas ar savām aizsargjoslām, sargbūdām, vārti, grāvji, paceļamie tilti — tas viss ir tīrais nieks pret

šī cilvēka spēku. Un, kad viņš pacēla skatienu no guļošā uz debess pamali un palūkojās visapkārt, viņš savā šaurajā iztēles pasaulītē redzēja daudz līdzīgu stāvu, kas, jebkādus šķēršļus pārvarēdami, virzās uz pilsētām pa visu plašo Franciju.

Ceļinieks gulēja, nejuzdams ne krusas brāzmas, ne saulainos brižus starp tām, ne spožos starus, ne mākoņu ēnas sev sejā, ne ledainos graudus uz sava ķermeņa, kurus saule vērta līdzīgus dimantiem, līdz debesis vakaros kļuva sarkanas un tuvojās rieta stunda. Tad ceļa labotājs savāca darbarīkus un citus savus piederumus, lai dotos lejup uz ciematu, un pamodināja gulošo.

—   Labi! — noteica ceļinieks, uzsliedamies uz elkoņa. — Tātad divas jūdzes aiz kalna gala?

—  Apmēram.

—  Apmēram. Labi.

Ceļa labotājs devās mājup, putekļu mākonim veļoties pa priekšu atbilstoši vēja virzienam, un drīz vien jau bija pie strūklakas; katram sastaptajam ciemata iedzīvotājam viņš čukstus kaut ko pavēstīja, un, spraukdamies cauri noliesējušu govju baram, ko cieminieki bija atveduši šurp padzirdīt, šķita sačukstamies pat ar tām. Kad ciemata ļaudis bija paēduši savas trūcīgās vakariņas, tie negāja gulēt kā parasti, bet atkal iznāca no mājām un sāka bariņos pulcēties pie strūklakas. Cilvēkus šķita pārņēmusi dīvaina sačukstēšanās kāre, turklāt tie visu laiku gaidoši raudzījās tumšajās debesīs vienā un tai pašā virzienā. Gabēla kungs, ciemata vecākais, sāka justies neomulīgi un, uzkāpis viens uz savas mājas jumta, starp skursteņiem slēpdamies, arī sāka skatīties uz to pusi; palaikam viņš pameta skatienu lejup aiz mājas, kur tumsā pie strūklakas vīdēja daudzās sejas, un beidzot aizsūtīja ziņu sakristejas pārzinim, pie kura glabājās baznīcas atslēgas, ka drīzumā varot rasties vajadzība iezvanīt trauksmi.

Nakts sabiezēja arvien melnāka. Vējš kļuva stiprāks, un koki, kas auga ap veco pili, piešķirdami tai dižciltīgu savrupību, draudīgi šalca, kā gribēdami brīdināt vareno celtni, kas tumša un nekustīga drūmi slējās to vidū. Lietus neganti šļācās pret abu terašu laukumiņiem un kāpnēm un bungoja pa varenajām durvīm kā steidzīgs ziņnesis, kam jāpamodina iemītnieki no miega. Zaglīgas vējpūsmas šalkoja cauri priekštelpai, riņķoja ap senlaicīgajiem šķēpiem un nažiem pie sienas, žēlabaini gaudojot, kāpa augšup līdz pat nelaiķa marķīza guļamistabai un

purināja gultas aizkarus. No austrumiem, rietumiem, ziemeļiem un dienvidiem, lauzdamies pa mežu cauri garajai zālei un biezajiem zariem, pilij smagiem soļiem tuvojās četri mežonīga izskata stāvi, kas sanāca kopā pils pagalmā. Uzzibēja četras ugunis, katra aizslīdēja uz savu pusi — un viss atkal iegrima tumsā.

Bet tikai uz īsu brīdi. Drīz vien pils apveidi ar dīvainu spīdumu sāka izcelties uz melnā fona, it kā ēku no iekšienes apgaismotu neskaitāmas sveces. Tad aiz fasādes greznojumiem uzzibēja plīvojoša gaismas josla, apspīdēdama rūtis, izceldama balustrādes, arkas un logu apveidus. Tā kāpa augstāk, kļūdama arvien platāka un spožāka. Pēc īsa brīža pa daudzajiem lielajiem logiem sāka plandīties liesmu mēles un pamodinātās akmens sejas stingā izbrīnā vērās uguni.

No nama atskanēja tikko dzirdama balsu murdoņa — daži no kalpotājiem vēl bija palikuši tur; kāds steigšus apsegloja zirgu un auļos metās projām. Pieši dūrās zirgam sānos, dubļu šļakatas šķīda visapkārt; ticis līdz strūklakai, jātnieks pievilka pavadu, un putās nodzītais zirgs apstājās Gabēla kunga durvju priekšā. — Palīgā, Gabēl! Visi, visi palīgā! — Dimdoši skanēja trauksmes zvans, taču tā bija vienīgā palīdzība, ja to vispār par tādu var saukt. Ceļa labotājs kopā ar divsimt piecdesmit sevišķi tuviem draugiem, rokas sakrustojuši, stāvēja pie strūklakas un vēroja debesīs uzkāpušo liesmu stabu. — Būs savas četrdesmit pēdas augsts, — tie drūmi teica un nekustējās ne no vietas.

Putās nodzītais zirgs ar jātnieku aiztraucās cauri ciematam un metās augšā pa stāvo, akmeņaino nogāzi uz cietumu klintsgalā. Pie vārtiem stāvēja bariņš virsnieku un vēroja uguns plosīšanos; gabaliņu tālāk bija sastājies kareivju pulciņš. — Palīdziet, virsnieku kungi! Pils deg, un, ja nezaudēsim laiku, pašu vērtīgāko vēl var izglābt! Palīgā, palīgāl — Virsnieki skatījās uz kareivjiem, kareivji skatījās uz uguni; neatskanēja neviena pavēle; dažs paraustīja plecus, dažs saknieba lūpas. — Lai deg, kam jādeg!

Kad jātnieks auļoja lejā no kalna un projām pa ielu, , viss ciemats mirdzēja gaišās ugunīs. Ceļa labotājs un div. simt piecdesmit sevišķi tuvie draugi, visi kā viens, uguns ainas iedvesmoti, bija saskrējuši pa mājām un katrā savā šaurajā lodziņā lika pa aizdegtai svecei. Vispārējās nabadzības apstākļos sveču nebija daudz, un ļaudis bez lielārn ceremonijām steidzās aizņemties tās no Gabēla kunga; ciemata vecākais sākumā vilcinājās un neuzņēma šo ieceri ar sajūsmu, bet ceļa labotājs, kas kādreiz tik bijīgi izturējies pret kungiem, piemetināja, ka no karietēm arī sanākot lieliski ugunskuri un pasta zirgi varot pārvērsties cepetī.

Pils tika atstāta liesmu varā. Uguns plosījās rēkdama, un svelmainais vējš, kas pūta no kvēlošās pekles dziļumiem, šķita pamazām iznēsājam ēku uz visām debess pusēm. Šaudīgajā liesmu atblāzmā akmens sejas izskatījās gluži kā moku izķēmotas. Kad akmens un koks lieliem blāķiem gāzās lejup, seja ar iedobēm virs nāsīm uz brīdi pazuda skatienam, un kad tā nākamajā mirklī atkal izlauzās no dūmu aizsega, izskatījās, ka tā ir marķīza cietsirdīgā seja un ka viņš pats, piesiets sārtā, vēl pēdējiem spēkiem cīnās ar uguni.

Pils dega un dega; tuvākie koki, ko skāra uguns karstā roka, apsvila un sačervelējās; tālākie koki, ko bija aizdedzinājuši četri atriebīgie nakts viesi, apjoza liesmojošajai ēkai vēl vienu dūmu jostu. Strūklakas marmora baseinā virda izkusis svins un dzelzs; ūdens iztvaikoja līdz pēdējai lāsei; torņu smailes uguns svelmē kusa kā ledus un tecēja lejup četrās robotajās liesmu akās. Masīvajās sienās cita aiz citas radās lielas plaisas un spraugas, veidodamas kristālisku rakstu; apdulluši putni šaudījās apkārt un krita lejup ugunī; četri atriebēju stāvi aizsoļoja katrs uz savu pusi — uz austrumiem, rietumiem, ziemeļiem un dienvidiem — pa naksnīgajiem ceļiem, ko apgaismoja viņu pašu iedegtā milzu lāpa, dodamies uz nākamo mērķi. Apgaismotā ciemata iedzīvotāji bija sagrābuši zvanu torni savās rokās, padzinuši likumīgo zvaniķi un tagad dimdināja zvanu, trauksmes vietā pauzdami savu līksmību.

Ar to vēl nebija diezgan: pusbada, ugunsjūras un zvanu apdullinātie ļaudis, domādami, ka Gabēla kungs ir personiski atbildīgs par rentes iekasēšanu un nodokļu vākšanu — kaut gan pēdējā laikā viņš bija spējis iekasēt tikai pavisam niecīgu nodokļu summu un renti vispār neviens vairs nemaksāja —, sajuta piepešu vēlēšanos aprunāties ar ciema vecāko un, aplenkuši viņa māju, neatlaidīgi pieprasīja, lai viņš iznākot ārā uz nelielu apspriedi. Gabēla kungs par atbildi pamatīgi nosprostoja durvis un dziļākajā istabā noturēja apspriedi pats ar sevi. Sīs apspriedes rezultātā viņš Uzkāpa uz jumta un iekārtojās aiz skursteņu rindas; šoreiz viņš cieši apņēmās (ciemata vecākais bija neliela auguma, bet visai ugunīgas dabns dienvidnieks): ja pūlis uzlauzis mājas durvis, viņš metīsies pāri margām uz galvas lejā un pie-reizes nositīs kā dus pāris apakšā stāvētājus.

šī nakts Gabēla kungam laikam gan vilkās visai ilgi — gaismas un pavarda vietā viņam tālumā gailēja degošā pils, mūzikas vietā ausīs dimdēja bungošana pa durvīm un triumfējošās zvanu skaņas, turklāt taisni pretī viņa pasta kariešu stacijai virs ceļa kā Jauna zīme karājās laterna, kuru ciemata iedzīvotāji acīm redzami kāroja apmainīt vietām ar Gabēla kungu. Tas bija pārbaudījums — pavadīt veselu vasaras nakti virs šīs melnās tumsas jūras nemitīgā gatavībā lēkt tajā iekšā! Taču beidzot sāka blāvot laipnā rīta ausma, izdzisa pēdējās sveces, ļaudis līksmi izklīda pa mājām, un Gabēla kungs nokāpa lejā, šoreiz laimīgi izsprucis no bēdīga gala.

Tuvāko simt jūdžu apkaimē gan šajā, gan nākamajās naktīs liesmoja daudz citu, līdzīgu ugunskuru, turklāt daudzi ciemu vecākie un pārvaldnieki piedzīvoja bēdīgāku likteni nekā Gabēla kungs un saullēktu sagaidīja, karādamies virs kādreiz mierīgajām ielām, kuru tuvumā dzimuši un auguši; arī daudzu citu ciematu un pilsētiņu ļaudis piedzīvoja bēdīgāku likteni nekā ceļa labotājs un viņa draugi — tur, kur pārvaldnieki un kareivji devās uzbrukumā un guva virsroku, gaisā tika uzvilkti citi stāvi. Taču, par spīti visam, četri atriebīgie nakts viesi neapturami virzījās uz austrumiem, rietumiem, ziemeļiem tin dienvidiem, un, vienalga, kurš ņemtu virsroku un kurš karātos cilpā, ugunis dega un uzliesmoja no jauna. Un neviens pārvaldnieks, neviens ierēdnis, lai kādas būtu viņu dotības matemātikā, nevarēja aprēķināt, cik augstas būtu jābūvē karātavas, lai tās, pārvērtušās ūdens stabā, spētu to visu apdzēst.

XXIV NODAĻA

Magnēta klints.

Ugunij nemitīgi plosoties un jūrai nemitīgi bangojot, visai zemei drebot zem negantā okeāna brāzmām — kurš tagad vairs nezināja atplūdu, tikai uzplūdus vien un kāpa arvien augstāk par šausmām un izbrīnu visiem krastā stāvošajiem —, pagāja trīs vētraini gadi. Vēl trīs mazās Lūsijas dzimšanas dienas zelta pavediens ieauda laimīgās ģimenes rāmaja dzīves ritumā.

Daudz dienu un nakšu šī nama iemītnieki bija klausījušies klusā ielas stūra atbalsīs, un viņu sirdis sažņaudzās, dzirdot tajās pūļa soļu dunoņu. Jo viņi zināja, ka tie ir viņu tautas soji un šī tauta nevaldāmā barā zem sarkana karoga brāžas pāri visai zemei, kurā izsludināts briesmu stāvoklis; ka ļaudis kļuvuši par mežazvēriem, it kā tos būtu pakļāvis daudz gadu nemanāmi kaldināts baigas burvestības spēks.

Monsenjors kā šķiras pārstāvis bija beidzis eksistēt, jo netika vairs atzits: Francijā neviens viņu negribēja redzēt, turklāt šī nepatika bija tik liela, ka tauta vēlējās ne vien izraidīt viņu no šīs zemes, bet aizraidīt uz pavisam citu pasauli. Gluži kā nostāstā par zemnieku, kas ar lielām pūlēm izsauca nelabo, bet, kad tas parādījās viņa priekšā, tā pārbijās, ka, ne vārda neteicis, metās bēgt, — gluži tāpat monsenjors, daudzus gadus skaitījis tēvreizi no otra gala un darījis daudz citu tumšu darbu, lai izsauktu nelabo, beidzot, to ieraudzījis, uz vietas ņēma kājas pār saviem dižciltīgajiem pleciem.

Pazudusi bija karaļa svīta, spožā acs galma pierē, ko tauta ar prieku būtu izraudzījusies par mērķi savām lodēm. Šī acs nebija varējusi lepoties ne ar pievilcību, ne tālredzību — jau sen tai piemita pārlieku daudz no Lucifera lepnības, Sardanapala* greznības un kurmja akluma —, un tagad tā bija izkritusi no pieres un pazudusi. Pazudis bija ari pats galms no iekšējā izredzēto loka līdz pat tālākajām ārējām robežām, kas bija satrunējušas no intrigām, izvirtības un liekulības. Pazudusi bija ari karaļa vara un godība; kā vēstīja pēdējā laika valodas, karalis bija ieslodzīts savā pilī un pagaidām «atcelts no amata».

Bija pienācis tūkstoš septiņsimt deviņdesmit otrais gads, un monsenjori izkaisīti pa visām pasaules malām.

Gluži dabiski notika tā, ka par monsenjoru galveno pulcēšanās un uzturēšanās vietu Londonā kļuva Telsona banka. Stāsta, ka gari visbiežāk parādoties tais vietās, kur dzīves laikā bijušas sastopamas viņu miesas, — tāpat arī monsenjors, zaudējis bagātību, vislabprātāk parādījās tai vietā, kur šī bagātība glabājusies. Turklāt šī bija vieta, kur visātrāk pienāca visdrošākās ziņas no Francijas. Un vēl: Telsona banka bija cienījama iestāde un ar lielu augstsirdību izturējās pret agrākajiem klientiem, kuri zaudējuši savu augsto stāvokli. Un vēl: tie augstmaņi, kas laikus bija paredzējuši gaidāmo vētru un, rēķinādamies ar to, ka viņu īpašumus izlaupīs vai konfiscēs, tālredzīgi pārsūtījuši savus rēķinus uz Telsona banku, te allaž tika pieminēti ar labu vārdu savu trūkumā palikušo brāļu priekšā. Pie visa teiktā vēl jāpiebilst, ka ikviens jauns atbraucējs no Francijas gluži pašsaprotamā kārtā tūlīt devās uz Telsona banku pavēstīt par savu ierašanos un izstāstīt pēdējos jaunumus. Visu šo iemeslu dēļ Telsona banka attiecībā uz Francijas notikumiem šai laikā bija kļuvusi par tādu kā biržas kantori, un jaudis to lieliski zināja; viņi tik bieži nāca uz šejieni un uzdeva jautājumus, ka reizēm bankas ierēdņi jaunākās ziņas īsumā uzrakstīja uz papīra un izlika bankas logā, lai ikviens, kas gāja cauri Tempļa vārtiem, varētu tās izlasīt.

Kādā miklā un miglainā pēcpusdienā misters Lorijs sēdēja pie rakstāmgalda, un viņam pretī, atbalstījies pret to, stāvēja Saris Dārnejs; abi sarunājās klusinātās balsīs. Nožēlnieka cellei līdzīgais šaurais kakts, kas kādreiz tika izmantots pārrunām ar bankas priekšniecību, tagad bija kļuvis par ziņu apmaiņas punktu, un pašreiz bija ļaužu pilns; līdz bankas slēgšanai bija atlikusi nepilna stunda.

—   Un, kaut gan jūs patiešām esat apskaužami jauns, — diezgan stomīgi teica šarls Dārnejs, — man tomēr jūs jābrīdina …

—   Saprotu. Ka es esmu pārāk vecs, vai ne?

—   Nepastāvīgi laika apstākļi, ilgs ceļš, nenoteikta satiksme, nemieru pārņemta zeme, pilsēta, kura jums var būt pat bīstama …

—   Manu mīļo Sari, — misters Lorijs mundrā paļāvībā attrauca, — jūsu minētie iemesli taisni mudina mani braukt, nevis palikt mājās. Par drošību man nav ko bažīties: nevienam nebūs patikas noņemties ar tādu večuku, kam nav tālu līdz astoņdesmit, kad turpat apkārt gana citu, ar kuriem noņemties daudz vairāk jēgas. Un par to nemiera pārņemto zemi — ja jau Francija tāda nebūtu, tad nebūtu arī nekādas vajadzības sūtīt no mums uz viņu nodaļu cilvēku, kas jau izsenis pazīst gan pilsētu, gan mūsu darījumus un bauda Telsona bankas uzticību. Un, ja runa ir par nenoteikto satiksmi, ilgo ceļu un drēgno laiku, ja jau pat es pēc visiem šiem gadiem nebūtu gatavs uzņemties dažas sīkas neērtības Telsona bankas dēļ, kurš tad cits būtu ar mieru to darīt?

—   Man labprāt gribētos braukt pašam, — noteica Saris, it kā ar sevi runādams, un viņa balsī jautās nepacietīgs satraukums.

—   Patiešām! Tad nu gan jūs esat īstais, kas var celt iebildumus un dot padomus! — iesaucās misters Lorijs. — Ak, tad jums gribētos braukt pašam! Dzimušam francūzim! Nudien, lielisks padomdevējs!

—   Manu mīļo mister Lorij, tieši tāpēc, ka esmu dzimis francūzis, šī doma man tik bieži nāk prātā; tiesa, es nebiju domājis šeit izteikt to skaļi. Gribot negribot liekas — ja cilvēks vienmēr jutis līdzcietību pret nabaga ļaudīm, viņu labā no kaut kā atteicies, tad varbūt šāds cilvēks tiktu uzklausīts, varbūt viņš spētu kaut kā iegrožot tagadējo patvaļu, — Saris Dārnejs tikpat domīgi turpināja. — Vēl vakarvakarā, pēc tam kad jūs aizgājāt, es runāju ar Lūsiju …

—   Ak, jūs runājāt ar Lūsiju! — atkārtoja misters Lorijs. — Tad nu gan! Un jums pat nav neērti šādā sarunā piesaukt Lūsijas vārdu! Uz Franciju sagribējies braukt, ko tu neteiksi!

—   Bet es jau nekur vēl nebraucu, — Saris Dārnejs ar smaidu atteica. — Runa patiesībā bija par jums, jo jūs gan to taisāties darīt.

—   Pilnīgi pareizi, un darīšu arī, — misters Lorijs apstiprināja, tad, pametis skatienu uz priekšniecību viņā telpas stūrī, pieklusināja balsi. — Jūs jau nevarat zināt, mīļo Sari, ar kādām grūtībām saistīti mūsu pārvedumi un kādas briesmas draud mūsu Parīzes nodaļas dokumentiem un rēķinu grāmatām. Dievs vien zina, kas notiktu ar daudziem mūsu klientiem, ja tiktu sagrābti vai iznīcināti daži no mūsu papīriem, un jūs taču zināt, ka tas var notikt jebkurā brīdī, jo neviens nevar droši apgalvot, ka Parīze šodien vai rīt netiks aizdedzināta vai izlaupīta. Tādēļ, cik drīz vien iespējams, tie ar apdomu jāizšķiro uri daļa vai nu jāaprok zemē, vai jānogādā drošā vietā, bet to izdarīt, nezaudējot dārgo laiku, varu, šķiet, vienīgi es — ja vien tas vispār ir izdarāms. Kā tad es varu nebraukt, ja Telsona banka to zina un atklāti saka — Telsona banka, kuras maizi es ēdu jau sešdesmit gadus? Vai tālab vien, ka man drusku stīvāki kauli nekā jaunības dienās? Nu nē, mīļais Sari, blakus dažiem mūsu senatnes pieminekļiem ēs vēl te esmu tīrais puika!

—   Es no sirds apbrīnoju jūsu jauneklīgo drosmi un sparu, mister Lorij!

—   Blēņas! Tukšas blēņas, rnīļo Sari! Un ņemiet vērā,— viņš atkal pameta skatienu uz priekšniecību, — šobrīd kaut ko izvest no Parīzes ir gandrīz neiespējami Nupat šodien mums te tika atnesti dokumenti un vērtīgas lietas (tam, ko es saku, jāpaliek stingrā slepenībā, jo mans amats patiesībā liedz to pačukstēt pat jums), ko no turienes atveduši visneiedomājamākie sūtņi, un ikvienam no viņiem, pilsētas robežu šķērsojot, dzīvība karājās mata galā. Citos laikos mūsu sūtījumi ce]otu turp un atpakaļ bez jebkādām grūtībām tāpat kā vecajā, lietišķajā Anglijā, taču šobrīd viss ir apstājies uz vietas.

—   Un jūs patiesi dodaties ceļā jau šovakar?

—   Jā, šovakar pat, jo stāvoklis neļauj mums vilcināties ne dienu ilgāk.

—  Un jums nebūs līdzi neviena palīga?

—   Man ir piedāvāti daudzi un dažādi līdzbraucēji, bet es tos negribu. Ņemšu līdzi Džeriju. Viņš jau sen ir mans miesassargs svētdienas vakaros, un es esmu pieradis pie viņa. Džerijs nevienā neizraisīs aizdomas — viņu turēs par parastu angļu buldogu, kam vienīgā doma ir mesties virsū jebkuram, kas aizskars viņa saimnieku.

—   Varu tikai vēlreiz atkārtot, ka no sirds apbrīnoju jūsu jauneklīgo drosmi.

—   Un es varu vēlreiz atkārtot — blēņas! Kad būšu paveicis šo nelielo uzdevumu, varbūt es pieņemšu Telsonu piedāvājumu doties atpūtā un baudīt brīvākas dienas. Tad man būs pietiekami daudz laika domāt par vecumu.

Sī saruna notika mistera Lorija parastajā vietā pie rakstāmgalda, kamēr turpat dažu soļu attālumā grozījās monsenjori — bijusī aristokrātija —, tie bravūrīgi dižojās cits citam, ka vistuvākajā laikā atmaksāšot tiem neliešu dumpiniekiem. Par daudz būtu prasīts no bēgļa stāvoklī nonākuša monsenjora un krietni par daudz būtu prasīts no britu tradicionālās domāšanas, lai tie šajā baigajā revolūcijā saskatītu pļāvumu pašu sējai, lai aptvertu, ka pie tā novedis tieši pašu darītais vai nedarītais, ka daudzi, kas bijuši liecinieki Francijas neskaitāmo ļaužu postam un redzējuši, cik daudz iespēju, kas varētu uzlabot šo laužu dzīvi, tiek pamestas novārtā vai izmantotas greizi; jau sen paredzējuši šādu iznākumu un pauduši to skaidri un nepārprotami. Cilvēkam ar skaidru domāšanu, cilvēkam, kurš zina patiesību, bija grūti klusējot paciest šo dižmanīgo plātīšanos, šīs monsenjoru runas, kā atjaunot veco kārtību, kas sevi pilnībā izsmēlusi, izaicinājusi debesis un zemi un pati izrakuši sev kapu. Un tieši šī dižmanīgā plātīšanās, kas no visām pusēm skanēja Sarlam Dārnejam ausīs, likdama asinīm neganti šalkot deniņos, vēl vairāk pastiprināja nemieru, kas viņu mocīja jau ilgāku laiku.

Viens no runātājiem bija Straivers no Kara]a Sola tiesas, vīrs, kas straujiem soļiem lauza ceļu uz nozīmīgu amata paaugstinājumu un tāpēc runāja skaļāk par citiem, dodams monsenjoriem padomus, kā uzspert šos ļautiņus gaisā un noslaucīt no zemes virsas, lai viņi vairs netraucētu citiem dzīvot, un izteikdams daudz līdzīgas dabas ierosinājumu, kuri visi atgādināja anekdotes par ērgļu medīšanu: vajagot tikai šiem visiem uzkaisīt sāli uz astes. Straivera plātīgā valoda izraisīja Dārnejā sevišķu nepatiku, un viņam gan gribējās iet projām, lai nebūtu vairs tajā jāklausās, gan palikt tepat, lai pateiktu šo to no savas puses, bet tad turpmākie notikumi pavērsa visu citā virzienā.

Pie mistera Lorija pienāca priekšniecība, nolika viņa priekšā notraipītu, neatvērtu vēstuli un vaicāja, vai viņam gadījumā neesot kaut kas zināms par personu, kam šī vēstule adresēta. Dārnejs atradās pietiekami tuvu, lai varētu izlasīt adresāta vārdu, un jau nākamajā mirklī viņš redzēja, ka tas ir viņa paša īstais vārds. Angļu valodā uzrakstītie norādījuma vārdi būtu tulkojami apmēram šādi:

«Ļoti steidzami. Agrākajam Francijas marķīzam Sv. Evremonda kungam. Nodot Telsona bankā, Londonā, Anglijā.»

Sarla Dārneja kāzu dienas rītā ārsts Manets bija izteicis viņam savu vienīgo, bet ļoti nozīmīgo lūgumu: lai znota īstais vārds paliktu viņu abu noslēpums, ja vien ārsts pats viņu neatbrīvos no šī solījuma. Vairāk neviens Dārneja īsto vārdu nezināja;to nenojauta pat viņa sieva, un saprotams, ka to nevarēja zināt arī misters Lorijs.

— Nē, — vecais kungs atbildēja priekšniecībai. — Es esmu vaicājis to visiem, ko šeit sastopu, bet neviens man nav varējis pateikt, kur šis kungs atrodams.

Tā kā pulksteņa rādītāji tuvojās bankas slēgšanas stundai, gar mistera Lorija galdu plūda vesela straume pirmītējo runātāju. Viņš turēja vēstuli rokā, vaicājoši visiem to rādīdams, un monsenjori, šī sašutušo un atriebīgo bēgļu sabiedrība, katrs paskatījās uz to un izteica — cits franciski, cits angliski — pa nievājošai piezīmei attiecībā uz nekur neatrodamo marķīzu.

—   Laikam brāļadēls tam izcilajam marķīzam, kas tika noslepkavots, — kāds teica, — bet katrā ziņā apkaunojošs pēctecis. Priecājos, ka nekad neesmu bijis ar viņu pazīstams.

—   Tas ir viens gļēvulis, kas pirms vairākiem gadiem aizbēga no savas vietas un pienākuma, — sacīja cits monsenjors, — viņš bija izbēdzis no Parīzes, slēpdamies siena vezumā, kur gandrīz vai nosmacis.

—  Viņu bija apstulbinājušas jaunās idejas, — tēica trešais, garāmejot caur lorneti izlasījis adresāta vārdu.

—   Sadumpojās pret toreizējo marķīzu un, kad mantoja viņa īpašumu, atteicās no tā un atstāja visu tam mežoņu baram. Cerams, ka tagad tie viņu atalgos, kā pienākas.

—   Oho! — skaļi ieaurojās Straivers. — Skat, kā? Ak tas ir šitāds tips? Parādiet, kā tad sauc to nodevēju! Lai viņš nolādēts!

Dārnejs, nespēdams ilgāk vairs klusēt, pieskārās misteram Straiveram pie pleca un teica:

—   Es pazīstu to vīru.

—   Pazīstat, velns lai parauj? — atsaucās Straivers.

—  Man ļoti žēl.

—   Kāpēc?

—   Kā — kāpēc, mister Dārnej? Vai tad nedzirdat, ko viņš izdarījis? Sais laikos.vairs nav jājautā, kāpēc!

—   Bet es tomēr jautāju — kāpēc?

—   Tad es varu vienīgi atkārtot, mister Dārnej, ka man ļoti žēl. Man ļoti žēl, ka jādzird jūs uzdodam tik dīvainu jautājumu. Runa taču ir par vīru, kas ļāvis apdullināt sevi visbīstamākajām un velnišķākajām idejām, kādas pasaule jebkad spējusi izgudrot, kas pametis savu īpašumu visnelietīgākajam slepkavnieku baram, kāds jebkad sirojis pa zemes virsu, un jūs vaicājat, kāpēc man žēl, ka viņu pazīst cilvēks, kurš nodarbojas ar jaunatnes skološanu? Lai notiek, es jums atbildēšu. Man žēl tāpēc, ka es esrnu pārliecināts: šāds nelietis saindē arī citu prātus. Lūk, kāpēc.

Apzinādamies, ka jāglabā noslēpums, Dārnejs ar lielām pūlēm savaldījās un teica:

—   Iespējams, ka jūs vienkārši nesaprotat šo kungu.

—   Toties es saprotu, ka ar jums jārunā skaidra valoda, — uzbrucēja tonī attrauca Straivers, — un es jūs piespiedīšu pie sienas. Ja šis vīrs patiesi ir dižciltīgs un izglītots — kā jūs sakāt, «kungs», — tad es patiešām viņu nesaprotu. Varat pasveicināt viņu no manis un tieši tā viņam pateikt. Un vēl varat pateikt, ka es brīnos, ka viņš nav šī slepkavu pūļa priekšgalā, ja jau varēja atdot tiem savus īpašumus un atteikties no savas kārtas. Bet nē, kungi, — Straivers paskatījās visapkārt un skaļi uzsita knipi, — es pazīstu cilvēka dabu un varu jums droši teikt, ka tāds vīrs kā viņš nekad neuzticēsies šādu izcilu aizbildņu augstsirdībai. Nē, kungi, tāds jau pašā cīņas sākumā laidīsies lapās un pazudīs no acīm.

To pateicis un beigu akordam vēlreiz skaļi uzsitis knipi, misters Straivers, apkārtējo klausītāju sumināts, sparīgā solī devās uz durvīm un izgāja uz ielas. Viņam sekoja pārējie, un drīz misters Lorijs un Saris Dārnejs bija palikuši pie galda divi vien.

—  Vai ņemsiet šo vēstuli savā ziņā? — jautāja misters Lorijs. — Jūs laikam zināt, kur to nogādāt?

—  Jā.

—   Vai jūs varētu adresātam paskaidrot, ka, pēc visa spriežot, vēstule sūtīta mums cerībā, ka mēs zināsim, kur to nodot tālāk, un tā šeit kādu laiku aizkavējusies?

—   Es to izdarīšu. Vai jūs dosieties uz Parīzi no šejienes?

—  Jā, pulksten astoņos.

—   Es būšu te un jūs pavadīšu.

Juzdamies ļoti nelāgi gan pats sevis, gan Straivera, gan daudzu pārējo dēļ, Dārnejs devās projām, sameklēja Tempļa apkaimē klusu nostūri, atvēra vēstuli un izlasīja to. Vēstules saturs bija šāds:

Parīzē, Abatijas cietumā, 1792. gada 21. jūnijā.

Agrākais marķīza kungs!

Pēc tam, kad es jau ilgāku laiku biju cietis dzīvības briesmas ciemata iedzīvotāju rokās, mani saņēma ciet, turklāt ļoti rupjā un necienīgā veidā, un piespieda noiet kājām krietno ceļa gabalu līdz Parīzei. Man bija daudz jāizcieš šajā ceļā. Taču tas nav viss: mana māja ir iznīcināta — nopostīta līdz pamatiem.

Noziegums, kura dēļ esmu apcietināts, agrākais marķīza kungs, un kura dēļ mani sauks tiesas priekšā un piespriedīs nāvi (ja vien mani neglābs Jūsu augstsirdīgā palīdzība), esot, viņu vārdiem runājot, nodevība pret viņas majestāti tautu, jo ēs, lūk, esot darbojies tai par ļaunu, kalpodams emigrantam. Es veltīgi cenšos viņiem ieskaidrot, ka saskaņā ar Jūsu rīkojumiem esmu darbojies tieši viņu labā un nevis pret viņiem. Veltīgi cenšos viņiem ieskaidrot, ka jau pirms šī emigranta īpašumu sekvestrācijas es tiku atlaidis viņiem visus nodokļus, ko viņi bija pārstājuši maksāt, ka es neiekasēju renti, ka neuzsāku nevienu tiesas prāvu. Par atbildi dzirdu tikai vienu un to pašu: tu darbojies emigranta labā, un kur šis emigrants ir?

Ak, augstsirdīgais agrākais marķīza kungs, kur šis emigrants ir? Es pat miegā raudādams saucu: kur viņš ir? Es prasu debesīm, vai tiešām viņš nenāks mani izpestīt? Atbildes nav. Ak, agrākais marķīza kungs, es raidu pāri jūrai savu izmisuma saucienu, cerēdams, ka tas varbūt sasniegs Jūsu ausis ar Parīzē pazīstamās Telsona bankas starpniecību!

Debesu mīlestības vārdā, taisnības vārdā, augstsirdības vārdā, Jūsu dižciltības un goda vārdā es lūgšus Jūs lūdzu, agrākais marķīza kungs, — palīdziet man un atpcstiet mani! Mana vaina ir tā, ka esmu bijis Jums uzticīgs. Ak, agrākais marķīza kungs, es lūdzu Jūs no visas sirds: esiet tagad uzticīgs man!

No šī briesmīgā cietuma, kur katra diena tuvina manu bojāeju, es sūtu Jums, agrākais marķīza kungs, šo vēsti par savu bēdpilno un nelaimīgo dienestu.

Jūsu izmisušais

Gabēls.»

Slēptais nemiers, ko Dārnejs nēsāja sevī, pēc šīs vēstules izlasīšanas uzbangoja ar sevišķu sparu un nebija vairs pieklusināms. Briesmas, kurās nonācis viņa ilggadējais, krietnais kalpotājs, kam vienīgais noziegums bija uzticība viņam un viņa dzimtai, tagad tik smagi nomāca Dārneja sirdsapziņu, ka viņam, neziņā staigājot pa ielu turp un atpakaļ, gandrīz vai gribējās slēpt seju no garāmgājējiem.

Viņš ļoti labi apzinājās, ka šausmās par slepkavību, kas bija pielikusi punktu viņa dzimtas ļaundarībām un sliktajai slavai, sašutumā par savu tēvoci un riebumā pret irstošo spožuma un varenības ēku, ko viņam pienācās pārņemt un balstīt, viņš nav izdarījis visu līdz galam. Viņš ļoti labi apzinājās, ka mīlestība uz Lūsiju mudinājusi viņu pēc iespējas ātrāk atteikties no sava sabiedriskā stāvokļa — kaut arī šī doma viņam nebūt nebija jauna — un tas izdarīts sasteigti, daudz ko nenokārtojot, kā pienākas. Viņš apzinājās, ka visu šo norisi vajadzēja pakāpeniski izplānot un pašam parūpēties, lai iecerētais tiktu īstenots, un, kaut gan viņš to bija vēlējies darīt, tas tomēr bija palicis nepadarīts.

Laimīgā ģimenes dzīve paša izraudzītajā Anglijas mājvietā, allaž spraigais darbs, straujās laikmeta pārmaiņas un sarežģījumi, kas sekoja cits citam tik ātri, ka esošās nedējas notikumi izdzēsa no domām iepriekšējās nedējas vēl īsti nenobriedušos plānus, bet nākamā nedēju visu atkal pavērsa citā virzienā, — šie apstākļi bija izrādījušies pārāk spēcīgi, un viņš bija tiem pakļāvies — tiesa, ne jau vieglu sirdi, tomēr bez pastāvīgas un pietiekamas pretestības. Viņš bija vērojis notikumus, gaidīdams piemērotu brīdi rīcībai, bet notikumi mijušies un samezglojušies tiktāl, ka īstais brīdis pagājis garām; tagad aristokrātija pa visiem ceļiem un sānceļiem plūda projām no Francijas, tās īpašumi jebkuru brīdi varēja tikt konfiscēti un iznīcināti un īpašnieku vārdi izdzēsti no vēstures uz visiem laikiem — jā, tagad bija par vēlu kaut ko grozīt, un Saris Dārnejs to zināja tikpat labi kā jebkurš Francijas jaunās valdības pārstāvis, kas varēja saukt viņu pie atbildības.

Bet viņš taču nekad nav apspiedis citus, nekad nevienu nav ieslodzījis cietumā, nekad nav ar bardzību pieprasījis likumā paredzētos maksājumus; gluži pretēji, brīvprātīgi atteicies no tiem, devies uz svešu malu, kur neviens viņu negaidīja atplestām rokām, un sācis pelnīt iztiku pats saviem spēkiem! Gabēla kungs taču pārvaldīja panīkušo dzimtas īpašumu saskaņā ar viņa rakstiskiem rīkojumiem: saudzēt cilvēkus, dot viņiem to mazumiņu, ko iespējams paglābt no plēsīgajiem kreditoriem, ziemā kurināmo, vasarā ražas pārpalikumu; nav šaubu, ka ciemata vecākais tagad kaut vai pats savas drošības dēļ to visu ir darījis zināmu tiesātājiem, un visi šie apstākļi noteikti ir ņemti vērā.

Šī doma palīdzēja Šarlam Dārnejam izšķirties par izmisuma soli, kuru viņš bija sācis apsvērt: viņam jādodas uz Parīzi!

Jādodas uz Parīzi. Kā jūrasbraucēju senajā stāstā, arī viņu vēji un straumes bija aizdzinuši pie Magnēta klints, un tā pievilka viņu ar tādu spēku, ka viņš nespēja turēties pretī. Ikviena doma, kas uznira prātā, ar katru brīdi ātrāk un noteiktāk dzina viņu uz priekšu. Dziļi slēpto nemieru viņā bija izraisījusi apziņa, ka nelaimīgajā tēvzemē

?4Q

tiek sprausti Jauni mērķi un Jauni līdzekļi izmantoti to sasniegšanai, un viņš, kas labi apzinājās savu morālo un garīgo pārākumu pār tiem, kuri šodien pārvaldīja Franciju, cieta no domas, ka pats neatrodas tur, necenšas kaut kā apturēt asinsizliešanu, modināt līdzcietību un cilvēcību. Ar šo pusapspiesto, tomēr kremtošo nemieru sirdi viņš tagad bija attapies apkaunojoša salīdzinājuma priekšā: no vienas puses — viņš, Saris Dārnejs, no otras — drosmīgais vecais kungs, kurš tik augstu tur savu pienākumu; šis salīdzinājums, kas nerunāja viņam par labu, šķita vēl skaudrāks, atceroties monsenjoru dzēlīgās piezīmes, kuras sāpīgi dūrās sirdī, un Straivera nicīgās klaigas, kuras dažu vecu rēķinu dēļ šķita īpaši aizskarošas un augstprātīgas. Un tagad to visu vainagoja Gabēla vēstule — nevainīga, nāves briesmās nokļuvuša cietumnieka lūgums pēc palīdzības, piesaucot Dārneja taisnīgumu, godaprātu un krietno vārdu.

Viņš bija izlēmis. Viņam jābrauc uz Parīzi.

Jābrauc! Magnēta klints vilka viņu pie sevis, un atpakaļceļa vairs nebija — viļņi nesa tikai uz vienu pusi. Viņš nedomāja ne par kādu klinti un tikpat kā neapzinājās draudošās briesmas. Nodoms ateikties no sava stāvokļa un īpašuma, un viss, kas šai sakarā darīts — kaut arī nepadarīts līdz galam —, radīja viņā pārliecību, ka vajag tikai aizbraukt uz Franciju un visu to paskaidrot, un viņa rīcība tiks atzinīgi novērtēta. Gara acīm viņš pat redzēja sevi kā glābēju, kurš spēs vērst visu uz labu — ak, šie maldi, kas mulsinājuši tik daudzu gudru un krietnu cilvēku prātusl — un kurš iemantos pietiekamu ietekmi, lai ievirzītu citādā gultnē šo neprātīgo revolūciju, kas plosās ar tik mežonīgu patvaļu.

Izšķīries par šo soli, viņš vēl laiciņu staigāja turp un atpakaļ, domādams par to, ka ne Lūsija, ne viņas tēvs neko nedrīkst uzzināt, līdz viņš būs aizbraucis. Lūsijai jāaiztaupa šķiršanās sāpes, bet viņas tēvs, kas tik ļoti vairās no jebkura, kaut netieša baisās pagātnes atgādinājuma, jāpasargā no nevajacuīga uztraukuma un šaubām izvēles priekšā, — lai viņš par notikušo uzzina tikai tad, kad šis solis jau sperts. Dārnejs nemēģināja prātot, cik > lielā mērā viņa stāvoklis palicis nenoteikts un līdz galam nenokārtots tieši Lūsijas tēva dēļ, jo zināmu lomu te bija spēlējušas bailes uzvandīt vecā vīra atmiņas par jebkādām agrākajām saitēm ar Franciju. Taču šis apstāklis neapšaubāmi ietekmēja viņš izvēli.

Viņš staigāja turp un atpakaļ, saspringti domādams, līdz pienāca laiks doties uz Telsona banku, lai atvadītos no mistera Lorija. Pēc ierašanās Parīzē viņš tūlīt dosies pie šī vecā drauga, taču pagaidām par savu lēmumu jācieš klusu.

Pie bankas durvīm gatavībā stāvēja pasta zirgi un kariete un turpat tuvumā, ceļazābakiem kājās un ceļasomām rokā, grozījās Džerijs.

—   Es nodevu to vēstuli, — Dārnejs sacīja misteram Lorijam. — Es nebūtu piekritis, ka jūs apgrūtina ar rakstisku atbildi, bet varbūt jūs varētu nodot mutisku ziņu?

—  Ar lielāko prieku, ja vien tur nav nekā bīstama, — atbildēja misters Lorijs.

—   It nekā. Kaut arī tā nododama kādam Abatijas cietumniekam.

—   Un kā viņu sauc? — vaicāja misters Lorijs, atvērdams piezīmju grāmatiņu.

—  Gabēls.

—  Gabēls. Un kāda ir šī ziņa, kas nododama nelaimīgajam cietumniekam Gabēlam?

—   Tikai daži vārdi: vēstule saņemta, un aicinātais ieradīsies.

—  Vai teikt kādu noteiktu laiku!

—  Viņš dosies ceļā rītvakar.

—  Vai jāsauc kāds vārdā?

—  Nē.

Dārnejs palīdzēja misteram Lorijam ietīties vairākos mēteļos un apmetņos, un abi kopā izgāja no veclaicīgās bankas siltajām iekštelpām drēgnajā Flītstrītas vakara gaisā.

—   Nododiet sveicienus Lūsijai un mazajai Lūsijai, — misters Lorijs atvadīdamies teica, — un gādājiet par viņām sevišķi rūpīgi, kamēr manis nebūs šeit!

Saris Dārnejs tikai pamāja ar galvu un pavadīja aizbraucošo karieti ar skumīgu smaidu.

Tovakar — četrpadsmitajā augustā — viņš ilgi nosēdēja augšā, rakstīdams divas dedzīgas vēstules: vienu Lūsijai, kurā izskaidroja, cik nopietns pienākums liek viņam doties uz Parīzi, un kā vien prazdams pārliecināja sievu, ka viņam tur nedraud nekādas briesmas un baiļoties nav nekāda iemesla, — otru ārstam, kurā uzticēja Lūsiju un savu mīļoto bērnu viņa gādībai un vēlreiz pārliecinoši apgalvoja, ka esot pilnīgā drošībā. Abās vēstulēs viņš piemetināja, ka tūlīt pēc ierašanās Parīzē nosūtīšot ziņu, lai apliecinātu, ka viss kārtībā.

Nebija viegli pavadīt nākamo dienu kopā ar saviem mīļajiem, apzinoties, ka pirmo reizi viņu kopīgajā dzīvē ienācis noslēpums. Nebija viegli slēpt šos nevainīgos melus, par kuriem viņiem nebija ne mazāko aizdomu. Taču, kad viņš mīlošām acīm palūkojās uz sievu un redzēja viņu tik laimīgu un darbīgu, apņemšanās noklusēt savu bīstamo lēmumu kļuva vēl ciešāka (kaut gan viņš brīdi bija svārstījies, vai nevajadzētu visu izstāstīt — pārlieku neparasti bija rīkoties bez viņas klusā atbalsta) un diena pagāja tikpat ātri kā citas. Vakarpusē viņš apskāva sievu un mazo Lūsiju — grūti pateikt, kuru no abām viņš mīlēja vairāk, — un, izlikdamies, ka drīz vien atgriezīsies no sava izdomātā gājiena, paņēma iepriekš sagatavoto un noslēpto ceļasomu ar drēbēm un izgāja drūmajā āra miglā ar vēl drūmākām domām sirdī.

Neredzamais spēks viņu arvien straujāk vilka pie sevis; visi vēji un straumes nesa tikai vienā virzienā. Viņš atstāja abas vēstules pie kāda uzticama izsūtāmā, piekodinādams nosūtīt tās īsi pirms pusnakts, un, nekavējoties nolīdzis karieti uz Duvru, sāka savu bīstamo ceļojumu. «Debesu mīlestības vārdā, taisnības vārdā, augstsirdības vārdā, jūsu dižciltības un goda vārdā!» izmisumā bija saucis nelaimīgais gūsteknis, un ar šiem vārdiem Saris Dārnejs centās uzturēt sevī gaistošo drosmi, atstādams aiz muguras visu, kas dārgs uz šīs zemes, un traukdamies pretī visvarenajai Magnēta klintij.

Stāstspar divām pilsētām

Romāns trīs grāmatās

TREŠĀ GRĀMATA VĒTRAS PĒDĀS

.

I NODAĻA

Slepenajā kamerā.

Ilgs bija ceļojums tam, kas brauca no Anglijas uz Parīzi tūkstoš septiņsimt deviņdesmit otrajā gadā. Arī tad, ja gāztais Francijas karalis joprojām atrastos savā tronī, ne mazums grūtību sagādātu nožēlojamie ceļi, nožēlojamās ekipāžas un nožēlojamie zirgi, taču jaunie laiki tam visam piedevām bija atnesuši līdzi vēl citus kavēkļus. Visus pilsētu vārtus un ciematu iebraucamos cejus bija apstājušas pilsoņu — patriotu grupas ar musketēm pilnā šaušanas gatavībā, un tās apturēja visus nācējus un gājējus, izprašņāja tos, pārbaudīja to dokumentus, meklēja to vārdus sarakstos, vienus sūtīja atpakaļ, citus uz priekšu, vēl citus aizturēja — atkarībā no tā, ko šie neaprēķināmie prāti uzskatīja vai iedomājās par labāku jaunajai republikai — Brīvības, Vienlīdzības, Brālības vai Nāves republikai.

Pavisam nedaudzas jūdzes Saris Dārncjs bija nobraucis pa Francijas zemi, kad viņš jau sāka saprast, ka pa šiem vienkāršajiem lauku ceļiem vairs nav nekādu cerību nokļūt atpakaļ, ja vien viņš Parīzē netiks pasludināts par krietnu un uzticamu pilsoni. Lai tagad notiktu kas notikdams, ceļš varēja vest vienīgi uz priekšu. Ik reizes, kad aiz muguras palika kāds panīcis ciemats ar savu sargposteni, ik reizes, kad aizmugurē pār ceļu nolaidās barjeras šķērskoks, Dārnejs saprata, ka aizveras vēl vienas no daudzajām dzelzs durvīm, kas šķir viņu no Anglijas. Nemitīgā uzraudzība bija tik nomācoša, ka viņš brīžiem jutās gluži kā noķerts tīklā vai ieslodzīts krātiņā aiz dzelzs restēm.

Sī visaptverošā uzraudzība ne tikai reizes divdesmit apturēja viņu ikkatrā ceļaposmā, bet vēl piedevām reizes divdesmit dienā kavēja un palēnināja braucienu — te kāds jāšus apdzina karieti un aizdomu dēļ to apturēja vēlreiz, te kāds norīkoja tai blakām uzraugus, kas jāja līdzi, lai paturētu viņu acīs. Daudzas dienas Dārnejs tā

25c >

lēni virzījās uz priekšu pa Francijas zemi, līdz kādu vakaru pārguris nolikās gulēt nelielas pilsētiņas viesnīcā, joprojām vēl krietni tālu no Parīzes.

Ja viņam nebūtu nelaimīgā Gabēla vēstules no Abatijas cietuma, viņš vispār nekad nebūtu ticis tik tālu. Kārtējā pārbaude pie šīs pilsētiņas sargposteņa bija izrādījusies tik sarežģīta, ka Dārnejs jau zaudēja cerības jebkad nokļūt savā galamērķī. Tāpēc viņš nepavisam nejutās pārsteigts, kad mazajā viesnīcā, kur viņu bija ielaiduši pārgulēt, nakts vidū atkal ieradās pārbaudītāji.

Viņu pamodināja pabikls vietējās izpildvaras pārstāvis un trīs apbruņoti patrioti raupjām, sarkanām cepurēm galvā un pīpēm zobos, kuri apsēdās uz gultas.

—   Emigrant, — teica vietējais pārstāvis, — man jūs jāsūta uz Parīzi apsardzes pavadībā.

—   Ticiet man, pilsoni, ka tikt uz Parīzi ir mana lielākā vēlēšanās, kaut gan es, protams, labprātāk iztiktu bez apsardzes.

—   Klusu! — uzsauca viens no sarkancepurēm, uzsizdams ar musketes laidi pa gultas pārklāju. — Mierā, aristokrāti

—   Sim krietnajam patriotam pilnīga taisnība, — piebilda biklais darbonis. — Jūs esat aristokrāts, un jums jābrauc apsardzes pavadībā, turklāt jāmaksā par to.

—  Man nav izvēles, — sacīja Saris Dārnejs.

—   Nav izvēles! Paklausieties tikai! — iesaucās tas pats niknais patriots ar sarkano cepuri. — Viņš pat neapjēdz, kāds tas ir pakalpojums, ka mēs viņu pasargājam no laternas āķa!

—   Šim krietnajam patriotam pilnīga taisnība, — piebilda vietējais darbonis. — Celieties un ģērbieties, emigrant!

Dārnejs paklausīja un drīz tika aizvests atpakaļ uz sargposteni, kur kavējās vairāki citi patrioti ar raupjām, sarkanām cepurēm — daži smēķēja, daži dzēra, citi turpat pavarda priekšā gulēja. Tur viņš samaksāja pamatīgu summu par apsardzi un tās pavadībā trijos naktī izjāja uz slapjā, izmirkušā ceļa.

Apsardze sastāvēja no diviem jātniekiem — patriotiem sarkanās cepurēs ar trīskrāsainām kokardēm; apbruņojušies musketēm un zobeniem, tie jāja Dārnejam katrs savā pusē. Savu zirgu apsargātais drīkstēja vadīt pats, bet tā iemauktiem tika piestiprināta virve, kuras otru galu viens

no patriotiem apsēja sev ap roku. Tā viņi devās ceļā, spēcīgam lietum šļācoties sejā, un smagnējo pakavu klaboņu uz pilsētiņas rielīdzenā bruģa drīz nomainīja dub]u šļaksti slidenajos, izdangātajos lauku ceļos. Tā viņi veica visas garās, dubļainās jūdzes, kas šķīra viņus no galvaspilsētas, un vienīgā dažādība bija šad tad nepieciešamā zirgu maiņa vai reizumis atšķirīgs jāšanas solis.

Viņi jāja visu nakti un apstājās tikai stundu vai divas pēc rītausmas, tad nolikās atpūsties un nogulēja līdz pievakarei. Apsardzes vīri bija tik trūcīgi ģērbušies, ka tina salmus ap basajām kājām un skrandainajiem pleciem, lai kaut cik paglābtos no slapjuma. Kaut arī šāda uzraudzība bija visai nepatīkama, turklāt Dārnejs jutās nemitīgi apdraudēts — viens no patriotiem bija pastāvīgi piedzēries un ļoti pārgalvīgi apgājās ar savu musketi —, tomēr viņš neļāva sasprindzinājumam pāraugt nopietnās bailēs, atkārtoti apgalvodams sev, ka tam visam nevar būt nekāda sakara ar viņu personīgi, jo viņš sava brauciena iemeslu vēl nav pat izklāstījis un nav arī darījis zināmus visus tos apstākļus, kurus, bez šaubām, jebkurā laikā apstiprinās Abatijas cietumnieks.

Tomēr, kad viņi ieradās Bovē pilsētā — tas notika vakarpusē, kad ielas pilnas ļaužu, — Dārnejs vairs necentās izlikties neredzam, ka viņa stāvoklis izskatās diezgan drūms. Kad viņš pie pasta kantora dzīrās nolēkt no zirga, ap viņu sastājās draudīgs pūlis, un tajā atskanēja daudzkārtīgi skaļi saucieni: — Nāvi emigrantam!

Dārnejs ievirzījās atpakaļ seglos, kur šobrīd šķita drošāk, un iesaucās:

—   Kāpēc jūs sakāt — emigrants, draugi? Es taču esmu ieradies Francijā pēc savas brīvas gribas!

—   Emigrants, nolādēts emigrants! — iekliedzās kāds zemnieks, ar veseri rokā nikni lauzdamies cauri pūlim tieši pie viņa. — Un pie tam vēl nolādēts aristokrāts!

Pasta pārzinis iespraucās starp saniknoto vīru un zirgu, ko tas acīmredzot gribēja satvert aiz iemauktiem, un samierinot balsī teica: — Būs jau labi, liecieties mierā! Gan viņu tiesās Parīzē.

—   Tiesās! — atkārtoja zemnieks, savicinādams veseri.

, — Un piespriedīs nāvi šim nodevējam!

Pūlis piebalsoja ar vētrainiem atzinības auriem.

Apturējis pasta pārzini, kas jau grieza zirgu uz pagalma pusi — piedzērušais patriots ar virvi ap roku tikmēr flegmātiski sēdēja seglos un skatījās kaut kur tā

lumā —, Dārnejs nogaidīja, līdz pūlis pieklust, un tad iesaucās:

—   Draugi, jūs maldāties vai arī topat maldināti! Es neesmu nodevējs!

—   Viņš melo! — ieaurojās vīrs ar veseri. — Kopš jaunā dekrēta viņš ir nodevējs!* Viņa dzīvība atdota ķīlā tautai! Tā vairs nepieder viņam, šim nolādētajam nodevējam!

Tūda] pat pūļa acīs uzzibēja tādas ugunis, ka nākamais mirklis būtu kļuvis Dārnejam liktenīgs, ja vien pasta pārzinis nepasteidzies ievest zirgu pagalmā; abi pavadoņi turējās tam cieši blakām, un pārzinis aši aizvēra un nosprostoja greizos divviru vārtus. Zemnieks trieca pa tiem ar āmuru, un pūlis izgrūda lāstu, taču ar to viss bija galā.

—   Par kādu dekrētu runāja tas vīrs? — Darnejs pagalmā vaicāja pārzinim, kad bija tam pateicies un nokāpis no zirga.

—   Acīmredzot par to, kurš paredz emigrantu īpašumu izpārdošanu.

—   Kad to pieņēma?

—   Četrpadsmitajā.

—   Tātad todien, kad es aizbraucu no Anglijas!

—   Runā, ka tas esot tikai viens no daudziem un būšot vēl citi — ja nav jau tagad! — kas pasludināšot emigrantus ārpus likuma, un visus, kuri te atgriežas, likšot sodīt ar nāvi.* Tāpēc jau viņš teica, ka jūsu dzīvība vairs nepiederot jums pašam.

—   Bet šie dekrēti vēl nav pieņemti?

—   Vai es zinu! — atmeta pasta ēkas pārzinis un paraustīja plecus. — Varbūt jau ir, varbūt vēl būs. Kāda tur starpība! Ko jums var piedāvāt?

9*

259

Viņi nolikās bēniņos uz salmiem un līdz pusnaktij at pūtās, bet, kad pilsēta bija iegrimusi miegā, devās atkal ceļā. Līdzās daudzajām grūti aptveramajām pārmaiņām, kuras bija skārušas sen pazīstamas lietas un parādības un kuru dēļ viss šis ceļojums šķita kā grūti aptverams murgs, Dārneju pārsteidza arī tas, ka ļaudis gandrīz cauru diennakti šķita pavadām nomodā. Kad pēc gara un vientulīga jājiena viņi palaikam nonāca pie nabadzīgu mitekļu pudura, tumsas vietā valdīja spoža gaisma un cilvēki, rokās sadevušies, kā rēgi nakts vidū griezās apkārt panīkušam brīvības kokam* vai arī, cieši kopā sasēdušies, dziedāja brīvības dziesmu. Tomēr Bovē pilsētā,

par laimi, ļaudis tonakt gulēja, un viņi bez sarežģījumiem izkļuva no tās, atkal nonākdami tuksnesīgā vientulībā; gadalaikam neatbilstošā aukstumā un slapjumā garām novārtā pamestiem tīrumiem, kas šai gadā nebija devuši nekādu ražu, garām nodedzinātu māju melnajām krāsmatām viņi turpināja savu ceļu, kurā zināmu dažādību radīja patriotu patruļas, kas dažbrīd piepeši izlēca no slēpņa un strauji satvēra zirgus aiz iemauktiem.

Kad atausa rīta gaisma, viņi beidzot bija nonākuši pie Parīzes vārtiem. Ceļu aizšķērsoja stingri apsargāta barjera.

—  Kur ir šī apcietinātā dokumenti? — noprasīja barga . izskata varas pārstāvis, ko bija ataicinājis viens no sargiem.

Sis vārds, protams, nepatīkami pārsteidza Sarlu Dārneju, kas lūdza runātāju ņemt vērā, ka viņš ir brīvs ceļinieks un Francijas pilsonis, bet apsardzi, par kuru viņš samaksājis, vajadzējis pieņemt šīs zemes nemierīgā stavokļa dēļ.

—  Kur ir apcietinātā dokumenti? — nepievērsdams viņam nekādu uzmanību, atkārtoja varasvīrs.

Tie atradās piedzērušā patriota cepurē, un sameklējis viņš uzrādīja prasīto. Kad varas pārstāvis pārlaida skatienu Gabēla vēstulei, viņa sejā parādījās mulsums un pārsteigums un viņš palūkojās uz Dārneju ar neparastu uzmanību.

Neteicis ne vārda, viņš atstāja apsardzi un apsargājamo vienus un iegāja atpakaļ ēkā; Dārnejs ar abiem pavadoņiem palika sēžam zirgos pie vārtiem. Saspringtās gaidīšanas nomākts, Saris Dārnejs sāka lūkoties apkārt un ievēroja, ka vārtus apsargā gan kareivji, gan patrioti, turklāt patriotu ir krietni vairāk; viņš pamanīja arī to, ka iekļūšana pilsētā ir samērā viegla — tur bez īpašas vilcināšanās laida iekšā gan zemnieku pajūgus ar pārtiku, gan citus līdzīgus braucamos un braucējus, turpretī izkļūt no tās bija ļoti sarežģīti pat pavisam nekaitīga un nenozīmīga izskata ceļotājiem. Viņpus vārtiem gaidīja vesels pūlis vīriešu un sieviešu, nemaz nerunājot par dažne. dažādiem dzīvniekiem un pārvietošanās līdzekļiem, bet iepriekšējā pārbaude bija tik stingra un pamatīga, ka tie virzījās uz priekšu, ārā no pilsētas, bezgala lēni. Daži jau bija sapratuši, ka viņu kārta pienāks tikai pēc ilga laika, un nolikušies zemē pagulēt vai uzsmēķēt pīpi, bet citi pulciņos tērzēja vai klaiņoja turpat apkart. Visur redzēja sarkanās cepures ar trīskrāsu kokardēm — tās nēsāja gan vīrieši, gan sievietes.

Kad šādos vērojumos bija pavadīta apmēram pusstunda, Dārnejs atkal ieraudzīja savā priekšā to pašu varas pārstāvi — tagad viņš pavēlēja sargam pacelt barjeru. Tad viņš iedeva abiem pavadoņiem — gan piedzērušajam, gan skaidrajam — kvīti par apsargātā atvešanu un aicināja Dārneju nokāpt no zirga. Kad tas bija izdarīts, abi patrioti paņēma viņa nogurušo zirgu aiz pavadas, apgriezās tin, pilsētā neiejājuši, devās atpakaļ.

Dārnejs iegāja līdzi jaunajam pavadonim apsardzes telpā, kur oda pēc lēta vīna un tabakas; tā bija pilna gan stāvošu, gan guļošu kareivju un patriotu — citi aizmiguši, citi nomodā, citi piedzērušies, citi skaidrā un vēl citi kaut kur pa vidu starp miegu un nomodu, starp reibumu un skaidru prātu. Arī gaisma sardzes telpā bija tikpat nenoteikta — daļēji to izplatīja vēl no nakts palikušās, dziestošās eļļas lampas, daļēji raidīja caur logu pelēkā diena. Uz galda gulēja vairāki atvērti kantora žurnāli, un kāds virsnieks ar dzelžainu skatienu un skarbiem vaibstiem tos valdonīgi pētīja.

—  Pilsoni Defarž, — viņš uzrunāja Dārneja pavadoni, pasniegdamies pēc papira lapas un rakstāmā. — Vai šis ir emigrants Evremonds?

—  Jā, tas ir viņš.

—  Jūsu vecums, Evremond'3

—  Trīsdesmit septiņi gadi.

—   Precējies, Evremond?

—   Jā.

—   Kur?

—  Anglijā.

—   Bez šaubām. Kur ir jusu sieva, Evremond?

—  Anglijā.

—   Bez šaubām. Jūs esat apcietināts, Evremond, un tik siet nosūtīts uz Laforsas cietumu*.

—  Augstais Dievs! — Dārnejs iesaucās. — Saskaņā ar kādu likumu un uz kāda pamata?

—   Mums ir jauni likumi un jauni pamati, kopš jūs pēdējo reizi bijāt šeit, Evremond. — Un ar saltu smīnu vīrs turpināja rakstīt.

—  Es lūdzu jūs ievērot, ka esmu ieradies šeit pats pēc savas brīvas gribas, atsaukdamies uz mana tautieša rakstisko lūgumu, kas guļ jūsu priekšā. Neko vairak es neprasu kā vienigi, lai pēc iespējas drīzāk varētu izpildīt šo lūgumu. Vai tad man nav šādu tiesību?

—       Emigrantiem nav nekādu tiesību, Evremond, — atskanēja cieta atbilde. Virsnieks vēl kādu laiku rakstīja, tad pabeidzis pārlasīja uzrakstīto, apkaisīja to ar smiltīm un pasniedza Defaržam, noteikdams: — Slepenajā!

Defaržs pamāja ar papīra lapu arestētajam, likdams saprast, ka tam jāseko viņam. Arestētais paklausīja, viņu pavadīja divi apbruņoti patrioti.

—       Vai tas esat jūs, kas apprecēja ārsta Maneta meitu? — klusi vaicāja Defaržs, kad viņi bija nokāpuši lejā pa sardzes ēkas pakāpieniem un sāka soļot pa Parīzes ielu. — Tā paša ārsta, kurš kādreiz bija ieslodzīts nu jau vairs neesošajā Bastīliiā?

—       Jā, — atbildēja Dārnejs un pārsteigts palūkojās uz viņu.

—       Mani sauc Defaržs, un man pieder vīntirgotava Sentantuānā. Varbūt jūs esat dzirdējis par mani?

—       Šķiet, ka mana sieva toreiz bija atbraukusi pie jums pakaļ savam tēvam. Jā, protams!

Vārds «sieva» acīmredzot izraisīja Defaržā kaut kādas nepatīkamas izjūtas, un piepešā neiecietības uzplūdā viņš noprasīja: — Tak sakiet man — nesen dzimušās aszobainās sievas Giljotīnas vārdā — kāpēc jūs braucāt šurp uz Franciju?

—       Es taču to nupat jau teicu! Vai tiešām jūs neticat, ka es runāju patiesību?

—       Maz jums būs labuma no šīs patiesības, — izmeta Defaržs, sarauktu pieri skatīdamies taisni uz priekšu.

—       Es patiešām šeit jūtos kā pazudis. Te viss ir tā pārvērties, viss notiek tik neparasti un negaidīti, tik daudz netaisnības visapkārt, ka es esmu pilnīgā nesaprašanā. Vai jūs nevarētu man palīdzēt?

—       Nē! — Defaržs atteica, visu laiku raudzīdamies taisni sev priekšā.

—  Vai jūs varētu atbildēt uz vienu jautājumu?

—       Varbūt. Tas atkarīgs no apstākļiem. Varat jautāt, ja gribat.

—       Vai cietumā, uz kuru es netaisni tieku nosūtīts, es varēšu sazināties ar ārpasauli?

—   Kad aiziesiet, redzēsiet.

—       Vai netikšu tur dzīvs aprakts bez tiesas un izmeklēšanas, bez jebkādas iespējas attaisnoties?

—   Kad aiziesiet, redzēsiet. Un ja ari tā būtu? Agrāk ne mazums tika tāpat aprakti vēl sliktākos cietumos.

—   Bet ne manas vainas dēļ, pilsoni Defarž.

Atbildes vietā Defaržs veltīja viņam drūmu skatienu un, stūrgalvīgi klusēdams, soļoja tālāk. Jo ilgāk viņš klusēja, jo vājākas kļuva Dārneja cerības, ka šis vīrs varētu kaut drusku atmaigt. Tāpēc viņš steigšus sacīja:

—   Man būtu ārkārtīgi svarīgi (jūs labāk par mani zināt, pilsoni, cik bezgala svarīgi) paziņot kādam kungam no Anglijas, kurš šobrīd ir Parīzē, proti, misteram Lorijam no Telsona bankas, ka esmu ieslodzīts Laforsas cietumā — tikai pašu šo faktu bez jebkādiem papildinājumiem. Vai jūs nevarētu kaut kā nodot šo ziņu?

—   Es neko jūsu labā nedarīšu, — Defaržs stūrgalvīgi atteica. — Mans pienākums ir kalpot savai tēvzemei un tautai. Esmu zvērējis vienmēr būt to pusē un cīnīties pret jums. Es neko jūsu labā nedarīšu.

Saris Dārnejs juta, ka bezcerīgi ir lūgt šo cilvēku vēlreiz, turklāt bija aizskarta viņa patmīlība. Kamēr viņi klusēdami gāja tālāk, Dārnejs gribot negribot ievēroja, ka cietumnieks apsardzes pavadībā parīziešiem kļuvis par gluži parastu ainu. Pat bērni viņam nepievērsa gandrīz nekādu uzmanību. Pris garāmgājēju pagrieza galvu uz viņa pusi, dažs draudīgi pakratīja pirkstu pret nicināmo aristokrātu, bet visā visumā bija redzams, ka labi ģērbies cilvēks ceļā uz cietumu ir tikpat dabiska parādība kā strādnieks darbadrēbēs ceļā uz darbu. Iedami pa šauru, tumšu un netīru ieliņu, viņi pagāja garām kādam aizrautīgam runātājam, kurš, uzkāpis uz ķeblīša, stāstīja tikpat aizrautīgiem klausītājiem par karaļa un tā dzimtas noziegumiem pret tautu. No nedaudzajiem vārdiem, ko Sarlam Dārnejam izdevās saklausīt, viņš uzzināja, ka karalis ir cietumā un ka citzemju sūtņi visi kā viens aizbraukuši no Parīzes. Surpceļā (ja neņem vērā Bovē pilsētu) viņš nekā par notikušo nebija dzirdējis. Apsardze un nemitīgā uzraudzība viņu bija pilnīgi nošķīrusi no pārējās pasaules.

Tagad viņš jau skaidri zināja, ka ir nokļuvis daud/ lielākās briesmās, nekā varēja paredzēt, braucot prom no Anglijas. Viņš zināja arī to, ka šīs briesmas ap viņu ir samilzušas ļoti strauji un turpmāk tas var notikt vēl straujāk. Dārnejs jutās spiests sev atzīties: ja viņš bīPu varējis paredzēt šo dažu pēdējo dienu notikumus, viņš nebūtu devies šajā ceļojumā. Tomēr pat tagad viņa bažas

nebija gluži tik Jaunas, kā varētu likties, atskatoties uz šo bridi vēlāko laiku gaismā. Lai cik nedroša likās nākotne, tā vēl bija nezināma, un neziņa sevī allaž nes naivu cerību. Baismīgā slepkavošana daudz dienu un nakšu ga rumā, kam visā drīzumā bija lemts uzspiest lielu, asiņainu zīmogu ilgotajam pļaujas laikam, bija tikpat tālu no Dārneja domām kā notikumi pirms simttūkstoš ga diem. «Nesen dzimušās aszobainās sievas Giljotīnas> vārds viņam, tāpat kā vairumam ļaužu, bija gandrīz svešs. Briesmu darbi, kam drīz lemts sākties, tobrīd laikam vēl nebija dzimuši pat vēlāko darītāju domās. Saprotams, ka krietna un cildena cilvēka miglainajās priekšnojautās tiem nepavisam nebija vietas.

Dārnejs gan rēķinājās ar netaisnu un nežēlīgu ieslodzījumu mokošā atšķirtībā no sievas un bērna — pat diezgan droši paredzēja šo iespēju —, taču nekādas tiešākas un noteiktākas briesmas viņam pagaidām nenāca prātā. Ar šādām domām, kas tāpat bija pietiekami smaga nasta ceļā uz cietumu, viņš iegāja pa Laforsas smagajiem vārtiem.

Tos atvēra vīrs ar uzburbušu seju, un Defaržs, ievezdams gūstekni, paziņoja: — Emigrants Evremonds.

—   Velns lai parauj! Cik tad šo vēl te nebūsi — vīrs ar uzburbušo seju izsaucās.

Defaržs paņēma izziņu par arestanta atvešanu un, neatbildējis uz sarga piezīmi, kopā ar abiem pārējiem patriotiem devās atpakaļ.

—   Tik tiešām, velns lai parauj! — vēlreiz izsaucās cietumsargs, palicis divatā ar sievu. — Cik tad šo vēl te nāks!

Tā kā sieva uz šo jautājumu atbildēt nevarēja, viņa tikai noteica: — Jāpaciešas, jāpaciešas, mīļais! — Sai atziņai piebalsoja arī trīs kameru uzraugi, kas bija ienākuši uz viņas zvaniņa šķindu, un viens no tiem piebilda: — Brīvības vārdā! — kas šajā'vietā izklausījās gan diezgan neiederīgi.

Laforsas cietums bija drūms, tumšs un netīrs, valdīja šķebīga nekoptu guļvietu smaka. Apbrīnojami, cik ātri . šādas vietās sevi liek manīt izgarojumi ņo cietumnieku guļvietām, atgādinādami par pamestību un netīrību!

—   Un vēl slepenajā! — rūca sargs, pētīdams līdziedoto lapiņu. — It kā man te viss jau nebūtu piedzīts līdz augšai!

Viņš īgni uzdūra lapu uz turekļa pie parejiern papi riem un pēc tam pusstundu nelikās gar Sarlu Darneju ne zinis; apcietinātais brīžiem soļoja turp un atpakaļ pa zemo, velvēto telpu, brīžiem apsēdās uz akmens sola, un visu laiku viņu neatlaidīgi vēroja gan galvenais sargs, gan uzraugi, cenzdamies sīki ielāgot katru viņa vaibstu un kustību.

— Ejam! — beidzot sacīja galvenais, paņemdams atslēgas. — Nāciet man līdzi, emigranti

Jaunpienācējs sekoja viņam pa gaiteņiem un kāpnēm, pa daudzām durvīm, kas dimdēdamas aizcirtās aiz rriu guras un tūdaļ tika aizslēgtas, līdz nonāca lielā telpā ze rniem, velvētiem griestiem, kura bija pilna abu dzimumu cietumniekiem. Sievietes sēdēja pie gara galda un lasīja, rakstīja, adija, šuva vai izšuva; vīrieši lielākoties stāvēja viņām aiz muguras vai arī lēni staigāja pa kameru turp un atpakaļ.'

Dabiskā tieksme gluži neapzināti saistīt cietumniekus ar nekrietniem noziegumiem un negodu lika jaunatnācējam nepatikā novērsties no šīs sabiedrības. Taču visu garo, šķietami neticamo ceļojumu uz šejieni tagad vainagoja vēl neticamāka aina: visi klātesošie, viņam ienākot, piecēlās un uzņēma viņu savā vidū ar visām tolaik pieņemtajām pieklājības izpausmēm, izturēdamies ar nevainojamu laipnību un goddevību.

Sī izsmalcinātā uzvedība tik dīvaini kontrastēja ar cietuma drūmo gaisotni un ar gūstekņu nelaimīgo, nožēlojamo stāvokli, kas tai neizbēgami uzspieda savu zīmogu, ka Saris Dārnejs jutās kā nokļuvis nereālā rēgu pasaulē. Visapkārt rēgi! Skaistuma rēgs, staltuma rēgs, elegances rēgs, lepnuma rēgs, vieglprātības rēgs, asprātības rēgs, jaunības rēgs, vecuma rēgs — visi tie šķita gaidām atpestīšanu no šī izmisuma krasta, visi šķita raugāmies viņā ar jau mirušām acīm, kurās dzīvība izdzisusi, kad pārkāpts šīs telpas slieksnis.

Dārnejs stāvēja kā sastindzis. Cietumsargs viņam blakus, tāpat kā pārējie sargi, kas grozījās tuvumā, citos, ierastākos darba apstākļos, šķiet, būtu izskatījušies pavisam ikdienišķi, taču tagad likās tik neparasti rupji un truli blakām bēdu sagrauztajām mātēm un ziedošajām meitām šajā kamerā — sievišķīgas koķetērijas, jaunības skaistuma un izsmalcināta pilnbrieda rēgiem —, ka šis ēnu pasaules greizais spoguļattēls, kurā Dārnejs skatīja līdzšinējo pieredzi un priekšstatus, satrieca viņu līdz dvēseles dzijumiem. Rēgi, protams, rēgi! Un viss garais, neaptveramais ceļš uz šejieni, protams, ir kādas ļaunas slimības murgi, kas nelaiž viņu ārā no šis drūmo ēnu valstības!

—   Man ir tas gods visu klātesošo nelaimes biedru vārdā sveicināt jūs Laforsas cietumā, — panākdamies uz priekšu, teica kāds iznesīgs eleganta izskata vīrietis, — un izteikt jums līdzjūtību nelaimē, kas atvedusi jūs mūsu vidū. Vēlam, kaut jūsu nedienas beigtos ātri un laimīgi! Citos apstākļos tā būtu nepieļaujama uzbāzība, bet varbūt šajā situācijā drīkstu vaicāt pēc jūsu vārda un stāvokļa?

Saris Dārnejs pacentās tiktāl atgūties, lai pēc iespējas piemērotos vārdos pasacītu taujāto.

—   Bet es vismaz ceru, ka jūs netiekat sūtīts uz slepeno? — vīrietis vaicāja, ar acīm sekodams galvenajam cietumsargam, kas devās uz telpas tālāko galu.

—   Es nesaprotu, ko tas nozīmē, bet tieši tādus vārdus es no viņiem dzirdēju.

—   Ai, cik bēdīgi! No sirds jūtam jums līdzi! Tomēr nezaudējiet drosmi: arī no mūsu vidus vairāki ir bijuši slepenajā, taču uz neilgu laiku. — Un viņš piebilda skaļākā balsī: — Esmu spiests apbēdināt klātesošos — slepenajā.

Līdzjūtīgas balsu dūkoņas pavadīts, Saris Dārnejs devās cauri telpai uz restotu durvju pusi, kur cietumsargs viņu jau gaidīja, un daudzas balsis, kuru vidū bija labi saklausāmas sieviešu maigās un līdzjūtīgās balsis, vēlēja viņam drosmi un labu iznākumu. Pie restotajām durvīm Dārnejs pagriezās atpakaļ, lai no sirds visiem pateiktos; tad durvis aizcirtās un rēgainā sabiedrība uz visiem laikiem pazuda skatienam.

Durvis pavēra ceļu uz akmens kāpnēm, kas veda augšup. Pēc četrdesmit pakāpieniem (pusstundu pavadījis ieslodzījumā, gūsteknis jau tiecās tos skaitīt) sargs atvēra zemas, melnas durvis, un abi iegāja vientuļā, tukšā kamerā. No tās dvašoja aukstums un drēgnums, tomēr tā nebija tumša.

—  Jūsu kamera, — sargs teica.

—   Kāpēc mani ievieto vienatnē?

—   Kā lai es zinu!

—  Vai varu nopirkt spalvu, tinti un papīru?

—   Tādu rīkojumu man nav. Kad pie jums kāds atnāks, varat pavaicāt. Pagaidām jūs varat nopirkt tikai ēdamo — un vairāk neko.

Kamerā atradās galds, krēsls un salmu matracis. Kamēr sargs pirms aiziešanas pārbaudīja visus šos priekšmetus, kā arī četras sienas, ieslodzītajam, kurš stāvēja, balstīdamies pret mūri, iztēlē pavīdēja neskaidra doma, ka šis cilvēks izskatās viscaur tik neveselīgi uzburbis un uztūcis kā slīkonis, kas pievilcies ar ūdeni. Kad sargs aizgāja, ieslodzītā domas, tikpat neskaidri klīzdamas, savirknējās teikumā: «Nu esmu viens, nu esmu tikpat kā miris.» Tad viņš palūkojās uz matraci un riebumā novērsās, domādams: «Un par šādiem tārpiem, kas te lodā, top miesa pēc nāves.»

«Pieci soļi vienā virzienā, četrarpus otrā, pieci vienā virzienā, četrarpus otrā, pieci vienā virzienā, četrarpus otrā.» Ieslodzītais staigāja pa kameru turp un atpakaļ, skaitīdams soļos tās platumu un garumu, un kaut kur tālumā kā apslāpēta bungu rīboņa dunēja pilsētas troksnis, ko caurstrāvoja satracinātu balsu klaigas. «Viņš taisīja kurpes, viņš taisīja kurpes, viņš taisīja kurpes.» Ieslodzītais atkal sāka skaitīt soļus kameras garumā un platumā un soļoja arvien ātrāk, lai novērstu domas no šīs pēdējās frāzes, kas atkārtoti skanēja viņam galvā. Rēgi palika tur, viņpus aizcirstajām durvīm. Viens no tiem izskatījās pēc melnā tērptas sievietes, kura balstījās loga nišā pret sienu un kuras zeltainie mati tikko jaušami mirdzēja, un kura izskatījās pēc… Ak, Dievs, labāk tomēr ceļosim vēlreiz cauri spoži apgaismotajiem ciematiem, kuros ļaudis augu nakti dzīvo nomodā! Viņš taisīja kurpes, viņš taisīja kurpes, viņš taisīja kurpes… Pieci soļi vienā virzienā, četrarpus otrā. Šādiem saraustītiem domu fragmentiem virmojot un uznirstot no apziņas dziļākajiem nostūriem, ieslodzītais soļoja arvien ātrāk un ātrāk, stūrgalvīgi skaitīdams un skaitīdams, un tikmēr pilsētas troksnis viņa ausīs pamazām mainījās — cauri apslāpētajai bungu rīboņai un satracinātajām klaigām viņš dzirdēja tuvu un mīļu balsu žēlos saucienus.

II NODAĻA

Te'cila.

Telsona bankas Parīzes nodaļa atradās Senžermēna kvartālā un bija izvietota kādas lielas ēkas vienā spārnā; Ieeja tajā veda no pagalma, un no ielas to nošķīra augsta mūra siena un masīvi vārti. Šī ēka piederēja kādam baaiani aristokrātam, kas dzīvojis tajā, līdz bijis spiests bēgt no nepatikšanām un, maskēdamies sava pavāra drēbēs, pārkļuvis pāri robežai. Un, kaut arī šobrīd šis aristokrāts bija tikai vajāts zvērs, kas bēg no mednieka, savā dziļākajā būtībā viņš joprojām palika tas pats agrākais monsēnjors, kura brokastu šokolādi tika gatavojuši trīs stipri vīri un turklāt vēl minētais pavārs.

Tā kā monsēnjors bija projām un trīs stiprie vīri, cenzdamies izpirkt savus grēkus — lielās algas, ko saņēmuši no viņa rokas, — izrādīja sevišķu gatavību pārgriezt bijušajam kungam rīkli uz jaunās, vienotās un nedalāmās republikas altāra — uz Brīvības, Vienlīdzības, Brālības vai Nāves republikas altāra, monsenjora nams tika vispirms aizzīmogots un pēc tam konfiscēts. Notikumi risinājās tik strauji un dekrēti sekoja cits citam ar tādu neprātīgu steigu, ka pirmā rudens mēneša septembra trešajā dienā likuma sargi no patriotu vidus jau bija iekārtojušies monsenjora namā, pacēluši virs tā trīskrāsaino karogu un tagad tā greznākajās istabās stiprinājās ar konjaku.

Ja Londonā kāda biznesa iestāde būtu līdzīga Telsona biznesa iestādei Parīzē, tās priekšniecība ātri vien sajuktu prātā un nokļūtu bankrotētāju sarakstos avīzē «Gāzētie». Jo ko gan vēsā angļu lietišķība un nopietnais cienīgums varētu teikt par kastēs augošajiem apelsīnu kokiem bankas pagalmā vai, vēl trakāk, par amora figūru pie griestiem virs letesl Bet taisni tādas lietas te bija ieraugāmas. Telsonu ļaudis bija amoru nobalsinājuši, tomēr viņš joprojām bija labi saskatāms un no rīta līdz pašam vaka ram savā nepiedodami trūcīgajā ietērpā tēmēja uz naudu (kā viņš visai bieži mēdz darīt). Londonā, Lombardstrītā, šis jaunais pagānēns neapšaubāmi novestu iestādi līdz bankrotam, un viņam krietni palīdzētu aizkariem klātā niša šī nemirstīgā puišeļa aizmugurē, sienā iebūvētais spogulis un nepiedienīgi jaunie ierēdņi, kas gandrīz vai dancoja turpat visu acu priekšā. Tomēr Telsona bankas Francijas filiālei tas viss nebūt netraucēja sekmīgi darboties un visā tās pastāvēšanas laikā vēl nebija gadījies, ka klients tādēļ pārbīļos un pieprasītu savu naudu atpakaļ.

Cik naudas no Telsona bankas noguldījumiem tiks pieprasīts turpmāk un cik paliks guļam aizmirstībā, kādas dārglietas un sudrabs apsūbēs Telsonu krātuvēs, kamēr to īpašnieki dzīvi trūdēs cietumos vai arī mirs varmācīgā nāvē, cik daudzi no Telsona bankas rēķiniem paliks šai pasaulē nenoslēgti un tādi paši cejos saimniekiem līdzi uz citu pasauli, — to šobrīd nevarēja pasacīt neviens cilvēks; to nevarēja pateikt arī misters Džārviss Lorijs, kaut gan viņš par šiem jautājumiem domāja ļoti daudz. Vecais kungs sēdēja tikko aizkurta kamīna priekšā (šis postošais un neauglīgais gads bija atnesis priekšlaicīgu aukstumu), un viņa krietno, vīrišķīgo seju aptumšoja ēna, kas nevarēja krist nedz no piekaramās griestu lampas, nedz no cita istabas priekšmeta, — pārdzīvoto šausmu ena.

Misters Lorijs bija apmeties bankas telpās aiz uzticības pret iestādi, ar kuru jutās saaudzis gluži kā vienā veselumā, kā dziļi iesakņojusies efeja ar balsta sienu. Bija sagadījies tā, ka bankas darbinieki baudīja zināmu drošību galvenās ēkas patriotisko iemītnieku dēj, taču par to vecais, uzticamais kungs nedomāja. Viņš gluži vienkārši veica savu pienākumu, un pārējie apstākļi viņu neinteresēja. Pagalma pretējā pusē zem kolonādes atradās plaša kariešu stāvvieta, kur pat vēl šobrid stāvēja dažas no tnonsenjora karietēm. Pie divām kolonnām bija piestiprinātas divas lielas, degošas lāpas, kas apgaismoja zem klajas debess novietotu pamatīgu tecīlu — rupji darinātu rīku, kurš te acīmredzot steigā atnests no kādas tuvējas smēdes vai darbnīcas. Piecēlies un pa logu uzmetis skatienu šiem nekaitīgajiem priekšmetiem, misters Lorijs noskurinājās un atgriežas savā vietā pie kamīna. Viņš bija atvēris ne tikai logu, bet arī spraišļu slēģi aiz tā, bet tūdaļ abus atkal aiztaisīja ciet; joprojām vinu kratīja salti drebuļi.

No ielas, kas atradās aiz augstās sienas un masīvajiem vārtiem, šurp plūda ierastais pilsētas vakara troksnis, kuram cauri palaikam ieskanējās kaut kādas nenosakāmas, dīvaini baisas un neierastas skaņas, itin kā debesīs celtos neredzamu būtņu skaudras vaimanas.

«Paldies Dievam, ka šovakar šai briesmīgajā pilsētā nav neviena no man tuvajiem cilvēkiem!» sažņaugdams rokas, nodomāja misters Lorijs. «Apžēlojies, Kungs, par tiem nelaimīgajiem, kas nokļuvuši briesmās!»

Pēc neilga laika pie lielajiem vārtiem ieskanējās zvans, un viņš nodomāja: «Atkal ieradušies!» — tad uzmanīgi ieklausījās. Tomēr zvanam nesekoja gaidītais skaļais iebrukums pagalmā — vārti aizcirtās, un viss atkal palika klusu.

Piedevām pastāvīgajam sasprindzinājumam un baiļu sajūtai misteru Loriju pārņēma neskaidras bažas par bankas likteni — šajā neaprēķināmo pārmaiņu laikā, kad ļaudīs pamodināti visnegantākie instinkti, varēja sagaidīt it visu. Banka bija labi apsargāta, tomēr misters Lorijs piecēlās, lai dotos aprunāties ar uzticamajiem sardzes vīriem, bet tad piepeši atvērās durvis un vecais kungs pārsteigumā atsprāga atpakaļ — viņam pretī steidzās divi labi pazīstami cilvēki.

Lūsija ar tēvu!

Lūsija izstieptām rokām metās viņam klāt, un labi pazīstamā raižpilnā izteiksme viņas saspringtajā sejā pauda tik dziļu un spēcīgu pārdzīvojumu, ka nebija nekādu šaubu: jaunā sieviete sakopojusi visus dvēseles spēkus šim vienam, viņas mūžā izšķirīgajam solim.

—   Kas tad tas? — pārsteigumā gandrīz bez elpas palicis, izdvesa misters Lorijs. — Kas noticis? Lūsijl Manet! Kas jums lēcies! Kāpēc jūs esat šeit? Ko tas nozīmē?

Nenovērsdama no mistera Lorija savu lūdzošo skatienu, Lūsija iekrita viņa rokās un nobālušu seju izmisīgā čukstā izgrūda: — Ai, mīļais draugs! Mans virs!

—  Jūsu vīrs, Lūsij?

—   Jā, Saris!

—   Un kas tad ir ar Sarlu?

—  Viņš ir šeit!

—   Šeit — Parīzē?

—   Jā, jau vairākas dienas… trīs vai četras, es nezinu… neko vairs nesaprotu. Kāds mums nezināms cēlsirdīgs mērķis lika viņam doties šurp, bet pie Parīzes vārtiem viņu aizturēja un nosūtīja uz cietumu.

Vecais vīrs neviļus ievaidējās. Gandrīz tajā pašā brīdī pie lielajiem vārtiem nošķindēja zvans un pagalmu piepildīja skaļu soļu un balsu troksnis.

—   Kas tas par troksni? — vaicāja ārsts, pagriezdamies pret logu.

—   Neskatieties! — iesaucās misters Lorijs. — Neskatieties ārā! Dieva dēļ, Manet, neaiztieciet aizkaru!

Ārsts pagriezās atpakaļ, joprojām turēdams roku uz loga aizbīdņa, un ar rāmu, nesatricināmu smaidu teica:

—   Mans mīļais draugs, šajā pilsētā manu dzīvību sargā tikpat kā burvju spēks. Es esmu bijis Bastīlijas gūsteknis. Visā Parīzē — kur nu Parīzē, varbūt visā Francijā! — neatradīsies neviens patriots, kas, zinādams, ka esmu sēdējis Bastīlijā, uzdrošinātos piedurt man pirkstu — ja nu vienīgi tāpēc, lai mani sajūsmā apskautu vai ar gavilēm nēsātu uz rokām. Savu pārciesto moku dēļ esmu iemantojis varu, kas ]āva mums tikt cauri Parīzes vārtiem, uzzināt, kas noticis ar Sarlu, un nokļūt te, pie jums. Es zināju, ka tā būs; zināju, ka spēšu izpestīt Sarlu no nelaimes, un pateicu to Lūsijai. Kas tas par troksni? — Un viņa roka atkal satvēra aizbīdni.

—   Neskatieties! — misters Lorijs gandrīz vai izmisis iesaucās. — Nē, Lūsij, mana mīļā, arī jūs ne! — Viņš cieši aptvēra meitenes plecus un nelaida viņu vaļā. — Nesatraucieties tik ļoti, mīļā! Varu jums apzvērēt: es neesmu dzirdējis, ka ar Sarlu būtu noticis kas ļauns; man pat nebija ne mazākās nojautas, ka viņš ieradies šai briesmīgajā vietā. Kādā cietumā viņš atrodas?

—   Laforsā.

—   Laforsāl Lūsij, mīļais bērns, ja vien jūs spējat būt stipra un rīkoties saprātīgi — un es ainu, ka spējat gan vienu, gan otru, — tad tagad saņemieties un dariet tieši to, ko es. jums lūgšu, jo no tā atkarīgs vairāk, nekā jūs varat iedomāties, un vairāk, nekā es spēju pateikt. Šovakar jūs nekādi nevarat palīdzēt Sarlam — jūs pat nedrīkstat iziet no šejienes. Es to saku tāpēc, ka zinu — tas, kas jums tagad jādara Sarla labā, ir grūtāk par jebko citu. Jums tūlīt jāsaņemas, jābūt paklausīgai un mierīgai. Jums jāļauj man ievest jūs tepat vienā no dziļākajām istabām. Jums jāatstāj mani un savu tēvu uz īsu brītiņu divatā, un zvēru pie visiem dzīvajiem un mirušajiem — jums tas jādara tūlīt pat!

—   Es klausīšu visam, ko jūs sakāt. No jūsu acīm redzams, ka jūs skaidri zināt — tas ir labākais, ko varu darit. Es zinu, ka jums taisnība.

Vecais vīrs noskūpstīja Lūsiju, steigšus pavadīja viņu līdz savai istabai un aizslēdza no ārpuses durvis; pēc tam viņš atsteidzās atpakaļ pie ārsta, atvēra logu, daļēji atbīdīja aizkaru un, uzlicis plaukstu uz ārsta rokas, kopā ar viņu palūkojās ārā.

Pagalmā rosījās vīriešu un sieviešu pūlis; pārlieku liels tas nebija, un pagalms izskatījās pat pustukšs — diez vai tur bija vairāk par četrdesmit piecdesmit cilvēkiem. Nama tagadējie saimnieki bija ielaiduši viņus pa vārtiem, un atnācēji bija saskrējuši ap tecīlu — acīmredzot tā bija novietota šai parocīgajā, mierīgajā vietā tieši viņu vajadzībām.

liet-cik briesmīgi bija tās darbinātāji un cik briesmīgs pats darbs!

Tecīlai bija divi rokturi, kurus ar negantu sparu grieza divi vīri; kad rata uzjundītais gaisa vilnis atmeta sānis garās matu šķipsnas no viņu sejām, varēja redzēt, ka tās savā baigumā un cietsirdībā pārspēj vismežonīgāko radījumu viepjus, kad tie izkrāsojušies un maskējušies pirms savām barbariskajām kaujas dejām. Vīriem bija piestiprinātas mākslīgās uzacis un ūsas un atbaidošās sejas notrieptas sviedriem un asinīm, turklāt tās izķēmoja nemitīgā aurošana un satracinātie, gailošie skatieni, kas liecināja par dzīvniecisku neprātu un negulētām naktīm. Kamēr šie baigie radījumi neapstādamies grieza tecīlu un to pinkainie mati pārmaiņus krita te pāri acīm, te aizmugurē uz kakla, dažas sievietes cēla tiem pie lūpām vīna kausus, lai tie varētu padzerties, nepārtraucot darbu; vīna šļakatas jaucas ar asins lāsēm, no tecīlas šķīda dzirkstēju straume, un šķita, ka acu priekšā virmo viena vienīga asins un uguns aina. Visā pūlī nevarēja saskatīt nevienu cilvēku, kas nebūtu notriepies asinīm. Nepacietībā grūstīdami cits citu, tie lauzās pie tecīlas — līdz pusei izģērbušies vīri ar asins plankumiem uz kailās miesas, noplīsuši un skrandaini vīri ar asiņainām lupatu drīksnām ap miesu, velnišķi izrotājušies vīri sieviešu mežģīņu un zīda trofejās, kas viscaur piemirkušas asinīm. Asināšanai atnestie cirvji, naži, dunči un zobeni visi bija sarkani līdz spalam. Daži bija piesējuši ieroci sev pie rokas ar noplēs tām apģērba skrandām, kuru materiāls bija daždažāds, bet krāsa viena un tā pati. Un, kad apmātie ieroču īpašnieki rāva noasinātos kaujas rīkus ārā no dzirksteļu straumes un drāzās ar tiem prom uz ielas, tāds pats sarkans spīdums gailēja viņu drudžainajās acīs; laikam pat miermīlīgas dabas vērotājs būtu gatavs upurēt divdesmi! gadus no savas dzīves, lai ar labi tēmētu šāvienu apdzēstu šādu neprātīgu skatienu.

Viss tas bija ieraugāms vienā īsā acumirklī, tāpat kā slīcējs liktenīgajā brīdi — vai jebkurš cits īpaši izšķirošos apstākļos — spēj vienā skatienā aptvert veselu pasauli. Abi vīri atkāpās no loga, un ārsts palūkojās sava ' drauga pelnu pelēkajā sejā, gaidīdams paskaidrojumu.

— Viņi nogalina ieslodzītos, — misters Lorijs nočukstēja, pamezdams tramīgu skalienu uz aizslēgtās istabas pusi. Ja jūs esat pārliecināts par to, ko teicāt, ja jums paliesi ir tāda vara, kā jūs domājat, — un es ticu, ka ir, —

tad dodieties pazistains šiem briesmoņiem un pieprasiet, lai jūs aizved uz Laforsu! Var gadities, ka ir jau par vēlu, bet nekavējieties ne mirkli ilgāk!

Ārsts Manets paspieda drauga roku un kailu galvu izsteidzās no istabas; kad misters Lorijs atkal atbīdīja aizkaru, ārsts jau atradās pagalmā.

Vecā vīra sniegbaltie mati, cildenie sejas panti un enerģiskās, pašpārliecinātās kustības, ar kurām viņš pašķīra ceļu caur ieročiem gluži kā caur jūras viļņiem, ātri Jāva viņam nokļūt pašā pūļa degpunktā pie tecīlas. Sekoja īss klusuma mirklis, tad pūlis sakustējās, un cauri tā šalkoņai varēja saklausīt ārsta balsi, kaut arī vārdi nebija saprotami; nākamajā brīdī misters Lorijs jau redzēja, ka pūlis sakļaujas ap viņu, divdesmit vīri saspiežas cieši plecu pie pleca blīvā rindā un nēšus iznes ārstu no pagalma, saukdami: — Lai dzīvo Bastīlijas cietumnieks! Glābiet Bastīlijas mocekļa tuvinieku Laforsā! Ei, jūs tur priekšā, palaidiet Bastīlijas cietumnieku! Glābiet Laforsā ieslodzīto Evremondu! — un ikvienam saucienam atbalsoja neskaitāmi pūļa atbildes kliedzieni.

Ar strauji pukstošu sirdi misters Lorijs aizdarīja spraišļoto aizvirtni, aizvēra logu un, aizvilcis aizkaru, steidzās pie Lūsijas, lai pastāstītu, ka viņas tēvs ar ļaužu atbalstu devies meklēt Sarlu. Turpat viņš sastapa arī mis Prosu un Lūsijas meitiņu, taču pat nejutās pārsteigts, redzēdams viņas šeit, — tādām domām laiks radās tikai krietni vēlāk, kad viņš sēdēja, kaut cik pierimušajā nakts klusumā vērodams savas negaidītās viešņas.

Lūsija tobrīd bija kā nemaņā noslīģusi uz grīdas pie viņa kājām, cieši turēdamās viņam pie rokas. Mis Prosa bija apguldījusi bērnu mistera Lorija gultā, un viņas galva bija pamazām nolaidusies uz spilvena blakus savam jaukajam lolojumam. Ai, garā, bezgalgarā nakts, ai, nelaimīgās sievas vaidi! Ai, garā bezgalgarā nakts, un joprojām ne tēva, ne citu pārmaiņu!

Nakts tumsā vēl divas reizes iešķindējās zvans pie lielajiem vārtiem — atkal atkārtojās iepriekšējais iebrukums, atkal švirkstēdama griezās tecīla. — Kas tur ir? — izbailēs iesaucās Lūsija. — Cst! Tur kareivji asina ieročus, — paskaidroja misters Lorijs. — Sī vieta tagad ir valsts īpašums un to izmanto par ieroču noliktavu, mīļā

Vēl bija divas tādas reizes, taču pēdējais darba cēliens izklausījās pavārgs un sarars'īis. Drīz istabā iespiedās pirmie ausmas stari, un misters Lorijs, saud-.īgi atbrīvojies no ciešā rokas tvēriena, piegāja pie loga un piesardzīgi paskatījās ārā. Kāds vīrietis, tik ļoti notriepies asinīm, ka viņu varētu noturēt par smagi ievainotu kareivi, kas kaujas laikā nācis pie samaņas, pašlaik cēlās augšā no bruģa līdzās tecīlai un neredzošu skatienu lūkojās apkārt. Bālajā rīta krēslā saskatījis kādu no monsenjora ka rietēm, pārgurušais slepkava aizstreipuļoja pie tās, ierāpās greznajā braucamrīkā un aizcirta durtiņas, lai atlikušo miegu izgulētu polsterētajos sēdekļos.

Kad misters Lorijs nākamreiz paskatījās pa logu, milzīgā tecīla, ko sauc par Zemi, bija atkal veikusi vienu apgriezienu, un saule piestrāvoja pagalmu ar sarkanu gaismu. Bet mazākā tecīla, kas rīta klusumā vientuļa slējās uz bruģa, gailēja ar tādu sarkanu košumu, ko rīta saule nespēj nedz iedegt, nedz vakarsaule aiziedama dzēst.

III NODAĻA

Ena.

Viens no pirmajiem apsvērumiem, kas dzima mistera Lorija lietišķajā prātā, līdzko pienāca rīts un tuvojās darba sākums, bija šāds: viņam nav tiesību apdraudēt Telsona banku, slēpjot zem tās jumta arestēta emigranta sievu. Ja runa būtu par viņa paša īpašumu, drošību vai pat dzīvību, viņš Lūsijas un mazās meitiņas dēļ nešaubītos ne mirkli, taču banka, kuras uzticību viņš baudīja, nepiederēja viņam, un attiecībā uz lietišķiem darījumiem viņš izturējās ar lietišķa cilvēka atbildību.

Vispirms misteram Lorijam ienāca prātā Defaržs, un viņš prātoja, vai nesameklēt atkal vīna tirgotavu un nepajautāt tās saimniekam, kur šajā nedrošajā pilsētā varētu būt drošākā apmešanās vieta. Tomēr no šīs domas viņš atteicās, atcerējies, ka Defaržs dzīvo viskareivīgāk noskaņotajā priekšpilsētā un neapšaubāmi bauda tur lielu Ietekmi; droši vien arī viņš nestāv malā visu šo baigo notikumu laikā.

Tā kā tuvojās pusdienlaiks un ārsts joprojām nebija . atgriezies, turklāt Telsona bankas drošība šķita ar katru mirkli vairāk apdraudēta, misters Lorijs nolēma apspriesties ar Lūsiju. Viņa pastāstīja, ka tēvs esot gribējis uz neilgu laiku noīrēt dzīvokli bankas tuvumā. Tā kā šāda iecere nebija pretrunā ar bankas interesēm un tā kā misters Lorijs paredzēja, ka pat tad, ja Sarlu laimīgi atbrīvos, viņam nav nekādu cerību tikt projām no pilsētas, viņš devās meklēt atbraucējiem mājokli un atrada itin piemērotu vietu klusas sānieliņas nama augšstāvā; aizklātie logi šī kvartāla grūtsirdīgajās daudzstāvu ēkās liecināja, ka vairums bijušo iemītnieku ir pametuši savas mājvietas.

Misters Lorijs nekavējoties nogādāja turp Lūsiju, viņas bērnu un mis Prosu un palīdzēja viņām iekārtoties tik ērti, cik iespējams, — jāteic, tas bija krietni ērtāk, nekā dzīvoja viņš pats. Nama durvīs viņš atstāja Džeriju — šāds sargs spēs atsist itin ievērojamu uzbrukumu — un atgriezās savā darbavietā. Drūmas priekšnojautas un satraukums jūtami apgrūtināja ierasto pienākumu veikšanu, un diena virzījās gausi un smagi.

Beidzot tā sadila, pati sava smaguma nokausēta un nokausējusi arī misteru Loriju. Kad viņš atkal viens sēdēja turpat, kur iepriekšējā vakarā, kāpnēs piepeši atskanēja soļi. Nākamajā mirklī viņa priekšā nostājās kāds vīrietis, kas, uzmetis viņam ciešu un vērīgu skatienu, uzrunāja misteru Loriju vārdā.

—   Esmu jūsu rīcībā, — atteica misters Lorijs. — Vai jūs mani pazīstat?

Atnācējs bija gadus četrdesmit piecus vai piecdesmit vecs vīrietis, ar spēcīgu miesas būvi un tumšiem, sprogainiem matiem. Atbildes vietā viņš atkārtoja to pašu jautājumu, nemainīdams ne intonāciju, ne uzsvaru.

—  Vai jūs mani pazīstat?

—   Esmu jūs kaut kur redzējis.

—  Varbūt manā vīna tirgotavā?

—   Vai jūs nākat no ārsta Maneta? — ar interesi un satraukumu vaicāja misters Lorijs.

—  Jā. Es nāku no ārsta Maneta.

—   Un ko viņš liek teikt? Kādu ziņu viņš man sūta?

Defaržs ielika viņa satraukti trīsošajā rokā vaļēju papīra strēmelīti.

«Saris ir drošībā, bet es vēl nevaru no šejienes aiziet. Zīmītes nesējs piekrita nodot īsu ziņu Sarla sievai. Aizvediet šo cilvēku pie viņas!»

Zīmīte bija rakstīta pirms nepilnas stundas Laforsas cietumā.

—   Lūdzu, nāciet man līdzi! — skaļi izlasījis zīmīti, misters Lorijs ir priecīgu atvieglojumu iesaucās. — Iesim pie viņa sievasl

—  Jā, — atteica Defaržs. >

Tobrīd lāgā nepamanījis, cik neparasti atturīgs un dzedrs ir Defarža tonis, misters Lorijs uzlika platmali, un abi devās lejā uz pagalmu. Tur viņi sastapa divas sievietes, un viena no tam adīja.

—   Un šī, protams, ir Defarža kundze! — iesaucās misters Lorijs, atcerēdamies, ka tieši šādā pozā viņš pēdējo reizi redzējis šo sievieti, aizbraukdams no vīna tirgotavas pirms septiņpadsmit gadiem.

—   Jā, tā ir viņa, — apstiprināja Defaržs.

—  Vai kundze arī nāks mums līdzi? — misters Lorijs apvaicājās, redzēdams, ka adītāja sakustas uz iešanu.

—  Jā. Ir svarīgi, lai viņa pazītu vajadzīgos cilvēkus un varētu tos sazīmēt. Tas nepieciešams viņu drošībai.

Misters Lorijs beidzot sāka ievērot Defarža dīvaino izturēšanos un, uzmetis viņam šaubīgu skatienu, devās uz Lūsijas mājvietu. Abas sievietes nāca nopakaļ — Defarža kundze un Atriebība.

Cik ātri iespējams, viņi nogāja nedaudzās ielas līdz īres namam un uzsteidzās pa kāpnēm; kad Džerijs bija ielaidis atnācējus dzīvoklī, viņi tur atrada Lūsiju vienu pašu raudam rūgtas asaras. Jaunās ziņas par Sarlu, ko pavēstīja misters Lorijs, viņu jūtami uzmundrināja, un Lūsija pateicībā cieši saspieda roku, kas iedeva viņa zīmīti, — nedomādama par to, ko šī roka darījusi turpat viņas vīra tuvumā un ko būtu varējusi nodarīt arī viņam, ja nebūtu šīs veiksmīgās apstākļu sagadīšanās.

«Mīļotā! Saņem dūšu! Esmu sveiks un vesels, un tavam tēvam šeit ir zinama ietekme. Atbildi sūtīt nedrīkst. Noskūpsti mūsu meitiņu no manis!»

Tas bija viss. Taču viņai, kas saņēma šo zīmīti, tas nozīmēja tik daudz, ka viņa piesteidzās pie Defarža kundzes un noskūpstīja vienu no rokām virs ņirbošā adīkļa. Sis žests pauda dedzīgu sievietes mīlestību un pateicību, taču roka uz to neatbildēja — salta un smaga tā atkrita atpakaļ un atkal sāka ņirbēt virs adīkļa.

5ajā saskarsmē bija kaut kas tāds, kas lika Lūsijai aprauties. Plauksta, kas lika zīmīti ņieburā, apstājās, un viņa — joprojām paceltām rokām — paskatījās uz Defarža kundzi ar izbiedētu skatienu. Defarža kundze ar ' dzedru vienaldzību raudzījās uz paceltajām uzacīm un satraukumā savilkto pieri.

—   Mīļā Lūsij, — misters Lorijs steidzās paskaidrot, — šeit ielās bieži notiek nemieri un sadursmes, un, lai gan jūs tās diezin vali skars, Defarža kundze vēlas redzēt.

tos, ko viņa šādos brīžos spēj pasargāt, — viņai vaja dzīgs tos pazīt, zināt pēc izskata. Es ceru, —te misters Lorijs sastomījās, un mierinoši paļāvīgie vārdi ieķērās viņam kaklā, jo atnācēju akmeņainās sejas un saltā izturēšanās satrauca viņu arvien vairāk, — es ceru, ka izsakos pareizi, pilsoni Defarž?

Defaržs drūmi palūkojās uz sievu un atbildes vietā tikai izgrūda negribīgu piekrišanas rūcienu.

—   Lūsij, — sacīja misters Lorijs, gan ar toni, gan izturēšanos cenzdamies mīkstināt situāciju, — tev vajadzētu pasaukt šurp mazo mīlulīti un mūsu krietno Prosu. Mūsu krietnā Prosa ir angliete, Defarž, un franču valodu neprot.

Minētā dāma, kuras stingro pašapziņu (viņa bija svēti pārliecināta, ka neviens sveštautietis nevar stāvēt viņai līdzās) nespēja iedragāt ne briesmas, ne raizes, ienāca istabā un, sakrustotām rokām nostājusies atnācēju priekšā, angliski izmeta Atriebībai adresētu piezīmi, jo to viņas skatiens sastapa pirmo

—   Ir nu gan vīrišķis brunčos! Tu, kā rādās, par dzīvi nesūdzies! — Pēc tam viņa veltīja īsti anglisku noklepošanos Defarža kundzei, taču neviena no abām viešņām viņai nepievērsa sevišķu uzmanību.

—  Vai tas ir viņa bērns? — noprasīja Defarža kundze, pirmo reizi pārtraukdama adīt un pavērsdama adāmadatu uz mazās Lūsijas pusi gluži kā Likteņa pirkstu.

—   .Jā, kundze, — atbildēja misters Lorijs, — tā ir mūsu nelaimīgā cietumnieka mīļotā meita un viņa vienīgais bērns.

Saltā ēna, kas itin kā pavadīja Defarža kundzi un tās lidznācējus, šķita tik tumši un draudīgi nolaižamies pār mazo Lūsiju, ka viņas māte instinktīvi nometās ceļos un piekļāva meiteni sev pie krūtīm. Tad saltā pavadone šķita tikpat tumši un draudīgi nolaižamies pār viņām abām.

—   Pietiek, vīrs, — Defarža kundze teica. — Es esmu viņas redzējusi. Varam iet.

Taču viņas ledaini atturīgā izturēšanās bija tik baisa — kaut arī atklātu, tiešu draudu vietā jautās slēpts un apspiests biedinājums —, ka Lūsija lūdzoši pieskārās viņas rokai un satrauktā balsī iesaucās:

—   Jūs taču būsiet žēlsirdīga pret manu nelaimīgo vīru! Jūs viņam nedarīsiet ļaunu! Vai palīdzēsiet man tikties ar viņu, ja tas būs jūsu spēkos?

—   Man nav nekādas darīšanas gar jūsu vīru, — atteica

Defarža kundze, nesatricināmā mierā no augšas raudzīdamās uz Lūsiju. — Man rūp vienīgi jūsu tēva meita.

—   Nu, tad manis dēj esiet žēlsirdīga pret manu viru! Mana bērna dēj! Lūk, arī viņa tūdaļ saliks rociņas un lūgs, lai jūs esat žēlsirdīga! Jūs biedējat mūs vairāk neka šie pārējie!

Defarža kundze to uztvēra kā komplimentu un palūkojās uz savu vīru. Defaržs, kas visu laiku neveikli kodīja īkšķa nagu un vēroja sievu, savilka seju bargākā izteik smē.

—   Kā vīrs jums īsti rakstīja tai zīmītē? — Defarža kundze ar dzeldinošu smaidu apvaicājās. — Vai viņš tur minēja kaut ko par ietekmi?

—   Viņš raksta, ka manam tēvam tur esot zināma ietekme, — atbildēja Lūsija, steigšus izvilkdama zīmīti no ņiebura, kaut gan satrauktās acis vairāk lūkojās taujātājā nekā vēstulē.

—   Tad jau nu gan viņu atbrīvos! — noteica Defarža kundze. — Protams, protams, kā tad citādi!

—   Kā sieva un kā māte es lūgšus jūs lūdzu, — Lūsija dedzīgi iesaucās, — žēlojiet mani un neizmantojiet savu varu pret manu nevainīgo vīru, bet lietojiet to viņa labai Ai, mana māsa, jūs esat sieviete, padomājiet par mani! Kā sieva un kā māte!

Defarža kundze veltīja lūdzējai tikpat saltu skatienu kā iepriekš un, pievērsdamās savai draudzenei Atriebībai, teica:

—   Vai tās sievas un mātes, ko mēs esam redzējušas jau kopš tām dienām, kad bijām tādas kā šis bērns — nē, vēl krietni mazākas! — ir saņēmušas daudz žēlastības? Vai neesam pietiekami bieži redzējušas, kā viņu vīri un tēvi tiek šķirti no viņām un iemesti cietumos? Vai visu mūžu neesam redzējušas, kā mūsu māsas — sievietes un to bērni cieš trūkumu, aukstumu, badu, slāpes, slimības, postu, apspiestību un pilnīgu vienaldzību no citiem?

—   Mēs tikai to vien esam redzējušas, — atteica Atriebība.

—   Mēs esam cietušas to daudzus gadus, — Defarža kundze sacīja, atkal pievērsdama skatienu Lūsijai.

'— Spriediet pati! Vai jūs domājat, ka pēc tā visa mums kaut ko vairs nozīmē vienas sievas un mātes likstas?

Atkal satvērusi adīkli, viņa devās ārā. Atriebība sekoja viņai cieši pa pēdām. Pēdējais izgāja Defaržs un aizvēra durvis aiz sevis.

—   Dūšu, mijā Lūsij! — teica misters Lorijs, pieceldams viņu kājās. — Dūšu, dūšul Pagaidām mums visur ir gājis labi — krietni labāk, nekā pēdējā laikā gājis daudziem citiem nelaimīgajiem. Saņemieties un esiet pateicīga liktenim!

—  Es domāju, ka neesmu nepateicīga, bet šī briesmīgā sieviete gluži kā melna ēna aptumšo visas manas cerības!

—   Nu, kas par blēņām! — misters Lorijs viņu apsauca. — No kurienes šai drosmīgajā sirsniņā tāda bezcerība? Ko tu neteiksi, ēnu! Tai ēnai nav satvara, Lūsij!

Tomēr tā pati ēna — Defaržu ledainā izturēšanās — tikpat tumši melnoja arī pār viņu, sirds dzijumos viesdama nopietnas bailes.

IV NODAĻA

Klusuma bridis vētrā.

Ārsts Manets no savas prombūtnes atgriezās tikai ceturtās dienas rītā. Sī baismīgā laika notikumi cik iespējams tika slēpti no Lūsijas, un vienīgi pēc ilga laika, kad Francija bija palikusi tālumā, viņa uzzināja, ka satracinātās ļaužu masas nogalinājušas vairāk nekā tūkstoti abu dzimumu un dažāda vecuma neaizsargātu cietumnieku, ka šis neprāts turpinājies četras dienas un naktis, ka pat gaiss visapkārt bijis asiņu tvana piesātināts. Šobrīd viņa zināja tikai to, ka ļaudis uzbrukuši cietumiem, ka visi politiskie ieslodzītie bijuši briesmās un ka dažus no tiem pūlis izvilcis uz ielas un nogalinājis.

Misteram Lorijain ārsts pastāstīja, iepriekš nozvērinājis viņu klusēt (tas gan vecajam kungam īpaši nebija jāatgādina), ka pūlis iznesis viņu cauri visai šai asinspirtij līdz pat Laforsas cietumam. Tur viņš sastapis pašieccltu tribunālu, kura priekšā pa vienam vesti visi ieslodzītie un kurš ātri izlēmis, ko nonāvēt, ko atbrīvot un ko — atsevišķos gadījumos — sūtīt atpakaļ uz kameru. Kad pavadoņi nogādājuši viņu šī tribunāla priekšā, viņš nosaucis savu vārdu un amatu un darījis zināmu, ka astoņpadsmit gadus bijis slepeni ieslodzīts Bastīlijā bez apsūdzības un tiesas sprieduma; tad viens no lēmējiem piecēlies un apliecinājis, ka viņš tiešām ir tas, par ko uzdodas, un šis vīrs bijis Defaržs.

Pēc tam, iepazinies ar sarakstiem uz galda, viņš pārliecinājies, ka znots ir dzīvu palikušo cietumnieku vidu, un dedzīgi lūdzis tribunālu — kura vidū daži bijuši aizmiguši, citi nomodā, daži nošķiedušies slepkavošanas traipiem, citi tīri, daži skaidrā un citi ne —, lai tfe saudzē un atbrīvo viņa tuvinieku. Pēc pirmajiem vētrainajiem apsveikumiem, kas brāzušies pār viņu — smagu cietēju no gāztās iekārtas laikiem —, tie piekrituši atvest Sarlu Dārneju nelikumīgās tiesas priekšā un uzklausīt viņu. Jau izskatījies, ka arestēto atbrīvos tūdaļ uz vietas, kad pretimnākšanas vilnis pēkšņi neizskaidrojamā kārtā noplacis (ārstam neizprotamu iemeslu dēļ) un sekojusi īsa, slepena lēmēju apspriede. Tad vīrs, kas uzdevies par tribunāla priekšsēdi, paskaidrojis ārstam Manetam, ka cietumniekam jāpaliek ieslodzījumā, bet viņa dēļ tas tikšot nogādāts drošā vietā un nebūšot apdraudēts. Tūdaļ pat dota zīme — un arestants nogādāts atpakaļ cietuma dziļākajās telpās, bet ārsts tik dedzīgi iūdzis atļauju palikt turpat un pārliecināties, ka viņa znots ļaunprātības vai kļūmes dēļ nenonāk to nagos, kuru slepkavīgie brēcieni aiz vārtiem nereti apslāpēja tiesāšanas norisi, ka viņam šī atļauja piešķirta un viņš palicis šajā asins templī, līdz lielākās briesmas bijušas garām.

Ilgajās stundās starp īsajiem atpūtas brīžiem un ēdienreizēm ārsts bija redzējis daudz tādu ainu, kas palika neizstāstītas nevienam. Gaviles par atbrīvotajiem cietumniekiem viņu bija pārsteigušas ne mazāk kā zvēriskums pret tiem, kas tika sakapāti gabalos. Ārsts pastāstīja, ka redzējis kādu ieslodzīto, kurš izlaists brīvībā, taču uz ielas kāds no mežonīgā pūļa aiz pārskatīšanās iecirtis tam ar šķēpu. Ārstu lūguši doties pie nelaimīgā un pārsiet ievainojumu, un, kad Manets pa tiem pašiem vārtiem izgājis uz ielas, viņš ieraudzījis, ka cietušo savā aprūpē pārņēmis pulciņš žēlsirdīgo samariešu, kas tajā pašā laikā sēdējuši uz savu nokauto upuru līķiem. Šādas satricinošas galējības un pretrunas pavadījušas katru pūļa soli šo murgaino notikumu laikā; ar vislielāko gādību un saudzību tie palīdzējuši ārstam aprūpēt ievainoto — uzrīkojuši nestuves un uzmanīgi nogādājuši to drošībā — un tad tvēruši atkal savus ieročus un no jauna metušies tik baismīgā slaktiņā, ka ārsts aizsedzis acis rokām un kā nemaņā aizstreipuļojis atpakaļ.

Klausīdamies, kā draugs izkrata sirdi, un vērodams viņa — tagad jau sešdesmit divus gadus vecā drauga — seju, misters Lorijs sāka bažīties, vai šie baigie piedzīvojumi nepamodinās viņa agrāko nelaimi. Taču misters Lorijs nekad nebija redzējis savu draugu šādos apstākļos un nekad nebija pazinis to tādu kā pašlaik. Pirmoreiz mūžā ārsts bija pārliecinājies, ka viņa kādreizējās ciešanas tagad nozīmē spēku un varu. Pirmoreiz mūžā viņš bija apjautis, ka to skaudrajās ugunīs lēnām norūdījies tērauds, kas spēj atdarīt cietuma durvis viņa mīļotās meitas vīram un izlaist to brīvībā.

— Tas viss veda uz cēlu mērķi, rnans draugs, tas nebija tukšs posts un iznīcība vien. Tāpat kā mans mīļotais bērns spēja atdot dzīvei mani, es tagad spēšu atdot dzīvei to, kas viņai visdārgākais, un, zvēru pie debess, es to izdarīšu! — Tā runāja ārsts Manets. Un, redzēdams kvēli viņa acīs, apņēmīgo seju, nosvērto, ciešo skatienu un stingro stāju, Džārviss Lorijs nevarēja neticēt šim cilvēkam kūra dzīve viņa izpratnē bija uz daudziem gadiem apstājusies kā neuzvilkts pulkstenis un tad atkal sākusi darboties ar visu nelietderīgo gadu gaitā iekrāto snaudošo enerģiju.

Daudz, ļoti daudz šobrīd būtu ārsta spēkos, ja tos varētu veltīt citiem, lielākiem mērķiem. Darīdams savu ārsta darbu ar pārliecību, ka viņa amats pieder vienlīdz visai cilvēku ciltij — brīviem un nebrīviem, bagātiem un nabagiem, ļauniem un labiem —, viņš izmantoja savu personisko ietekmi tik saprātīgi, ka drīzumā kļuva par triju cietumu — tai skaitā Laforsas galveno ārstu. Tagad viņš varēja nomierināt Lūsiju ar ziņu, ka viņas vīrs vairs nav ieslodzīts viennīcā, bet mitinās kopā ar daudziem citiem cietumniekiem; viņš katru nedēļu tikās ar Sarlu un nesa meitai-mīlas pilnas vēstis, ko saņēma tieši no viņa lūpām; reizēm vīrs Lūsijai aizsūtīja pa vēstulei (kaut gan tās ārsts pats ar savu roku nedrīkstēja nodot), tomēr viņai nebija atļauts vīram atbildēt, jo varas pārstāvji dzīvoja nemitīgās aizdomās par iespējamām sazvērestībām cietumu sienās, un visnegantākās aizdomas vērsās pret emigrantiem, kam bija draugi ārzemēs vai arī pastāvīgi sakari ar citām zemēm.

Protams, šī jaunā dzīve ārstam bija rūpju un uztraukumu pilna, tomēr asredzīgais misters Lorijs juta, ka to vada agrāk neizbaudīts, spēcinošs lepnums. Sai lepnumā nebija nekā necienīga, tas bija dabisks un pelnīts, taču vērotājs no malas tajā redzēja interesantu savdabību. Ārsts zināja, ka līdz pat šim laikam pagātnes ieslodzījums gan meitas, gan drauga apziņā saistījies ar viņa nelaimi, postu un nevarību. Tagad, kad stāvoklis bija mainījies un ārsts apzinājās, ka senais pārbaudījums devis viņam spēku, kas ļauj tiem abiem cerēt uz Sarla pilnīgu drošību un atbrīvošanu, viņš jutās tik pacilāts, ka tagad ieņēma vadošā un stiprākā vietu starp viņiem, un misteram Lorijam ar Lūsiju atlika vienīgi kā vājākajiem paļauties un ticēt. Tagad viņi ar Lūsiju bija mainītās lomās, taču šo pārmaiņu caurstrāvoja visdziļākās pieķeršanās unpateicības jūtas: ārsta lepnumu izraisīja tieši tā apziņa, ka viņš spēj kaut kā pakalpot tai, kas tik daudz darījusi viņa labā. «Tas ir neparasti,» savā vērīgajā prātā atzīmēja misters Lorijs, «taču dabiski un saprotami, tāpēc paliec priekšgalā, mīļais draugs, un turi grožus savās rokās arī turpmāk — drošāku ceļa rādītāju mēs neatradīsim!»

Tomēr, par spīti ārsta neatslābstošajām pūlēm izpestīt Sarlu Dārneju no cietuma vai vismaz panākt, lai lēmēji izskatītu viņa lietu, tobrīd valdošais noskaņojums arvien straujāk un spēcīgāk vērsās pretī viņa vēlmēm. Sākās jaunais laikmets*, karali notiesāja uz nāvi un nocirta viņam galvu*; Brīvības, Vienlīdzības, Brālības vai Nāves republika pasludināja, ka cīnīsies pret naidīgo pasauli līdz uzvarai vai nāvei; virs Parīzes Dievmātes katedrāles dienu un nakti plandījās melns karogs; pēc aicinājuma celties pretī visas zemeslodes tirāniem cēlās trīssimt tūkstoši vīru no dažnedažādām Francijas malām, itin kā savvaļā būtu izsēti pūķa zobi, kas nesuši vienlīdz bagātu ražu gan kalnos, gan ielejās, gan klintīs, gan grantī, gan purvainās pļavās, gan zem dienvidu skaidrajām debesīm, gan zem ziemeļu drūmajiem mākoņiem, gan mežos, gan klajumos, gan vīna dārzos, gan olīvu birzīs, gan nopļautā pļavā, gan labības rugājos, gan plato upju auglīgajos krastos, gan piejūras smiltājos. Kāda personiska aizstāvība gan varēja stāties pretī Pirmā Brīvības gada apmātībai, kas cēlās no tumšām dzīlēm, nevis no augstākās apjautas, un kuras priekšā aizvērās visi Debesu logi!

Nebija vairs nedz pamiera brīžu, nedz žēluma, nedz atpūtas, nedz atelpas, nedz laika izjūtas. Kaut gan dienas un naktis mijās tieši tāpat kā sirmā senatnē pirms tūkstošiem . gadu, laika izjūta cilvēkiem bija zudusi. Zudusi tautas neprāta drudzī tāpat, kā tā pazūd atsevišķa slimnieka drudža murgos. Te piepeši nedabisko klusumu pilsētā pārtrauc bende, parādīdams ļaudīm nocirsto karaļa galvu, te — šķiet, jau nākamajā brīdī — viņa skaistās sievas

galvu, kura astoņos mokošos ieslodzījuma mēnešos postā un atraitnes izmisumā jau paspējusi nosirmot.*

Un tomēr dīvainais pretrunu likums, kas darbojas visos līdzīgos gadījumos, noteica to, ka laiks, auļodams tādā ātrumā, reizē šķita bezgalīgi garš. Revolucionāru tribunāls galvaspilsētā, četrdesmit vai piecdesmit tūkstoši revolucionāru komiteju visā zemē; likums par aizdomās turētajiem*, kas nevienam vairs neļāva justies drošam par savu brīvību vai dzīvību un kas jebkuru krietnu un nevainīgu cilvēku varēja nodot jebkura nekrietna un noziedzīga cilvēka varā; pārpilnie cietumi, kuru gūstekņi nekā sodāma nebija izdarījuši un netika pat uzklausīti, — tas viss kļuva par iedibinātu dzīves kārtību, kas šķita pastāvējusi jau kopš senseniem laikiem, kaut gan notikumi bija skaitāmi vēl tikai nedēļās un mēnešos. Un visam pāri pacēlās tas baismīgais stāvs, kas kļuva tik pierasts un pazīstams, it kā jau kopš pasaules rašanās dienām būtu atradies cilvēku acu priekšā — aszobainās sievas Giljotīnas stāvs.

Tas bija pats iecienītākais asprātību avots: vislabākās zāles pret galvassāpēm, visdrošākais līdzeklis pret priekšlaicīgu sirmumu, paņēmiens, kas nodrošina īpatnu sejaskrāsu, valsts mēroga žilete, kas skuj tīri un gludi; kurš noskūpsta Giljotinu, paskatās pa mazu lodziņu un iešķauda taisni maisā. Giljotina bija kļuvusi par cilvēces atdzimšanas simbolu. Tā pārspēja krustu. Tās atveidojumus sāka nēsāt uz krūtīm — aizmesto krustiņu vietā; tai klanījās un to pielūdza, bet krusts tika noniecināts un noliegts.

Tā nocirta tik daudz galvu, ka pievilga sarkanbrūna no asinīm, tāpat kā zeme, kuru tā nemitīgi piesārņoja saviem upuriem. To varēja sadalīt sastāvdaļās kā jauna velnēna izjaucamo rotaļlietu un atkal salikt kopā, līdzko radās vajadzība. Tā apklusināja daiļrunīgo, satrieca varenos, pazudināja skaistos un labestīgos. Divdesmit diviem sabiedrībā labi pazīstamiem draugiem* — divdesmit vienam dzīvam un vienam jau mirušam — tā bija noskaldījusi galvas vienā pašā rītā divdesmit divu minūšu laikā. Galvenais rīkotājs, kas pārvaldīja šo ierīci, bija iemantojis varenā vīra vārdu no Vecās derības,* taču ar tik varenu sabiedroto viņš bija gan stiprāks par savu vārdabrāli, gan arī aklāks par to un Dieva svētnīcā ielau zās katru dienu.

Visu šo baismo notikumu vidū un to nomācošajā gaisotne ārsts joprojām saglabāja vēsu pratu un ticību sa vam spēkam, apdomīgi, bet neatlaidīgi virzīdamies pretī savam mērķim un ne mirkli nešaubīdamies, ka beigu beigās izglābs Lūsijas vīru. Tomēr laika upe plūda tik spēcīga un dziļa un tik neapturami nesa laiku sev līdzi, ka ārstam šo nosvērtību un pārliecību vajadzēja saglabāt veselu gadu un trīs mēnešus, kamēr Saris joprojām atradās cietumā. Tā gada decembrī revolūcija bija tik ļoti pieņēmusies ļaundarībā un patvaļā,* ka naktī Francijas dienvidos upes pildījās slepus nokautu gūstekņu līķiem, bet dienā zem saltās decembra saules tika nošauti veseli pulki rindās nostādītu cietumnieku. Un tomēr ārsts vēl joprojām darbojās šo baismo notikumu vidū ar vēsu prātu un nekļūdīgu roku. Tobrīd nebija cilvēka, ko Pa rīzē pazītu labāk par viņu; tobrīd nebija cilvēka, kas atrastos dīvainākā stāvoklī. Neuzkrītošs un cilvēcīgi iejū tīgs, neaizstājams gan slimnīcā, gan cietumā, viņš lika lietā_ savu prasmi, nešķirodams uzbrucējus un upurus — cilvēks, kam nav līdzīgu starp līdzīgajiem. Viņš netraucēti darīja savu darbu, jo viņa izskats un visiem zināmā gūstība Bastīlijā radīja ārstam Manetam īpašu stāvokli pārējo vidū. Viņu neturēja aizdomās un par viņu netau jāja, it kā viņš patiesi būtu augšāmcēlies no kapa pirms astoņpadsmit gadiem vai nolaidies uz zemes kā gars, kam jāuzturas mirstīgo vidū.

V NODAĻA

Malkas zāģētājs.

Gads un trīs mēneši. Visu šo laiku Lūsija ne mirkli nejutās droša, vai nākamajā dienā Giljotina nepaņems arī viņas vīra galvu. Katru dienu pa bruģētajām ielām smagi un dobji ripoja soda rati ar nāvei nolemtajiem. Jaukas meitenes, krāšņas sievietes — brunetes, melnmatcs, sirmgalves, jaunekļi, vīri brieduma gados un vecīši, dižciltīgi un zemnieku kārtas — visi nesa sarkanu vīnu valdniecei Giljotīnai; ik dienas viņus izveda gaismā no , cietumu drūmās tumsības un veda projām pa ielu pie visvarenās valdnieces, lai remdētu tās slāpes. Brīvība, Vienlīdzība, Brālība vai Nāve — un pēdējo taču daudz vieglāk sasniegt, ak, varenā Giljotīnai Ja piepešā nelaime un neaprēķināmie laika grieži būtu

tā satricinājuši ārsta meitu, ka viņa spētu tikai bezpalīdzīgā izmisumā gaidīt galaiznākumu, viņas liktenis būtu tikpat bēdīgs kā daudzām citām. Taču kopš tā brīža, kad Lūsija Sentantuānas nama bēniņos bija piespiedusi snieg balto galvu pie savām jaunajām, dzīvības pilnajām krūtīm, viņa bija palikusi uzticīga savam pienākumam. Un šajā pārbaudījumu laikā viņa to veica vēl jo cītīgāk, kā mēdz darīt visas krietnās un uzticamās dvēseles.

Līdzko viņi bija apmetušies savā jaunajā mājoklī un Lūsijas tēvs stājies pie saviem ikdienas amata pienākumiem, viņa iekārtoja māju un savu nelielo saimniecību ar tādu pašu rūpību, it kā vīrs dzīvotu šeit pie viņas. Viss noritēja paredzētajā laikā un vietā. Viņa mācīja mazo Lūsiju tikpat kārtīgi un regulāri, it kā visa ģimene joprojām dzīvotu savā Anglijas namā. Reizēm viņa ar dažiem sīkumiem centās uzturēt sevī ticību, ka drīz viņi visi būs kopā — te sagatavojās vīra pēkšņai pārnākšanai, te nolika ērtākā vietā viņa krēslu un grāmatas —, un vakaros dedzīgi lūdza Dievu par vienu sevišķi dārgu ieslodzīto starp daudzajiem nelaimīgajiem, kas nokļuvuši nāves ēnā, taču citādi gandrīz neizrādīja, cik smaga nasta guļ viņai uz sirds.

Izskatā Lūsija daudz nebija mainījusies. Tumšās drānas, sēru tērpa līdzinieces, ko viņas ar meitu tagad valkāja, bija tikpat kārtīgas un labi pašūtas kā agrāko laimīgo dienu košās drēbes. Tiesa, viņa kļuva arvien bālāka un agrākā saspringtā sejas izteiksme vairs nebija nejauša, bet pastāvīga pavadone, tomēr, par spīti visam, viņa joprojām izskatījās piemīlīga un skaista. Reizumis vakaros, noskūpstīdama tēvu, viņa ļāva vaļu visu dienu krātajām bēdām un apgalvoja, ka viņš esot tās vienīgā un pēdējā cerība šajā pasaulē. Tēvs allaž noteikti atbildēja: — Man nezinot, viņam nekas nevar notikt, un es esmu pārliecināts, ka varēšu viņu izglābt.

šī jaunā dzīve bija ritējusi bez jebkādām pārmaiņām jau daudzas nedēļas, līdz kādu vakaru, pārnācis mājās, tēvs Lūsijai teica:

— Mana mīļā, cietuma augšstāvā ir lodziņš, pie kurn Šarlam dažreiz ap trijiem dienā iespējams piekļūt. Viņš domā, ka tādā reizē — kas atkarīga no daudziem neparedzamiem apstākļiem — viņš varētu ieraudzīt tevi, ja tu stāvētu uz ielas noteiktā vietā, ko es tev parādīšu. Tomēr tu pati viņu neredzēsi, mans nabaga bērns, un, ja ari redzētu, būtu bīstami izrādīt jebkādu pazīšanas zīmi.

—       Ai, parādi man šo vietu, tēv, un es iešu turp katru dienu!

Kopš tās dienas Lūsija jebkādos laika apstākļos divas stundas pavadīja noteiktajā vietā. Līdzko pulkstenis nosita divi, viņa nostājās tur un pulksten četros ar smagu sirdi devās projām. Kad laiks bija sauss un pietiekami silts, viņa gāja turp kopā ar meitiņu, citkārt devās uz šo vietu viena pati, taču neizlaida nevienu dienu.

Tas bija tumšs, netīrs stūris kādā šaurā un līkumotā ieliņā. Vienīgā ēka šeit tuvumā bija malkas zāģētāja būda, gar pārējo ielas daļu stiepās gara sēta. Kad Lū sija ieradās tur trešo reizi, malkas zāģētājs viņu ievē roja.

—   Labdien, pilsone!

—   Labdien, pilsoni!

Sādu uzrunas formu tagad pieprasīja īpašs dekrēts. Dedzīgāko patriotu vidū tā bija brīvprātīgi izplatījusies jau agrāk, bet tagad likums prasīja, lai to ievērotu ikviens.

—   Atkal atnācāt šurp, pilsone?

—   Kā redzat, pilsonil

Malkas zāģētājs, neliela auguma vīrs, pārlieku dāsns ar žestiem (agrāk viņš bija labojis ceļus), pameta ska tienu uz cietumu, pamāja uz to un, aizlicis sejai priekšā visus desmit pirkstus kā restes, glūnīgi caur tiem pasmējās.

—       Nu, bet nav jau mana darīšana, — viņš noteica un atkal stājās pie malkas zāģēšanas.

Nākamajā dienā viņš Lūsiju jau gaidīja un uzrunāja, kolīdz viņa parādījās.

—   Skat, kā? Atkal atnācāt šurp, pilsone?

—   Jā, pilsoni.

—       AI Un bērns ari! Sī ir tava māte, vai ne, mazā pilsonīt?

—       Vai lai saku — jā, māmiņ? — mazā Lūsija nočukstēja, piespiezdamās mātei tuvāk.

—  Jā, mīlulīt.

—   Jā, pilsoni.

—       A! Nu, bet tā nav mana darīšana. Mana darīšana ir strādāt savu darbu. Redziet, kas man par zāģi! Es to saucu par savu mazo giljotīnu. La-la-lā, la-la-lā! Un viņam galva nost!

Pie šiem vārdiem šķila nokrita zemē, un viņš iemeta to savā grozā.

— Es saucu sevi par malkas giljotinas Samsonu. Re, palūk, atkal! Lu-lu-lū, lu-lu-lū! Un viņai galva nost! Un nu kārta bērnam. Tram-tam-tam, tram-tam-tam! Un atkal galva nost! Nu ir visa ģimene pie vietas.

Lūsija nodrebēja, raudzīdamās, kā viņš iemet grozā vēl divas pagales, taču nekur aizbēgt nevarēja: stāvot nora dītajā vietā, nebija iespējams izvairīties no zāģētāja klātbūtnes. Turpmāk, lai nodrošinātu viņa labvēlību, Lūsija vienmēr uzrunāja vīru pirmā un bieži deva viņam dzeram naudu, ko viņš labprāt pieņēma.

Zāģētājs bija ziņkārīgs vīrs, un reizēm, kad Lūsija, pa visam viņu aizmirsusi, lūkojās augšup uz cietuma jumti: un restotajiem logiem, ar visu sirdi tiekdamās pēc vīra, viņa, atkal atguvusies, ieraudzīja, ka vīrietis pārtraucis zāģēt un, atspiedis ceļgalu pret zāģējamo solu, vērīgi ska tās uz viņu. «Nu, nav jau mana darīšana,» viņš tādās reizēs parasti noteica un knaši atsāka zāģēt.

Jebkādos laika apstākļos — gan ziemas salā un sniegā gan pavasara dzestrajos vējos, gan vasaras tveicē, gan rudens lietū, gan atkal ziemas salā un sniegā — Lūsij j šajā vietā ik dienu pavadīja divas stundas un katru dienu promiedama noskūpstīja cietuma mūri. Saris viņu redzēja (to Lūsija uzzināja no tēva) dažkārt reizi piecās sešās dienās, dažkārt divas vai trīs dienas no vietas, dažkārt neredzēja nedēļu vai pat divas. Taču pilnīgi pietika ar to, ka viņam palaikam šāda iespēja rodas, un, rēķinādamās ar to, Lūsija stāvēja noteiktajā vietā katru nedēļas dienu.

Šādi viņa sagaidīja jau minēto decembra mēnesi, kad viņas tēvs joprojām savaldīgi un nosvērti darbojās baismīgo notikumu vidū. Kādu dienu, kad mazliet sniga, viņa atkal ieradās parastajā vietā. Tai dienā pilsētā valdīja kaut kāda sakāpināta līksmība, ļaudis dzīroja un kaut ko svinēja. Nākdama šurp, Lūsija bija redzējusi, ka daudzas mājas grezno nelieli šķēpi, kam galā uzspraustas mazas, sarkanas cepurītes; ēkas bija rotātas arī ar trīskrāsu lentītēm un tradicionālajiem uzrakstiem — «Vienota un nedalāma republika. Brīvība, Vienlīdzība, Brālība vai Nāvei».

Zāģētāja nožēlojamā malkas tirgotava bija tik maza, ka šim sauklim lāgā nepietika visa būves garuma. Kāds tomēr bija pacenties viņam to uzšvīkāt, un pēdējais vārds «Nāve» bija iespiests ar acīm redzamām grūtībām. Uz jumta, kā krietnam pilsonim pienākas, viņš bija uzspraudis šķēpu ar cepuri galā, bet logā novietojis savu zāģi ar

klātpieliktu uzrakstu «Svētā Giljotiniņa», jo lielā, aszobainā sieva tolaik jau bija tikusi svēto kārtā. Tirgotava todien bija slēgta un zāģētāju nekur neredzēja, tāpēc Lūsija izjuta atvieglojumu, ka var pavadīt noteiktās stundas šeit viena.

289

Tomēr nekui tālu šis vīrs nebija, jo itin drīz viņa izdzirda tuvojamies kaut kādu kņadu un klaigas, kas viesa viņā nemieru un bailes. Brīdi vēlāk no cietuma puses gar mūra sienu parādījās ļaužu pūlis, un tā vidū Lūsija ieraudzīja malkas zāģētāju roku rokā ar Atriebību. Tur bija ne mazāk kā pieci simti cilvēku, un tie visi griezās trakulīgā dejā kā pieci tūkstoši dēmonu. Vienīgā mūzika bija viņu pašu dziedāšana. Viņi dejoja populāras revolūcijas dziesmas pavadījumā, tik neganti uzsvērdami takti, ka šie ritma akcenti izklausījās gluži pēc vienbalsīgas zobu grie šanas. Visi lēkāja lielā juceklī, kā pagadījās — vīrieši ar sievietēm, sievietes ar sievietēm, vīrieši ar vīriešiem. Pa gabalu tas viss atgādināja rupju sarkanu cepuru un rupju vilnas skrandu virpuli, bet drīz viņi piepildīja visu ielu un, apstājušies uz vietas, sāka dejot apkārt Lūsijai; šķita, ka visu pūli kā rēgs savā varā pārņēmusi kaut kāda mežonīga, neprātīga dejas histērija. Loks ap Lūsiju te atkāpās, te saslēdzās ciešāk, ļaudis sita cits citam pa rokām, ķērās cits citam pie galvas, griezās pa vienam kā vilciņi, sagrāba viens otru un griezās pāros, līdz daudzi sakrita zemē. Kamēr tie vēl gulēja garšļaukus, pārējie sadevās rokās un sāka griezties visi vienā lielā aplī, tad aplis izjuka un izveidojās jauni aplīši pa divi vai pa četri, kas riņķoja atkal, līdz visi reizē apstājās, tad vēlreiz atsākās griešanās, sišana, ķeršana, grābšana, raušana un virpuļošana pretējā virzienā. Pēkšņi visi atkal apstājās, brīdi ieturēja pauzi un tad ar jaunu, ritmisku kliedzienu, izveidojuši rindas visā ielas platumā, zemu nokārtām galvām un augstu paceltām rokām aurodami drāzās tālāk. So deju, šķiet, baigumā nepārspētu neviena kaujas aina. Tā bija uzsvērts pagrimuma apliecinājums — kaut kas sākotnēji tīkams un nevainīgs bija nonācis sātana varā, labdabīgs laika kavēklis pārvērsts par līdzekli asiņu uzkurināšanai, prāta aptumšošanai un jūtu nokaušanai. Ja šajā dejā jautās arī kaut kas no grācijas, tā tikai darīja visu vēl atbaidošāku, atklādama, līdz kādai kroplībai un ačgārnībai novests viss labais un skaistais. Maigās meitenes krūtis atsegtas pretī šai mežonībai, jauka, bērnišķa galviņa ierauta negantajā virpulī, trauslas kājiņas uz asi-

10 — 734

nīm un dubļiem nošķiestā bruģa — tādi bija šī ačgārni sagrieztā laika simboli.

Tā bija karmanjola*. Kad pūlis bija aiztraucies garām un Lūsija pārbiedēta un apmulsusi stāvēja malkas tirgotavas durvju priekšā, pūkainās sniegpārslas atkal krita tikpat rāmi kā iepriekš un klājās tikpat mīkstā un baltā kārtā, it kā nekas vispār nebūtu pārtraucis šo balto klusumu.

—   Ai, tēvsl — viņa iesaucās, kad bija atvilkusi plaukstu no brīdi aizsegtajām acīm, jo viņas priekšā patiesi stāvēja ārsts Manets. — Kāds baigs un mežonīgs skatsl

—   Es zinu, mīļā, es zinu. Daudz reižu esmu to redzējis. Nebīsties! Tev viņi nedarīs nekā Jauna.

—   Es nebīstos sevis dēj, tēv. Bet kad domāju par savu vīru un par šo cilvēku bezsirdību …

—   Drīz mēs panāksim, ka viņu bezsirdībai vairs nebūs varas pār Sarlu. Es atstāju viņu kāpjam pie augšstāva loga un atnācu tev to pateikt. Pašlaik neviens mūs neredz. Vari pamest gaisa skūpstu augšup uz jumta pusi.

—   Es to daru, tēv, un sūtu tam līdzi visu sirdi un dvēseli!

—  Vai tu viņu neredzi, mans nabaga mīļais bērns?

—   Nē, tēv, — atteica Lūsija, caur asarām raidīdama augšup gaisa skūpstu un ar ilgām lūkodamās zināmajā logā.

Mīksti soļi baltajā sniega. Defarža kundze. — Sveiciens jums, pilsone, — saka ārsts. — Sveiciens jums, pilsoni, — Defarža kundze garāmiedama atbild. Vairāk ne vārda. Nākamajā brīdī Defarža kundze ir nozudusi, kā ēna aizslīdējusi prom pa balto ceļu.

—   Dod man savu roku, mīļā! Aizej no šejienes mundrā un drošā solī — viņa dēļ! Tā, ļoti labi, — ārsts piebilda, kad viņi kopā bija nogriezušies aiz stūra. — Tās nav veltīgas pūles. Šarlu rīt sauks tiesas priekšā.

—  Ak Dievs, rīt!

—   Mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Es esmu visam labi sagatavojies, taču vēl vajadzīgi daži drošības pasākumi — tie nebija iespējami, kamēr viņš netika aicināts tribunāla priekšā. Viņš pats šo ziņu vēl nav saņēmis, taču es zinu, ka rīt viņu izsauks un vedīs uz Konsjeržēriju*, — man to paziņoja jau savlaicīgi. Vai tu nebaidies?

—   Es paļaujos uz tevi, — Lūsija tik tikko spēja atbildēt

2« i

—   Jā, dari tā un nešaubies! Tavas mokošās gaidas tūlīt būs galā, un pēc tiesas viņš beidzot atkal atgriezīsies pie tevis — es esmu gādājis par visu iespējamo aizstāvību un aizsardzību. Tagad man jātiekas ar Loriju.

Ārsts apstājās. Līdz viņiem atplūda smaga riteņu klaudzoņa pa bruģa akmeņiem. Abi zināja, ko tas nozīmē. Viens. Divi. Trīs. Trīs rati ar baismīgo kravu aizripoja projām pa piesnigušo ielu.

—  Man jātiekas ar Loriju, — ārsts atkārtoja, pagriezdams meitu uz otru pusi.

Vecais, nenogurdināmais kungs joprojām dzīvoja turpat, kur lika dzīvot viņa pienākums, un visu šo laiku strā dāja ar tādu pašu centību kā aizvien. Viņš ar savām rēķinu grāmatām dzīvoja nemitīgos konfiskācijas draudos, jo visu bankas īpašumu valsts dzīrās pasludināt par savējo. Kas vien vēl bija glābjams un atdodams īpašniekiem, to viņš saglāba un sataupīja. Telsona bankai nebija otra tāda cilvēka, kas spētu tik labi gādāt par tās mantu un mieru.

Sarkanīgi dzeltenās debesis un migla, kas kāpa augšup no Sēnas, vēstīja par tumsas tuvošanos. Kad tēvs ar meitu nonāca pie bankas, bija jau gandrīz satumsis. Monsenjora lepnā mītne bija viscaur sapostīta un pamesta. Virs pelnu un gruvešu kaudzes pagalmā rindojās vārdi: «Valsts īpašums. Vienota un nedalāma republika. Brīvība, Vienlīdzība, Brālība vai Nāve!».

Bet kas gan tur ieradies pie mistera Lorija un negrib doties pazīstams — kam pieder tas jātnieka apmetnis uz krēsla? Ar ko vecais vīrs nupat ir runājis, un kāpēc viņš tik pārsteigts un satraukts apskauj drauga mīļo meitu? Kam gan viņš atkārto Lūsijas satrauktos vārdus, pagriezis galvu uz dziļākās istabas pusi, no kuras pats tikko iznācis, kam viņš tik skaļi saka: «Saris aizvests uz Konsjeržēriju un rīt tiks saukts tiesas priekšā!»

VI NODAĻA

Triumfs.

Baisais tribunāls — pieci tiesneši, prokurors un zvērinātie — sanāca kopā katru dienu. Katru vakaru viņu saraksti kļuva garāki, un cietumu uzraugi dažādās ieslodzījuma vietās nolasīja tos apcietinātajiem. Ierastais uzraugu joks skanēja tā: «Ei, jūs tur, iekšā, nāciet ārā noklausīties vakara ziņas!»

— Saris Evremonds, saukts Dārnejs!

Beidzot vakara ziņas Laforsā sākās ar šādu uzvārdu.

Kad tika nosaukts kāds uzvārds, tā īpašnieks pagāja malā un nostājās tur, kur parasti stāvēja izsauktie — liktenīgajos sarakstos nokļuvušie cietumnieki. Saris Evremonds, saukts Dārnejs, to zināja pietiekami labi: viņš jau simtiem nelaimes biedru bija redzējis līdzīgā stāvoklī.

Cietuma uzraugs ar uzburbušo seju lasot lietoja acenes; pametis skatienu tām pāri, lai pārliecinātos, ka nosauktais nostājies, kur vajadzīgs, viņš turpināja lasīt sarakstu, ieturēdams tādu pašu īsu pauzi aiz katra vārda. Sarakstā bija divdesmit trīs vārdi, bet uz tiem atsaucās tikai divdesmit cilvēki, jo viens no izsauktajiem gūstekņiem bija cietumā miris un aizmirsts un pārējie divi jau tikuši giljotinēti agrāk un arī aizmirsti. Saraksts tika nolasīts telpā ar velvētajiem griestiem, kur Dārnejs pirmajā dienā bija redzējis neparastos ieslodzījuma līdzbiedrus. Tie visi kā viens bija nokauti masveidīgajā slepkavošanā; visi, ar ko viņš kopš tās dienas bija sadraudzējies un šķīries, bija gājuši bojā uz ešafota.

Sekoja sasteigti atvadu vārdi un vēlējumi, taču šķiršanās drīz bija galā. Tas viss šeit notika ik dienas, un Laforsas sabiedrībai vēl vajadzēja sagatavoties tāvakara ķīlu spēlei un nelielam koncertam. Ieslodzītie uz brīdi gan sadrūzmējās pie restēm un nobirdināja pa asarai, bet viņiem vēl vajadzēja aizpildīt divdesmit jaunos robus paredzamajās izpriecās, un pavisam maz laika bija atlicis līdz brīdim, kad viņi tiks ieslēgti kamerās un kopējās telpas un gaiteņi atdoti lielajiem sargsuņiem, kas tur uzturējās visu nakti. Ieslodzītie nepavisam nebija truli vai bezjūtīgi, taču pašreizējais laiks bija pārvērtis jebkuras jūtas. Kaut kas psiholoģiski radniecīgs, tiesa, ar būtisku atšķirību, bija vērojams arī tajos gadījumos, kad daži nelaimīgie, neizprotamas apmātības vadīti, paši rāvās uz giljotīnu un gāja bojā, un tā bija nevis bravūra, bet gan pakļaušanās satracinātā pūļa lipīgajai psihozei. Arī tad, kad pār zemi plosās bīstama sērga, cilvēkus dažkārt pārņem neizskaidrojama tieksme saslimt ar briesmīgo kaiti un nomirt no tās. Un ikviens no mums glabā sevī kādu līdzīgu dīvainību, un vajadzīgi tikai noteikti apstākļi, lai tā izlauztos uz āru.

Gājiens uz Konsjeržēriju nakts melnumā bija īss. toties pati nakts aukstajās kamerās, pa kurām lodāja pretīgi tārpi, vilkās ilgi un lēni. Nākamajā dienā tika izlemti piecpadsmit likteņi, iekams pienāca Sarla Dārneja kārta. Visus piecpadsmit notiesāja uz nāvi, un visas tiesas prāvas kopā aizņēma pusotru stundu.

— Saris Evremonds, saukts Dārnejs! — beidzot atskanēja vārdi.

Tiesnešiem, kas sēdēja uz sola, galvas rotāja platmales ar spalvām, bet pārējās publikas redzamākā galvassega bija rupjā sarkanā cepure ar trīskrāsaino kokardi. Raugoties uz zvērinātajiem un nemierpilno publiku, Sarlu pārņēma sajūta, ka viss sagriezies ar kājām gaisā un viltvārži tiesā godīgus cilvēkus Galveno toni šai telpā noteica paši zemākie, cietsirdīgākie un nekrietnākie ļaužu slāņi — bet zemiskuma, cietsirdības un nekrietnības pasaulē nekad nav trūcis, un šie ļaudis bez mitas skaļi komentēja notiekošo, aplaudēja, pauda nepatiku, izteica savus paredzējumus un strīdējās par iznākumu. Lielākā daļa vīriešu bija bruņojušies dažāda veida ieročiem; lielākā daļa sieviešu nēsāja pie jostas nazi vai dunci, dažas no tām, skatīdamās notiekošo, ēda un dzēra, daudzas adija. Adītāju vidū bija viena, kas turēja adīkli gan rokās, gan arī padusē. Viņa sēdēja pirmajā rindā blakām vīrietim, kuru Dārnejs atcerējās redzējis vienīgi todien, kad bija ieradies pie pilsētas vārtiem, tomēr viņš tūdaļ pazina tajā Defaržu. Dārnejs ievēroja, ka adītāja vairākkārt kaut ko iečukst viņam ausī, un nojauta, ka tā acīmredzot ir viņa sieva, taču visdīvaināk viņam likās, ka šie divi cilvēki ne reizes nepaskatījās uz viņu, kaut gan sēdēja viņam tuvāk par visiem citiem. Izskatījās, ka šis pāris ar stūrgalvīgu apņēmību kaut ko gaida, jo viņi lūkojās vienīgi uz zvērinātajiem un nekur citur. Nedaudz zemāk par tiesas priekšsēdi savā ierastajā, neuzkrītošajā apģērbā sēdēja ārsts Manets. Gūsteknis paspēja ievērot, ka misters Lorijs un ārsts ir vienīgie ar tribunālu nesaistītie cilvēki, kas te ieradušies ierastajos ikdienas apģērbos, nevis karmanjolas tipa rupjajā ietērpā.

Valsts prokurors nolasīja apsūdzību pret Sarlu Evremondu jeb Dārneju, piezīmēdams, ka viņš ir emigrants, kura dzīvība'pieder republikai saskaņā ar dekrētu, kas noliedz jebkādas emigrantu tiesības, to skaitā tiesības dzīvot. Tam apstāklim, ka šis dekrēts izdots pēc Dārneja ierašanās Francijā, netika piešķirta nekāda nozīme. Te, lūk, ir viņš, un te, lūk, ir dekrēts; apsūdzētais ir saņemts ciet Francijā, un ar to pietiek, lai apsūdzības uzturētājs pieprasītu viņa galvu.

— Galvu nost! — auroja publika. — Republikas ienaidnieks!

Priekšsēdis pakratīja zvaniņu, lai pieklusinātu pūļa klaigas, un vaicāja apcietinātajam, vai tā esot taisnība, ka viņš jau daudzus gadus dzīvojis Anglijā.

Jā, nenoliedzama taisnība.

Varbūt viņš tādā gadījumā nemaz neesot emigrants? Kā viņš pats gribētu sevi dēvēt?

Par emigrantu, domājams, ne, vismaz likuma un valdošo uzskatu ietvaros.

Kāpēc ne, priekšsēdis gribēja zināt.

Tāpēc, ka viņš brīvprātīgi atteicies no titula, kas viņam nav pieņemams, un no stāvokļa, kas viņam nav pieņemams, un aizbraucis no šīs zemes — un darījis to visu jau krietni pirms tam, kad tribunāls sācis lietot vārdu «emigrants» pašreizējā nozīmē, — aizbraucis, labāk gribēdams dzīvot ar paša nopelnītiem līdzekļiem Anglijā nekā uz nostrādinātās tautas rēķina Francijā.

Kādi viņam esot pierādījumi?

Dārnejs nosauca divu liecinieku vārdus: Teofīls Gabēls un Aleksandrs Manets.

Bet arestētais taču Anglijā apprecējies, atgādināja priekšsēdis.

Taisnība, bet ne ar anglieti.

Vai ar Francijas pilsoni?

Jā. Ar dzimušu Francijas pilsoni.

Viņas vārds un ģimenes piederība?

Lūsija Maneta, šeit sēdošā krietnā ārsta vienīgā meita.

Sī atbilde ļoti labvēlīgi iedarbojās uz klausītājiem. Zāli piešalca sajūsmināti suminājumi labi pazīstamajam, krietnajam ārstam. Sos ļaudis vadīja tik neaprēķināmi un pretrunīgi motīvi, ka pat asaras sāka ritēt pār vairākām naidā izķēmotām sejām, kas vēl pirms brīža bija zvērojušas pret ieslodzīto tādā naidā, it kā nevarētu vien sagaidīt izdevību izvilkt viņu uz ielas un nonāvēt.

Sī bīstamā ceļa pirmos soļus Saris Dārnejs bija spēris ciešā saziņā ar ārstu Manetu un vadījies pēc viņa norādījumiem.

Priekšsēdis gribēja zināt, kāpēc viņš atgriezies Francijā taisni tagad un nevis agrāk.

Agrāk viņš to neesot darījis vienkārši tāpēc, ka Francijā viņam nebijis nekādu iztikas līdzekļu, ja neņem vērā tos, no kuriem viņš atteicies, turpretī Anglijā viņa ienākumu avots bijis franču valodas un literatūras mācīšana. Atgriezies tieši šajā laikā viņš tomēr tāpēc, ka saņēmis vēstuli no kāda Francijas pilsoņa ar dedzīgu lūgumu pa līdzēt, jo šī cilvēka dzīvība nonākusi briesmās. Viņš al griezies tāpēc, lai glābtu šo pilsoni un apstiprinātu viņa liecības patiesīgumu, nerēķinādamies ar to, ka pats var iekļūt nelaimē. Vai šādu rīcību Republika varētu uzska tīt par noziedzīgu?

— Nē! — sajūsmināta ieaurojās publika, un priekšsēdis pakratīja zvaniņu, lai viņus apklusinātu. Tas tomēr nelīdzēja, jo jaudis turpināja kliegt: — Nē! — līdz beidzot aprima paši pēc sava prāta.

Priekšsēdis vēlējās uzzināt minētā pilsoņa vārdu. Ap sūdzētais paskaidroja, ka tas esot pirmais no viņa no sauktajiem lieciniekiem. Turklāt viņš nešaubīgi atsaucās uz šī pilsoņa vēstuli — pie pilsētas vārtiem tā viņam ai ņemta, taču pašlaik noteikti atradīšoties starp tiesas vīriem priekšā noliktajiem dokumentiem.

Ārsts bija parūpējies, lai tā patiesi tur būtu, un apgal vojis Šarlam, ka par to viņš varot būt drošs, un vēstule patiešām tika uzmeklēta un nolasīta visiem priekšā. Pilsonis Gabēls tika aicināts apstiprināt tās patiesīgumu, un to viņš tūdaļ arī darīja. Turklāt pilsonis Gabēls apbrīnojami taktiski un laipni atgādināja, ka savu steidzamo neskaitāmo pienākumu dēļ, kurus tribunāls spiests sev uzkraut daudzo Republikas ienaidnieku dēļ, viņš Abatijas cietumā ticis gandrīz tā kā aizmirsts — tikai pirms trirn dienām viņu atcerējušies, saukuši tribunāla priekšā un atbrīvojuši, pamatodami šo soli tādējādi, ka pret viņu izvirzītā apsūdzība zaudējusi spēku līdz ar to, ka Republikas rokās nonācis pilsonis Evremonds, saukts Dārnejs.

Pēc tam tika izjautāts ārsts Manets. Viņa labā slava ļaužu vidū un izsmeļošās atbildes darīja ievērojamu iespaidu, bet, kad viņš paskaidroja, ka apsūdzētais bijis viņa pirmais draugs pēc atbrīvošanās no garās gūstības, ka apsūdzētais palicis Anglijā, kur vienmēr bijis uzticams un neaizstājams atbalsts gan viņam, gan meitai viņu abu trimdas laikā, ka apsūdzētais nepavisam nebijis ieredzēts turienes valdošo aristokrātu vidū, vēl vairāk: viņš pat saukts tiesas priekšā, kas draudējusi viņam ar nāves spriedumu par to, ka viņš it kā esot Anglijas ienaidnieks un Savienoto Valstu sabiedrotais, — kad ārsts ar apbrīnojamu diplomātiju un dedzīgu pārliecību par saviem krietnajiem, taisnajiem vārdiem darīja zināmus visus šos apstākļus, tiesātāju un klausītāju starpā pretrunu vairs nebija. Beidzot, kad viņš nosauca mistera Lorija, šobrīd te klātesoša angļu kunga vārdu, kurš, tāpat kā ārsts, bijis liecinieks jau minētajā Anglijas tiesas prāvā un var pats par to izstāstīt, zvērinātie paziņoja, ka esot noklausījušies pietiekami daudz un esot gatavi balsot, ja vien priekšsēdis varētu dot viņiem šādu iespēju.

Pēc katras balss (jo balsošana notika skaļi un pa vienam) zāli pāršalca spēcīgi aplausi. Visas balsis bija par labu ieslodzītajam, un priekšsēdis pavēstīja, ka viņš esot brīvs.

Tad sākās viena no tām grūti aptveramām ainām, ar kādām pūlis palaikam vēlējās gandarīt savas kaprīzās iegribas vai varbūt savas cēlākās, apslāpētās tieksmes pēc žēlsirdības un labestības vai varbūt arī kādu iekšēju nepieciešamību kaut kā līdzsvarot samilzušo naida un cietsirdības veikumu. Neviens šodien vairs nepateiks, kuram no šiem motīviem jāpateicas par tik neparastām ainām, — nav izslēgts, ka visiem trim kopā, un to vidū, iespējams, stiprākais ir otrais. Tikko apcietinātais bija pasludināts par atbrīvotu, pūlis sāka šķiest sajūsmas asaras tikpat dāsni kā citkārt asinis un bijušajam gūsteknim vajadzēja paciest tik daudz kvēlu apskāvienu no abu dzimumu personām, kam vien izdevās tikt viņam klāt, ka pēc ilgāk veselību ārdošā ieslodzījuma viņam draudēja spēku apsīkums un nemaņa; tomēr Dārnejs ļoti labi saprata, ka šie paši ļaudis, ja vien tiem būtu gadījies nokļūt citādā straumē, mestos viņam virsū ar tādu pašu sparu, lai saraustītu viņu gabalos un izmētātu pa ielām.

No šiem gaviļu skāvieniem viņu glāba vienīgi nepieciešamība atbrīvot vietu nākamajam apsūdzētajam, un Dārnejs tika izvests no zāles. Nākamos piecus cietumniekus tiesāja kopā kā Republikas ienaidniekus, jo viņi neesot Republikai palīdzējuši ne ar vārdiem, ne darbiem. Tribunāls tik aši pacentās gandarīt sevi un tautu par nule zaudēto izdevību, ka Dārnejs vēl nebija paspējis aiziet no cietuma, kad šiem pieciem jau bija pasludināts nāves spriedums, kas izpildāms tuvāko divdesmit četru stundu laikā. Pirmais no viņiem paziņoja to Dārnejam ar cietumā pazīstamo nāves apzīmējumu — paceltu pirkstu, un visi pārējie korī piebilda: — Lai dzīvo Republika!

Tiesa, šiem pieciem vairs nebija publikas, kas varētu paildzināt prāvas norisi, jo, kad ārsts Manets kopā ar

Sarlu izgāja pa cietuma vārtiem, viņus sagaidīja milzīgs pūlis, kurā vīdēja, šķiet, visas tiesas zālē redzētās sejas — izņemot vienīgi tās divas, kuras Dārnejs veltīgi meklēja suminātāju vidū. Līdzko viņš bija iznācis uz ielas, pūlis atkal metās viņam virsū ar asarām, skāvieniem un kliedzieniem — visi reizē un katrs atsevišķi, līdz pat blakusplūstošās upes ūdeņi šķita trakojam ar tādu pašu neprātu kā tās krastā sanākušie cilvēki.

Viņi iesēdināja Sarlu Dārneju lielā krēslā, ko bija iznesuši vai nu no tiesas zāles, vai no kādas tuvējas istabas. Uz šī krēsla viņi bija uzmetuši sarkanu karogu un pie atzveltnes aizmugurē piestiprinājuši šķēpu ar sarkanu cepuri galā. Sajā triumfa sēdeklī, ko vīri pacēla sev uz pleciem, pūlis aiznesa viņu līdz mājām, un atturēt no tā nespēja pat ārsta lūgumi; visapkārt Sarlam viļņoja nevaldāma sarkanu cepuru jūra, kas ik pa brīdim savos vētrainajos dziļumos atsedza tik atbaidošas sejas, ka gaviļnieks ne vienreiz vien sāka domāt, ka viņa prāts aptumšojies un patiesībā viņš tiek nāvinieku ratos vests uz ģiljotinēšanu.

Neprātīgais, murgainais gājiens vēlās arvien tālāk; ļaudis apskāva ikvienu pretimnācēju un rādīja tam izglābto. Sārtinādami piesnigušās pilsētas ielas ar savu iecienīto revolūcijas krāsu, tāpat kā bija sārtinājuši zemi zem sniega ar citiem, tumšāk sarkaniem toņiem, gavilētfiji ienesa Dārneju viņa mājas pagalmā. Lūsijas tēvs bija aizsteidzies mājās pirmais, lai sagatavotu meitu, un, kad vīrs sveiks un vesels nostājās viņas priekšā, Lūsija nemaņā saļima viņa rokās.

Kamēr Saris turēja sievu cieši apskautu, aiz viņas daiļās galviņas slēpdams seju no aurojošā pūļa, lai kliedzēji neredzētu viņa asaras, daži no pavadītāju bara sāka dejot. Tūdaļ pat dejā iesaistījās viss pūlis, un drīz pagalms viscaur viļņoja karmanjolas taktī. Pēc tam viņi iecēla tukšajā krēslā kādu jaunu, no sava vidus izraudzītu sievieti, kam bija jātēlo Brīvības dieviete, un pamazām aizplūda no pagalma, piepildīdami tuvējās ielas, upes krastu un tiltu; visu šo laiku nerimās karmanjolas takts, un, ierauti tās virpulī, neprāta pārņemtie aizvēlās tālāk.

Paspiedis roku ārstam, kas lepns un starojošs uzvaras priekā stāvēja līdzās, paspiedis roku misteram Lorijam, kurš aizelsies iesteidzās pagalmā, ar pūlēm izlauzis ceļu cauri karmanjolas straumei, noskūpstījis mazo Lūsiju, ko mis Prosa pacēla augšup, lai tā varētu apskaut tēvu, un apkampis nenogurdināmo un mūžam uzticamo Prosu, Saris pacēla savu mīļoto sievu uz rokām un uznesa augšā viņu kopīgajās istabās.

—   Lūsij! Mīļā mana! Es esmu glābts.

—   Ai, visumīļotais Sari, Jauj man pateikties Dievam, ļauj nomesties ceļos tāpat kā tad, kad es viņu lūdzu par tevi!

Abi bijībā nolieca galvas un noslīga uz grīdas lūgšanā. Kad Saris atkal turēja Lūsiju savās skaujās, viņš teica:

—   Un tagad iesim pateikties tēvam, mana dārgā! Neviens cilvēks visā Francijā nebūtu spējis manā labā izdarīt to, ko izdarīja viņš

Lūsija piespieda galvu tēvam pie krūtīm tikpat cieši, kā pirms daudziem gadiem bija piespiedusi viņa cietēja galvu pie savējām. Ārsts jutās bezgala laimīgs par to, ka spējis viņai atdarīt; viņš jutās gandarīts par savām ciešanām un lepns par savu spēku.

—   Tev jāsaņemas, mīlulīt, — viņš uzmundrinoši teica. — Nedrebi vairs tik ļoti! Es esmu izglābis Sarlu.

VII NODAĻA

Klauvējiens pie durvīm.

«Es esmu izglābis Sarlu.» Nē, tas nebija kārtējais sapnis, kurā vīrs atkal pārnācis mājās; viņš patiešām bija šeit. Un tomēr Lūsija nerimās drebēt un nespēja nokratīt neskaidras, bet mokošas bailes.

Pat gaiss visapkārt šķita tik smags un tumšs, cilvēki tik neapvaldīti un atriebīgi, nevainīgi ļaudis tik bieži lemti nāvei neskaidru aizdomu vai nekrietnas ļaunprātības dēļ — turklāt labi zināms, ka daudzi tikpat sirdsskaidri cilvēki kā viņas vīrs un tikpat "dārgi citām kā Saris viņai tiek lemti tam liktenim, no kā Sarlam laimējies izbēgt, — tā visa dēļ Lūsija nespēja justies tik laimīga un atvieglota, kādai viņai varbūt pienācās justies. Ziemas pievakares ēnas stiepās arvien garākas, taču pat tagad pa ielām vēl nerimās ripot baismīgie nāves rati. Lūsijas domas steidzās tiem nopakaļ, un viņu pārņēma sajūta, ka arī Saris ir nelaimīgo vidū; atguvusies viņa cieši piekļāvās vīram, taču drebēja arvien vairāk.

Tēvs centās Lūsiju uzmundrināt un izturējās pret šo sievišķīgo vājumu ar aizkustinošu, līdzcietīgu pārākumu.

Nebija vairs ne Sentantuānas bēniņu, ne kurpnieka sola, ne simt piektās kameras Ziemeļu tornī, ak nēl Viņš bija paveicis to, ko uzņēmies, izpildījis savu solījumu, izglābis Sarlu. Tagad lai visi balstās un paļaujas uz viņu!

Saimniekošana viņu mājās bija ļoti pieticīga — ne vien tāpēc, ka tā bija drošāk, jo neradās iemesls ne aizdomām, ne skaudībai, bet arī tāpēc, ka viņiem nebija daudz naudas, turklāt Šarlam bija nācies pamatīgi samaksāt par visa ieslodzījuma laika nožēlojamo ēdienu, par apsargāšanu un par ēdamo citiem, trūcīgākiem cietumniekiem. Daļēji šī iemesla dēļ, daļēji baidīdamies, ka mājās var iekļūt spiegs, viņi neturēja nevienu kalpotāju; reizēm viņiem kaut ko piepalīdzēja pilsonis un pilsone, kas iejā, pagalmā, veica vārtsargu pienākumus, bet Džerijs, ko misters Lorijs gandrīz pilnīgi bija nodevis viņu rīcībā, veica ikdienas izpalīga pienākumus un katru nakti pārgulēja viņu dzīvoklī.

Vienotās un nedalāmās republikas, Brīvības, Vienlīdzības, Brālības vai Nāves republikas kārtība prasīja, lai uz katra nama durvīm vai durvju stenderes salasāmi būtu uzrakstīts katra iemītnieka vārds, turklāt pietiekami lieliem burtiem un parocīgā augstumā no zemes. Tāpēc mistera Džerija Krančera vārds paklausīgi rotāja ārdurvju stenderi, un, kad sabiezēja vakara ēnas, pie durvīm nostājās pats vārda īpašnieks, nomainīdams krāsotāju, ko ārsts Manets bija nolīdzis, lai papildinātu sarakstu ar vēl vienu vārdu — Saris Evremonds, saukts Dārnejs.

Visaptverošās bailes un neuzticība, kas smagi gūlās pār šo zemi un laiku, bija mainījušas visas ierastās, nekaitīgās ģimeņu ieražas. Ārsta nelielajā saimniecībā, tāpat kā daudzās citās, nepieciešamās lietas tika iegādātas katru vakaru nelielos daudzumos un dažādos nelielos veikaliņos. Ikviens vēlējās pēc iespējas mazāk piesaistīt sev uzmanību, lai nedotu iemeslu valodām un skaudībai.

Pirms dažiem mēnešiem mis Prosa un misters Džerijs Krančers bija pārņēmuši iepirkšanos savā ziņā — viņa nesa naudas maku, viņš — grozu ar iepirkumiem. Katru pēcpusdienu ap to laiku, kad ielās iedegās laternas, viņi devās veikt šo pienākumu un atnesa mājās visu nepieciešamo. Lai gan mis Prosa, tik ilgi dzīvodama ciešā saistībā ar franču ģimeni, būtu varējusi apgūt franču valodu tikpat labi kā savējo, ja vien vēlētos, viņa šādu vēlēšanos joprojām nejuta un tādējādi no šīm «blēņām» (kā viņai labpatikās dēvēt franču valodu) neprata ne vārda vairāk kā misters Krančers. Tāpēc viņas iepirkšanās noritēja šādi: bez jebkāda ievada viņa tirgotājam nometa priekšā uz letes vienu apaļu lietvārdu, un, ja gadījās, ka nosauktais vārds nav īstais, viņa skatījās apkārt, kamēr ieraudzīja vajadzīgo mantu, saņēma to ciet un nelaida vaļā, līdz abām pusēm izdevās vienoties par pirkšanu un pārdošanu. Vienošanās allaž prasīja zināmu laiku, jo savu pārliecību par godīgu cenu viņa vienmēr demonstrēja, paceldama gaisā par vienu pirkstu mazāk nekā tirgotājs, vienalga, kādu summu prasītu viņš.

—   Nu, mister Krančer, — teica mis Prosa, kuras acis no laimes šodien bija saraudātas gluži sarkanas, — ja esat gatavs iet, arī es esmu gatava.

Džerijs piesmakušā balsī atteica, ka esot mis Prosas rīcībā. Rūsa no viņa pirkstiem jau sen bija nodilusi, taču dzelkšņaino galvu nekādi apstākļi nespēja padarīt gludāku.

—   Mums sakrājies ļoti daudz vajadzību, — teica mis Prosa, — un iepirkšanās paņems krietnu laiciņu. Un piedevām visam pārējam mums vēl vajadzīgs vīns. Tad nu atkal būs jāredz, kā tie sarkancepuraiņi plītē, un jāklausās viņu varenie tosti, vienalga, kur mēs to pirktu.

—   Es domāju, kundze, ka jums gan bys pilnīgi vienalga, vai viņi sauc tostus uz nešķīstā veselību vai uz jūsējo, — atcirta Džerijs.

—   Kāda nešķistā? — noprasīja mis Prosa.

Misters Krančers mazliet sastomījās un tad paskaidroja, ka ar to esot domājis velnu.

—   Ha! — atmeta mis Prosa. — Tāpat skaidrs, kas šie visi par autniem. Kam tad vēl citam šie var saukt savus tostus kā tikai nakts slepkavošanām un nelietībām!

—   Cst, mīļā! Lūdzama, esi prātīga! — iesaucās Lūsija.

—   Būšu jau, būšu, — atmeta mis Prosa, — bet, starp mums runājot, es gan ļoti ceru, ka mani uz ielas nemetīsies apkampt kāds tips, kas smird pēc smēķiem un sīpoliem! Nu labi, dūdiņ, sēdi turpat pie kamīna un nesper ne soli prom, līdz es nebūšu atpakaļ! Gādā par savu dārgo vīru, ko esi atdabūjusi, un nerauj savu jauko galviņu projām no viņa pleca kā pašlaik! Vai drīkstu jums kaut ko pirms promiešanas vēl pajautāt, dakter Manet?

—   Domāju, ka varat atļauties šādu patvaļību, — smaidīdams atbildēja ārsts.

—   Dieva dēj, nerunājiet par patvaļībām, tās mēs tāpat jau esam izbaudījuši vairāk, nekā vajag! — mis Prosa protestēja.

—   Klusāk, mīļā! Jau atkal! — pārmetoši iebilda Lūsija.

—   Labi, labi, mīļumiņ, — mis Prosa izteiksmīgi pamāja ar galvu. — Es tikai gribēju teikt, ka esmu viņa majestātes karaļa Džordža Trešā pavalstniece, — te mis Prosa iztaisīja reveransu, — un tāpēc mana devīze ir: «Nost, suga nicinātā, kas tumšus darbus strādā, mums viena doma prātā, Dievs, sargi karali!»

Misters Krančers pavalstnieka uzticības uzplūdā rūcoši atkārtoja mis Prosas vārdus gluži kā baznīcā.

—   Priecājos, ka jūs tomēr esat kārtīgs anglis, likai nevajadzēja tik neganti apsaldēt balsi, — atzinīgi noteica mis Prosa. — Bet es jums gribēju kaut ko vaicāt, dakter. Vai ir kādas izredzes mums visiem tikt projām no šīs nelabās vietas? — Tas bija īsti lādzīgās mis Prosas dabā — izvilkt dienas gaismā jautājumu, kas jau sen mokoši nodarbināja visu domas, turklāt izdarīt to garāmejot un it kā starp citu.

—   Izskatās, ka pagaidām diemžēl ne. Sarlam tas šobrīd būtu bīstami.

—   Areče nul — mis Prosa nebēdīgi izmeta, pacenzda mās apspiest nopūtu. — Nu, tad atliek tikai paciesties un gaidīt, ko gan citu! Jātur galva augstu un jākuļas uz priekšu, kā var, tā allaž teica mans brālis Solomons. Nu, mister Krančer!… Un nekusties ne no vietas, dūdiņ!

Viņi izgāja, atstādami Lūsiju, viņas vīru, tēvu un meitiņu sēžam pie iekurtā kamīna. Drīz no bankas vajadzēja šurp atnākt misteram Lorijam. Mis Prosa bija aizdedzinājusi lampu, bet novietojusi to attālāk istabas kaktā, tin ģimene varēja netraucēti baudīt kamīna atturīgo gaismu. Mazā Lūsija sēdēja blakus vectēvam, ar abām rokām ieķērusies viņam elkonī, un viņš pusbalsī sāka stāstīt viņai pasaku par kādu lielu un varenu feju, kas atdarījusi cietuma sienu un izlaidusi ārā gūstekni, kurš reiz izdarījis viņai pakalpojumu. Valdīja rāma, mierīga noskaņa, un Lūsija sajuta sen nepazītu atvieglojumu.

—   Kas tur ir? — viņa, piepeši satrūkusies, iesaucās.

—   Mana mīļāl — pārtraucis stāstīt pasaku, teica tēvs un uzlika plaukstu uz viņas rokas. — Saņemies taču! Ko tu vienmēr esi tāda kā uzvilkta? Trūksties no katra sīkuma — pat pilnīgi ne no kā! Vai tad tu neesi sava tēva meita?

—       Man izklausījās, tēv, ka es kāpnēs dzirdu svešus so]us, — drebošā balsī nobālušu seju aizbildinājās Lūsija.

—   Kāpnēs ir pilnīgs klusums, mīļā.

Bet, tikko viņš paspēja to pateikt, pie durvīm atskanēja skaļš klauvējiens.

—       Ai, tēv, tēvi Kas tur varētu būt? Paslēp Sarlu! Glāb viņul

—       Mīļais bērns, — ārsts atteica, pieceldamies un uzlikdams roku viņai uz pleca, — es jau esmu viņu izglābis. Nepadodies tādam vājumam, mīļā! Ļauj man iet un atvērt durvis!

Paņēmis rokā lampu, viņš izgāja cauri abām priekšējām istabām un atvēra durvis. Istabu piedimdināja dobji soļi, un ienāca četri rupja izskata vīri sarkanās cepurēs, bruņojušies zobeniem un pistolēm.

—       Mums vajadzīgs pilsonis Evremonds, saukts Dārnejs, — viens no viņiem teica.

—   Kas viņu meklē? — vaicāja Dārnejs.

—        Es viņu meklēju. Mēs viņu meklējam. Es jūs pazīstu, Evremond, es jūs šodien redzēju tribunāla priekšā. Jūs atkal esat Republikas cietumnieks.

Visi četri sagāja viņam apkārt; Saris stāvēja, piespiedis sev klāt sievu un bērnu.

—        Pasakiet, kāpēc un par ko es atkal esmu cietumnieks!

—       Tagad jums tūlīt jānāk atpakaļ uz Konsjeržēriju, un pārējo uzzināsiet rīt. Rīt jūs atkal sauks tribunāla priekšā.

Ārsts Manets, kas pēc atnācēju ierašanās bija palicis stāvam ar lampu rokā gluži kā pārakmeņojies — kā akmens statuja gaismekļa turēšanai —, pēc šiem vārdiem nolika lampu, piesteidzās runātājam klāt un, satvēris to aiz sarkanā, vaļīgā krekla priekšas, teica:

—       Jūs sacījāt, ka pazīstot viņu. Vai mani arī jūs pazīstat?

—   Mēs visi jūs pazīstam, pilsoni dakter.

—       Mēs visi jūs pazīstam, pilsoni dakter, — atkārtoja pārējie trīs.

Ārsts neizpratnē pārlaida skatienu viņiem visiem pēc kārtas un pēc brīža klusākā balsī vaicāja:

—       Tad varbūt jūs atbildēsiet uz viņa jautājumu man? Ko tas nozīmē?

—       Pilsoni dakter, — pirmais vīrs negribīgi teica, — pret viņu iesniegta apsūdzība no Sentantuānas. Sis pilsonis ir no Scntantuānas, — un viņš norādīja uz otro no atnācējiem.

—   Jā, viņu apsūdz Sentantuāna.

—   Par ko? — jautāja ārsts.

—   Pilsoni dakter, — pirmais tikpat negribīgā balsī atbildēja, — vairāk neko nejautājiet. Ja Republika prasa no jums upurus, tad es nešaubos, ka jūs būsiet īsts patriots un nesīsiet tos ar prieku. Tauta ir svarīgāka par visu. Evremond, pasteidzieties!

—   Vēl vienu vārdu, — lūdza ārsts. — Vai es drīkstu zināt, kurš iesniedzis šo apsūdzību?

—   Tas ir pret likumu, — atbildēja pirmais, — bet jūs varat pavaicāt tepat šim cilvēkam no Sentantuānas.

Ārsts paskatījās uz minēto vīru, kas neveikli pamīņājās no vienas kājas uz otru, paberzēja bārdaino zodu un beidzot teica:

—   Nu, ko tur! Pret likumu jau tas ir gan. Bet viņu apsūdz — turklāt ļoti nopietni — pilsonis un pilsone Delarži. Un vēl trešais cilvēks.

—   Kāds trešais?

—   Un to jautājat jūs, pilsoni dakter?

—   Jā!

—   Nu tad rīt jūs to uzzināsiet, — atbildēja vīrs no Sentantuānas ar dīvainu izteiksmi sejā. — Un tagad es vairs neteikšu ne vārdal

VIII NODAĻA

Kāršu spēle.

Pacilāta un neko nenojauzdama par mājiniekiem atkal uzbrukušo nelaimi, mis Prosa izstaigāja šaurās ieliņas un pa Jauno tiltu pārgāja upei, prātodama, kādi neatliekami iepirkumi vēl būtu izdarāmi. Misters Krančers ar grozu rokā gāja viņai blakām. Abi kopā viņi ieskatījās gandrīz visos veikaliņos katrā ielas pusē, vērīgi raudzījās, lai nesaskrietos ne ar kādiem aizdomīgiem pūlīšiem, un. izvēlējās tādu ceļu, kas jautu izvairīties no satrauktās pārrunās iekarsušām cilvēku grupām. Vakars bija drēgns, un miglas apņemtā upe, ko saskatīt traucēja spožās ugunis un saklausīt nejāva pilsētas skarbie trokšņi, vietumis atsedza skatienam krastmalā izvietotās baržas, kurās strādāja kalēji, gatavodami ieročus Republikas armijai.

Vail tam, kurš sadomā jokot ar tādu armiju vai arī saņem tajā nepelnītu paaugstinājumu! Tāds ilgi vairs bārdu nenēsās, jo Valsts žilete skuj tīri un gludi.

Nopirkusi šo to no pārtikas un vēl eļļu lampai, mis Prosa atcerējās, ka jāsagādā arī vīns. Iemetusi acis vairākos dzērienu veikalos, viņa apstājās pie izkārtnes «Krietnais senatnes republikānis Bruts», kas atradās netālu no Nacionālās pils, kādreizējās (divkārt kādreizējās!) Tilerī pils, jo šī tirgotava viņai likās pievilcīgāka par citām. Tā šķita klusāka par iepriekš redzētajām vīna pārdotavām, un, kaut arī tajā netrūka sarkano patriotu cepuru, kopiespaids tomēr nebija tik sarkans kā citur. Apspriedusies ar misteru Krančeru un noskaidrojusi, ka arī viņš domā tāpat, mis Prosa devās iekšā «Krietnajā republikānī», sava uzticamā kavaliera pavadīta.

Nepievērsdami lielu uzmanību blāvajam apgaismojumam, ļaudīm, kas, pīpes zobos turēdami, sita nobružātas kārtis vai nodzeltējušus domino kauliņus, kādam līdz jostasvietai kailam, sodrējiem notrieptam strādniekam, kurš balsī lasīja žurnālu, un pārējiem, kuri klausījās, ieročiem, kas aizsprausti īpašniekiem aiz jostām vai nolikti turpat blakām, diviem vai trim apmeklētājiem, kas, noslīguši pār galdu, gulēja aizmiguši un savos melnajos, pinkainajos svārkos ar augsti saceltiem pleciem, kādus tolaik mēdza valkāt, izskatījās gluži kā snaudoši lāči vai suņi, — abi cittautieši piegāja pie letes un parādīja, kas viņiem vajadzīgs.

Kamēr pārdevējs lēja prasīto vīnu traukā, telpas kaktā piecēlās kāds vīrietis un, atsveicinājies no biedra, pagriezās uz durvju pusi. Iedams uz izeju, viņš vaigu vaigā sastapās ar mis Prosu. Tajā pašā acumirklī mis Prosa iekliedzās un sasita rokas.

Visi apmeklētāji tūdaļ pielēca kājās. Strīdi un kautiņi publiskās vietās nevienu vairs nepārsteidza. Visi raudzījās apkārt, gaidīdami kādu krītam zemē, taču redzēja vienīgi vīrieti un sievieti, kas stāvēja, pārsteigti raudzīdamies viens otrā; vīrietis pēc izskata šķita drīzāk francūzis, bet sieviete izskatījās pēc anglietes.

Kādas jūtas un domas pēc šīs vilšanās pauda «Krietnā senatnes republikāņa Bruta» piekritēji, tas mis Prosai un viņas miesassargam paliktu tikpat nesaprotams kā sprediķis senebreju vai babiloniešu valodā — pat tad, ja viņi būtu klausījušies abām ausīm; labākajā gadījumā viņi varētu pateikt, ka dzirdējuši kaut ko ļoti sulīgu un skaju. Taču abu pārsteigums bija tik liels, ka neviens no viņiem apkārtējos ne redzēja, ne dzirdēja. Turklāt jāpiebilst, ka ne tikai mis Prosa izbrīnā un satraukumā izskatījās gluži kā valodu zaudējusi, bet arī misters Krančers stāvēja kā apstulbis, liekas gan — citu, tikai viņam pašam zināmu iemeslu dēļ.

—   Kas noticis? — noprasīja vīrietis, kura dēļ mis Prosai bija izlauzies negaidītais kliedziens; jautājums izskanēja neuzticīgi, strupi un paklusi, turklāt ang)u valodā.

—   Ai, Solomon, mīļais Solomon! — iesaucās mis Prosa, atkal sasizdama plaukstas. — Tik ilgus gadus neesmu tevi ne redzējusi, ne dzirdējusi un pēkšņi atrodu tevi šeit!

—   Nesauc mani par Solomonu! Vai gribi mani kapā iedzīt? — svešais izbiedēts attrauca, pamezdams apkārt zaglīgu skatienu.

—   Brāli, mans brāli! — mis Prosa izplūda asarās.

—   Vai es kādreiz esmu bijusi pret tevi tik ļauna, ka tu man uzdod šādu jautājumu?

—   Nu, tad pievaldi savu neciešamo mēli, — atcirta Solomons, — un, ja gribi ar mani runāt, tad ejam ārāl Samaksā par savu vīnu un nāc! Un kas tas tāds par vīru?

Mis Prosa, nelaimīgi purinādama galvu un mīlošām acīm raudzīdamās uz savu varen sirsnīgo brāli, caur asarām izgrūda: — Misters Krančers.

—   Lai viņš arī nāk ārā! — izmeta Solomons. — Kas tad ir, vai viņš mani par spoku tur, vai?

Spriežot pēc mistera Krančera izskata, teiktais nebija tālu no patiesības. Tomēr viņš nesacīja ne vārda, un mis Prosa, caur asarām tik tikko sameklējusi iepirkumu tīkliņā naudu, samaksāja par vīnu. Tikmēr Solomons pagriezās pret «Krietnā senatnes republikāņa Bruta» sekotājiem un paskaidroja dažus vārdus franču valodā; tie pēc tam atgriezās vietās un turpināja iesākto nodarbošanos.

—   Tā! — noteica Solomons, apstādamies tumšajā ielas stūrī. — Ko tu gribi?

—   Cik ļauni dzirdēt šādus vārdus no brāļa, kuram es nekad neesmu atrāvusi savu mīlestību! — iesaucās mis Prosa. — Vai tiešām esmu pelnījusi šādu sveicienu un šādu izturēšanos!

—   Kaut velns tevi rāvis! — norūca Solomons un aši uzmeta mis Prosai uz lūpām kaut ko līdzīgu skūpstam.

—  Vai nu būsi beidzot apmierināta?

Mis Prosa tikai pakratīja galvu un klusi ļāva vaļu asarām.

—   Ja tu gaidi, ka jutīšos pārsteigts, tad tas ir velti, — brālis Solomons teica. — Pārsteigts es neesmu, jo zināju, ka tu esi šeit; es zinu gandrīz visus, kas te ierodas. Un, ja tu patiešām negribi grūst mani dzīvības briesmās — es gan neesmu par to pārliecināts —, tad taisies pēc iespējas ātrāk prom un liec mani mierā, kā es lieku mierā tevi. Es esmu aizņemts cilvēks. Daru valstisku darbu.

—   Mans brālis Solomons, īstens anglis, cilvēks, ar kuru tēvzemē tikai retais varēja mēroties spējās un gudrībā, dara valstisku darbu svešzemnieku labā! — ievaimanājās mis Prosa. — Tad jau labprātāk es redzētu savu mīļo puisīti guļam…

—   Es tak teicu! — brālis ar niknu saucienu viņu pārtrauca. — Es jau uzreiz to zināju! Tu gribi iedzīt mani kapā! Mani notiesās uz miesīgās māsas aizdomu pamata. Un taisni tad, kad man dzīvē sāk veikties!

—   Augstā, žēlīgā debess! — iekliedzās mis Prosa. —Es drīzāk būtu ar mieru nekad mūžā tevi vairs neredzēt, mīļo Solomon, kaut arī vienmēr esmu tevi uzticīgi mīlējusi un mīlēšu! Atvēli man kaut vienu sirsnīgu vārdu, saki, ka mūsu starpā nav nekāda naida vai svešuma, un es ilgāk tevi vairs nekavēšu!

Labā mis Prosa! It kā svešums abu starpā būtu ienācis viņas vainas dēj! It kā misters Lorijs jau pirms daudziem gadiem klusajā Soho ielas namā nebūtu redzējis, kā šis dārgais brālis notērē viņas naudu un pazūd!

Viņš tomēr mēģināja sacīt «kādu sirsnīgu vārdu», turklāt darīja to ar tik žēlīgu piekāpību un tēvišķu aizbildniecību, it kā savu cilvēcisko vērtību un stāvokļa ziņā abi būtu mainītās lomās (kā līdzīgos gadījumos allaž mēdz būt), bet te piepeši viņam pie pleca pieskārās misters Krančers un piesmakušā balsī pārtrauca viņus ar gluži negaidītu jautājumu.

—   Paklau! Vai varu ko uzprasīt? Kā tad jūs īsteni sauc — Džons Solomons vai Solomons Džons?

Valstiskais darbonis strauji pagriezās pret viņu, un apmulsusi seja pauda bažas un neuzticību. Misters Krančers visu laiku nebija teicis ne vārda.

—   Jā, jā! — viņš neatlaidās. — Sakiet nu skaidri un gaiši! (Jāteic, ka viņam pašam tas šobrīd lāgā neizdevās.) Džons Solomons vai Solomons Džons? Viņa jūs sauc par Solomonu, un māsa tak, jādomā, zina, ko saka. Bet es atkal zinu, ka jūs sauc par Džonu. Kurš vārds tad nāk pa priekšu? Un tāpat par to Prosa uzvārdu. Viņā jūras pusē jūs tā nesauca.

—   Ko jūs īsti gribat teikt?

—   Visu, ko īsti gribu teikt, es nezinu, jo nevaru atminēties, kā jūs sauca viņā jūras pusē.

—  Ak nevarat?

—   Nē. Bet varu apzvērēt, ka jums bija uzvārds no divām zilbēm.

—   Patiešām?

—   Jā gan. Vienzilbīgs bija tam otram. Es jūs atceros. Jūs bijāt Oldbeilijas spiegs un tiesas liecinieks. Kā tad īsti jūs tolaik sauca, melīgākais no meļiem šajā melu pasaulē?

—   Bārseds, — sacīja kāda cita balss.

—   Tik tiešām tā, varu derēt uz tūkstoš mārciņām! — iesaucās Džerijs.

Runātājs, kurš negaidot iesaistījās sarunā, bija Sidnijs Kārtons. Rokas salicis aiz muguras zem jājamsvārku apakšmalas, viņš stāvēja līdzās misteram Krančeram tikpat nevērīgi, kā būtu varējis stāvēt arī pašā Oldbeilijā.

—   Neuztraucieties, mīļā mis Prosa, — es pārsteidzu misteru Loriju ar savu ierašanos jau vakarvakarā, un mēs vienojāmies, ka es nekur nedošos pazīstams, iekams viss nebūs labi beidzies, — vienīgi tad, ja varēšu būt noderīgs, un tagad es dodos pazīstams, lai lūgtu atļauju aprunāties ar jūsu brāli. Jūsu dēļ man no sirds gribētos, kaut jūsu brālis nebūtu cietumu avs.

Tā cietumu uzraugi mēdza dēvēt cietumā iesūtītos spiegus. Pieķertais, kurš jau tāpat bija bāls, kļuva vēl bālāks un prasīja, kā Sidnijs uzdrīkstoties …

—   To es jums pateikšu, — Sidnijs atbildēja. — Es jūs pamanīju, mister Bārsed, kad jūs nācāt ārā no Konsjeržērijas, — es tur apmēram pirms stundas stāvēju un pētīju mūrus. Jums ir tāda seja, kas paliek prātā, un es labi atceros sejas. Jūsu atrašanās šajā vietā mani jūtami ieinteresēja, un, tā kā jums labi zināmu iemeslu dēļ man ir pamats vainot jūs sava nelaimē nokļuvušā drauga kādreizējās likstās, es devos jums pa pēdām. Tūlīt aiz jums iegāju vīna tirgotavā un apsēdos turpat tuvumā. No jūsu atklātās valodas un jūsu pielūdzēju sarunām man nebija grūti secināt, "kādu iemeslu dēļ jūs apmeklējat cietumu. Un nu beigu beigās mana nejaušā ziņkāre šķiet vedam pie noteikta mērķa.

—   Pie kāda mērķa? — noprasīja spiegs.

—   Būtu diezgan neērti, turklāt arī bīstami skaidrot to te, uz ielas. Vai jūs būtu ar mieru vēl kādu brīdi aplaimot mani ar savu sabiedrību — teiksim, atnākt man līdzi uz Telsona banku?

—  Vai piespiedu kārtā?

—  Ak mūžs, vai tad es ko tādu esmu teicis?

—   Kāpēc tad lai es ietu uz turieni?

—   Nudien, mister Bārsed, ja jūs pats to nevarat uzminēt, tad ari es neko nevaru pateikt.

—   Vai tas nozīmē, ka jūs negribat teikt, ser? — spiegs neveikli noprasīja.

—  Jūs esat ļoti attapīgs, mister Bārsed. Patiešām negribu.

Kārtona izaicinoši nevērīgā izturēšanās saskarē ar tādu cilvēku kā Bārseds bija īsti vietā un palīdzēja īstenot viņa veikli iecerēto, atjautīgo plānu. Ar savu ietrenēto aci tūdaļ to pamanījis, viņš nekautrējās šo īpašību pilnā mērā izmantot savā labā.

—   Es tak tev teicu! — spiegs pārmetoši paskatījās uz savu māsu. — Es jau zināju, ka taisni tu mani iedzīsi nelaimē!

—   Rimstieties nu, mister Bārsed! — iesaucās Sidnijs. — Neesiet nepateicīgs! Tikai tāpēc, ka ļoti cienu jūsu māsu, es savu mazo priekšlikumu izteicu tik laipnā formā un ceru, ka tas apmierinās mūs abus. Vai nāksiet man līdzi uz banku?

—   Es gribu dzirdēt, kas jums sakāms. Iešu jums līdzi.

—   Es ierosinu vispirms pavadīt jūsu māsu. Atļaujiet paņemt jūs zem elkoņa, mis Prosa! Pašlaik šajā pilsētā nepavisam nav ieteicams staigāt bez droša pavadoņa, un, tā kā jūsu miesassargs ir pazīstams ar misteru Bārsedu, es gribētu aicināt viņu līdzi pie mistera Lorija. Vai esam gatavi? Nu, tad ejami

Līdz mūža galam mis Prosa paturēja atmiņā brīdi, kad, lūgdama nedarīt Solomonam pāri, viņa paspieda Kārtona roku un paskatījās viņam sejā; nelokāmā apņēmība, kas tajā paudās, un kvēle, kas staroja acīs, bija ne vien pilnīgā pretstatā ar nevērīgo izturēšanos, bet pilnīgi pār vērta viņu, piešķīra viņam agrāk nenojaustu cildenumu. Tomēr tobrīd mis Prosu pārlieku nodarbināja raizes par brāli, kas tik maz bija pelnījis viņas pieķeršanos, un viņa vairāk klausījās Sidnija draudzīgos mierinājumus nekā iedziļinājās nule redzētajā pārmaiņā.

зон

Aizveduši mis Prosu līdz viņas ielas stūrim, pārējie devās tālāk pie mistera Lorija, kurp vajadzēja iet vēl tikai dažas minūtes. Kārtons soļoja pa priekšu, un viņam blakām gāja Džons Bārseds jeb Solomons Pross.

Misters Lorijs nupat bija paēdis vakariņas un sēdēja aizkurta kamīna priekšā, raudzīdamies liesmu jautrajā plandoņā, — varbūt viņš tur mēģināja saskatīt to mazliet jaunāko paveco kungu no Telsona bankas, kurš tāpat bija skatījies sarkani kvēlošās oglēs Duvras Karaliskajā Džordža viesnīcā pirms daudziem gadiem. Dzirdēdams ienācējus, viņš pacēla galvu, un viņa seja pauda pārsteigumu par svešo viesi.

—  Tas ir mis Prosas brālis, ser, — teica Sidnijs.

—  Misters Bārseds.

—   Bārseds? — atkārtoja vecais kungs. — Bārseds? So vārdu es, šķiet, esmu dzirdējis… un arī seju atceros redzējis.

—   Es taču teicu, ka jums ir īpaša seja, mister Bārsed, — vēsi piemetināja Kārtons. — Lūdzu, sēdieties!

Paņēmis krēslu pats sev, viņš papildināja iztrūkstošo posmu mistera Lorija atmiņā, savilktu pieri paskaidrodams viņam: — Liecinieks toreiz tajā tiesā. — Misters Lorijs tūdaļ atcerējās un paskatījās uz atnācēju ar neslēptu pretīgumu.

—   Mis Prosa pazina misterā Bārsedā savu dievināto brāli, par kuru jūs daudz esat dzirdējis, — teica Sidnijs,

—   un viņš apliecināja, ka tiešām tas ir. Un tagad ļaunākas vēstis. Dārnejs ir atkal arestēts.

—   Ko jūs man stāstāt! — vecais kungs, gluži satriekts, iekliedzās. — Pirms pāris stundām es atstāju viņu sveiku un drošībā un tūlīt atkal grasos iet turp!

—   Un tomēr viņš ir arestēts. Kad tas notika, mister Bārsed?

—  Ja ir jau paspējuši, tad nupat.

—   Misters Bārseds ir visdrošākais ziņu avots, ser, — teica Sidnijs. — un es dzirdēju, kā viņš pie vīna pudeles pateica savam drauģelim — tādam pašam cietumu okšķerim —, ka arests esot jau noticis. Viņš pats pavadījis apcietinātājus līdz vārtiem un redzējis, ka durvju sargs ielaiž tos iekšā. Nav nekādu šaubu, ka Dārnejs ir atkal paņemts ciet.

Mistera Lorija lietišķā acs Sidnija sejā izlasīja, ka kavēties pie šī jautājuma nozīmētu veltīgi tērēt laiku. Par spīti triecienam, viņš saprata, ka daudz kas var būt atkarlgs no viņa vēsā saprāta, tāpēc saņēmās un klusēdams klausījās tālāk.

—   Es ļoti ceru, — Sidnijs viņam teica, — ka ārsta Maneta vārds un ietekme viņam tikpat sekmīgi var palīdzēt rīt… jūs laikam teicāt, ka rīt viņš stāsies tribunāla priekšā, mister Bārsed?

—   Jā, šķiet, ka rīt.

—   …tikpat sekmīgi var palīdzēt rīt, kā palīdzēja šodien. Bet tā var arī nenotikt. Atzīšos jums, mister Lorij, — mani stipri satriec tas apstāklis, ka ārsta Maneta spēkos nebija šo arestu novērst.

—   Viņš varbūt iepriekš neko nezināja, — pieļāva misters Lorijs.

—   Bet tieši tas ir ļoti satraucoši, ja atceramies, cik ciešā saskarē viņš visu laiku bijis ar savu znotu un cik daudz zinājis par viņa stāvokli.

—   Tiesa gan, — noraizējies piekrita misters Lorijs, atspiezdams zodu delnā un raižpilnu skatienu lūkodamies Kārtonā.

—   īsi sakot, — Sidnijs turpināja, — šis ir laiks, kad izmisums liek spēlēt baigas spēles uz baigām likmēm. Lai ārsts spēlē uz dzīvību, es spēlēšu uz nāvi. Neviena dzīvība šeit nav ne graša vērta. Jebkuru šodien var aiznest no cietuma mājās uz rokām, bet rīt notiesāt uz nāvi. Tāpēc klausieties, mister Bārsed, — tā likme, uz kuru es esmu nolēmis ļaunākajā gadījumā spēlēt, ir mans draugs Konsjeržēriļā. Un tas draugs, kuru esmu apņēmies šai spēlē uzvarēt, ir misters Bārseds.

—   Jums vajadzēs labas kārtis, ser, — teica spiegs.

—   Par to es parūpēšos. Gādāšu, lai man tās būtu. Mister Lorij, jūs jau zināt, kāds es esmu pagrimis cilvēks,— lūdzu, iedodiet man malciņu brendija!

Kad dzēriens bija nolikts viņam priekšā, Sidnijs izdzēra veselu glāzi, izdzēra vēl otru un tad domīgi pastūma pudeli malā.

—   Misters Bārseds, — viņš turpināja, runādams tādā tonī, it kā patiešām pārlūkotu kārtis savās rokās. — Cietumu avs, Republikas komiteju slepenais aģents, reizēm cietumsargs, reizēm arestētais, vienmēr spiegs un ziņu

' pienesējs, sevišķi vērtīgs šeit savas angliskās izcelsmes dēļ, jo pret angli šādas aizdomas radīsies daudz retāk nekā pret francūzi, — šis darbonis saviem darba devējiem uzdevis svešu vārdu. Tā ir ļoti laba kārts. Misters Bārseds, kas tagad strādā republikāniskās franču valdības

labā, agrāk kalpoja aristokrātiskajai angļu valdībai, Francijas un brīvības ienaidniecei. Tā ir lieliska kārts. No šejienes top skaidrs kā diena, ka misters Bārseds, joprojām būdams aristokrātiskās angļu valdības dienestā, ir Pita spiegs, slepens Republikas ienaidnieks, angļu nodevējs, ar kura vārdu saistītas daudzas nelietības un kuru tik grūti bijis atrast. Tā ir kārts, kuru nevar nokaut. Vai jums tā neliekas, mister Bārsed?

—   Bet es tomēr nesaprotu jūsu spēli, — diezgan neomulīgi juzdamies, atteica spiegs.

—   Un tagad es izspēlēju trumpi — ziņoju par misteru Bārsedu tuvākajā Republikas komitejas nodaļā. Paskatieties kārtīs, mister Bārsed, un padomājiet, ko varat izspēlēt jūs. Nesteidzieties!

Kārtons atkal pievilka pudeli sev klāt, ielēja vēl vienu brendija glāzi un tūdaļ to izdzēra. Viņš redzēja spiega acīs bažas, vai tikai pretinieks nesadzersies tiktāl, ka tūlīt uz vietas ķersies pie ziņojuma rakstīšanas. To noprazdams, viņš ielēja un izdzēra vēl vienu glāzi.

—   Skatieties uzmanīgi, mister Bārsed! Laika diezgan.

Bārseda kārtis bija sliktākas, nekā domāja pretinieks.

Viņš saprata, ka var zaudēt arī to, par ko Sidnijs Kārtons nekā nezināja. Zaudējis savu cienījamo amatu Anglijā pārāk daudzu neveiksmīgu viltus liecību dēļ — ne jau tāpēc, ka nebūtu vairs vajadzīgs, jo lepoties ar to, ka neciešam spiegus un slepenus dienestus, esam sākuši tikai nesen, — viņš bija devies pāri Lamanšam un sācis kalpot Francijai: vispirms par ziņu izvilinātāju un slepenu noklausītāju pašu francūžu vidū. Iepriekšējās valdības laikā viņš bija spiegojis Sentantuānā un Defarža vīntirgotavā, no modrās policijas savācis ziņas par ārsta Maneta ieslodzījumu, atbrīvošanu un pārējo dzīvi, kas varētu ievadīt draudzīgu sarunu ar Defaržu pāri, izmēģinājis tās pie Defarža kundzes un ticis pilnīgi sakauts. Vēl tagad viņš bailēs nodrebēja ik reizes, kad atcerējās šo briesmīgo sievieti, kas, sarunādamās ar Viņu, adīja un veltīja viņam stindzinošus skatienus pāri ņirbošajām adatām. Pēc tam viņš bija redzējis, kā šī sieviete Republikas komitejas Sentantuānas nodaļā atkal un atkal ceļ gaismā savus adītos apsūdzamo sarakstus un nodod soģu rokās neskaitāmus cilvēkus, ko allaž nešaubīgi aprija giljotīna. Tāpat kā visi, kas kalpoja tādā pašā amatā kā viņš, spiegs zināja, ka nekad nevar justies drošs: aizbēgt nekur viņš vairs nevarēja un pastāvīgi dzīvoja giljotīnas ēnā, un, par spīti viņa pārcentlgajām pūlēm izkalpoties valdošā terora priekšā, viens vienīgs vārds varēja viņu pazudināt. Ja viņš tiks apsūdzēts tik nopietnos nodarījumos kā nule minētie, briesmīgā sieviete, par kuras nepielūdzamo dabu viņš jau daudzkārt pārliecinājies, cels gaismā savu liktenīgo sarakstu un pārvilks svītru viņa pēdējām dzīves cerībām. Piedevām tam apstāklim, ka visi slepenie darboņi mēdz būt viegli iebiedējami, šoreiz kārtis bija izcili sliktas, un nav jābrīnās, ka spēlētājs, tās pārskatīdams, kļuva gluži pelēks.

—   Izskatās, ka jums nepatīk savas kārtis, — nesatricināmā mierā noteica Sidnijs. — Vai spēlēsiet?

—   Es gribētu jums lūgt, ser, — spiegs nekautrēdamies griezās pie mistera Lorija, — jums, krietnam kungam cienījamos gados, lai jūs apvaicājaties šim otram kungam, kurš par jums ievērojami jaunāks, vai viņam savā stāvoklī pieklātos izspēlēt to trumpi, par ko viņš tika runājis. Tiesa, es atzīstu, ka esmu spiegs, un piekrītu, ka tā nav godājama nodarbošanās, kaut gan kādam jādara arī tas; taču šis kungs nav spiegs — kāpēc viņam jānolaižas tik zemu un jāuzņemas tāda loma?

—   Es tomēr izspēlēšu šo trumpi, mister Bārsed, — mistera Lorija vietā atbildēja Kartons un paskatījās pulkstenī, — un darīšu to jau pēc dažām minūtēm bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem.

—   Es gan cerēju, kungi, — sacīja spiegs, joprojām pūlēdamies ievilkt sarunā misteru Loriju, — ka aiz cieņas pret manu māsu …

—   Savu cieņu pret jūsu māsu es vislabāk apliecināšu, beidzot atpestīdams viņu no šāda brāļa, — Sidnijs Kārtons viņu pārtrauca.

—   Vai jūs to domājat nopietni, ser?

—   Esmu izlēmis pilnīgi un galīgi.

Spiega izmanīgā valoda un izturēšanās, kas acīm redzami kontrastēja ar uzbāzīgi rupjo apģērbu un, jādomā, arī ar ierasto uzvedību, tuvcīņā ar Kartona ciešo un neizdibināmo skatienu beidzot cieta pilnīgu sakāvi — Kartons taču nereti samulsināja arī krietni gudrākus un godīgākus cilvēkus. Kamēr Bārseds neziņā gudroja, ko iesākt, Kārtons atsāka iedomāto kāršu spēli.

—   Un, labi apdomājot, man tā vien šķiet, ka manā rīcībā ir vēl viena spēcīga kārts, ko līdz šim neesmu pieminējis. Tas jūsu draugs un okšķeris, kurš teica, ka darbojoties laukU cietumos, — kas viņš tāds bija?

—   Francūzis. Jūs viņu nepazīstat, — spiegs aši atbildēja.

—   Ak francūzis, ko? — domīgi atkārtoja Kārtons, gluži kā aizmirsis spiega klātbūtni, kaut arī nupat kā atbalsoja viņa teikto vārdu. — Var jau būt.

—   Pavisam noteikti, — spiegs apgalvoja, — lai gan tam nav nekādas nozīmes.

—   Lai gan tam nav nekādas nozīmes, — tikpat mehāniski atkārtoja Sidnijs, — tam nav nekādas nozīmes… Protams, nav. Tur jums taisnība. Bet es atceros viņa seju.

—   Diezin vai. To jūs nevarat atcerēties. Esmu pārliecināts, ka jums tikai izliekas, — apgalvoja spiegs.

—   Iz-lie-kas, — domās iegrimis, Sidnijs Kārtons noskaldīja un atkal piepildīja glāzi, kas, par laimi, šoreiz bija neliela. — Iz-lie-kas. Franciski viņš runāja labi. Tomēr man šķiet, ka ar nelielu akcentu.

—   Kā jau no laukiem, — teica spiegs.

—   Nē! Viņš ir cittautietis! — iesaucās Kārtons un piepešā apskaidrībā uzsita ar plaukstu pa galdu. — Klajš! Nomaskējies gan, bet tas pats vien ir! Viņš stāvēja mūsu priekšā Oldbeilijā!

—   Nu gan jūs pārsteidzaties, ser, — atteica Bārseds ar smaidu, kas viņa ērgļa degunu itin kā izlieca vē! vai rāk uz vienu pusi, — šoreiz tomēr es būšu vinnējis. Klajš kas patiesi reiz bija mans partneris — pēc tik ilga laika nav nozīmes to noliegt —, jau kopš vairākiem gadiem ir miris. Es pats biju klāt, kad viņš vadīja beidzamās dienas slimības gultā. Viņu apglabāja Londonā, Svētā Pankratija kapsētā. Tā kā vienkāršais pūlis viņu neieredzēja un sacēla lielas nekārtības, es nevarēju pavadīt viņa mirstīgās atliekas līdz kapvietai, taču es pats palīdzēju guldīt viņu zārkā.

Sai brīdī misters Lorijs no savas vietas pamanija uz sienas izslejamies neparasti ērmīga apveida ēnu. Lūkodamies pēc tās cēloņa, viņš ieraudzīja, ka mistera Krančera allaž cietie un sarainie matu kumšķi piepeši sacēlušies gaisā cietāki un saraināki nekā jebkad agrāk.

—   Būsim prātīgi, — teica spiegs, — un būsim taisnīgi. Lai jūs pārliecinātos, cik gauži esat maldījies un cik nepamatotus slēdzienus izdarījis, es nolikšu jūsu priekšā Klaja miršanas izziņu, kas gadījuma pēc kopš tā laika glabājas manā piezīmju grāmatiņā, — un viņš to aši sameklēja un atlocīja vaļā. — Te tā ir. Re nu, skatieties … skatieties! Varat paņemt rokā, redzēsiet, ka nav viltojums.

Sai brīdī misters Lorijs ievēroja, ka ēna uz sienas izstiepjas garumā — misters Krančers piecēlās kājās un panācās uz priekšu. Viņa mati tagad bija tik neganti saslējušies stāvus, it kā tos nupat būtu sukājusi govs ar salauzto ragu no mājas, kuru uzcēla Džeks.*

Spiegam neredzot, misters Krančers nostājās viņam blakām un gluži kā spokains tiesas izpildītājs pieskārās viņam pie pleca.

—   Par to Rodžeru Klaju, brāl, — misters Krančers teica ar cieti apņēmīgu izteiksmi drūmajā sejā. — Tātad jūs pats viņu guldījāt zārkā?

—  Jā, es pats.

—  Un kurš viņu izvilka ārā?

Bārseds atspiedās pret krēsla atzveltni un stomīdamies izgrūda: — Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Es gribu teikt, — misters Krančers turpināja, — ka viņš tajā vispār nav bijis iekšā. Jā gan! Nav bijis! Lieku galvu uz šķīvja, ka nav bijis!

Spiegs paskatījās uz abiem līdzšinējiem sarunu biedriem, bet tie mēmā pārsteigumā raudzījās uz Džeriju.

—   Es varu pateikt, — sacīja Džerijs, — ka jūs tai zārkā salikāt bruģakmeņus un sabērāt zemi. Man jūs varat nestāstīt, ka aprakāt Klaju. Es un vēl divi vīri to zinām skaidrāk par skaidru.

—   Kā jūs to varat zināt?

—   Vai jums nav vienalga? Blēži nolādētie! — misters Krančers nošķendējās. — Man ar jums ir veci rēķini, un es nepiedošu ņirgāšanos par godīgiem amata vīriem! Par pliku grasi es jūs tepat uz vietas paņemtu aiz rīkles un nožmiegtu!

Sidnijs Kārtons, kas, tāpat kā misters Lorijs, bija ar lielu izbrīnu sekojis šim pavērsienam, tagad palūdza misteru Krančeru nomierināties un paskaidrot, ko tas viss nozīmē.

—   Citreiz, ser, — uzrunātais izvairīgi atteica, — šobrīd nav īstā reize priekš skaidrošanās. Es tik vien gribēju pateikt, ka šitas putns labi zina: nekāds Klajš tanī zārkā nekad nav gulējis. Lai šis tik mēģina vēl teikt, ka ir gulējis, — tad es uz vietas vai nu paņemšu šo aiz rīkles un nožmiegšu par pliku grasi — tas misteram Krančeram, šķiet, likās visai devīgs piedāvājums —, vai arī taisnā ceļā iešu un paziņošu, kur vajag.

—       Hm! Man ir skaidrs tikai viens, — teica Kārtons, — proti, man rokā ir vēl viena laba kārts, mister Bārsed. Šeit, satracinātajā Parīzē, kur gaiss viscaur aizdomu pilns, jums būs gluži neiespējami atspēkot apsūdzību, ja piedevām visam pārējam jūs uzturat sakarus ar otru aristokrātiskās valdības spiegu, kuram tāda pati izcelsme kā jums un kurš turklāt vēl simulējis pats savu nāvi un atkal augšāmcēlies! Sazvērestība cietumos — svešzemnieki pret Republiku! Spēcīga kārts, īstena giljotīnas kārts! Vai spēlēsiet?

—   Nē! — attrauca spiegs. — Es padodos. Atzīstos, ka mēs bijām izpelnījušies tādu neslavu saniknoto tumsoņu aprindās, ka man, riskējot ar dzīvību, tik tikko izdevās aizbēgt no Anglijas, bet Klajam gāja tik drūmi, ka viņš bez šī teātra vispār nebūtu nekur izsprucis. Bet, kā šis vīrs par to teātri dabūjis zināt, tas nu man paliek lielākā mīkla no visām mīklām.

—   Par šo vīru galvu nelauziet, — atcirta gandarītais misters Krančers. — Pietiks jums galvassāpju ar šito otru kungu. Ak tu tētīt! Cik labprāt es paņemtu jūs aiz rīkles un nožmiegtu par pliku grasil — misters Krančers nespēja atturēties, vēlreiz neizteicis savu devīgo priekšlikumu.

Cietumu avs novērsa skatienu no viņa un, pagriezies pret Sidniju Kārtonu, apņēmīgi teica: — Skaidrībā mēs tad nu būtu. Man drīz jābūt darbā, un es te vairs nevaru kavēties. Jūs sacījāt, ka gribot izteikt man priekšlikumu — kāds tas ir? Tikai lieciet vērā, ka daudz prasīt no manis nav nozīmes. Ja jūs gribēsiet, lai es, savu amatu izmantodams, dzīvs skrienu vilkam rīklē, tad es labāk riskēju ar atteikšanos nekā ar piekrišanu — cik garš, tik plats. īsi sakot, tur nekas nesanāks. Jūs te runājāt par izmisumu. Izmisumā esam mēs visi. Lieciet to vērā! Tikpat labi es varētu uzrakstīt ziņojumu par jums, ja vien kārtīgi padomātu, un visu ko varētu mēģināt pierādīt. Tāpēc sakiet — ko jūs gribat no manis?

—   Neko lielu. Jūs esat Konsjeržērijas kameru uzraugs?

—   Par bēgšanu nevar būt ne runas — to es jums pasaku tūlīt uz vietas, — noteikti paziņoja spiegs.

—   Kāpēc jums jāsaka tas, ko neviens neprasa? Vai jūs esat Konsjeržērijas kameru uzraugs?

—   Reizēm esmu.

—  Vai varat šīs reizes izvēlēties pats?

—  Varu iet tur iekšā un nākt ārā, kad pats gribu.

Sidnijs Kartons vēlreiz piepildīja glāzi ar brendiju, lēni izlēja to kamīnā un nolūkojās, kā šķidrums aiztek pelnos. Kad gl aze bija tukša, viņš pieceļas kājas un teica:

— Līdz šim mēs runājām visi četri, jo bija svarīgi, lai mūsu kārtis zinātu un prastu novērtēt vēl kāds bez mums abiem. Tagad ienāciet te, šajā tumšajā istabā, un pēdējo vārdu izrunāsim zem četrām acīm.

IX NODAĻA

Darījums noslēgts.

Kamēr Sidnijs Kārtons blakām tumšajā istabā sarunājās ar cietumu avi, turklāt tik klusi, ka nebija dzirdama neviena skaņa, misters Lorijs lūkojās uz Džeriju ar jaušamu neuzticību sejā. To vēl vairāk pastiprināja godīgā amata vīra izturēšanās, sajūtot šo skatienu: viņš mīņājās no vienas kājas uz otru tik bieži, it kā viņam to būtu vismaz piecdesmit un tās visas vajadzētu izkustināt; viņš ar apbrīnojamu uzmanību pētīja savus pirkstu nagus; ikreiz, kad mistera Lorija skatiens notvēra viņējo, krietnajam amata vīram vajadzēja īsi noklepoties, aizsedzot muti ar plaukstu, un šāds neveikls, piespiests klepus parasti neliecina par atklātu dabu un nevainojami tīru sirdsapziņu.

—   Džerij, — misters Lorijs teica. — Panāciet šurp!

Misters Krančers panācās uz viņa pusi, virzīdamies

iesāņus ar vienu plecu pa priekšu.

—   Kādu darbu jūs vēl esat darījis piedevām pie izsūtāmā amata?

Kādu brīdi cītīgi raudzījies savā darba devējā, misters Krančers attapās itin pieņemami atbildēt: — Zemes darbus uz laukiem.

—  Aan ir tādas nelāgas aizdomas, — pikti sacīja misters Lorijs, pakratīdams pret viņu rādītājpirkstu, — ka jūs esat izmantojis dižo un cienījamo Telsona banku par aizsegu un līdztekus piekopis nelikumīgu un nosodāmu nodarbošanos. Ja tā ir, tad neceriet uz manu draudzību, kad būsiet atgriezies Anglijā. Ja tā ir, tad neceriet, ka palīdzēšu glabāt jūsu noslēpumu. Telsona banku neviens nedrīkst krāpt un izmantot.

—   Es ļoti ceru, ser, — lūdzoši izdvesa satriektais misters Krančers, — ka tāds cienīts kungs kā jus, kuram tnan bijis tas gods ik pa brīžam pakalpot nu jau līdz sirmiem matiem, gan nesteigsies grūst mani postā pat tad, ja tā būtu taisnība, — es nesaku, ka tā ir, bet pat tad, ja būtu. Un, ja būtu, tad arī tā lieta nav skatāma no vienas puses vien. Tādai lietai ar ir divas puses. Dažs labs dakteris ievāc ginejas turpat, kur godīgs amata vīrs nenopelna ne pusfārtinga — kur nu! i ne ceturtdaļmārciņas! — un tad nāk ar savām naudām uz to pašu Telsona banku, paslepen miegdams aci tam pašam amata vīram, un braukā ar karieti gan uz banku, gan atpakaļ — un ne čiku, ne grabu! Tāds tak ar krāpj to pašu Telsona banku. Nevar jau vienu blēdi slānīt un otru godāt. Un tad vēl ir misis Krančere, kas to vien dara — vai vismaz darīja vecajos laikos Anglijā un darīs atkal, ja tik atradīs iemeslu, — kā putina ārā godīga amata vīra veikalu ar savu ceļos krišanu un dzert viņu stāvus postā! Bet tiem dakteriem, tiem sievas vis nekrīt ceļos kā šitā! Un, ja ar krīt, tad lūdz šiem par labu, lūdz, lai šiem vairāk slimnieku, nevis otrādi … kurš tad nu te ir labāks vai sliktāks? Un tad vēl visi apbērētāji un mācītāji, un kaprači, un vārtu sargi, kas visu to labi zina un visi tai būšanā ir iemaisīti, tā ka beigu beigās amata vīrs neko tur nenopelna, — pat tad, ja tā būtu. Un tas nieks, ko nopelna, tas ar neko nedod, mister Lorij. Nekad tur nav bijis nekāda labuma, tāds vīrs arvien tik grib izkulties no tās būšanas, bet nav jau tik vienkārši, kad reiz ir iepinies, — tā tas, redz, būtu pat tad, ja tā būtu.

—  Ak tētīt! — noelsās misters Lorijs, kas tomēr izskatījās mazliet atmaidzis. — Es pat skatīties uz jums vairs nevaru!

—   Es gribētu izteikt tādu pazemīgu priekšlikumu, ser, — turpināja misters Krančers. — Pat tad, ja tā būtu, kaut gan es nesaku, ka tā ir …

—  Nelocieties un nemaliet tukšu! — misters Lorijs viņu pārtrauca.

—  Nē, nē, ser, nepavisam, — steidzīgi atsaucās misters Krančers, it kā nekas tamlīdzīgs viņam pat prātā nebūtu nācis, — tātad es nesaku, ka tā ir, bet, ja būtu, tad gribētu jums pazemīgi likt priekšā, redz, ko. Uz tā paša soliņa pie tās pašas mājas sēž mans puika, ko esmu audzinājis par vīru un kas jums vienmēr pakalpos, ja tik jūs tā gribēsiet, — aizskries, kur vajag, un izdarīs, ko vajag, lai tur lūst vai plīst. Ja tā būtu, kā jūs sakāt, ser, kaut gan es nesaku, ka tā ir (jo negribu locīties un malt tukšu, ser), — Jaujiet tam puikam paturēt tēva vietu un gādāt par savu māti; nedzeniet postā viņa tēvu — nedariet gan to, ser, — un Jaujiet šim tēvam uz priekšu strādāt par likumīgu racēju, lai viņš atdara par visu, ko varētu būt nelikumīgi izracis — ja tas tā būtu —, un lai rok zemē miroņus kārtīgi, kā pienākas, un gādā par viņu tālāku drošu gulēšanu. Re, to es jums gribēju pazemīgi likt priekšā, mister Lorij, — misters Krančers teica un ar elkoni notrausa sviedrus no pieres, itin kā pavēstīdams, ka beidzis savu runu. — Kad cilvēks padzīvo šitādā vietā un redz visas tās šausmu lietas, kas te notiek, un visas tās galvas, ko te apcērt no vietas vien, tā ka tās vairs nemaksā i ne pārvadāšanas tiesu, nu tad tak viņš sāk šo to nopietni apdomāt. Es ar to esmu darījis un lūdzu jūs atcerēties — ja tas tā būtu —, ka to, ko te pateicu, es pateicu skaidri un tā, kā ir, kauču tikpat labi būtu varējis stāvēt klusu.

—   Nu, tā vismaz ir taisnība, — teica misters Lorijs.

—  Vairāk neko nesakiet. Var jau būt, ka es joprojām palikšu jūsu draugs, ja būsiet to pelnījis un nožēlosiet bijušo darbos, nevis vārdos. Vārdu vairāk nevajag.

Misters Krančers piesita sev pie pieres, un nākamajā brīdī no tumšās blakusistabas iznāca Sidnijs Kārtons kopā ar spiegu.

—   Palieciet sveiki, mister Bārsed! — Kārtons teica.

—   Tā kā esam vienojušies, jums no manis vairs nav jābaidās.

Viņš apsēdās krēslā pie kamīna pretī misteram Lorijam. Kad abi bija palikuši divatā, vecais kungs apjautājās, ko Sidnijs esot panācis.

—   Neko lielu. Ja tiks nospriests Jaunākais, man būs iespēja vienreiz iekļūt pie cietumnieka.

Mistera Lorija seia izstiepās garāka.

—   Tas bija viss ko es varēju panākt, — Kārtons sacīja. — Prasīt vairāk būtu tikpat kā grūst viņa galvu uz bluķa, un, kā jau viņš pats teica, nekas ļaunāks viņam nedraudētu arī tad, ja es uzrakstītu ziņojumu. Tā ir mūsu vājākā vieta. Tur neko nevar līdzēt.

—   Bet, ja tribunāls nospriedīs ļaunāko, iespēja iekļūt pie cietumnieka taču viņu neglābs, — teica misters Lorijs.

—   Es neteicu, ka glābs.

Mistera Lorija skatiens palēnām pievērsās ugunij; domas par savu mīluli un satriecošā ziņa par Dārneja otrreizējo arestu palēnām noārdīja viņa izturību, un šobrīd pie kamīna sēdēja vecs, raižu nomākts vīrs, kam pār vaigiem ritēja asaras.

—  Jūs esat krietns cilvēks un uzticams draugs, — sacīja Kārtons gluži citādā balsī. — Piedodiet, ka esmu pamanījis jūsu sirdssāpes. Bet es nevarētu bezrūpīgi sēdēt un noskatīties, kā raud mans tēvs. Un pret jūsu bēdām es jūtu tādu pašu bijību kā tad, ja jūs būtu mans tēvs. Taču vismaz šī nelaime jūs nav piemeklējusi.

Kaut gan pārējos vārdus Kārtons izteica savā ierasti nevērīgajā tonī, viņa balsī un izturēšanās veidā paudās patiesa līdzjūtība un cieņa, un misters Lorijs, kuram nebija gadījies redzēt Kārtonu no labākās puses, par to jutās visai pārsteigts. Viņš pastiepa Sidnijam roku, kuru tas saudzīgi paspieda.

—  Ja runājam par nabaga Dārneju, — teica Kārtons, — nesakiet ne vārda par šo sarunu un par mūsu vienošanos viņai. Viņa iekļūt pie cietumnieka nevarēs. Bet viņa var iedomāties, ka šī tikšanās izkārtota, lai sagādātu viņam iespēju aizsteigties priekšā sprieduma izpildei.

Tas misteram Lorijam nebija ienācis prātā, un viņš ātri paskatījās uz Kārtonu, lai pārliecinātos, vai tiešām viņš tā domā. Izskatījās, ka jā, — Sidnijs raudzījās pretī ar mierīgu un saprotošu skatienu.

—  Viņa var iedomāties daudz ko, — Kārtons turpināja, — un jebkura iedoma tikai vairos viņas raizes. Par mani neko viņai nestāstiet. Kā jau es teicu jums mūsu pirmajā tikšanās reizē, man ir labāk ar viņu nesatikties. Es varu sniegt palīdzīgu roku un šo to izdarīt viņas labā arī tāpat. Jūs droši vien aiziesiet pie viņas? Šovakar viņa noteikti jūtas ļoti vientuļa un nelaimīga.

—   Iešu tūdaļ pat.

—   Tas ir ļoti labi. Viņa ir jums no sirds pieķērusies, un jūs viņai iedvešat paļāvību. Kāda viņa izskatās?

—   Norūpējusies un nelaimīga, bet ļoti skaista.

—   AI

Tas izskanēja kā gara, sāpīga nopūta, gandrīz vai kā šņuksts. Misters Lorijs pārsteigts paraudzījās uz Kārtonu, kas bija pievērsis seju ugunij. Izskatījās, ka tai pārslīd ēna vai varbūt gaismas stars (kas īsti, to vecais kungs nesaprata) — tikpat zibenīgi, kā saulainā dienā pār kalna nogāzi pārskrien gaismēnu mija; Sidnijs pacēla kāju, lai pastumtu atpakaļ kādu degošu pagali, kas bija izripojusi no kursmas. Viņam mugurā bija balts jātnieka apmetnis un tobrīd iecienītie atloku zābaki, un, kad liesmu atspīdums krita uz to gaišās virsmas, Kārtons izskatījās ļoti bāls; šo bālumu vēl vairāk pastiprināja viņa garie, brīvi krītošie brūnie mati. Kad liesmojošā pagale zem viņa zābaka pārlūza, viņš pat neizvilka kāju no karstajām oglēm, un, redzot šādu nevērību pret uguni, misteram Lorijam paspruka brīdinošs pārsteiguma sauciens.

—   Es biju iegrimis domās, — Kārtons sacīja.

Mistera Lorija skatiens atkal pievērsās viņa sejai. Bezcerīgā tukšuma apjauta, kas apēnoja glīti veidotos vaibstus, atsauca viņam atmiņā šodien redzētās cietumnieku sejas, un viņš skaidri atcerējās, ka tajās redzējis tieši šādu izteiksmi.

—    Cik saprotu, jūsu pienākumi šeit ir galā, ser? — vaicāja Kārtons, pagriezdamies pret viņu.

—    Jā. Kā jau jums vakarvakarā stāstīju — tieši šobrīd, kad tik negaidīti ieradās Lūsija, — beidzot es esmu izdarījis visu, ko šeit varēju izdarīt. Cerēju, ka atstāšu viņus te pilnīgā drošībā un došos projām no Parīzes. Man ir izbraukšanas atļauja. Biju jau sagatavojies aizceļošanai.

Brīdi abi sēdēja klusēdami.

—    Jums aiz muguras ir itin garš mūžs, ser, vai ne? — skumīgi apvaicājās Kārtons.

—   Man rit septiņdesmit astotais gads.

—    Jūs visu mūžu esat bijis kādam noderīgs, arvien esat nerimtīgi un mērķtiecīgi darbojies, iemantojis uzticību, cieņu un apbrīnu — vai nav tiesa?

—    Visu mūžu, kopš vien atceros, esmu bijis lietišķu darījumu cilvēks. Nudien, es pat varētu teikt, ka biju darījumu cilvēks jau no bērna kājas.

—    Un, lūk, kādu vietu esat iekarojis septiņdesmit astoņu gadu vecumā! Kad tā paliks tukša, cik daudzi izjutīs jūsu zaudējumu!

—    Esmu vientuļš vecpuisis, — misters Lorijs papurināja galvu. — Nebūs neviena, kas mani apraudātu.

—    Kā jūs tā varat teikt! Vai tad viņa par jums neraudās? Un viņas bērns?

—    Jā, paldies Dievam, tā ir taisnība. Es īsti neapdomāju, ko saku.

—   Par to tiešām jāpateicas Dievam, vai ne?

—   Es jums pilnīgi piekrītu.

—    Ja jūs no visas tiesas varētu savā vientulībā teikt: «Neesmu iemantojis nevienas dzīvas radības mīlestību un pieķeršanos, pateicību un cieņu, neesmu darījis nekā tik

laba un noderīga, lai mani pieminētu,» — vai jūsu septiņdesmit astoņi gadi jums šodien neliktos kā septiņdesmit astoņi smagi lāsti?

—  Jums taisnība, mister Kārton, laikam liktos gan.

Sidnijs atkal pievērsa skatienu ugunij un, brīdi klusējis, teica:

—   Man gribētos jums pavaicāt: vai bērnības gadi jums šķiet tālu pagātnē? Vai jums šķiet, ka no tām dienām, kad sēdējāt māmuļai klēpī, jūs šķir vesela mūžība?

Neparasti atvilgušās izturēšanās aizkustināts, misters Lorijs atbildēja:

—   Pirms divdesmit gadiem man tā patiešām likās, bet šobrīd vairs ne. Jo, tuvodamies mūža galam, es jūtos itin kā apgājis apli un pienācis tuvu pats savam sākumam. Man šķiet, tā ir tāda kā gatavošanās, tāda kā ceļa nolīdzināšana. Tagad manu sirdi arvien biežāk aizkustina atmiņas, kas likās sen apklusušas un rimušas, — es atceros savu jauno, skaisto māti (kaut arī pats esmu tik vecs!), atceros daudz ainu un izjūtu no tām dienām, kad tas, ko mēs saucam par pasauli, vēl mani tik tieši neskāra un vēlākie trūkumi vēl nebija atraduši manī paliekošu vietu.

—  Es saprotu šīs izjūtas! — spējā pacilātībā iesaucās Kārtons. — Kā jums šķiet, vai šādi brīži dara jūs labāku?

—   Domāju, ka jā.

Kā pielikdams sarunai punktu, Kārtons piecēlās un palīdzēja vecajam kungam uzvilkt mēteli.

—   Bet jūs, — misters Lorijs atgriezās pie iesāktā temata, — jūs taču esat jauns!

—   Jā, — atteica Kārtons. — Vecs es neesmu, taču tāda jaunība kā manējā uz vecumu neved. Mans laiks ir pagājis.

—   Un manējais lapat, — piebilda misters Lorijs. —Vai jūs arī taisāties iziet?

—   Es jūs pavadīšu līdz viņas mājai. Jūs jau pazīstat manus klaidoņa ieradumus. Ja gadījumā es sadomāju klīst pa ielām ilgāku laiku, neraizējieties — no rīta būšu atkal klāt. Vai jūs rīt iesiet uz tiesu?

—  Jā, diemžēl.

—   Arī es būšu tur, bet uzturēšos pūlī. Mans spiegs atradīs man vietu, kur palikt. Turieties man pie elkoņa, ser.

321

Misters Lorijs paklausīja, un abi nokāpa pa kāpnēm un izgāja uz ielas. Pēc dažām minūtēm viņi jau bija nonākuši pie mērķa. Tur Kārtons atvadījās no vecā kunga, tomēr, pagājis gabaliņu tālāk, brīdi vēl pakavējās uz vie-

11 734

tas un, kad vārtiņi mājas priekšā atkal bija aizvērušies, atgriezās un aizskāra tos ar roku. Viņš zināja, ka Lūsija katru dienu gājusi uz cietumu. — Pa šiem vārtiņiem viņa nāca ārā, — Sidnijs sevī noteica un palūkojās apkārt,

—   iznāca un pagriezās uz šo pusi… un pa šiem akmeņiem viņa gājusi neskaitāmas reizes. Iešu arī es pa viņas pēdām.

Pulkstenis bija tieši desmit, kad viņš apstājās Laforsas cietuma priekšā, kur tik daudz reižu bija stāvējusi Lūsija. Kāds malkas zāģētājs, neliela auguma vīrs, nupat bija aizslēdzis savu tirgotavu un, stāvēdams durvīs, smēķēja pīpi.

—        Labvakar, pilsoni, — Sidnijs Kārtons teica un, iedams viņam garām, mirkli apstājās, jo svešais vēroja viņu ar manāmu ziņkāri.

—   Labvakar, pilsoni.

—   Kā klājas Republikai?

—       Jūs laikam gribējāt teikt — giljotinai. Gluži labi. Šodien sešdesmit trīs. Nav vairs tālu līdz simtam. Samsons un viņa vīri reizēm sūdzas, ka esot noguruši. Ha, ha, ha! Ir nu gan jokupēteris šis Samsons! Tāds varens bārddzinis!

—   Vai jūs bieži ejat skatīties, kā viņš …

—        Kā viņš skuj? Protams! Katru dienu. Tāds bārddzinis! Vai esat redzējis, kā viņš strādā?

—   Nē, nekad.

—       Aizejiet paskatīties, kad viņam ir kārtīgs pieplūdums. Iedomājieties, pilsoni; tos sešdesmit trīs viņš šodien noskuva, kamēr es vēl nebiju izsmēķējis divas pīpes! Pat divas pīpes ne! Goda vārds!

Kad smīnošais vīrs pacēla savu aizsmēķēto pīpi, norādīdams, ar kādu laika vienību mēra bendes darbu, Kārtons izjuta tik spēcīgu vēlēšanos notriekt viņu zemē, ka aizgriezās, lai pārvarētu šo tieksmi.

—   Jūs esat ģērbies kā anglis, — malkas zāģētājs teica,

—  bet anglis laikam vis neesat?

—        Esmu, — Kārtons atteica pāri plecam, uz mirkli atkal apstādamies.

—   Jūs runājat kā īsts francūzis.

—   Es šeit daudz gadu esmu mācījies.

—       A, nu tad jau tikpat kā francūzis! Ar labu nakti, angli!

—   Ar labu nakti, pilsoni!

—   Bet aizejiet gan un apskatieties to vareno zēnul —

mazais vīrelis uzstājīgi nosauca pakaļ. — Un neaizmirstiet paņemt līdzi pīpi!

Pagājis gabaliņu tālāk, kur malkas zāģētājs vairs nebija saskatāms, Sidnijs apstājās ielas vidū zem mirgojošas laternas un ar zīmuli kaut ko uzrakstīja uz papīra strēmeles. Tad, iedams drošā solī kā cilvēks, kas labi zina savu ceļu, viņš izgāja cauri vairākām tumšām un netīrām ielām — daudz netīrākām nekā parasti, jo šajos šausmu laikos pat labākās un plašākās ielas palika nekoptas, — un apstājās pie aptiekas, kuru īpašnieks nupat jau dzīrās slēgt. Tā bija maza, greiza, panīkusi mājele līkumotā piekalnes ielā, un tās saimnieks izskatījās tāds pats mazs, greizs un panīcis kā šī ēka.

Padevis arī šim pilsonim labvakaru, Sidnijs nostājās letes priekšā un nolika uz tās savu papīra strēmeli. Izlasījis to, aptiekārs klusi iesvilpās un vēl piebilda: — Oho! Oho!

Sidnijs Kārtons tam nepievērsa nekādu uzmanību, un aptiekārs noprasīja:

—  Vai tas jums, pilsoni?

—  Man pašam.

—   Vai atcerēsieties, ka šīs vielas jāglabā atsevišķi un jābūt ļoti uzmanīgam? Vai zināt, kas notiek, ja tās sajauc kopā?

—  To visu es zinu.

Aptiekārs pasniedza Kārtonam vairākas nelielas paciņas. Kārtons tās pa vienai ielika iekšējā krūšu kabatā, noskaitīja naudu un apņēmīgā solī izgāja no veikala. — Līdz rītam vairāk nekas nav iesākams, — viņš noteica, palūkodamies augšup uz mēnesi. — Arī gulēt es nevarēšu.

Sie vārdi, ko viņš skaļi izteica, raudzīdamies uz ātri peldošajiem mākoņiem, neizskanēja nedz izaicinoši, nedz nevērīgi. Tādā tonī varētu runāt paguris, bet nesalauzts cilvēks, kas klīdis pa pasauli, cīnījies un zaudējis, tomēr beigās atradis īsto ceļu un apzinās savu mērķi.

u

323

Pirms daudziem gadiem, kad viņš bija labi pazīstams citu studentu vidū kā īpaši daudzsološs jauneklis, Sidnijs bija pavadījis uz kapsētu savu tēvu. Viņa māte bija mirusi jau krietni agrāk. Tagad, ejot pa naksnīgajām ielām, kur melnēja namu tumšās ēnas un augstu virs galvas peldēja mēness un mākoņi, viņš itin kā sadzirdēja svinīgos vārdus, kas tika. sacīti pie tēva kapa: «Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība, saka Tas Kungs, un tas,

kurš man tic, tas dzīvos ari pčc nāves, un las, kurš man tic, las nemnžam nemirs.»

Šajā pilsētā, kur valdīja cirvis, viņš, soļodams nakts tumsā viens un skumdams par tiem sešdesmit trim, kuri šai diena nonāvēti, un par rītdienas upuriem, kuri vēl gaida savu galu cietuma mūros, par parītdienas un aizparītdienas nelaimīgajiem, butu viegli varējis uztaustīt neredzamo saiti, kas izvilkusi šos vārdus no atmiņas dziļumiem kā daždien sarūsējušu kuģa enkuru no dzelmes. Tomēr viņš par to nedomāja, tikai atkārtoja šos vārdus un gāja tālāk.

Ar dziļu un nopietnu interesi lūkodamies apgaismotajos logos, aiz kuriem cilvēki devās pie miera, kaut nedau dzajās atpūtas stundās aizmirsdami apkārtējās šausmas baznīcu torņos, zem kuriem neviens vairs neskaitīja lūgšanas, jo daudzus gadus redzētie blēži, laupītāji un izvir tuļi mācītāju izskatā bija noveduši tautas pretestības tieksmi pat līdz šādam pašiznīcināšanās stāvoklim, attālajās kapsētās, kas paredzētas, ka rakstīts uz vārtiem, mūžīgajai dusai, pārpildīto cietumu mūros un ielās, pa kurām daudzie desmiti devās pretī nāvei — šobrīd tik ikdienišķai un materializētai, ka augu dienu nodarbinātā giljotīna savos skatītājos sen vairs neizraisīja skumjas domas par mocekļu gariem, kas klīst zemes virsū, — ar dziļu un nopietnu interesi vērodams visu šo dzīvības un nāves pilsētu, kas palēnām gatavojās īsam nakts pārtraukumam savā mežonības virpulī, Sidnijs Kārtons atkal devās pāri Sēnai pretī apgaismotajām ielām.

Kariešu ielās bija maz: tie, kuri ar tām brauca, izraisīja neuzticību un aizdomas, tāpēc labāko aprindu ļaudis slēpa galvas sarkanās naktsinicēs, nēsāja smagus apavus un staigāja kājām. Tomēr teātri bija ļaužu pilni, un no tiem, jautri čalodami, plūda ārā skatītāji un devās mājās. Pie viena no teātriem stāvēja māte kopā ar mazu meitenīti un raudzījās, kā tikt pāri dubļainajai ielai. Sidnijs pacēla bērnu un pārnesa otrā pusē, un, kamēr biklā rociņa vēl skāva viņa kaklu, viņš palūdza, lai meitenīte viņu noskūpsta.

«Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība, saka Tas Kungs, un tas, kurš man tic, tas dzīvos arī pēc nāves, un tas, kurš man tic, tas nemūžam nemirs.»

Tagad, kad ielas bija tukšas un visu apkārtni pārņēmusi dziļa nakts, šie vārdi šķita skanam viņa soļu atbalsīs un gaisā. Iedams mierīgā, stingrā gaitā, viņš reizumis

atkārtoja tos balsī, taču ari klusēdams visu laiku tos dzirdēja.

Nakts pamazām slīdēja uz rīta pusi, un, kad Sidnijs stāvēja uz tilta, klausīdamies ūdens šļakstos, kas sitās pret krastu mūriem ap saliņu Parīzes sirdī, kur daudzveidīgie namu silueti un katedrāles torņi spoži mirdzēja mēness gaismā, debesīs palēnām parādījās rīta ausma, salta un bāla kā miroņa seja. Tad izbālēja un nomira arī nakts, mēness un zvaigznes, un īsu brīdi likās, ka visu dzīvo pasauli pārmākusi nāves valstība.

Bet, kad krāšņa un mirdzoša uzlēca saule, tās garie, spožie stari šķita aiznesam visu nakti dzirdētos vārdus viņam līdz pašai sirdij, un tie vairs nelikās smaga nasta, bet skanēja dzīvi un silti. Un, kad Sidnijs godbijībā nolaistām acīm lūkojās šajos staros, viņam šķita, ka starp viņu un sauli virs dzirkstošajiem upes ūdeņiem izstiepies balts gaismas tilts.

Dziļā straume, kas tik naigi, spēcīgi un noteikti plūda uz savu mērķi, šajā rīta klusumā šķita viņam kā patiess, saprotošs draugs. Sidnijs devās tālāk gar upes krastu, atstādams aizmugurē pilsētas namus, un pēc kāda laika, saules spožuma un siltuma nokausēts, turpat krastmalā aizmiga. Kad viņš atkal pamodās un piecēlās kājās, viņa skatienu piesaistīja ūdens virpulis, kas bezmērķīgi griezās ap savu asi, līdz straume to aprija un aiznesa līdzi uz jūru. «Gluži kā es!» viņš sevī noteica.

Tad priekšā parādījās kāda preču laiva ar bālganu buru nokaltušas lapas krāsā; pēc laiciņa arī tā bija aizpeldējusi viņam garām un pazudusi tālumā. Kad tās ncdžirdamās pēdas ūdenī izgaisa, Sidnija sirdī atkal izskanēja lūgšanas pēdējie vārdi: «Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība,» — nelaimīgas dvēseles lūgums pēc iecietības pret viņa aklumu un maldiem.

Kad viņš atgriezās mājās, misters Lorijs jau bija aizgājis, un nevajadzēja ilgi prātot, kurp vecais vīrs devies. Sidnijs Kārtons iedzēra tikai malciņu kafijas, apēda nelielu riecienu maizes un, nomazgājies un pārvilcis tīras drēbes, devās uz tiesas ēku.

Tiesas zāle viscaur šalca un sanēja, kad vecais paziņa ' melnā avs — no kura daudzi ar šausmām atrāvās tālāk — iestūma viņu kādā neuzkrītošā kaktā starp pārējiem skatītājiem. Misters Lorijs bija šeit, zālē, arī ārsts Manets bija šeit. Turpat līdzās tēvam bija arī viņa.

Kad zālē ieveda viņas vīru, skatiens, ko viņa tam pievērsa, bija tik uzmundrinošs, tik spēcinošs, tādas dievinošas mīlestības un tāda līdzcietīga maiguma pilns un reizē tik varonīgs un savaldīgs viņa dēj, ka Dārnejs itin kā atdzīvojās, viņa seja kļuva gaišāka un skatiens možāks. Ja kāds būtu pavērojis, kādu iespaidu viņas skatiens atstāja uz Sidniju Kartonu, tas būtu redzējis viņa sejā tieši to pašu.

Šai netaisnajā tribunālā tikpat kā netika ievērotas nekādas tiesas prāvu norises, kas dotu apsūdzētajiem iespēju izteikties. Un diez vai šāda revolūcija jebkad būtu notikusi, ja pirms tās visi likumi, formas un paražas nebūtu tā izkropjoti un ļaunprātīgi izmantoti, ka tagad dumpinieku pašnāvnieciskās atriebes alkas tiecās izkaisīt vējos visas tiesas un likumības paliekas.

Visu skatieni pievērsās zvērinātajiem. Tur viņi sēdēja — tie paši apņēmīgie patrioti un krietnie republikāņi, kas te bijuši vakar un aizvakar, kas te būs rīt un parīt. To vidū īpaši izcēlās kāds vīrs ar alkainu izteiksmi sejā; viņa pirk sti nemitīgi slīdēja pār lūpām, un viss viņa iespaidīgais izskats izraisīja skatītājos lielu pacilātību. Alkatīgais, plosītkārais, pēc asinīm slāpstošais zvērinātais Trešais Zaks no Sentantuānas priekšpilsētas. Un visi šie pārējie — suņu bars, kas grasās spriest tiesu vajātam briedim.

Tad visu skatieni pievērsās pieciem tiesnešiem un apsūdzības uzturētājam. Šodien te nejuta nekādu labvēli bas stariņu. No soģiem strāvoja ledaina, iznīcinoša, negrozāma apņēmība. Tad ikviens skatiens uzmeklēja pūlī vēl kādu skatienu un abi atzinīgi iedzirkstījās; apmierināti galvas mājieni atbildēja viens otram, un uzmanībā saspringtās sejas atkal pievērsās soģiem.

Saris Evremonds, saukts Dārnejs. Vakar atbrīvots no cietuma. Vakar atkārtoti apsūdzēts un arestēts. Apsūdzi bas rakstu saņēmis vakarvakarā. Aizdomās turēts un ap sūdzēts kā Republikas ienaidnieks, aristokrāts, tirānu dzimtas pārstāvis, viens no ārpus likuma pasludinātās šķiras — no tiem, kuri izmantojuši savas tagad atņemtās privilēģijas, nežēlīgi apspiežot tautu. Saris Evremonds, saukts Dārnejs, kas izsludināts ārpus likuma un zaudējis jebkādas iespējamās tiesības.

Apmēram šāda, tikpat īsa vai vēl īsāka, bija apsūdzības uzturētāja runa.

Priekšsēdis jautāja, vai tiesājamais esot apsūdzēts atklāti vai slepeni.

— Atklāti, pilsoni priekšsēdi.

v 327

—  -Kas viņu apsūdz?

—       Trīs cilvēki. Ernests Defaržs, vīna tirgotājs no Sentantuānas.

—   Skaidrs.

—   Terēze Defarža, viņa sieva.

—   Skaidrs.

—   Aleksandrs Manets, ārsts.

Tiesas zālē sacēlās neaprakstāms troksnis, un visi raudzījās uz ārstu Manetu, kas nobālis un drebēdams bija pielēcis kājās.

—       Pilsoni priekšsēdi, es ar sašutumu protestēju pret šādu viltojumu un kiāpšanu! Jūs zināt, ka apsūdzētais ir manas meitas vīrs. Mana meita un ikviens, kas viņai dārgs, man nozīmē vairāk par paša dzīvību. Kas ir šis melīgais sazvērnieks, kurš apgalvo, ka es apsūdzot savas miesīgas meitas vīru, un kur viņš ir?

—       Nomierinieties, pilsoni Manet! Pretoties tribunāla varai nozīmē stāties pretī likumam. Ja runa ir par to, kas jums visdārgākais, tad krietnam pilsonim nevar būt nekā dārgāka par Republiku.

Zāle apsveica šos vārdus ar skaļiem piekrišanas saucieniem. Priekšsēdis paskandināja zvaniņu un izteiksmīgi turpināja:

—       Ja Republika prasītu, lai jūs upurējat pats savu bērnu, jūsu pirmais un vienīgais pienākums būtu darīt to bez vilcināšanās. Tagad klausieties turpmāko! Un pagaidām cietiet klusu!

Atkal sacēlās vētraini atzinības saucieni. Ārsts Manets apsēdās; viņa skatiens satraukti skraidīja apkārt un lūpas drebēja; meita piespiedās tēvam ciešāk. Zvērinātais ar alkaino skatienu vēlreiz saberzēja rokas un atkal pacēla pirkstus pie lūpām.

Kad zāle bija pietiekami apklususi, lai prāva kļūtu dzirdama, priekšā izsauca Defaržu, kas ātri izstāstīja seno notikumu ar Bastīlijas gūstekni, paskaidroja, ka, vēl zēns būdams, kalpojis ārstam, pastāstīja par viņa atbrīvošanu, par to, kādā stāvoklī bijis gūsteknis, kad tas atbrīvots un nodots viņa ziņā. Sekoja īsa izjautāšana — šī tiesa savu darbu darīja ātri..

—       Vai jums bija atzīstama loma Bastīlijas ieņemšanā, pilsoni?

—  Tā man šķiet.

Sai brīdī kāda pacilāta sieviete pūlī spalgi iesaucās:

—  Jūs tur bijāt viens no izcilākajiem patriotiem! Kāpēo jūs to nesakāt? Jūs todien stāvējāt pie lielgabala uii bija! viens no pirmajiem, kas iegāja nolādētajā cietoksnī tūlīt pēc tā krišanas. Patrioti, es runāju patiesībul

Tā bija Atriebība, kas ar klausītāju dedzīgu atbalstu šādi papildināja prāvas norisi. Priekšsēdis paskandināja zvaniņu, bet Atriebība, pūja atzinības iekvēlināta, iesati cās: — Nost ar šo zvanul — un vēlreiz izpelnījās puļn atzinību.

—   Pastāstiet tribunālam, ko jūs todien Bastīlijā darijāt, pilsoni!

—   Es zināju, — teica Defaržs, lūkodamies uz savu sievu, kas stāvēja lejā pie liecinieku paaugstinājuma pa kāpieniem un stingru skatienu raudzījās viņam pretī, — es zināju, ka gūsteknis, par kuru stāstīju, bijis ieslodzīts kamerā ar nosaukumu Simt pieci Ziemeļu tornī. T> es uzzināju no viņa paša. Kad viņš, manā gādībā nodots, taisīja apavus, viņš neprata sevi nosaukt citā vārdā k:ī vienīgi Simt pieci, Ziemeļu tornī. Es apņēmos — tiklid/ tā vieta kritīs, tā aiziešu apskatīt šo kameru. Cietoksnis krita. Uzkāpu tornī, un cietumsarga pavadībā, kopā ar vienu no pilsoņiem, kurš šobrīd sēž starp zvērinātajiem, iegājām kamerā. Es to pamatīgi apskatīju. Vienā kamīna caurumā, kur bija izņemts akmens un pēc tam iebāzts atpakaļ, es atradu aprakstītu papīru. Te tas papīrs ir Esmu izpētījis ārsta Maneta rokraksta paraugus. Tas ir ārsta Maneta rokraksts. Es nododu šo papīru, kas rak stīts ar ārsta Maneta roku, priekšsēža rīcībā.

—   Lai to izlasa skaļi!

Mēmā, stingā klusumā, kurā runāja vienīgi acis — tiesājamais mīlas pilnu skatienu raudzījās sievā, viņa sieva satraukti lūkojās gan vīrā, gan tēvā, ārsts Manets nenovērsa skatienu no dokumenta lasītāja, Defarža kundze nenovērsa skatienu no apsūdzētā, Defaržs nenovērsa ska tienu no savas triumfējošās sievas, un visu pārējo ska tieni kā piekalti vērās ārstā, kas neredzēja nevienu no viņiem, — mēmā, stingā klusumā izskanēja uz papīra rakstītie vārdi.

X NODAĻA

Ena atdzīvojas.

«Es, Aleksandrs Manets, nelaimē nokļuvis ārsts, dzimis Bovē pilsētā un vēlāk dzīvojis Parīzē, rakstu šo bēdu vēsti savā drūmajā Bastīlijas kamerā 1767. gada pēdējā meiiesi. kakstu to ļoti grūtos apstākļos, slepeni un ar pārtraukumiem. Esmu nolēmis noglabāt to kamīna sienā, kur lēnām un ar pamatīgu darbu esmu izveidojis slēptuvi. Iespējams, ka to uzies kāda līdzcietīga roka, kad es līdz ar savām bēdām būšu pārvērties pīšļos.

Es ar pūlēm rakstu šos vārdus, mērcēdams sarūsējušu dzelzs irbuli kamīna sodrējos, kas sajaukti ar asinīm, sava desmitā gūstības gada pēdējā mēnesī. Visas cerības manā sirdī ir mirušas. Baigas brīdinājuma zīmes, ko esmu novērojis sevī, man vēsta, ka ilgi vairs nesaglabāšu skaidru un veselu saprātu, taču varu svinīgi apzvērēt, ka šobrīd mana saprašana ir nevainojama, atmiņa sīka un precīza un es rakstu šeit patiesību un varēšu atbildēt par saviem pēdējiem rakstītajiem vārdiem mūžīgās tiesas priekšā — vienalga, vai kāds cilvēks jebkad tos izlasīs vai ne.

Kādā mākoņainā pilnmēness naktī 1757. gada decembra trešajā nedēļā (man šķiet, tas bija divdesmit otrajā datumā) es, gribēdams spirdzināties saltajā ziemas gaisā, pastaigājos pa kādu nomaļu vietu Sēnas krastā, apmēram stundas gājiena attālumā no savas dzīvesvietas Medicīnas skolas ielā, kad man no aizmugures lielā ātrumā piebrauca kāda kariete. Kad es pakāpos sānis, lai palaistu šo karieti garām, jo baidījos, ka tā notrieks mani zemē, kāds izbāza galvu pa tās logu un kāda balss uzsauca vedējam, lai tas apstājas.

Līdzko vedējs spēja apturēt zirgu, kariete apstājās un tā pati balss pasauca mani vārdā. Es atsaucos. Kariete jau bija tiktāl paskrējusi man garām, ka abi tajā sēdošie kungi paspēja atvērt durvis un izkāpt, iekams es biju pienācis tai klāt. Ievēroju, ka viņi abi ietinušies apmetņos un itin kā slēpjas. Kamēr viņi tā stāvēja blakus netālu no karietes durvīm, es turklāt ievēroju, ka abi ir apmēram manā vecumā vai pat jaunāki un ļoti līdzīgi gan pēc auguma, gan pēc izturēšanās, gan pēc balss, gan, cik spēju saskatīt, pat pēc sejas.

—   Vai jūs esat ārsts Manets? — viens no viņiem jautāja.

—  Jā.

—   Ārsts Manets no Bovē pilsētas, — vaicāja otrs, — tas pats jaunais ārsts, kas sāka savu karjeru kā prasmīgs ķirurgs un pēdējos pāris gados iemantojis Parīzē atzīstamu ārsta slavu?

—   Kungi, — es atbildēji;, — es esmu tas pats ārsts Manets, par kuru jūs tik laipni izsakāties.

—   Mēs bijām pie jums mājās, — teica pirmais, — un, tā kā mums nelaimējās jūs tur sastapt, mēs noskaidrojām, uz kuru pusi jūs varētu būt aizgājis, un braucām šai virzienā, cerēdami jūs panākt. Esiet tik laipni un kāpiet karietē!

Abu izturēšanās bija diezgan pavēloša, un, teikdami šos vārdus, viiļi nostājās tā, ka es atrados starp viņiem un karietes durvīm. Viņi bija apbruņoti. Es ne.

—   Kungi, — es teicu, — atvainojiet, bet parasti es noskaidroju, kas mani pagodina ar palīdzības meklējumu un kāda rakstura kaiti mani aicina dziedēt.

Šoreiz man atbildēja tas, kurš bija sācis runāt otrais. — Dakter, jūsu klienti ir godājamas kārtas ļaudis. Kas attiecas uz ārstējamo kaiti, mēs nešaubāmies, ka jūs ar savām zināšanām to noteiksiet daudz labāk, nekā mēs aprakstīsim vārdos. Ar to pietiek. Lūdzu, kāpiet iekšā!

Man atlika tikai paklausīt, un es klusēdams iekāpu karietē. Abi vīri man sekoja, un pēdējais no viņiem, pacēlis kāpnītes, ielēca lēkšus. Kariete apgriezās un atsāka braukt pirmītējā ātrumā.

Mūsu sarunu es atkārtoju precīzi pa vārdam. Man nav ne mazāko šaubu, ka viss notika tieši tā, kā es to atstāstu. Cenšos precīzi aprakstīt katru sīkumu, sasprindzinājis visus spēkus šim vienam mērķim. Vietās, kur atstāju uz papīra šīs lauztās zīmes, man rakstīšana jāpārtrauc un jānoliek papīrs slēptuvē…

Kariete izbrauca cauri pilsētas ielām un pa Ziemeļu vārtiem nokļuva uz lauku ceļa. Apmēram divas trešdaļas jūdzes aiz pilsētas robežas — tobrīd es attālumu necentos noteikt, to darīju vēlāk, kad atkal šķērsoju to pašu apvidu, — tā nogriezās no galvenā ceļa un drīz apstājās pie kāda vientuļa nama. Mēs visi trīs izkāpām un pa mitru, smilšainu dārza taku garām novārtā pamestai, pārplūdušai strūklakai aizgājām līdz mājas durvīm. Mūsu zvanam labu brīdi neviens neatbildēja, un, kad durvis beidzot atvērās, viens no maniem pavadoņiem ar savu smago jātnieka cimdu iesita mūsu ielaidējam pa seju.

Sī rīcība pati par sevi nevarēja piesaistīt īpašu uzmanību, jo es no laika gala biju redzējis, ka kungi vienkāršos ļaudis sit biežāk nekā suņus. Bet tad arī otrs mans pavadonis, kas likās tikpat nikns, iesita ar roku šim vīram, un šo abu cilvēku izskats un izturēšanās man tobnd likās tik līdzīga, ka es pirmoreiz nospriedu, ka tiem jābūt dvīņubrāļiem.

Jau no tā brīža, kopš mēs izkāpām no karietes aiz mājas vārtiem (tie bija aizslēgti, un viens no brāļiem tos atslēdza, ielaida mūs un atkal aizslēdza), es tiku dzirdējis kliedzienus no augšstāva istabas. Mani tūdaļ veda tieši uz šo istabu, un, kad kāpām augšā pa kāpnēm, kliedzieni kļuva arvien skaļāki; iegājis iekšā, es ieraudzīju gultā slimnieci, kas svaidījās dziļos drudža murgos.

Tā bija jauna, ļoti skaista sieviete, kam nevarēja būt daudz vairāk par divdesmit gadiem. Viņas mati bija izraustīti un izspūruši un rokas ar mutautiem un drānu strēmelēm piesietas pie sāniem. Ievēroju, ka visas šīs saites bijušas daļa no kungu apģērba. Uz viena no apsējiem, kas izskatījās pēc bārkstainas šalles svinīgu ceremoniju gadījumiem, redzēju aristokrātu dzimtas ģerboni un burtu «E».

To visu es ievēroju jau pirmajā brīdī, līdzko uzmetu skatienu slimniecei, jo, mētādamās murgos, viņa bija apsviedusies gultā uz sejas un ierāvusi šalles galu sev mutē, tā ka viegli varēja nosmakt. Visupirms es tūdaļ atrāvu to nost, lai viņa varētu elpot, un šajā brīdī man kļuva redzams izšuvums šalles stūri.

Es uzmanīgi apgriezu sievieti uz muguras, uzliku rokas viņai uz krūtīm, lai nomierinātu viņu un atturētu no mētāšanās, un ieskatījos viņai sejā. Acis viņai bija mežonīgi ieplestas, un viņa ik pa brīdim spalgā kliedzienā izgrūda: «Mans vīrs, mans tēvs, mans brālis!» — pēc tam noskaitīja līdz divpadsmit un iesaucās: «Klusu!» īsu mirkli viņa apklusa it kā ieklausīdamās, tad atkal sākās griezīgie kliedzieni: «Mans vīrs, mans tēvs, mans brālis!» — atkal sekoja skaitīšana līdz divpadsmit un sauciens: «Klusu!» Tas atkārtojās tādā pašā secībā bez jebkādām izmaiņām. Nebija arī neviena pārtraukuma, tikai atkārtotais klusuma bridis noteiktā vietā starp šīm skaņām.

—  Cik ilgi tas jau turpinās? — es vaicāju.

Lai atšķirtu abus brāļus, es saukšu viņus par vecāko un jaunāko; par vecāko dēvēšu to, kura izturēšanās šķita noteiktāka un valdonīgāka. Vecākais no abiem man atbildēja:

—   Kopš vakarvakara.

—  Vai viņai ir vīrs, brālis un tēvs?

—   Viņai ir brālis.

—  Vai tas neesat jūs?

—   Nē. — Viņa balsi skanēja dziļš nicinājums.

—   Vai viņai ir kādas nesenas atmiņas vai pārdzīvojumi, kas saistīti ar skaitli divpadsmit?

—   Ar pulksten divpadsmitiem, — nepacietīgi izmeta jaunākais.

—   Redziet nu, kungi, — es teicu, joprojām turēdams rokas uz slimnieces krūtīm, — cik maz es varu palīdzēt, kad mani atved pie slimā tā, kā to darījāt jūs! Ja es iepriekš būtu zinājis, kas mani gaida, tad būtu atnācis jau sagatavojies. Tagad veltīgi jāzaudē laiks. Šai vientuļajā vietā es nedabūšu nekādas zāles.

Vecākais brālis paskatījās uz jaunāko, kurš piegāja pie sienas skapja, izņēma no tā lādīti, nolika to uz galda un augstprātīgi paziņoja: — Zāles ir šeit!

Es atvēru dažas no pudelītēm, paodu tās un pieliku korķus sev pie lūpām. Ja es būtu gribējis dot slimniecei kaut ko citu, nevis miega līdzekli, kas, tāpat kā jebkura narkotiska viela, ir inde, es šīs pudelītes vispār nebūtu izmantojis.

—   Vai jūs neuzticaties šīm zālēm? — noprasīja jaunākais brālis.

—   Kā redzat, es tās izmantošu, — es īsi atbildēju un vairs neko neteicu.

Ar lielām grūtībām un pēc daudziem mēģinājumiem piedabūju slimnieci norīt vēlamo zāļu devu. Tā kā pēc laiciņa gribēju to atkārtot un man vajadzēja redzēt zāļu iedarbību, apsēdos līdzās gultai. Istabas tālākā stūrī bikli stāvēja palīdze — nomākta izskata sieviete, pēc visa spriežot, pie durvīm sastaptā vīrieša sieva. Māja bija mitra un nekopta, nevērīgi iekārtota — acīmredzot to sākuši lietot nesen un tajā paredzēts mitināties tikai zināmu laiku. Logiem priekšā ar naglām bija piesisti kaut kādi veci, biezi aizkari, droši vien tādēļ, lai apslāpētu kliedzienus. Tie turpinājās līdzšinējā secībā un bez apstājas — vārdi: «Mans vīrs, mans tēvs, mans brālis!» — skaitīšana līdz divpadsmit un izsauciens: «Klusu!» Drudzis bija tik negants, ka es netiku atraisījis viņas sasietās rokas, tikai pārliecinājies, vai apsēji nedara sāpes. Vienīgo cerību deva tas, ka mana roka uz gulētājas krūtīm viņu mazliet nomierināja un murgu mocītais ķermenis pēc dažām minūtēm sāka pierimt. Kliedzieni tomēr turpinājās tāpat kā iepriekš — ar neaprakstāmu pulksteņa precizitāti.

Tā kā manai rokai izrādījās tik labvēlīga iedarbība (vismaz man tā likās), es nosēdēju pie slimnieces gultas apmēram pusstundu, abi brāļi no malas mani vēroja, un tad vecākais teica:

—   Te ir vēl viens slimnieks.

—  Vai steidzams gadījums? — es satrūcies pajautāju.

—   Skatieties pats, — viņš nevērīgi atbildēja un paņēma gaismekli.

Otrs slimnieks gulēja sienaugšai līdzīgā telpā pretī sētas kāpnēm. Zemie, apmestie griesti pārsedza tikai daļu no telpas, pārējais — līdz pat dakstiņu jumta korei bija atsegts, un varēja redzēt sijas. Tur bija sakrauti salmi un siens, malkas pagales, smiltīs ierušināti āboli. Tam visam man vajadzēja iziet cauri, lai nokļūtu telpas otrā malā. Mana atmiņa precīzi glabā visus sīkumus. Atdzīvinādams tos visus savā acu priekšā, es desmitā gūstības gada beigās šajā Bastīlijas viennīcā redzu visu notikušo tikpat skaidri kā tovakar.

Uz zemē nomesta siena klēpja, galvu atmetis spilvenā, gulēja glīts zemnieku zēns, kam nevarēja dot vairāk par septiņpadsmit gadiem. Viņš gulēja uz muguras, cieši sakodis zobus, labo roku savilcis dūrē pie krūtīm, un viņa kvēlošo acu skatiens raudzījās taisni augšup. Kad nometos uz ceļgala viņam blakām, ievainojumu uzreiz saskatīt nevarēju, tomēr redzēju, ka viņš mirst no dziļas, asas brūces.

—   Es esmu ārsts, manu nabaga zēn, — es teicu. — Ļauj man apskatīt tavu vainu.

—  Negribul — viņš izgrūda. — Lai stāvi

Ievainojums bija paslēpts zem savilktās dūres, un es

piedabūju viņu paņemt roku nost. Zem tās bija ar zobenu iecirsta brūce, radusies varbūt pirms divdesmit vai divdesmit četrām stundām, taču zēnu glābusi vairs nebūtu arī tūlītēja palīdzība. Tobrīd viņš jau strauji tuvojās galam. Kad pacēlu skatienu pret vecāko brāli, redzēju, ka viņš skatās lejup uz šo jauko zēnu, kas mira viņa acu priekšā, gluži kā uz ievainotu putnu, zaķi vai trusīti, nevis kā uz sev līdzīgu būtni.

—   Kā tas notika, kungi? — es vaicāju.

—   Satrakojies nejēga no suņu kārtas! Dzimtcilvēks! Piespieda manu brāli ķerties pie zobena un krita no viņa rokas — gandrīz kā džentlmenis.

Sajā atbildē nejuta ne mazākā žēluma, bēdu vai cilvēcīgas līdzcietības. Runātājs itin kā pavēstīja, ka šī zemās kārtas radījuma nomiršana šajā vietā sagādā neērtības un ka labāk būtu, ja viņš būtu nomiris ierastā, necilā veidā kā visi šie daudzie zemes tārpi. Sis cilvēks ne mazākā mērā nespēja just līdzi ievainotajam un viņa liktenim.

Kamēr viņš teica šos vārdus, zēna acis bija lēni pievērsušās viņam; tagad tās lēni pievērsās man.

—   Dakter, šie augstmaņi ir ļoti lepni, bet arī mēs, nejēgas no suņu kārtas, reizēm protam būt lepni. Viņi rnūs aplaupa; liek apsmieklā, sit un nokauj, bet mums dažreiz vēl paliek kāds mazumiņš lepnuma. Viņa… Vai viņu jūs redzējāt, dakter?

Kliedzieni un izsaucieni bija dzirdami arī šeit, kaut gan tos mazliet slāpēja attālums. Zēns runāja tā, it kā nelaimīgā atrastos tepat blakus.

—  Jā, — es teicu, — redzēju.

—   Viņa ir mana māsa, dakter. Siem augstmaņiem daudz gadu bijušas apkaunojošas tiesības samīdīt mūsu māsu tikumu un lepnumu, bet mūsu vidū vienmēr ir bijušas kārtīgas meitenes. Es to zinu, un to pašu teica mans tēvs. Mana māsa bija kārtīga meitene. Viņa bija saderinājusies ar kārtīgu jaunu cilvēku, šī vīra dzimtcilvēku. Mēs visi esam ši te vīra dzimtcilvēki. Tas otrs ir viņa brālis, ļaunākais no viņu ļaunās cilts.

Zēns tikai ar lielām pūlēm spēja kustināt lūpas, taču viņa vārdos jautās pārsteidzošs, draudīgs iekšējais spēks.

—   Tas vīrs, kas tur stāv, — tas mūs bez mitas aplaupīja, kā jau šie augstākie vienmēr aplaupa mūs, zemes tārpus, — plēsa nodokļus bez žēlastības, spieda strādāt bez samaksas, lika malt mūsu graudus viņa dzirnavās, barot savus daudzos mājputnus ar mūsu trūcīgo labību, kamēr mēs paši nedrīkstējām turēt priekš sevis nevienu vienīgu mājputnu; viņš plēsa un laupīja tiktāl, ka tad, kad mums laimējās tikt pie gabaliņa gaļas, mēs to ēdām ar bailēm, aizbultējuši durvis un aizvēruši slēģus, lai viņa ļaudis to neierauga un neatņem … tik vajāti, aplaupīti un nabagi mēs bijām, ka tēvs mums teica: laist bērnu pasaulē esot lielākā nelaime, un mums vajagot lūgt Dievu, lai mūsu sievietes kļūtu neauglīgas un mūsu nožēlojamā suga iznīktu!

Es nekad vēl nebiju redzējis, ka apspiestības izmisums var izlauzties ar tādu spēku — gluži kā uguns. Biju gan domājis, ka tas mājo šais nelaimīgajos cilvēkos, paslēpts citu acīm, taču nebiju redzējis to izlaužamies uz āru, līdz liktenis mani atveda pie šī mirstošā zēna.

—   Un tomēr mana masa apprecējās, dakter. Tas na baga puisis tolaik slimoja, un māsa appreceja savu iemīļoto, lai varētu rūpēties par viņu un kopt viņu mūsu mā jiņā, ko šis te vīrs saukta par suņubūdu. Tikai dažas nedēļas viņi bija precējušies, kad šī te augstmaņa brālis ieraudzīja manu māsu, iekāroja to un pieprasīja, lai šis te augstmanis viņam to aizdod — jo ko gan mūsu kārtai var nozīmēt vīrs! šis te labprāt bija ar mieru, bet mana māsa bija krietna un kārtīga un ienīda šī augstmaņa brāli tikpat neganti kā es. Un ko tad tie abi darīja, lai piespiestu viņas vīru atteikties no manas masas, lai tas pats pierunātu viņu paklausīt?

Zēna acis, kas visu laiku cieši vērās man pretī, lēni pievērsās abiem līdzās stāvošajiem, un to sejās es izlasīju, ka viss viņa teiktais ir patiesība. Pat šeit, Bastīlijā, es joprojām redzu šīs abas tik dažādās lepnuma izpausmes stājamies vienu otrai pretī: augstmaņa nicinošo vien aldzību vaigu vaigā ar zemnieka nonievātajām jūtām un nevaldāmām atriebes alkām.

—   Varbūt jūs zināt, dakter, ka šiem augtmaņiem ir daudz dažādu tiesību izrīkoties ar mums — viņiem atļauts arī iejūgt mūs, suņu kārtas radījumus, ratos un dzīt ar pātagu kā lopus. Tā tie abi darīja ar viņas vīru. Varbūt jūs zināt, ka viņiem ir tiesības turēt mūs cauru nakti savos parkos un dārzos, lai mēs neļautu kurkstēt vardēm, kas traucē augstmaņu miegu. Šie abi turēja manas māsas vīru cauias naktis drēgnajā miglā un dienā atkal jūdza viņu ratos. Taču viņš nebija salaužams. Nē! Kad vienu dienu tie viņu palaida vaļā no ilksīm, lai viņš iet sev sameklēt kaut ko ēdamu, ja var atrast, viņš atnāca pie māsas, divpadsmit reizes ieelsojās — reizē ar katru pulksteņa sitienu — un nomira viņai pie krūtīm.

Nekādi cilvēkam pieejami līdzekļi nebūtu spējuši tik ilgi saglabāt viņā dzīvību kā ciešā apņēmība izstāstīt kādam visu pārciesto netaisnību. Viņš visiem spēkiem sažņaudza labo roku dūrē, piespieda to pie brūces un vēl brīdi itin kā atvairīja milstošo nāves ēnu.

—   Pēc tam ar mūsu kunga, šī te vīra, atļauju, pat ar viņa palīdzību olrs brālis aizveda manu māsu projām — par spīti -visam, ko viņa tam pateica; es zinu, ka pateica, dakter, un, ja jūs vēl to nezināt, tad drīz uzzināsiet — aizveda viņu sev līdzi īsai izpriecai un pārmaiņai. Es redzēju, kā viņi uz ceļa pabrauca man garām. Kad aiznesu Šo ziņu mājās, mana tēva sirds neizturēja, un viņam nekad nebija lemts izteikt vārdos, ko viņš tobrīd juta. Man ir vēl viena jaunāka māsa, dakter, un es aizvedu viņu uz tādu vietu, kur šis vīrs viņu nedabūs rokā — vismaz viņa nekad nebūs tā varā. Pēc tam es izsekoju viņa brāli, kad tas ieradās šeit, un vakarvakarā ierāpos te — kaut ari suņu kārtas, bet ar zobenu rokā … Kur ir bēniņu logs? Vai tas nebija kaut kur tepat?

Istaba viņam kļuva arvien tumšāka, pasaule arvien šaurāka.

Paskatījies apkārt, es redzēju, ka siens un salmi izmētāti pa visu grīdu, it kā te būtu notikusi cīņa.

—   A'iāsa dzirdēja mani un ieskrēja iekšā. Es teicu, lai viņa nenāk tuvumā, kamēr tas vīrs nebūs beigts. Papriekš viņš man pasvieda kaut kādus naudas gabalus, pēc tam sita ar pletni. Bet es, kaut arī suņu kārtas, tomēr tā atvēzēju zobenu, ka viņš bija spiests izvilkt savējo. Kaut arī viņš to salauza, tas tomēr notriepts ar manām zemes tārpa asinīm… viņš bija spiests cīnīties visiem spēkiem, lai glābtu savu dzīvību.

Mans skatiens jau pirms laba brīža bija pievērsies salauzta zobena gabaliem, kas mētājās turpat sienā. Tas bija aristokrāta ierocis. Gabalu tālāk gulēja cits vecs zobens, kas izskatījās pēc kareivja kaujas rīka.

—   Paceliet mani, dakter, paceliet mani augstāk! Kur viņš ir?

—   Seit viņa nav, — es teicu, atbalstīdams zēna plecus pret savu roku un domādams, ka viņš runā par sava kunga brāli.

—  Gļēvulis! Lai cik šie augstmaņi lepni, viņam bail skatīties uz mani! Kur ir tas vīrs, kas te bija ienācis? Pagrieziet manu seju pret viņu!

Es tā izdarīju, atbalstīdams zēna galvu pret savu ceļgalu. Bet tad viņš piepešā spēku pieplūdumā, kas šķita pavisam nedabisks, piecēlās pilnīgi stāvus, un, lai varētu viņu balstīt, piecēlos arī es.

—   Marķīz, — zēns teica un, roku pacēlis, plati ieplestām acīm pievērsās savam kungam, — tajā dienā, kad par visu šo vajadzēs atbildēt, es prasīšu atmaksu no jums un jūsējiem, līdz pat pēdējam no jūsu ļaunās cilts. Es to zvēru pie šīs asiņainās krusta zīmes, ko velku pār jums. Tajā dienā, kad par visu šo vajadzēs atbildēt, es prasīšu no jūsu brāļa, paša ļaunākā no jūsu ļaunās cilts, lai viņš atbild par katru nodarījumu atsevišķi. Es to zvēru pie šīs asiņainās krusta zīmes, ko velku pār viņu.

Divas reizes viņš piespieda plaukstu pie ievainojuma krūtīs un ar rādītājpirkstu uzvilka gaisā krustu. Vēl īsu mirkli viņš palika stāvam ar paceltu roku, un, kad tā nokrita lejup, nokrita arī viņš, un es viņu mirušu apguldīju uz siena klēpja …

Kad atgriezos pie jaunās sievietes gultas, redzēju, ka viņa mētājas un murgo tieši tāpat kā iepriekš. Zināju, ka tas var turpināties vēl ilgi un ka visdrīzāk to pārtrauks cietējas nāve.

Iedevu slimniecei vēlreiz tās pašas zāles un paliku sēžam pie viņas gultas vēl ilgi pēc pusnakts. Kliedzienu spalgums ne mirkli nepierima, izsaukto vārdu secība ne reizi nemainījās. Tie visu laiku bija vieni un tie paši: «Mans vīrs, mans tēvs, mans brālis! Viens, divi, tris, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi, desmit, vienpadsmit, divpadsmit. Klusu!»

Kopš brīža, kad pirmoreiz viņu ieraudzīju, tas turpinājās divdesmit sešas stundas. Divas reizes pa šo laiku biju aizgājis un atgriezies un atkal sēdēju viņai blakām, kad izkliegtie vārdi piepeši sāka aprauties. Izmantoju šo brīdi, lai kaut mazdrusciņ atvieglotu cietējas stāvokli, un pamazām viņa iegrima dzijā miegā un palika gujam kā mirusi.

Man bija tāda sajūta, it kā pēc ilgas un briesmīgas vētras lietu un vēju beidzot būtu nomainījis klusums. Atraisīju viņas rokas un pasaucu palīgā kalponi, lai slimnieci ērti noguldītu un kaut cik savestu kārtībā murgos saplosīto kleitu. Tieši tobrīd sapratu, ka sieviete pavisam neilgi ir mātes cerībās, un zaudēju to cerību mazumiņu, kas manī bija pamodies.

—  Vai viņa ir mirusi? — jautāja marķīzs, kuru es joprojām dēvēšu par vecāko brāli; viņš nupat bija nolēcis no zirga un ar visiem jājamzābakiem ienācis istabā.

—   Vēl ne, — es atbildēju, — bet izskatās, ka drīz mirs.

—   Ir nu gan sīksta dzīvība šiem zemnieku ļautiņiem! — viņš noteica, ziņkāri skatīdamies lejup.

—    Bēdās un izmisumā slēpjas neticams spēks, — es atbildēju.

Pirmajā brīdī viņš par šiem vārdiem pasmējās, pēc tam sarauca pieri. Ar kāju pagrūdis kādu krēslu tuvāk manējam un pavēlējis kalponei iet projām, viņš apsēdās un klusinātā balsī teica:

—   Tā kā mans brālis šo lauķu dēļ bija nonācis tādās neērtībās, dakter, es viņam ieteicu meklēt jūsu palīdzību. Jums ir laba slava, jūs esat jauns un nedrīkstat aizmirst savu nākotni, tāpēc es ceru, ka mācēsiet būt saprātīgā. Tas, ko jūs šeit redzējāt, nevienam tālāk nav jāstāsta.

Es klausījos guļošās sievietes elpas vilcienos un neko neatbildēju.

—  Vai pagodināsiet mani ar savu uzmanību, dakter?

—   Manā profesijā pieņemts, ka jebkuri pacientu noslēpumi paliek tikai ārsta ziņā, — es atbildēju, piesardzīgi izvēlēdamies vārdus, jo redzētais un dzirdētais mani bija dziļi satraucis.

Slimnieces elpa vairs gandrīz nebija dzirdama, un es uzmanīgi pataustīju pulsu un paklausījos sirdspukstus. Dzīvība tik tikko vēl turējās ķermenī. Kad, apsēdies atkal savā krēslā, es paraudzījos visapkārt, redzēju, ka abi brāļi raugās manī ar ciešu, vērīgu skatienu …

Man ļoti grūti rakstīt; šeit ir tik auksts, un es ļoti baidos, ka mani pieķers un ieslodzīs apakšzemes cietumā pilnīgā tumsā, tāpēc man jācenšas saīsināt šo vēsti. Mana atmiņa ir pilnīgi skaidra un mani neviļ; varu atcerēties un precīzi atkārtot katru vārdu ikvienā savā sarunā ar šiem brāļiem.

Slimniece vilka dzīvību vēl vienu nedēļu. Pēdējās dienās viņa izrunāja atsevišķas zilbes un vārdus, ko es, pielicis ausi pie viņas lūpām, varēju pat saklausīt un saprast. Viņa man vaicāja, kur atrodoties, un es viņai to pateicu; viņa jautāja, kas esmu, un es pateicu. Veltīgi mēģināju uzzināt, kā viņu sauc. Viņa tikai vārgi papurināja spilvenā atmesto galvu un paturēja šo noslēpumu pie sevis tāpat kā viņas brālis.

Tikai tad, kad es pateicu abiem brāļiem, ka strauji tuvojas beigas un slimniece vairs nenodzīvos pat vienu dienu, man radās izdevība uzdot viņai kādu jautājumu. Pirms tam katru reizi, kad apsēdos pie viņas, viens vai otrs no brāļiem allaž iekārtojās aiz galvgaļa aizkariem un visu laiku mūs vēroja, kaut arī slimniece varēja redzēt tikai mani un kalponi. Taču, kad pienāca beigas, šķita, ka viņi vairs nebēdā par mūsu varbūtējām sarunām — gluži tā, it kā es pats taisītos mirt, man iešāvās prātā.

Es jau no sākuma ievēroju, ka viņu lepnums gauži cietis no tā, ka jaunākajam brālim (kā es viņu dēvēju) vajadzējis cīnīties zobeniem ar zemnieku, turklāt vēl galīgu zēnu. Šķita, ka vienīgais apstāklis, kas viņus abus satrauc, ir apziņa, ka šada rīcība smagi apkaunojusi viņu dzimtu un darījusi viņus smieklīgus. Ik reizes, kad manas acis sastapās ar jaunākā brāļa skatienu, es redzēju, cik ļoti viņš mani neieredz par to, ko esmu uzzinājis no zemnieku zēna. Sis vīrs pret mani izturējās laipnāk un pieklājīgāk nekā vecākais brālis, tomēr nepatika nebija noslēpjama. Redzēju, ka arī vecākais brālis uzlūko mani kā nevēlamu traucēkli.

Mana paciente nomira divas stundas pirms pusnakts — pēc mana pulksteņa gandrīz precīzi tajā pašā laikā, kad pirmoreiz biju viņu ieraudzījis. Mēs atradāmies istabā divi vien, kad jaunās, nevienam vairs nevajadzīgās būtnes skaistā galviņa lēni noslīga uz vienu pusi — un visas viņas pasaulīgās bēdas un ciešanas bija galā.

Abi brāļi nepacietīgi gaidīja lejas istabā, vēlēdamies jāt projām. Sēdēdams viens pie meitenes gultas, es bieži dzirdēju, kā viņi ar savām jājampātagām švīkā zābakus un staigā pa istabu turp un atpakaļ.

—   Vai beidzot galā? — jautāja vecākais brālis, kad es iegāju pie viņiem.

—  Viņa ir mirusi, — es atbildēju.

—   Apsveicu, brāli! — viņš noteica, apgriezdamies apkārt.

Jau iepriekš viņš bija piedāvājis man naudu, no kuras es pagaidām tiku atteicies. Tagad viņš sniedza man sainīti kopā satītu zelta monētu. Es to paņēmu, taču noliku turpat uz galda. Biju jau domājis par šo jautājumu un nolēmis neko nepieņemt.

—   Atvainojiet, lūdzu, — es teicu, — bet šajos apstākļos esmu spiests atteikties.

Viņi saskatījās un paklanījās pret mani, arī es savukārt paklanījos pret viņiem, un mēs šķīrāmies, neteikuši vairs neviena vārda …

Esmu paguris, paguris, paguris … izmisums mani ir pieveicis. Vairs nevaru salasīt, ko pats esmu uzrakstījis ar savu izdilušo roku.

Agri nākamajā rītā es atradu to pašu zelta monētu sainīti pie savām durvīm mazā kastītē, uz kuras bija uzrakstīts mans vārds. Jau no paša sākuma es tiku neziņā lauzījis" galvu, ko iesākt. Todien nolēmu, ka nosūtīšu privātu vēstuli ministram, aprakstot visu savu neparasto vizīti: pastāstīšu, pie kādiem pacientiem tiku izsaukts un uz kādu vietu aizvests, citiem vārdiem, darīšu zināmus visus notikuma apstākļus. Es zināju, kāda ir galma ietekme un cik neskarami ir aristokrāti, un necerēju, ka šis notikums jebkad tiks celts gaismā, tomēr gribēju kaut vai saglabāt tīru sirdsapziņu. Līdz šim biju visu paturējis rosiēpumā un pat sievai neko netiku stāstījis; arī šo apstākli biju nolēmis darīt zināmu savā vēstulē. Sev draudošās briesmas es pat nenojautu, toties apzinājos, ka briesmās var nokļūt citi, ja tiem kļūs zināms viss tas, ko zinu es.

Todien biju ļoti aizņemts un nepaspēju iecerēto vēstuli uzrakstīt līdz galam. Nākamajā rītā piecēlos krietni agrāk nekā parasti, lai to pabeigtu. Tā bija gada pēdējā diena. Kad biju uzrakstījis jau gandrīz visu, man pavēstīja, ka mani gribot satikt kāda dāma …

Man ar katru brīdi kļūst grūtāk pildīt šo uzdevumu, ko esmu sev uzlicis. Te ir tik auksts, tik tumšs, mani jutekļi kļūst arvien trulāki, un es slīgstu arvien dziļāk kaut kādā drūmā tumsībā.

Sī dāma bija jauna, patīkama un skaista, bet viņai vairs nebija lemts ilgi dzīvot. Viņa bija ļoti satraukta. Iepazīstoties viņa man teica, ka esot marķīza sv. Evremonda sieva. Domās saliku kopā titulu, ko zemnieku zēns bija attiecinājis uz vecāko brāli, un šalles stūrī izšūto pirmo burtu, un man nenācās grūti uzminēt, ka šo augstmani esmu pavisam nesen redzējis.

Mana atmiņa joprojām ir skaidra un precīza, taču es nevaru uzrakstīt mūsu sarunu. Mani māc aizdomas, ka topu novērots vairāk nekā agrāk, un es nezinu, kuros brīžos man seko uzrauga vērīgais skatiens. Sī sieviete daļēji bija nojautusi, daļēji uzzinājusi nežēlīgā notikuma galvenos apstākļus un sava vira lomu tajos, kā arī to, ka brāļi griezušies pēc palīdzības pie manis. Viņa nezināja, ka nelaimīgā meitene mirusi. Bēdu sagrauztā sieviete atzinās, ka cerējusi kaut kā slepus parādīt tai savu sievietes līdzjūtību. Viņa cerējusi atvairīt debesu dusmas no nama, pret kuru jau sen vērsušies daudzu nelaimīgu cietēju lāsti.

Sieviete bija dzirdējusi, ka nabaga meitenei kaut kur dzīvojot jaunākā māsa, un viņas lielākā vēlēšanās bija palīdzēt šai māsai. Neko citu es viņai pastāstīt nevarēju kā vienīgi to, ka māsa patiešām ir, — vairāk arī es neko nezināju. Ierasties pie manis, paļaujoties uz manu klusuciešanu, viņu bija pamudinājusi cerība, ka es varbūt zināšu šīs meitenes vārdu un patvēruma vietu. Taču līdz pat šai nolādētajai stundai es neesmu zinājis ne vienu, ne otru …

Šīs papīra stremeles vairs negrib man klausīt. Vakar man vienu jau atņēma un bargi nobrīdināja. Šodien man savs atmiņu stāsts jāpabeidz.

šai sievietei bija krietna un līdzjūtīga sirds, un šajā laulībā viņa nejutās laimīga. Kā gan citādil Vīrabrālis viņai neuzticējās un necieta viņu, un visu savu ietekmi izmantoja viņai par Jaunu; nabaga sieviete dzīvoja pastāvīgās bailēs gan no viņa, gan no sava, vīra. Kad es pavadīju viņu lejā līdz ārdurvīm, redzēju, ka viņas karietē sēž jauks divus vai trīs gadus vecs puisēns.

— Viņa dēj, dakter, — sieviete caur asarām teica, norādīdama uz savu bērnu, — viņa dēļ es būtu gatava darīt visu, lai kaut mazdrusciņ atlīdzinātu notikušās pārestības. Citādi viņš šajā dzimtā nemūžam nekļūs laimīgs. Man ir tāda ļauna nojauta — ja šiem darbiem nesekos kaut jelkāds izpirkums, manam dēlam kādu dienu par visu vajadzēs atbildēt. To mazumiņu, ko varu saukt par savu — tiesa, tās ir tikai pāris dārglietas —, es kopā ar savu līdzcietību un sērām nodošu viņam, lai pēc manas nāves viņš to izlieto šīs izpostītās ģimenes labā, ja vien izdodas uzmeklēt nabaga meitenes māsu.

Noskūpstījusi un noglāstījusi zēnu, viņa piebilda;

—   Tas vajadzīgs tevis paša labā. Tu taču būsi uzticīgs manam novēlējumam, mīļo Šarl? — Zēns braši atbildēja:

—  Jā. — Es noskūpstīju savai viešņai roku, viņa pacēla zēnu, pieglauda to sev klāt un devās projām. Es nekad vairs netiku viņu redzējis.

Tā kā sava vīra vārdu viņa man bija pateikusi, domādama, ka es to jau zinu, savā vēstulē to neierakstīju. Aizzīmogoju vēstuli un, negribēdams to izlaist no rokām, pats aizgāju to nosūtīt.

Tovakar, gada pēdējās dienas vakarā, ap pulksten deviņiem pie maniem vārtiņiem piezvanīja kāds melnās drānās tērpies cilvēks, kurš paziņoja, ka viņam vajagot mani sastapt, un klusiem soļiem devās pakaļ manam sulainim, jaunam puisim Ernestam Defaržam, augšā pa kāpnēm. Kad sulainis ienāca manā istabā, kur es sēdēju kopā ar savu sievu — ai, mana sirdsmīļotāl Mana jaunā sieva, -brīnumjaukā angliete! — mēs ieraudzījām viņam aiz muguras šo cilvēku, kuram būtu vajadzējis gaidīt lejā.

Sentonorē ielā mani "gaidot smags slimnieks, viņš paziņoja. Ilgi tas mani neaizkavēšot, jo lejā mūs gaidot kariete.

Tā mani atveda šurp uz manu kapu. Kad biju izgājis no mājas, man no aizmugures uzmeta mutei priekšā melnu šalli un piespieda rokas cieši pie sāniem. No tumša stūra ielas otrā pusē iznira abi brāļi un ar vienu ašu kustību apliecināja, ka esmu meklētais. Marķīzs izvilka no kabatas manu nupat nosūtīto vēstuli, parādīja to man, sadedzināja to viņam pasniegtā lāktura liesmā un ar kāju apdzēsa pelnus. Neviens neteica ne vārda. Mani atveda šurp un dzīvu iemeta šajā kapā.

Ja Dievam visu šo baismo gadu laikā būtu labpaticies abu brāļu cietajās sirdīs modināt domu atnest man kādu ziņu no mīļotās sievas — kaut vai pāris vārdos darīt man zināmu, vai viņa dzīva vai mirusi, — varbūt es ticētu, ka Viņš nav tos pilnīgi atstājis. Taču tagad esmu pārliecināts, ka asiņainā krusta zīme bijusi viņiem liktenīga un Dieva žēlsirdība viņiem atņemta uz visiem laikiem. Un es, Aleksandrs Manets, nelaimīgais cietumnieks, šajā 1767. gada pēdējā vakarā, neizturamas mokas ciezdams, apsūdzu viņus un viņu pēcnācējus līdz pat pēdējam no šīs cilts un raidu savu apsūdzību tiem laikiem, kad par visu notikušo vajadzēs atbildēt. Lai mani uzklausa debesis un zeme!»

Kad dokuments bija nolasits, zālē atskanēja baismīgs troksnis. Pūļa auros nebija saklausāms neviens saprotams vārds — tikai satracināta, nevaldāma asinskāre. Dzirdētais stāsts bija uzkurinājis pašas negantākās šolaiku atriebes alkas, un visā zemē neatrastos neviens, kas tās spētu savaldīt.

Sim tribunālam un šai publikai nebūtu nekādas nozīmes atgādināt, ka Defarži noklusējuši dokumenta atrašanu, tāpat kā citas Bastīlijā ieslodzīto atmiņu liecības, un to visu glabājuši, gaidīdami piemērotu brīdi. Tāpat nebūtu nozīmes stāstīt, ka šīs nīstās dzimtas vārds jau sen ierakstīts gan Sentantuānas atmiņā, gan liktenīgajā sarakstā. Zemes virsū neatrastos tāds cilvēks, kura krietnums un labie darbi šajā vietā un šajā dienā spētu stāties pretī tik satriecošai apsūdzībai.

Un jo ļaunāk nelaimes piemeklētajam cilvēkam bija tas, ka viņa apsūdzētājs ir labi pazīstams pilsonis, viņa tuvs draugs, viņa sievastēvs. Šobrīd masu fanātiskās noslieces tiecās atdarināt seno laiku apšaubāmos krietnuma paraugus un cildināt upurēšanu un pašziedošanos uz tautas altāra. Tāpēc tobrīd, kad priekšsēdis teica (jo citādi viņš nevarētu justies drošs pats par savu galvu), ka Republikas krietnais ārsts vislabāk pakalpošot Republikai, palīdzēdams iznicināt nīstamo aristokrātu dzimtu, un noteikti izjutīšot svētu prieku un lepnumu, padarīdams savu meitu par atraitni un viņas bērnu par bāreni, zālē uzbangoja neapvaldīta pacilātība un patriotiskas gaviles, kurās nebija jaušama ne drusciņa cilvēciskas līdzcietības.

— Ak šim ārstam esot šeit liela ietekme, ko? — nomurmināja Defarža kundze, ar smaidu palūkodamās uz Atriebību. — Glābiet nu viņu, dakter, glābiet, ja varat!

Zvērinātie pa vienam balsoja, un katru balsi pavadīja pūļa sajūsmas kliedzieni. Vēl viena balss un vēl viena. Vēlreiz un vēlreiz sajūsmas kliedzieni.

Vienbalsīgs lēmums. Pēc pārliecības un izcelsmēs aristokrāts, Republikas ienaidnieks, labi pazīstams tautas apspiedējs. Nogādājams atpakaļ uz Konsjeržēriju un sodāms ar navi divdesmit četru stundu laikā!

XI NODAĻA

Krēsla.

Nāvei nolemtā nevainīgā cilvēka izmocītā sieva pēc sprieduma nolasīšanas saļima un noslīga zemē kā saņēmusi nāvīgu sitienu. Taču neviena skaņa neizlauzās pār viņas lūpām, un iekšējā balss runāja viņā tik spēcīgi, atgādinot, ka tieši viņai vairāk par visiem pašreiz jācenšas vīru nelaimē spēcināt, nevis apraudāt, — ka drīz viņa atguvās arī no šī trieciena.

Tā kā tiesnešiem vajadzēja piedalīties publiskā demonstrācijā pilsētas ielās, tribunāls beidza darbu. Troksnis un kņada, publikai izklīstot pa daudzajiem gaiteņiem, vēl nebija rimuši, kad Lūsija jau stāvēja kājās, stiepdama rokas pretī vīram, un viņas seja pauda vienīgi mīlestību un mierinošu maigumu.

—   Kaut es varētu viņam pieskarties! Kaut drīkstētu viņu vēl reizi apskaut! Ai, krietnie pilsoņi, ja jums atrastos kaut vai tik niecīga drusciņa līdzcietības!

Zālē bija palicis tikai cietuma uzraugs kopā ar diviem .vīriem no četrotnes, kas iepriekšējā vakarā bija aizveduši Sarlu, un Bārseds. Visi pārējie bija izsteigušies uz ielas, lai noskatītos krāšņo izrādi. Tad Bārseds teica:

—   Nu, lai jau viņa to apskauj — tas būs tikai viens mirklis.

Pārējie klusēdami piekrita un gar zāles sēdvietu rindām aizveda Lūsiju līdz paaugstinājumam, kur viņas virs, noliecies pāri barjerai, varēja mirkli saņemt viņu rokās.

—   Ardievu, mana vismīļotā, manas sirds dārgumsl Lai tevi šķiroties pavada mana svētibal Mēs atkal tiksimies tur, kur nogurušie rod atpūtu!

To sacīja viņas vīrs, cieši piespiedis Lūsiju sev pie krūtīm.

—   Es izturēšu, mīļo Sari! Man palīdzēs debesis — neinokies manis dēļ! Svētīsim šķiroties savu bērnu!

—   Aiznes viņai šo svētību no manis! Nodod no manis šo skūpstu! Pasaki ardievas no manisl

—   Mans mīļais vīrs! Nē! Vēl vienu mirkli! — Viņš jau raisījās vajā no viņas skāviena. — Ilgi mēs nebūsim šķirti. Es jūtu, ka mana sirds ilgi neizturēs, taču pildīšu savu pienākumu, kamēr spēšu, un, kad atstāšu savu bērnu, Dievs dos viņai draugus, tāpat kā reiz deva mani

Lūsijas tēvs bija atnācis meitai līdzi un jau dzīrās krist ceļos viņu abu priekšā, taču Dārnejs izstiepa roku, satvēra ārstu aiz pleca un iesaucās:

—   Nē, nē! Ko tad jūs esat nodarījis — ko jūs esat nodarījis, lai kristu mūsu priekšā ceļos! Mēs tagad zinām, kādu smagu cīņu jums vajadzēja izcīnīt! Mēs tagad zinām, ko jūs pārdzīvojāt, kad nojautāt manu izcelsmi un kad to uzzinājāt. Mēs tagad zinām, kādu gluži dabisku nepatiku jums vajadzēja pārvarēt un kā jūs to uzveicāt viņas — mūsu dārguma — dēļ! Mēs jums pateicamies no visas sirds — gan savas mīlestības, gan pienākuma vārdā! Lai Dievs stāv jums klāt!

Atbildes vietā ārsts tikai izlaida rokas caur saviem sirmajiem matiem un ar sāpīgu vaidu sažņaudza tās dūrēs.

—   Citādi nevarēja notikt, — sacīja notiesātais. — Viss norisinājies tieši tā, kā tam bija lemts. Manas allaž veltīgās pūles paveikt mātes uzticēto uzdevumu bija mūsu pirmās liktenīgās tikšanās cēlonis. Nekas labs nevarēja rasties no tāda ļaunuma, un tik nelaimīgam sākumam nevarēja gaidīt laimīgas beigas. Piedodiet man un saņemieties! Lai Dievs jūs svētī!

Kad viņu atrāva no sievas, Lūsija atlaida rokas no vīra un saņēma tās kā lūgšanā, raudzīdamās vīram pakaļ ar gaišu, mierinošu skatienu, kurā jautās pat smaids. Līdzko viņš nozuda aiz durvīm, viņa pagriezās, ar mīlas pilnu kustību piespieda galvu tēvam pie krūtīm, mēģināja kaut ko teikt un tad noslīga pie viņa kājām.

Tad no krēslainā kakta iznira Sidnijs Kārtons, kas līdz šim nebija izkustējies no vietas, un steidzās Lūsiju piecelt. Viņai blakus bija tikai tēvs un misters Lorijs. Kartona roka drebēja, palīdzot viņai piecelties un atbalstot viņas galvu. Tomēr viņa stāja un izturēšanās pauda ne tikai žēlumu vien — tajā jautās nepārprotams lepnums.

—   Vai aiznest viņu uz karieti? Tas man neprasīs ne mazākās pūles!

Viņš viegli pacēla Lūsiju, iznesa pa durvīm un saudzīgi noguldīja karietē. Turpat iekāpa Lūsijas tēvs un viņu vecais draugs, un Sidnijs apsēdās ārpusē blakus vedējam.

Viņi piebrauca pie tiem pašiem vārtiem, kur Sidnijs tikai pirms dažām stundām bija stāvējis tumsā un centies iztēloties, uz kuriem ielas akmeņiem viņa likusi kāju; Sidnijs atkal paņēma viņu uz rokām un uznesa pa kāpnēm. Tur viņš to noguldīja uz dīvāna, un mazā Lūsija un mis Prosa raudādamas noliecās pār viņu.

—   Necentieties atdabūt viņu pie samaņas, — Sidnijs klusi teica mis Prosai, — viņai labāk ir tā kā tagad. Nevajag atsaukt viņu īstenībā, kamēr var no tā izvairīties.

—   Ai, Kārton, Kārton, mīļais Kārton! — mazā Lūsija iesaucās un izmisīgi apķērās viņam ap kaklu. — Ja jūs esat šeit, jūs noteikti kaut ko izdarīsiet, lai palīdzētu mammai un lai izglābtu tētil Ai, paskatieties uz viņu, mīļais Kārton! Jūs taču mīlat viņu vairāk par daudziem citiem — vai jūs varat to izturēt?

Kārtons noliecās pār meiteni un piespieda viņas ziedošo sejiņu pie sava vaiga. Tad, maigi atbīdījis to malā, viņš atkal paskatījās uz nemaņā guļošo Lūsiju.

—   Pirms es dodos projām . . — viņš teica un brīdi sastomījās, — vai drīkstu viņu noskūpstīt?

Pēc tam citi stāstīja, ka tobrīd, kad Sidnijs noliecies un ar lūpām pieskāries Lūsijas sejai, viņš čukstus izrunājis dažus vārdus. AAeitene, kas stāvēja viņam vistuvāk, vēlāk tos pateica citiem, un pēc daudziem gadiem, kad viņa jau bija jauka, veca dāma, viņa stāstīja saviem mazbērniem, ka dzirdējusi Kārtonu sakām: «…lai glābtu tev dārgāko.»

Kad Sidnijs bija izgājis otrā istabā, viņš negaidot pievērsās misteram Lorijam un Lūsijas tēvam, kuri viņam sekoja, un teica:

—   Jums vēl vakar bija liela ietekme, drkter Manet, — vajadzētu to izmēģināt vēlreiz! Sie tiesneši un visi, kas ir pie varas, taču pret jums ir draudzīgi noskaņoti un ļoti augstu vērtē jūsu nopelnus — vai tā nav?

—   Attiecībā uz Šarlu man netika slēpts nekas. Es biju cieši pārliecināts, ka izglābšu viņu, un izglābu arī. — Atbilde skanēja ļoti lēni un ar lielu piepūli.

—   Pamēģiniet vēlreiz! No šī brīža līdz rītdienas pēcpusdienai nav atlicis daudz stundu, tomēr pamēģiniet!

—   Es jau biju tā izlēmis. Nezaudēšu nevienu mirkli.

—   Tas ir labi. Es esmu piedzīvojis, ka cilvēki ar jūsu sparu pateic apbrīnojamas lietas, — sacīja Sidnijs un ar smaidu, tomēr nopūzdamies piebilda: — Tiesa, ne jau tādus brīnumus kā šis. Tomēr mēģiniet! Pat tādai dzīvei, ko cilvēks nav mācējis izmantot, ir sava vērtība, lai cik tā niecīga. Citādi jau nebūtu nekāda māksla no tās šķirties.

—   Es tūlīt došos pie prokurora un pie tiesas priekšsēža, — teica ārsts Manets, — un iešu arī pie citiem, kurus labāk nesaukšu vārdā. Aiznesīšu arī rakstisku lūgumu un … Pagaidiet! Ielās notiek svinības, un pirms tumsas tikpat neviens nebūs sastopams.

—   Taisnība gan. Nu, ko lai dara! Cerību jau tik un tā ir ļoti maz, un mēs neko nezaudēsim, ja pagaidīsim līdz vakaram. Gribētos gan zināt, kā jums veicas, tomēr droši varu teikt, ka es nekādus brīnumus negaidu. Kad jūs varētu tikties ar šiem briesmīgās varas pārstāvjiem, dakter Manet?

—   Domāju, ka tūlīt pēc tumsas iestāšanās. Varbūt pēc stundas vai divām.

—   Satumsīs jau drīz vien pēc četriem. Pieliksim vēl pāris stundu. Ja aiziešu pie mistera Lorija deviņos, vai tad varēšu uzzināt, ko esat panācis, — vienalga, vai no jūsu drauga vai no jums paša?

—  Jā.

—   Lai jums veicas!

Misters Lorijs pavadīja Sidniju līdz dzīvokļa durvīm un, kad tas jau dzīrās iet projām, uzlika roku tam uz pleca. Sidnijs pagriezās atpakaļ.

—   Man nav nekādu cerību, — misters Lorijs skumji nočukstēja.

—   Man arī ne.

—  Ja arī kāds no šiem soģiem vai pat viņi visi vēlētos Dārneju saudzēt — tā gan ir tikai iedoma, jo ko viņiem nozīmē šī vai jebkura cita dzīvība! — es ļoti šaubos, vai viņi to uzdrīkstētos saudzēt pēc visa, kas notika tiesas zālē.

—   Arī man tā šķiet. Man likās, ka pūļa balsi es dzirdu krītoša cirvja troksni.

Misters Lorijs atspieda elkoni pret durvju stenderi un paslēpa seju piedurknē.

—   Nekrītiet izmisumā, — Kārtons ļoti saudzīgi teica, — neļaujieties bēdām! Es mudināju ārstu Manetu rīkoties tāpēc, ka man šķita: varbūt viņai tas vēlāk būs mierinājums. Citādi viņa var iedomāties, ka Sarla dzīvība atdota pārāk viegli, bez cīņas, un tas viņai sagādātu liekas raizes.

—   Jā, jā, jā, — atsaucās misters Lorijs, nosusinādams acis. — Jums taisnība. Bet Saris ir pagalam — nav nekādu cerībul

—   Jā. Viņš ir pagalam, un nav nekādu cerību, — atkārtoja Sidnijs. Tad noteiktiem soļiem viņš devās lejā pa kāpnēm.

XII NODAĻA

Tumsa.

Uz ielas Sidnijs Kārtons apstājās, vēl lāgā neizlēmis, kurp doties. «Deviņos Telsona bankā,» viņš domīgi sevī noteica. «Vai nebūtu vislabāk, ja es tikmēr parādītos ļaudīs? Liekas gan. Lai tie zina, ka te apgrozās tāds cilvēks kā es; tas būs labs drošības solis un varbūt pat nepieciešams priekšdarbs. Tikai uzmanīgi un ar prātu! Viss labi jāpārdomā!»

Gluži nemanot viņš jau bija sācis iet noteiktā virzienā; tagad, pagriezies uz otru pusi, viņš brīdi pastaigāja pa satumsušo ieliņu turp un atpakaļ un vēlreiz apsvēra šāda soļa iespējamās sekas. Sīs pārdomas tikai apstiprināja pirmītējo lēmumu. «Vislabāk būs, ja šie ļaudis zinās, ka ir tāds cilvēks kā es,» viņš noteica, pilnīgi izšķīries, un pagriezās uz Sentantuānas pusi.

Defaržs šodien bija teicis, ka esot vīntirgotavas saimnieks Sentantuānas priekšpilsētā. Cilvēkam, kas labi pazīst Parīzi, nevajadzēja daudz pūļu, lai bez taujāšanas atrastu īsto namu. Labi iegaumējis, kur tas atrodas, Kārtons atkal devās projām no priekšpilsētas un tās šaura. jām ielām, paēda pusdienas kādā traktierī un pēc tam nolikās gulēt, tūlīt aizmigdams ciešā miegā. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņš netika iedzēris nevienu stipru malku. Kopš vakarvakara viņš nebija dzēris neko citu kā nieka tiesu viegla, atšķaidīta vīna un iepriekšējā vakarā

pie mistera Lorija lēni izlējis savu brendija glāzi kamīna, it kā atsai idainies no tā uz visiem laikiem.

Pulkstenis jau rādija septiņi, kad Kartons pamodās un atspirdzis atkal izgāja uz ielas. Ceļa uz Sentantuānu viņš apstājās pie kāda skatloga spoguļa un mazliet citādāk sagrozīja vaļīgo kravati saraustīja apkaklīti un savādāk pieglauda izjukušos matus. Pēc tam viņš taisnā ceļā devās uz Defarža vīntirgotavu un iegāja pa durvīm.

Tobrīd vienīgais apmeklētājs tur bija Trešais Zaks ar nemierīgi ņirbošajiem pirkstiem un ķērcošo balsi. Šis cilvēks, ko Kartons atcerējās redzējis zvērināto vidū, stāvēja pie nelielās letes, dzēra vīnu un sarunājās ar Defaržu laulāto pāri. Sarunā piedalījās arī Atriebība gluži kā šīs iestādes pilntiesīga līdzīpašniece.

Kad Kārtons ienāca, apsēdās un diezgan sliktā franču valodā pasūtīja nelielu kausiņu vīna, Defarža kundze uzmeta viņam nevērīgu skatienu, tad ieskatījās ciešāk, vēl ciešāk, līdz piegāja pati viņam klāt un pajautāja vēlreiz, ko viesis vēloties.

Sidnijs atkārtoja teikto.

—  Anglis? — Defarža kundze noprasīja, ziņkāri savilkusi tumšās uzacis.

Vispirms paskatījies uz viņu, itin kā ar grūtībām saprastu pat atsevišķus franču vārdus, Kārtons ar tikpat spēcīgu ārzemnieka akcentu atbildēja: — Jā, kundze, jā. Esmu anglis!

Defarža kundze atgriezās pie letes, lai ielietu vīnu, un Kārtons, kas paņēmis vienu no jakobīņu žurnāliem, izlikās to ar pūlēm burtojam, dzirdēja viņu sakām: — Es jums zvēru, pilnīgi kā Evremonds!

Defaržs atnesa viesim vīnu un padeva labvakaru.

—   Ko?

—   Labvakar!

—  A! Labvakar, pilsoni! — Kārtons piepildīja savu glāzi. — O, labs vīns! Es dzeru par Republiku!

Defaržs atgriezās pie letes un teica: — Jā, drusku līdzīgs ir gan. — Viņa sieva ar pārliecību iebilda: — Krietni līdzīgs, es tev saku! — Trešais Zaks samierinoši piemetināja: — Tas aristokrāts jums, kundze, ir pamatīgi iesēdies prātā! — Un piemīlīgā Atriebība pasmiedamās piebilda: — Un tu ar lielu prieku un nepacietību gaidi, kad rīt viņu ieraudzīsi atkal!

Kārtons ar saspringtu izteiksmi sejā lūkojās žurnālā, vilkdams ar rādītājpirkstu līdzi katrai rindai. Pārējie, atspiedušies ar elkoņiem uz letes un saspiedušies cieši kopā, palaikam apmainījās čukstiem. Pēc īsa klusuma brīža, kurā tie cītīgi vēroja Kārtonu, bet viņš savukārt visu uzmanību veltīja jakobīņu izdevuma ievadlappusei, saruna atsākās atkal.

—   Kundze pareizi saka, — noteica Trešais Zaks, — Kāpēc apstāties pusceļā? Ļoti prātīgi teikts! Kāpēc apstāties?

—   Nu jā, jā, — Defaržs domīgi iebilda, — bet reiz taču ir jāapstājas. Jautājums tikai — kad?

—   Tad, kad būs iznīcināti visi, — atteica Defarža kundzē.

—   Lieliski teikts! — ieķērcās Trešais Zaks. Arī Atriebība nevilcinādamās viņam piebalsoja.

—   Iznīcināšana ir pareizais ceļš, mana drosmīgā sieva, — Defaržs norūpējies sacīja, — un principā man pret to nav nekādu iebildumu. Taču šis ārsts ir tik daudz cietis, un tu pati redzēji, kāds viņš šodien izskatījās, —tu redzēji viņa seju, kamēr tika lasīts tas papīrs.

—  Viņa seju! — ar niknu izsmieklu attrauca Defarža kundze. — Jā! Es redzēju viņa seju! Es redzēju, ka tā nav patiesa Republikas drauga seja. Lai viņš piesargās ar šo savu seju!

—   Un tu redzēji, siev, arī viņa meitas mokas, — pārmetoši sacīja Defaržs, — un tās nozīmē nepanesamas mokas viņam pašam!

—   Jā, es redzēju viņa meitu, — atteica Defarža kundze, — es esmu redzējusi viņa meitu ne vienreiz vien. Redzēju viņu gan šodien, gan citas dienas. Esmu redzējusi viņu gan tiesas zālē, gan uz ielas pretī cietumam. Un vajag man tikai pamāt ar pirkstu… ! — Kārtona skatiens joprojām bija pievērsts žurnālam, bet viņš juta, ka runātāja paceļ pirkstu un ar klaudzienu ļauj tam nokrist uz letes malas — gluži kā bendes cirvim.

—   Ak, šī nepārspējamā pilsone! — ķērcoši iegavilējās zvērinātais.

—  Viņa ir eņģelis! — atsaucās Atriebība un apskāva Defarža kundzi.

—   Bet tu pats, — nepielūdzamā sieviete turpināja, uzrunādama savu vīru, — ja vien tas būtu atkarīgs no tevis — par laimi, tā nav! — tu pat tagad labprāt palaistu to kundziņu brīvībā!

—   Nē! — Defaržs protestēja. — Nē, pat tad ja tas būtu tik vienkārši kā pacelt šo glāzil Bet ar to es beigtu. Te es apstātos.

—   Nu, tad zini, Zak, — kaismā niknumā iesaucās Defarža kundze, — un arī tu, mana mazā draudzene Atriebība, ziniet jūs abil Klausieties! Šo tirānu un apspiedēju dzimta jau daudzu citu grēku dēļ sen ierakstīta manā sarakstā un lemta iznīcināšanai, noslaucīšanai no zemes virsas! Pajautājiet manam vīram, vai tā nav!

—  Tā ir, — apstiprināja Defaržs, negaidījis jautājuma.

—   Šī izcilā laikmeta pirmajās dienās, kad krita Bas tīlija, viņš atrada šodien nolasīto papīru, atnesa to mājās, un nakts vidū, kad visi bija izklīduši un veikals slēgts, mēs tepat, šajā vietā, šīs pašas lampas gaismā, to izlasījām. Pajautājiet viņam — vai tā nebija?

—  Tā bija, — apstiprināja Defaržs.

—   Tajā naktī, kad papīrs bija izlasīts un lampa izdzisusi un cauri slēģiem un šīm dzelzs restēm spiedās iekšā rīta gaisma, es viņam pateicu, ka man ir kāds noslēpums. Pajautājiet, vai tā nebija!

—   Bija, — atkal apstiprināja Defaržs.

—   Es atklāju viņam šo noslēpumu. Es situ sev pa krūtīm ar abām rokām tāpat kā tagad un teicu: «Defarž, mani uzaudzināja piejūras ciema zvejnieki, un tā zemnieku ģimene, kuru tik nežēlīgi izpostīja abi Evremondu brāļi, kā stāstīts šajā Bastīlijas papīrā, ir mana ģimene! Defarž, tā nāvīgi ievainotā, zemē guļošā zēna māsa bija mana māsa, tas nelaimīgais vīrs bija mans māsasvīrs, tas nedzimušais bērns bija viņu abu bērns, tas brālis bija mans brālis, tas tēvs bija mans tēvs, tie mirušie bija mani tuvinieki, un tagad ir mana kārta prasīt atmaksu par notikušo!» Pajautājiet viņam, vai tā nebija!

—   Tā bija, — vēlreiz piekrita Defaržs.

—   Tad saki, lai apstājas uguns un vējš, — cieti noteica Defarža kundze, — bet nesaki to man!

Abi klausītāji ar baismu gandarījumu uztvēra šo stindzinošo naidu, kas strāvoja no runātājas, — Kārtons, pat acis nepaceldams, juta, cik bāla kļuvusi viņas seja, — un abi nešaubīgi nostājās viņas pusē. Defaržs, būdams viens un bezpalīdzīgs starp pārējiem, mēģināja vēl bilst kādu vārdu par marķīza līdzcietīgo sievu, taču Defarža kundze spēja vienīgi atkārtot savu pēdējo atbildi: — Saki, lai apstājas uguns un vējš, bet nesaki to man!

Ienāca vairāki apmeklētāji, un ciešais pulciņš izira. Neparastais anglis samaksāja par dzeramo, lēni un mulsi pārskaitīja izdoto sīknaudu un lūdza, lai viņam kā svešiniekam parādot ceļu uz Nacionālo pili. Defarža kundze aizveda viņu līdz durvīm un, uzlikusi roku viņam uz pleca, parādīja, kurp viesim jāiet. Tai brīdī angļu apmeklētājam likās — kā derētu sagrabt šo roku, pacelt to augstāk un ietriekt zem tās kādu asu ieroci, cik dziļi vien iespējams!

Tomēr viņš mierīgi aizgāja savu ceļu un drīz nozuda cietuma mūra ēnā. Noteiktajā stundā viņš no tās atkal iznira, lai vēlreiz ierastos pie mistera Lorija, un sastapa veco kungu nemierīgi staigājam pa istabu turp un atpa kaļ. Viņš teicās nupat bijis pie Lūsijas un aizgājis no turienes tikai uz īsu brīdi, lai noteiktajā laikā tiktos ar Kārtonu. Kopš Lūsijas tēvs ap pulksten četriem aizgājis no šejienes, viņš vairs neesot redzēts. Lūsijai radušas vārgas cerības, ka šī kavēšanās varbūt nozīmējot Šarla glābšanu, tomēr diez vai tas esot ticams. Ārsts neesot rā dījies jau ilgāk par piecām stundām — kur gan viņš varētu būt?

Misters Lorijs nogaidīja līdz desmitiem, bet, tā kā ārsts Manets neatgriezās un viņam negribējās ilgāk atstāt Lūsiju vienu, abi vienojās, ka misters Lorijs dosies atkal pie viņas un apgriezīsies bankas ēkā ap pusnakti. Kārtons tikmēr pasēdēs pie kamīna un gaidīs ārstu viens pats.

Kārtons gaidīja, līdz pulkstenis nosita divpadsmit, taču no ārsta joprojām nebija ne vēsts. Atgriezās misters Lorijs, kurš nekā jauna nevarēja pastāstīt un nekā jauna neuzzināja arī šeit. Kur pazudis ārsts?

Viņi lauzīja galvu un jau gandrīz sāka saistīt ar šo ilgstošo prombūtni kādas niecīgas cerības, kad izdzirda kāpnēs ārsta soļus. Līdzko viņš ienāca istabā, tūdaļ kļuva redzams, ka viss zaudēts.

Neviens nekad neuzzināja, vai ārsts tiešām runājis ar kādu varas pārstāvi vai arī visu šo laiku noklejojis pa ielām. Viņš stāvēja, platām acīm raudzīdamies abos vīriešos, un tie neko viņam nejautāja, jo atbilde bija skaidri izlasāma ārsta sejā.

—   Es nekur to nevaru atrast, — viņš izgrūda, — bet man to noteikti vajag! Kur tas palicis?

Ārstam nebija ne platmales, ne šalles, un, novilcis mēteli, viņš ļāva tam nokrist uz grīdas; bezpalīdzīgais skatiens mulsi klejoja apkārt pa istabu.

—   Kur palicis mans sols? Es to meklēju pa visām malām un nekur nevaru atrast. Ko viņi izdarījuši ar manu darbu, ar maniem rīkiem? Nav taču laika — kurpēm drīz jābūt gatavām!

Abi vīrieši saskatījās, un sirds viņiem pamira krūtīs.

—  Nedzeniet nu jokus! — ārsts žēlabaini un pazemīgi lūdzās. — Ļaujiet man ķerties pie darba! Atdodiet manu darbu!

Atbildi nesagaidījis, viņš sāka plēst matus un dauzīt ar kājām grīdu kā satracināts bērns.

—   Nemokiet nabaga nelaimīgo! — ārsts lūdzās sirdi plosošā balsī. — Atdodiet manu darbu! Kas ar mums notiks, ja kurpes šovakar nebūs gatavas?

Pagalam, viss pagalam!

Bija skaidri redzams, ka mēģināt aprunāties ar viņu vai atgriezt viņam saprātu ir pilnīgi bezcerīgi, un abi vīri, gluži kā norunājuši, katrs uzlika roku ārstam uz pleca, saudzīgi apsēdināja viņu krēslā pie kamīna un apsolīja, ka darbs drīz būšot klāt. Ārsts atslīga sēdeklī un pievērsa drūmu skatienu ugunij; pār vaigiem viņam ritēja asaras. Sajā brīdī šķita, ka viss, kas noticis kopš aiziešanas no Sentantuānas bēniņistabas, ir bijis tikai sapnis vai acumirkļa iedoma; misters Lorijs savā priekšā redzēja tieši to pašu sabrukušo radījumu, kas tika mitinājies Defarža paspārnē.

Lai cik briesmīgs un satriecošs misteram Lorijam un Kārtonam likās šis skats, viņi saprata, ka pašreiz nedrīkst ļaut vaļu izmisumam. Visupirms vajadzēja domāt par ārsta vientuļo meitu, kurai tagad atrauta pēdējā cerība un atbalsts un kura abiem šiem cilvēkiem nozīmēja ļoti daudz. Kārtons ierunājās pirmais:

—   Pēdējā cerība pagalam, lai cik niecīga tā bija. Šķiet, ka tagad vislabāk būtu aizvest viņu pie meitas. Bet, pirms aizejat, vai jūs varētu brītiņu uzmanīgi uzklausīt mani? Nevaicājiet, kālab es uzstādu dažus noteikumus un prasu no jums kādu solījumu — man ir iemesls to darīt, turklāt ļoti nopietns.

—  Es jums ticu, — sacīja misters Lorijs. — Runājiet!

Krēslā sakņupušais stāvs starp viņiem abiem visu laiku

vienādā ritmā šūpojās uz priekšu un atpakaļ un dobji vaidēja. Abi vīri sarunājās tādā tonī, it kā pavadītu nakti pie sirdzēja gultas.

353

Kārtons noliecās, lai paceltu nokritušo mēteli, kas mētājās viņam pa kājām. Satverot to, uz grīdas nokrita neliela kabatas grāmatiņa, kurā ārsts mēdza pierakstīt savus ikdienas pienākumus. Kārtons to pacēla un ieraudzīja tajā ieliktu salocītu papīra lapu. — Vajadzētu paskatīties, kas tas ir! — viņš teica. Misters Lorijs piekrītoši pamāja ar galvu. Kārtons atlocīja lapu un iesaucās: — Paldies Dievam!

lP— 734

—   Kas tas ir? — misters Lorijs satraukts vaicāja.

—   Acumirkli! Ļaujiet vispirms man pašain pateikt, kas sakāms. Pirmkārt, — un viņš izvilka sev no svārku kabatas kādu citu papīra lapu, — šeit ir dokuments, kas atjauj man izbraukt no šīs pilsētas. Paskatieties šurp! Vai redzat — Sidnijs Kārtons, anglis!

Misters Lorijs paņēma atlocīto lapu rokā un jautājoši lūkojās Kārtona nopietnajā sejā.

—   Paturiet to līdz rītam pie sevisl Atcerieties, rīt man būs iespēja tikties ar Sarlu, un es negribētu ņemt to sev līdzi uz cietumu.

—   Kāpēc ne?

—   Nezinu — man vienkārši liekas, ka tā būs labāk. Un tagad paņemiet šo papīru, kas bija pie ārsta Maneta. Tā ir tāda pati izziņa, kas atļauj viņam, viņa meitai un mazmeitai jebkurā laikā izbraukt no Parīzes un no Francijas. Vai redzat?

—  Jā!

—   Varbūt viņš to pasteidzas dabūt jau vakar, rēķinādamies ar visļaunāko iznākumu. Kurā datumā tā izrakstīta? Bet tas nav svarīgi; nepūlieties lasīt, bet rūpīgi noglabājiet to kopā ar manu un savu izbraukšanas atļauju. Tagad klausieties! Līdz šim vakaram es biju pārliecināts, ka viņam šāda atļauja ir vai vismaz viņš to var dabūt. Tas ir ļoti svarīgs dokuments, ja vien netiks izsludināts par nederīgu. Bet tieši tas var notikt, un man ir iemesls domāt, ka notiks arī.

—  Viņiem taču nekas nedraud?

—   Viņiem draud nopietnas briesmas. Viņiem draud Defarža kundzes apsūdzība. To es dzirdēju no viņas pašas mutes. Šodien man gadījās noklausīties šo sievieti runājam, un es sapratu, ka visi mūsējie ir nopietni apdraudēti. Nezaudēdams laiku, es aizsteidzos pie sava spiega. Viņš to apstiprināja. Viņš zināja teikt, ka turpat blakus cietumam dzīvojot kāds malkas zāģētājs, uzticams Defaržu pakalpiņš, un Defarža kundze jau pierunājusi to liecināt, ka tas redzējis viņu (Sidnijs nekad nesauca Lūsiju vārdā) raidām zīmes un signālus cietumniekiem. Nav grūti pare-

, dzēt, ka sekos parastā apsūdzība: sazvērestības organizēšana cietumā, — un tas viņai var maksāt dzīvību — varbūt arī viņas bērnam un tēvam, jo tie abi ir redzēti tai vietā kopā ar viņu. Neesiet tik satriekts! Jūs viņus visus izglābsiet.

—   Lai Dievs dod, ka es to varētu, Kārton! Bet kā?

—   To es jums tūlīt pastāstīšu. Viss būs atkarīgs no jums, un neviens cits to neizdarītu labāk, šī jaunā apsūdzība noteikti nesasniegs mērķi ātrāk par rītdienu; visticamākais, ka paies vēl divas vai trīs dienas, varbūt pat nedēļa. Jūs jau zināt, ka sērot par giljotīnas upuriem vai just viņiem līdzi skaitās smags pārkāpums. Viņa ar tēvu noteikti izdarīs šo pārkāpumu, un šī sieviete (kuras neatlaidība, ejot uz mērķi, nemaz nav aprakstāma) droši vien pagaidīs, līdz varēs papildināt apsūdzību ar jauniem, spēcīgiem pierādījumiem un justies droša par sev vēlamo iznākumu. Vai jūs klausāties uzmanīgi?

—  Tik uzmanīgi, ka esmu pārstājis domāt pat par šo nelaimi, — misters Lorijs pieskārās ārsta krēsla atzveltnei, — un uzticos katram jūsu vārdam.

—   Jums ir nauda, un jūs varat pasūtīt braucamo, kas jūs aizvestu līdz jūras šaurumam tik ātri, cik vien iespējams. Jūs pats jau pirms vairākām dienām saposāties ceļam uz Angliju. Rīt no rīta parūpējieties par zirgiem, lai pulksten divos tie būtu pilnīgā braukšanas gatavībā.

—   Es to izdarīšu!

Kārtona dedzība un apņēmība bija tā aizrāvusi misteru Loriju, ka vecais kungs kļuva ašs un enerģisks kā jauneklis.

—  Jūs esat cēlas sirds cilvēks. Vai es neteicu, ka neviens to visu neizdarītu labāk par jums? Šovakar pasakiet viņai, ka esat uzzinājis, kādas briesmas draud ne vien viņai pašai, bet arī viņas meitai un tēvam. To uzsveriet cik vien iespējams, jo viņa pati ar prieku noliktu savu daiļo galvu blakām vīra galvai. — Viņš mirkli sastomījās, tad turpināja tāpat kā iepriekš. — Pārlieciniet viņu, ka tieši bērna un tēva, dēļ katrā ziņā jābrauc projām no Parīzes — kopā ar jums un bez kavēšanās. Pasakiet, ka tāda bijusi viņas vīra pēdējā vēlēšanās. Sakiet, ka no šī soļa atkarīgs vairāk, nekā viņa spēj iedomāties vai uzdrīkstas cerēt. Kā jums šķiet — viņas tēvs taču pat šādā bēdīgā stāvoklī paklausīs viņai, vai ne?

—   Par to es nešaubos.

—  Arī es tā domāju. Neuzkrītoši un rūpīgi paveiciet visus priekšdarbus tepat, šajā pagalmā, sagatavojieties braukšanai un pats sēdieties karietē. Līdzko es ieradīšos pie jums, ņemiet mani sev blakus un dodieties ceļā!

—   Cik saprotu, man katrā ziņā jāsagaida jūs?

12

455

—      Pie jums kopā ar citiem dokumentiem taču būs mana

izbraukšanas atļauja, tā ka atstājiet man karietē vietu! Līdzko tā būs aizņemta, tūlīt steidzieties projām uz Angliju!

—   Nu, bet tad jau viss nebūs atkarīgs tikai no manis, večuka, vien, — teica misters Lorijs, satverdams Sidnija roku, kas atbildēja ar dedzīgu, bet stingru un mierīgu spiedienu, — un man blakām būs jauns un enerģisks ceļabiedrs.

—  Ja Dievs palīdzēs, tā būs! Svinīgi apsoliet man, ka nekas jūs nepiespiedīs mainīt šo plānu, par ko mēs nupat vienojāmies!

—  Apsolu, Kārton!

—   Atcerieties šos vārdus rīt un iegaumējiet, ka pat niecīga novirze vai aizkavēšanās, — vienalga, kāda iemesla dēļ, — var maksāt vairākas dzīvības, kuras nekas vairs nespēs izglābt.

—   Es to atcerēšos. Ceru, ka paveikšu savu uzdevumu tik labi, cik vien iespējams.

—   Un es ceru, ka paveikšu savējo. Tagad palieciet sveiks!

Kaut gan Sidnijs izrunāja šos vārdus ar visdziļāko nopietnību, skumīgi pasmaidīja un pat pacēla vecā vīra roku pie savām lūpām, viņš vēl nešķīrās no mistera Lorija. Viņš palīdzēja piecelt kājās sagumušo stāvu, kas vienmuļi šūpojās izdzisušā kamīna priekšā, uzvilkt tam mēteli, uzlikt platmali un pierunāt to doties turp, kur būs atrodams kurpnieka sols un amata rīki, ko nelaimīgais joprojām žēlabaini pieprasīja. Turēdamies tam blakam, viņš pavadīja abus līdz pat mājai, kur nabaga piemeklētā dvēsele — tik laimīga tais neaizmirstamajās dienās, kad Sidnijs tai bija atklājis savu dvēseles izmisumu, — nomodā pārcieta šo baismīgo nakti. Sidnijs iegāja pagalmā, brīdi pakavējās tur viens, lūkodamies augšup viņas apgaismotajā logā. Pirms viņš devās projām, viņa lūpas raidīja turp svētības vārdus un ardievas.

XIII NODAĻA

Piecdesmit divi.

Konsjeržērijas tumšajā cietumā nāvei nolemtie gaidīja savu pēdējo stundu. Viņu bija tikpat daudz, eik nedēļu gadā. Piecdesmit diviem cilvēkiem šajā pēcpusdienā bija lemts aizpeldēt projām pa pilsētas dzīvības upi uz bezgalīgo mūžības jūru. Vēl viņu kameras nebija atbrīvojušās, kad tajās jau ieradās jauni likteņa biedri; vēl viņu asinis nebija sajaukušās ar iepriekšējā dienā izlietajām, kad savu kārtu jau gaidīja tie, kuru asinīm lemts izlīt rīt.

Piecdesmit divi nāvei nolemtie. No septiņdesmit gadus veca lielīpašnieka, kura bagātība nespēja izpirkt viņa dzīvību, līdz divdesmitgadīgai šuvējai, kuru nespēja glābt viņas trūcīgais un necilais stāvoklis. Fiziskas kaites, ko radījuši cilvēku netikumi un nolaidība, vienlīdz spēcīgi uzbrūk visu kārtu un dzimumu upuriem; tieši tāpat arī baismā morālā sērga, kas cēlusies no neizsakāmām ciešanām, nepanesamas apspiestības un bezsirdīgas vienaldzības, pļāva savus upurus bez jebkādas izšķirības.

Saris Dārnejs, sēdēdams viens savā kamerā, nepūlējās spēcināt sevi ar maldīgām cerībām jau kopš tā brīža, kad pēc tribunāla tika atvests šurp. Ikvienā rindā no lasītā apsūdzības stāsta viņš bija dzirdējis izskanam sev nāves spriedumu. Viņš bija skaidri sapratis, ka viņu nespēs glābt nekāda personiska ietekme, ka viņu tiesā miljoni un atsevišķs cilvēks te ir pilnīgi bezspēcīgs.

Un tomēr nebija viegli, redzot priekšā mīļotās sievas seju, saņemties un sagatavoties nenovēršamajam. Bezgala grūti bija atraisīt ciešās saites, kas viņu turēja pie dzīves, un, līdzko pēc lielām pūlēm izdevās kādu no tām atslābināt, cita savilkās divtik cieši; kad viņš, pielicis visus, spēkus, atbrīvoja vienu roku, otra sažņaudzās vēl ciešākā tvērienā. Domas viņam riņķoja strauji, sirds pukstēja karsti un nevaldāmi, un visa viņa būtne pretojās domai par samierināšanos ar likteni. Ja arī viņš kādu brīdi jutās spējīgs atteikties un aiziet no visa, tūdaļ acu priekšā uznira sievas un bērna tēli, kas izmisīgi protestēja, un šī samierināšanās šķita iegūstam gluži savtīgu raksturu.

Taču tā bija tikai sākumā. Itin drīz viņš atrada spēku apziņā, ka viņa liktenī vismaz nav nekā apkaunojoša un ka šo pašu ceļu dienu no dienas iet neskaitāmi nevainīgi cilvēki. Nākamā uzmundrinošā doma bija tā, ka tieši no viņa savaldības un izturības atkarīgs mīļoto tuvinieku turpmākais dvēseles miers. Tādējādi viņš pamazām noskaņoja sevi arvien gaišākām domām un pat sajuta tādu kā mierinošu pacilātību.

Visu šo pārdzīvojumu virkni viņš paspēja izbaudīt jau tad, kad vēl nebija satumsis viņa pēdējais vakars. Tā kā

viņam tika atļauts nopirkt rakstāmlietas un sveci, viņš apsēdās rakstīt, kamēr vēl nebija pienākusi stunda, pēc kuras cietumos jānodzēš visi gaismekļi.

Viņš uzrakstīja garu vēstuli Lūsijai, pastāstīdams, ka neko nav zinājis par viņas tēva gūstību, iekams dzirdējis šo stāstu no viņas pašas, un ka par sava tēva un tēvoča lomu šai nodarījumā uzzinājis tikai no tiesā lasītā vēstījuma, tieši tāpat kā viņa. Viņš jau agrāk bija paskaidrojis sievai, ka savu agrāko vārdu slēpis no viņas tikai tāpēc, ka Lūsijas tēvs pirms viņu saderināšanās uzstādijis šādu noteikumu (tagad pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ) un to pašu licis viņam apsolīt arī kāzu dienas rītā. Dārnejs lūdza sievu, lai sava tēva dēļ tā nekad nepūloties izdibināt, vai ārsts aizmirsis cietumā uzrakstīto vēstījumu vai varbūt atcerējies to (vienalga, tai mirklī vai uz ilgāku laiku) tajā senajā svētdienā zem vecās, mīļās dārza platānas, kad dzirdēja stāstu par atklājumu tornī. Ja viņš saglabājis kādas atmiņas par šo papīru, tad noteikti domājis, ka tas gājis bojā kopā ar Bastīliju, jo sīki un plaši aprakstītajās ziņās par dažādiem cietumā atrastiem ieslodzīto piederumiem nekas tamlīdzīgs netika pieminēts. Viņš lūdza sievu — tiesa, piebilzdams, ka zinot: šāds atgādinājums ir gluži lieks, — lai tā mierina tēvu, pēc iespējas saudzīgi pārliecinādama viņu, ka nekādiem pašpārmetumiem nav pamata un ka Lūsijas un Sarla dēļ ārsts Manets ir darījis visu iespējamo, aizmirsdams pats sevi. Viņš sūtīja sievai pēdējos mīlas, pateicības un svētības vārdus, lūdza viņu pārvarēt bēdas un veltīt savu dzīvi abu mīļās meitiņas audzināšanai, kas reiz debesīs tiksies ar tēvu un sniegs viņam mierinājumu.

Lūsijas tēvam viņš uzrakstīja līdzīga satura vēstuli uri piedevām pavēstīja, ka uzticot savu sievu un bērnu viņa gādībai. Šo vēlējumu viņš izteica ar īpašu uzsvaru, cerēdams tādējādi paglābt ārstu no iespējamā izmisuma vai bīstamām domām par pagātni, kas, pēc Šarla domām, pašreizējā stāvoklī viņam varētu uzmākties.

Misteram Lorijam viņš novēlēja gādāt par visiem trim saviem mīļajiem un izklāstīja tam arī savu mantas stāvokli. Pēc sirsnīgiem atvadu vārdiem un dāsniem pateicī, bas un draudzības apliecinājumiem vēstule bija galā un viss iecerētais uzrakstīts. Par Kārtonu viņš pat neiedomājās. Visas viņa domas aizņēma citi cilvēki, un šis viens ne mirkli neienāca pat prātā.

Dārnejs paspēja uzrakstīt visas vēstules, pirms cietumā

tika nodzēsta gaisma. Atlaidies uz sava salmu matrača, viņš nolēma, ka tagad ir aizvērtas visas durvis uz līdzšinējo pasauli.

Tomēr miegā šī pasaule viņu atkal aicināja pie sevis un parādījās visā savā spožumā. Brīvs un laimīgs viņš bija atkal atpakaļ savā vecajā Soho mājoklī (kaut gan tas izskatījās pavisam citāds nekā īstenībā), viņa sirds bija neizsakāmi viegla un pacilāta, viņš atkal redzēja sevi kopā ar Lūsiju, kura teica, ka tas viss bijis tikai sapnis un viņš nekad neesot aizbraucis no šejienes. īss aizmirstības brīdis, un tad viņš redzēja, ka spriedums jau izpildīts un viņš atgriezies pie Lūsijas miris, mūžigā miera apņemts, un tomēr nekas viņā nelikās mainījies. Vēl mirklis nemaņas, un viņš pamodies ieraudzīja blāvojam pelēku rīta ausmu un pirmajā brīdī nesaprata, nedz kur atrodas, nedz kas noticis, līdz beidzot viņā uzplaiksnīja piepeša apjauta: šī ir mana nāves diena!

Tā bija pagājusi nakts un pienākusi diena, kurā lemts krist piecdesmit divām galvām. Un tagad, kamēr viņš saņēmies gaidīja savu stundu, cerēdams, ka spēs tikties ar nāvi varonīgā mierā, viņa domas sāka vērpties ap kaut ko citu un ļoti grūti bija tās iegrožot.

Viņš nekad nebija redzējis ierīci, kam drīzumā vajadzēja pārtraukt viņa dzīvi. Cik augstu tā paceļas virs zemes, cik līdz tai pakāpienu, kurā vietā viņu nostādīs, kā viņam pieskarsies, vai rokas, kas viņam pieskarsies, būs jau asiņainas, kurp pavērsīs viņa seju, vai viņš būs pirmais vai varbūt pēdējais — šādi un līdzīgi jautājumi pret viņa paša gribu uznira prātā neskaitāmas reizes. Tos neizraisīja bailes, jo baiļu viņš nejuta. Drīzāk tos radīja dīvaini uzmācīga vēlēšanās zināt, kas būs jādara, kad pienāks liktenīgais brīdis; turklāt šī vēlēšanās salīdzinājumā ar tiem īsajiem mirkļiem, kuros visam lemts notikt, bija nesamērīgi liela, un viņa domas riņķoja tā, it kā tās pārvaldītu kāds svešs spēks, kāds viņā iemājojis dēmons.

Stundas ritēja cita aiz citas, un viņš staigāja pa kameru, klausīdamies, kā pulkstenis ik pa brīdim nodimdina tādu sitienu skaitu, ko viņš nekad vairs nedzirdēs. Pēdējo reizi deviņi, pēdējo reizi desmit, pēdējo reizi vienpadsmit, tūdaļ būs pēdējo reizi divpadsmit. Pēc saspringtas cīņas ar šīm pēdējām mulsinošajām domām viņš beidzot jutās uzvarējis. Viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ, klusi atkārtodams savu mīļo vārdus. Grūtākā cīņa bija aiz muguras. Viņš varēja staigāt turp un atpakaļ brīvs no traucējošām iedomām un lūgt Dievu par sevi un sirdij tuvajiem cilvēkiem.

Pēdējo reizi divpadsmit.

Viņam bija zināms, ka soda izpilde nolikta trijos un viņam nāks pakaļ kādu laiku iepriekš, rēķinoties ar to, ka nāvinieku rati pa ielām virzās lēni un smagi. Tāpēc viņš nolēma noskaņot sevi uz pulksten diviem un līdz tam cik iespējams saņemt dūšu, lai pēc tam spētu uzmundrināt pārējos.

Ritmiski staigādams no viena kameras gala uz otru, rokas sakrustojis uz krūtīm — pavisam cits cilvēks nekā kādreizējais Laforsas cietumnieks, kas tāpat staigāja pa kameru turp un atpakaļ, — viņš pat nesatrūkās, izdzirdis pulksteni nositam vienu. Šī stunda bija aizritējusi tāpat kā iepriekšējās. Juzdamies dziļi pateicīgs Dievam par atgūto mieru un savaldīšanos, viņš nodomāja: «Vairs tikai viena stunda,» — un turpināja staigāt.

Gaitenī pa akmens grīdu atskanēja soļi. Viņš apstājās.

Slēdzenē noskrapstēja un pagriezās atslēga. Pirms durvis atvērās — vai varbūt tieši atvēršanās brīdī — kāds klusā balsī angliski teica: — Viņš mani šeit nekad nav redzējis, es centos turēties pa gabalu. Ejiet iekšā viens, es pagaidīšu tepat. Nekavējieties!

Durvis ātri atvērās un atkal aizvērās; ar tikko jaušamu smaidu sejā un brīdinošu pirkstu pie lūpām viņa priekšā stāvēja Sidnijs Kārtons un lūkojās viņā ar mierīgu, ciešu skatienu.

Atnācēja sejā jautās tik neparasts gaišums, ka pirmajā brīdī ieslodzītais gandrīz vai noturēja to par paša iztēles radītu rēgu. Taču atnācējs sāka runāt — un Dārnejs pazina šo balsi; tas satvēra viņa roku — un rokasspiediens bija nepārprotami dzīvs.

—  Jūs laikam mani šeit nepavisam necerējāt ieraudzīt? — Sidnijs Kārtons teica.

—  Es nevarēju noticēt, ka tas esat jūs. Un vēl tagad lāgā nevaru ticēt. Jūs taču neesat… — Dārnejam iešāvās prātā raižpilna doma, — jūs neesat cietumnieks?

—  Nē. Man nejaušības dēļ ir vara pār vienu no cietumsargiem, un tāpēc man radās iespēja atnākt pie jums.

' Es nāku no viņas — no jūsu sievas, mīļo Dārnej.

Gūsteknis cieši saspieda viņa roku.

—   Es atnācu pasacīt jums viņas lūgumu.

—   Kādu?

—   Ļoti nopietnu lūgumu, kas izteikts no visas sirds un

aicina nevilcināties, — lūgumu, ko izrunājusi tā maigā, dārgā balss, kuru jūs tik labi atceraties.

Cietumnieks aizgrieza seju sānis.

—   Nav laika prašņāt, kāpēc šāds lūgums jums nododams un ko tas nozīmē, — man nav laika jums skaidrot. Jums tas vienkārši jāizpilda. Novelciet savus zābakus un apaujiet manējosl

Pie kameras sienas Dārnejam aiz muguras atradās krēsls. Zibens ātrumā Kārtons jau bija nosēdinājis gūstekni uz tā un, noāvis kājas, uzstājīgi stāvēja viņam blakus.

—  Velciet manus zābakus! Ņemiet tos rokā un rīkojieties! Ašāk!

—   Kārton, no šejienes nav iespējas izbēgt — tas nav izdarāms! Jūs tikai iesiet bojā kopā ar mani! Tas ir neprāts!

—  Ja es aicinātu jū$ bēgt, tas patiešām būtu neprāts, bet vai es to daru? Kad likšu jums iet ārā pa šīm durvīm, tad varat teiRt — neprāts, tad varat atteikties un palikt tepat! Apmainiet savu kravati pret manējo, savus svārkus pret manējiem! Un es tikmēr izņemšu jums no matiem šo lenti un sajaukšu tos tā kā manējos!

Ar pārsteidzošu žiglumu un gandrīz vai pārdabisku gribas un rīcības spēku viņš piespieda Dārneju izdarīt prasīto. Ieslodzītais viņa rokās bija kļuvis kā mazs bērns.

—   Kārton! Mīļais Kārton! Tas ir neprāts! Tas nav izdarāms, tas nekad nevienam nav izdevies, visi mēģinājumi beigušies neveiksmīgi! No sirds jūs lūdzu — nepadariet manu nāvi vēl smagāku, pievienodams tai savējo!

—  Vai es jūs lūdzu iet ārā pa durvīm, mīļo Dārnej? Kad to lūgšu, varēsiet atteikties. Te uz galda ir spalva, tinte un papīrs. Vai jūsu roka spēs uzrakstīt dažus vārdus?

—   Līdz jūsu ienākšanai spēja.

—  Tad saņemieties vēlreiz un rakstiet to, ko jums diktēšu. Ātrāk, draugs, ātrāk!

Nesaprašanā spiezdams plaukstu pie pieres, Dārnejs apsēdās pie galda. Kārtons, iebāzis labo roku azotē, stāvēja cieši viņam līdzās.

—   Rakstiet tieši to, ko es teikšu.

—   Kam lai to adresēju?

—  Nevienam. — Kārtons joprojām neizvilka roku no azotes.

—   Vai datums jāraksta?

—   Nē.

Pēc katra jautājuma cietumnieks palūkojās augšup. Kartons, stāvēdams viņam blakām ar roku azotē, raudzījās lejup.

—       «Ja atceraties vārdus, ko mēs pirms ilga laika pārmijām,» — diktēja Kārtons, — «Jūs, šo izlasījusi, visu sapratīsiet. Es zinu, ka Jūs tos atceraties. Jūsu dabā nebūtu tos aizmirst.»

Viņš vilka roku ārā no azotes, kad pārsteigtais cietumnieks rakstīdams negaidot palūkojās augšup; roka itin kā aizķērusies apstājās pusceļā.

—  Vai uzrakstījāt «tos aizmirst»? — Kārtons jautāja.

—  Jā. Vai jums tur rokā ir ierocis?

—   Nē, es neesmu apbruņots.

—   Ko tad jūs tur slēpjat?

—       Tūlīt uzzināsiet. Rakstiet tālāk; atlikuši vairs tikai daži vārdi. — Viņš diktēja tālāki — «Esmu pateicīgs liktenim, ka tas devis man iespēju tos pierādīt. Tāpēc nevajag nedz skumt, nedz nožēlot.» — Pateicis šos vārdus, viņš, nenovērsdams acis no rakstītāja, lēni un uzmanīgi nolaida roku tuvāk pie viņa acīm.

Spalva izkrita Dārnejam no pirkstiem uz galda, un viņš mulsi paskatījās apkārt.

—   Kas tā par smaržu?

—   Kāda smarža?

—   Man kaut kas nupat iesitās sejā.

—       Es neko nejūtu, un nekas te nevar būt. Ņemiet spalvu un beidziet rakstīti Ašāk, ašāki

Gūsteknis mēģināja sasprindzināt uzmanību, itin kā atmiņa vai locekļi viņam vairs negribētu klausīt. Viņš lūkojās Kārtonā aizplīvurotu skatienu un smagi elpoja, bet Kārtons, atkal iebāzis roku azotē, cieši raudzījās viņam pretī.

—  Ašāk, ašāki

Cietumnieks vēlreiz noliecās pār papīra lapu.

—       «Ja viss būtu noticis citādi,» — Kārtona roka atkal uzmanīgi un lēni zagās lejup, — «es neko dzīvē nebūtu izdarījis. Ja viss būtu noticis citādi,» — un viņa roka jau atradās pie gūstekņa sejas, — «man uz sirdsapziņas būtu vēl vairāk izniekotu gadu. Ja viss būtu noticis citādi…» — Kārtons paskatījās uz spalvu un redzēja, ka tā sākusi vilkt uz papīra nesalasāmas švīkas.

Kārtona roka vairs neatgriezās azotē. Cietumnieks ar pārmetošu skatienu pietrūkās kājās, bet Kārtons cieši piespieda vienu roku viņam pie nāsīm, bet ar otru satvēra viņu ap vidukli. Dažas sekundes gūsteknis vārgi pretojās cilvēkam, kas bija atnācis, lai mirtu viņa vietā, bet nepagāja ne minūte, kad viņš jau nemaņā gulēja uz grīdas.

Ātri, bet veiklām un mērķtiecīgām kustībām, apņēmības pilns kā iekšēji, tā ārēji, Kārtons uzvilka malā nomestās gūstekņa drēbes, atsukāja atpakaļ matus un sasēja tos ar lenti, ko iepriekš bija nēsājis apcietinātais. Tad viņš klusi iesaucās: — Šurp! Nāciet iekšā! — un durvīs parādījās spiegs.

—   Vai redzat? — Kārtons teica, paskatīdamies augšup; tobrīd viņš bija nometies uz viena ceļa pie nekustīgā auguma uz grīdas un bāza aprakstīto papīru tam krūšu kabatā. — Vai jūsu risks izskatās tik liels?

—   Mister Kārton, — atbildēja spiegs, paklusi noklakstinādams pirkstus, — šis pats par sevi nav nekāds risks — tādā burzmā un aizņemtībā neviens neko nemanīs.;. Man rūp tikai tas, vai jūs paliksiet līdz galam uzticīgs mūsu norunai.

—   Nebaidieties. Es būšu uzticīgs līdz nāvei.

—  Tā tam jābūt, mister Kārton, jo viņu skaits ir piecdesmit divi un tas nedrīkst mainīties. Kad jūs esat šinīs drēbēs, tad man nav ko bīties — ja tik viss paliktu, kā runāts!

—  Esiet bez bailēm! Drīz es vairs nekādi nevarēšu jums kaitēt, un visi pārējie, paldies Dievam, būs tālu no šejienes! Tagad dabūjiet palīgus un nogādājiet mani uz karieti!

—  Jūs? — spiegs satraukts pārjautāja.

—   Nu, viņu, protams, to, kas ir stājies manā vietā! Vai iesiet ārā pa tiem pašiem vārtiem, pa kuriem mēs ienācām?

—   Protams.

—   Es biju nevarīgs un tikko turējos uz kājām, kad jūs mani vedāt iekšā, un tagad, projām ejot, esmu vēl neva rīgāks. šķiršanās bēdas man laupījušas spēkus. Te tādas lietas notiek bieži, biežāk, nekā gribētos. Jūsu dzīvība tagad ir jūsu paša rokās Ātri! Pasauciet kādu palīgā!

—   Vai jūs zvērat, ka nenodosiet mani? — drebošā balsī vēlreiz pārjautāja spiegs, pirms iziešanas apstājies pie durvīm.

—   Ak tu mūžs! — Kārtons nepacietīgi piecirta kāju pie zemes. — Vai tad es neesmu jau diezgan svinīgi nozvērējies, ka jums jātērē dārgais laiks vēl šādā brīdī? Aizvediet viņu pats uz jums zināmo pagalmu, iesēdiniet pats viņu karietē, parādiet pats viņu misteram Lorijam, pasakiet, lai nedod viņam nekādas zāles, tikai gādā par svaigu gaisu, un atgādiniet, ko viņam vakar teicu un ko viņš man apsolīja, un lai bez kavēšanās brauc projāml

Spiegs izgāja no kameras, un Kārtons apsēdās pie galda, atspiedis galvu rokās. Pēc īsa brīža spiegs atgriezās kopā ar diviem vīriem.

—   Kas tad nu! — viens no tiem teica, raudzīdamies uz zemē guļošo stāvu. — Tik satriekts par to, ka draugam izdevies izvilkt lielo laimestu Svētās Giljotīnas loterijā?

—   Pat krietns patriots diezin vai būtu tik satriekts, ja aristokrātam gadītos izvilkt tukšo lozi, — piebilda otrs.

Viņi pacēla nekustīgo gulētāju, uzlika to uz līdzpaņemtajām nestuvēm, kas gaidīja pie durvīm, un dzīrās doties projām.

—   Laika vairs nav daudz, Evremond, — brīdinošā balsī sacīja spiegs.

—  To es zinu, — atbildēja Kārtons. — Lūdzami, esiet uzmanīgi pret manu draugu un atstājiet mani vienu!

—   Nu, tad nāciet, puiši, — teica Bārseds. — Ņemiet savu nesamo, un ejam!

Durvis aizvērās, un Kārtons palika viens. Galēji sasprindzinājis dzirdi, viņš centās saklausīt jebkādu skaņu, kas liecinātu par aizdomām vai trauksmi. Viss bija klusu. Noskrapstēja atslēgas, aizcirtās durvis, pa tālīniem gaiteņiem aizdunēja soļi; neatskanēja neviens izsauciens, nebija jaušama nekāda neierasta steiga. Viņš uzelpoja brīvāk, apsēdās atpakaļ pie galda un atkal klausījās, līdz pulkstenis nosita divi.

Tad kļuva dzirdamas skaņas, kas viņu nebiedēja, jo viņš atminēja to nozīmi. Cita aiz citas atvērās vairākas durvis, līdz tās atvērās arī uz viņa kameru. Cietumsargs ar sarakstu rokā paskatījās iekšā, uzsauca: — Nāciet man līdzi, Evremond! — un Kārtons sekoja tam uz lielu, tumšu istabu labu gabalu tālāk. Bija apmākusies ziemas diena, krēsla valdīja gan iekšpusē, gan ārpusē, un Kārtons tik tikko spēja saskatīt pārējos, kurus ieveda šeit, lai sasietu viņiem rokas. Daži stāvēja kājās, citi sēdēja. Daži vaimanāja un izmisīgi svaidījās, taču tādu nebija daudz. Vairums cieta klusu un stīvi raudzījās gridā.

Kamēr Kārtons stāvēja pustumšā kaktā pie sienas un vēroja, kā pēc viņa tiek ievesti pārējie no piecdesmit diviem, kāds vīrietis garāmiedams apstājās un, acīmredzot ieraudzījis pazīstamu cilvēku, īsi apskāva viņu. Kārtonu pārņēma spējas bailes, ka maskēšanās var atklāties, tomēr svešais aizgāja tālāk. Pēc īsa brīža kāda jauna sieviete ar gluži meitenīgu augumu un jauku, bet izvārgušu seju, kurā nebija ne asinslāsītes, un plati ieplestām acīm piecēlās no savas vietas, kur Kārtons jau iepriekš bija viņu ievērojis, un pienāca viņam klāt.

—   Pilsoni Evremond, — sieviete teica, pieskardamās viņam ar ledaini aukstu roku, — es esmu nabaga šuvēja, kas ar jums kopā bija Laforsā.

—  Jā, — Kārtons nomurmināja. — Tikai man aizmirsies — par ko jūs apvainoja?

—  Par sazvērestību. Kaut gan Dievs mans liecinieks, ka es neesmu vainīga šādā grēkā. Vai tad tam var ticēt? Kurš gan plānotu sazvērestību kopā ar tādu vāju, nožēlojamu būtni kā es?

Sērīgais smaids, ar kādu viņa to teica, tā aizkustināja Kārtonu, ka viņam acīs sakāpa asaras.

—   Es nebaidos mirt, pilsoni Evremond, taču es neko sliktu neesmu izdarījusi. Es labprāt mirtu, ja Republikai, kas tik daudz grib darīt mūsu, nabagu, labā, no tā būtu kāds ieguvums, bet es nesaprotu, kā tas iespējams, pilsoni Evremond. No tādas nožēlojamas, bezspēcīgas niecības kā esi

Viņa sirds iesila un atmaiga pret šo nabaga meiteni — pret pēdējo uz šīs zemes, kam viņš varēja veltīt savas jūtas.

—  Es dzirdēju, ka jūs esot atbrīvots, pilsoni Evremond. Cerēju, ka tā tiešām ir.

—  Tā bija. Bet mani apcietināja vēlreiz un notiesāja uz nāvi.

—  Ja varēšu braukt ratos kopā ar jums, pilsoni Evremond, vai jūs atļausiet man turēt savu roku? Man nav bail, taču es jūtos bezgala sīka un nevarīga, un tas man varbūt palīdzētu saņemties.

Kad pacietīgās būtnes acis ieskatījās ciešāk viņam sejā, viņš tajās redzēja piepešas šaubas un pēc tam izbrīnu. Viņš saspieda sastrādātos, noliesējušos meitenes pirkstus un piespieda tos pie savām lūpām.

—  Vai jūs ejat nāvē viņa dēļ? — meitene nočukstēja.

—   Ari viņa sievas un bērna dēļ. CstI Jā.

—   Ai, ļaujiet man turēt savu roku, drosmīgais svešinieki

—   Klusāki Jā, mana māsa, dariet to līdz pat pēdējam brīdiml

Ias pašas ēnas, kas gulstas par cietumu, šai pašā agrās pēcpusdienas stundā gulstas arī par pilsētas robežvārtiem, kad pārbaudes postenim tuvojas kariete, kas grasās izbraukt no Parīzes.

—   Kas brauc? Kas sēž iekšā? Dokumentus!

Pasniegtajos dokumentos ieurbjas vērīgas acis.

—   Aleksandrs Manets. Ārsts. Francūzis. Kurš tas ir?

Lūk, šis — un pārbaudītājs ierauga bezpalīdzīgu, apjukušu sirmgalvi, kas sevī murmina kaut ko nesaprotamu.

—    Laikam pilsonis ārsts nav prātā gluži vesels? Revolūcijas drudzis izrādījies par smagu, vai?

Jā gan, par smagu — krietni par smagu.

—     Ha! No tā cieš daudzi. Lūsija. Viņa meita. Francūziete. Kur viņa ir?

Viņa ir šeit.

—    Acīmredzot tā pati būs. Lūsija, Evremonda sieva, vai nav tiesa?

Tiesa gan.

—    Ha! Un Evremondu pašu pienākums sauc citur, ko? Lūsija, viņas meita. Angliete. Vai šī te?

Tā pati vien ir.

—    Noskūpsti mani, Evremonda meit! Re, tā, nu tu esi noskūpstījusi kārtīgu republikāni, un tas tavā ģimenē ir kas jauns — to tu atceries! Sidnijs Kārtons. Advokāts. Anglis. Kurš tas ir?

Tepat viņš guļ, karietes stūrī. Arī šis vīrs tiek parādīts . pārbaudītājiem.

—   Angļu advokāts izskatās tāds kā paģībis, vai?

Cerams, ka svaigā gaisā viņam kļūs labāk. Noskaidrojas, ka šim vīram nav stipra veselība un viņš nupat dzijās bēdās šķīries no drauga, kas nonācis Republikas nežēlastībā.

—    Tik vien tās nelaimes? Tas nu nav nekas sevišķs! Daudzi ir Republikas nežēlastībā un spiesti skatīties uz pasauli caur rūtainu lodziņu. Džārviss Lorijs. Baņķieris. Anglis. Kurš tas ir?

—   Tas esmu es. Kā redzat, citu te vairs nav.

Tas ir Džārviss Lorijs, kas atbildējis arī uz visiem iepriekšējiem jautājumiem. Tas ir Džārviss Lorijs, kas izkāpis no karietes un stāv, uzlicis roku uz durtiņu roktura, sarunādamies ar robežposteņa ierēdņiem. Tie laiski apstaigā apkārt karietei, laiski uzkāpj uz bukas, lai apskatītu nelielo bagāžu, kas novietota uz jumta; tuvumā

klīstošie zemnieki pievirzās tuvāk pie karietes durvīm un alkatīgi lūkojas iekšā; kāda sieviete ar bērnu mēģina iebāzt karietē bērna sīko rociņu, lai tā pieskartos aristokrāta sievai, kuras vīrs nosūtīts pie valdnieces Giljotīnas.

—   Ņemiet dokumentus, Džārvis Lorij, tie ir parakstīti.

—  Vai varam braukt, pilsoni?

—  Varat braukt. Uz priekšu, vedēji! Veiksmīgu ceļul

—   Visu labu, pilsoņil… Tātad pirmās briesmas aiz mugurasl

Arī to saka Džārviss Lorijs, saņēmis rokas un pacēlis skatienu augšup. Karieti pārņēmušas šausmas, dzirdami šņuksti, elsas un nemaņā guļošā braucēja smagie elpas vilcieni.

—  Vai mēs nebraucam pārāk lēni? Vai nevar vēl mazliet ātrāk? — jautā Lūsija, piespiezdamās ciešāk vecajam kungam.

—   Tas izskatītos pēc bēgšanas, mana mīļā. Es nedrīkstu viņus pārlieku skubināt — radīsies aizdomas.

—   Paskatieties atpakaļ, paskatieties — vai mums kāds nedzenas pakaļ!

—   Uz ceļa neviena nav, manu mīlulīt. Pagaidām mums neviens neseko.

Garām aizzib nelieli māju puduri — pa divām vai trim, vientulīgas fermas, pussagruvušās ēkas, krāsotavas, miecētavas un līdzīgas būves. Klaji lauki, kailu koku alejas. Zem riteņiem zib cietais, nelīdzenais bruģis, abās pusēs stiepjas dziļas dubļu lāmas. Brīžiem mēs ietriecamies tieši dubļos, vairīdamies no akmeņiem, kas mūs krata un tricina, brīžiem iestiegam grambās vai bedrēs. Tādos brīžos mūsu nepacietība kļūst tik mokoša, ka neprāts skubina lēkt ārā no karietes un mesties tālāk skriešus — vai varbūt paslēpties? — vienalga, tikai ne stāvēt uz vietas!

Klajie lauki beidzas, atkal garām slīd pussagruvušās ēkas, vientulīgas fermas, krāsotavas, miecētavas un līdzīgas būves, māju puduri pa divām vai trim, kailu koku alejas. Vai vedēji mūs piekrāpuši un pa citu ceļu atveduši atpakaļ tur, kur jau bijām? Vai mēs šai vietā neesam jau otru reizi? Paskatieties atpakaļ, paskatieties, vai mums neseko! Cst! Klāt pasta kariešu stacija.

Nesteidzīgi tiek izjūgti mūsu četri zirgi, nesteidzīgi rit minūtes, kamēr kariete stāv mazajā ieliņā bez zirgiem, un šķiet, ka tā vispār nekad vairs nesāks kustēties; nesteidzīgi, pa vienam tiek atvesti jauni zirgi, nesteidzīgi tiem seko jauni vedēji, košļādami un virpinādami pātagu gala sloksnes; nesteidzīgi iepriekšējie vedēji pārskaita savu naudu, saskaita to nepareizi un pauž neapmierinātību. Visu šo laiku mūsu izmocītās sirdis dauzās tik strauji, ka varētu sacensties pat ar visstraujākā rikšotāja soli visašākajā skrējienā.

Beidzot jaunie vedēji sēž savās vietās un vecie paliek aiz muguras. Mēs izbraucam cauri ciematam, uzbraucam kalnā, nobraucam lejā un nokļūstam uz zema, piemirkuša ceļa. Piepeši vedēji sāk enerģiski sarunāties un vicināt rokas; zirgi tiek apstādināti tik strauji, ka gandrīz vai paklūp. Vai mums dzenas pakaļ?

—   Hei! Jūs tur, karietē! Vai dzirdat?

—   Kas noticis? — apvaicājas misters Lorijs, izliecies pa karietes logu.

—   Cik, jūs teicāt, viņu tur šodien ir?

—   Es jūs nesaprotu. "

—   Nu, jūs tur runājāt, kad mainījām zirgus. Cik šodien iet uz giljotīnu?

—   Piecdesmit divi.

—   Nu, es tak teicu! Varens skaitlis! Sis te pilsonis, mans līdzbiedrs, gribēja iestāstīt, ka četrdesmit divi, bet re, ka par desmit galvām vairāk! Giljotīna prot savu darbu. Tā man ir īsti pa prātam! Nu, aiziet! Nū!

Nakts sabiezē arvien tumšāka. Viņš sāk biežāk kustēties, sāk atžirgt, sāk sakarīgi runāt; viņš domā, ka joprojām ir divatā ar kameras viesi, viņš sauc to vārdā un grib zināt, kas tam rokā. Ak, apžēlojies par mums, augstā de bess, un palīdzi mums! Paskatieties, paskatieties, vai mums neseko!

Mums pa pēdām dzenas vējš, mums pakaļ steidzas mā koņi, mums seko mēness, un visa šī neprātīgā nakts drāžas mums līdzi, taču neviens cits mūsu karietei pagaidām neseko.

XIV NODAĻA

Adījums pabeigts.

Tai pašā laikā, kad piecdesmit divi nāvei nolemtie gaidīja savu kārtu, Defarža kundze noturēja draudīgu slepenu apspriedi ar Atriebību un Trešo Zaķu, revolucionārā tribunāla zvērināto. Defarža kundze ar saviem palīgiem neapspriedās vis vīna tirgotavā, bet gan malkas zāģētāja, agrākā ceļa labotāja, šķūnītī. Pats zāģētājs apspriedē nepiedalījās, bet uzturējās nedaudz atstatu — kā padotais, kam neklājas runāt, kamēr neviens to neprasa, vai izteikt savas domas, iekams neviens nav aicinājis to darīt.

—   Bet mūsu Defaržs taču nenoliedzami ir krietns republikānis? Ko? — taujāja Trešais Zaks.

—   Krietnāka nav visā Francijā, — savā spalgajā balsī aizrautīgi apgalvoja Atriebība.

—   Nomierinies, mīļā Atriebība, — teica Defarža kundze un, viegli saraukusi pieri, pacēla plaukstu pie savas adjutantes lūpām, — un paklausies, ko es teikšu. Mans vīrs, mūsu līdzpilsonis, ir krietns republikānis un drošsirdīgs cilvēks, viņam ir daudz nopelnu republikas priekšā, un viņš bauda tās uzticību. Taču manam vīram ir savas vājās vietas, un savā vājumā viņš tiecas būt saudzīgs pret šo ārstu.

—   Tas ir ļoti bēdīgi, — ieķērcās Trešais Zaks, šaubīgi šūpodams galvu un vilkdams pār lūpām savus cietsirdīgos pirkstus. — Tas krietnam pilsonim godu nedara, un to var tikai nožēlot.

—   Nu, tad klausieties! — Defarža kundze teica. — Par pašu ārstu man nav nekādas bēdas. Vai viņam galva paliek uz pleciem vai noripo, tas man visviens. Bet Evremondu dzimta ir jāiznīcina, un tā cilvēka sievai un bērnam jāseko savam vīram un tēvam.

—   Tādai skaistai galviņai tas labi piestāvēs, — noķērca Trešais Zaks. — Es tur esmu redzējis tādas zeltmatainas galvas ar zilām acīm — izskatās vienkārši burvīgi, kad Samsons tās paceļ gaisā! — asinskārais briesmonis runāja gluži kā īsts epikūrietis.

Defarža kundze nolaida acis un brītiņu kavējās domās.

—   Un tam skuķim arī ir zelta mati un zilas acis, — Trešais Zaks piebilda tīksmīgi sapņainā tonī. — Un bērni mums tur gadās diezgan reti. Tas ir lielisks skats!

—   īsi sakot, — Defarža kundze pēc īsā pārdomu brīža izslējās taisni, — šai lietā es savam vīram vairs nevaru uzticēties. Kopš vakarvakara es jūtu, ka ne tikai nedrīkstu stāstīt viņam par saviem plāniem, bet turklāt vēl nedrīkstu vilcināties, jo viņš var sadomāt tos brīdināt, un tad tie visi var aizbēgt.

—   Tas nedrīkst notikt! — ieķērcās Trešais Zaks. — Neviens nedrīkst aizbēgt! Mums jau tāpat netiek ne puse no viņiem. Vajadzētu katru dienu kādus simt divdesmit.

—   īsi sakot, — Defarža kundze turpināja, — manam vīram nav tādu iemeslu vēlēties iznīcināt šo dzimtu kā man, un man savukārt nav tādu iemeslu vēlēties saudzēt šo ārstu kā viņam. Tāpēc man jārīkojas vienai pašai. Panāciet šurp, pilsoni!

Malkas zāģētājs, kas allaž izturējās ļoti pazemīgi pret Defarža kundzi, jo juta pret viņu lielu bijību un pat stindzinošas bailes, pienāca tuvāk, pielicis roku pie sarkanās cepures.

—   Runājot par tām zīmēm, pilsoni, — bargi sacīja Defarža kundze, — par tām, ko viņa raidīja cietumniekiem, — vai esat gatavs kaut šodien to apliecināt tiesas priekšā?

—   Jā, protams, kāpēc ne! — iesaucās malkas zāģētājs.

—  Tur viņa stāvēja katru dienu: vai saule, vai lietus, no diviem līdz četriem, — un vienmēr deva zīmes — reizēm kopā ar meiteni, reizēm viena pati. Ko jau nu zinu, to zinu. Redzēju pats savām acīm.

Runādams viņš bez mitas žestikulēja, itin kā gribēdams atdarināt kaut dažas no milzum daudzajām zīmēm, kuras nekad nebija redzējis.

—   Skaidrs — sazvērestība! — noteica Trešais Zaks.

—  Nav ne mazāko šaubu.

—   Arī zvērinātajiem nebūs? — Defarža kundze pajautāja, cieši paskatīdamās uz viņu un draudīgi pasmaidīdama.

—   Uz šiem krietnajiem patriotiem varat paļauties pilnīgi droši, pilsone! Par zvērinātajiem es varu galvot.

—   Nu, tad lemjam tālāk, — Defarža kundze domīgi teica. — Vēl šis viens jautājums! Vai varu apžēlot ārstu savam vīram par patikšanu? Man pašai tas pilnīgi vienalga. Vai varu viņu apžēlot?

—   Būtu gan par vienu galvu vairāk, — paklusi novilka Trešais Zaks. — Mums to patiešām nav tik daudz, cik vajadzētu. Zēl būtu palaist garām vēl vienu iespēju.

—   Kad es viņu redzēju, viņš deva zīmes kopā ar savu meitu, — prātoja Defarža kundze. — Patiesībā es nevaru apsūdzēt vienu, nepieminot otru, un es nedrīkstu arī klusēt un uzvelt visu šo lietu tikai šim lāga pilsonītim. Jo es taču esmu pietiekami nozīmīga lieciniece!

Atriebība un Trešais Zaks, viens otru pārspēdami, steidzās dedzīgi apgalvot, ka viņa esot pati izcilākā un vērtīgākā no visiem iespējamiem lieciniekiem. Lāga pilsonītis, -negribēdams atpalikt, piemetināja, ka tāda lieciniece esot gluži kā debesu sūtīta.

—   Nu, tad lai pats tiek galā, kā zina! — noteica Defarža kundze. — Nē, es viņu nevaru taupīt. Jūs pulksten trijos taču iesiet skatīties soda izpildi, vai ne? Un jūs?

Pēdējais jautājums tika veltīts malkas zāģētajam, kas steidzīgi deva apstiprinošu atbildi, turklāt izmantoja izdevību piebilst, ka viņš esot republikānis ar sirdi un dvēseli un justos gauži izmisis, ja nevarētu baudīt savu pēcpusdienas pīpi, raudzīdamies uz izveicīgo Republikas bārddzini. To viņš darīja ar tādu degsmi, ka itin viegli varēja rasties aizdomas (un iespējams, ka arī radās, spriežot pēc Defarža kundzes tumšo acu nicinošā skatiena): šis vīrs cauru dienu un nakti dreb bailēs par savu personīgo drošību.

—     Arī es pulksten trijos būšu turpat Kad tas beig, sies — varbūt ap astoņiem vakarā —, atnāciet pie manis

uz Sentantuānu, un mēs visi ziņosim par šiem ļaudīm mūsu komitejā.

Malkas zāģētājs paziņoja, ka jutīšoties lepns un pagodināts par iespēju pavadīt pilsoni šādā uzdevumā. Kad pilsone paskatījās uz viņu, vīrs samulsa, izvairīgi novērsa skatienu kā bikls šunelis un, atkāpies pie saviem malkas klučiem, pūlējās noslēpt neveiklību, līkņādams pār zāģi.

Defarža kundze paaicināja zvērināto un Atriebību tuvāk pie durvīm un izklāstīja savas tālākās pārdomas:

—   Pašlaik viņa noteikti ir mājās un gaida vīra nāves brīdi. Droši vien raud un sēro. Pašlaik viņa ir tādā stāvoklī, ka viegli var apvainot Republikas taisnības lēmējus. Viņa ir gatava cildināt tās ienaidniekus. Es tūlīt došos pie viņas.

—   Kāda apbrīnojama sieviete — lieliska sieviete! — sajūsmināts iesaucās Trešais Zaks.

—   Mana nepārspējamā draudzene! — iegavilējās Atriebība un apskāva viņu.

—   Paņem manu adīkli, — teica Defarža kundze, ielikdama to savas adjutantes rokās, — un aiznes to uz manu parasto vietu! Aizņem manu parasto sēdekli! Jūs visi dodieties turpu tūlīt, jo šodien tur iespējams lielāks pūlis nekā citreiz.

—   Ar prieku izpildīšu savas vadones rīkojumus, — dedzīgi atsaucās Atriebība un noskūpstīja Defarža kundzes vaigu. — Vai tu nenokavēsi?

—   Būšu klāt jau pirms izrādes sākuma.

—   Un pīrms ratu ierašanās! Katrā ziņā centies atnākt pirms ratu ierašanās, mana mīļā! — Atriebība nosauca pakaļ Defarža kundzei, kas jau bija izgājusi uz ielas.

Defarža kundze īsi pamāja ar roku, likdama saprast, ka dzirdējusi un pavisam noteikti ieradīsies laikā, un pa dubļaino ieliņu nozuda aiz cietuma stūra. Atriebība un zvērinātais noskatījās viņai paka], nebeigdami apjūsmot viņas skaisto, stalto stāvu un izcilās morālās īpašības.

Sis nepielūdzamais laiks ar savu bargo roku bija izkropļojis daudzas sievietes, taču neviena to vidū nebija tik baismīga kā šī nežēlīgā sieva, kas šobrīd gāja projām pa ielu. Stipra un bezbailīga, apveltīta ar asu prātu, attapību un dzelžainu apņēmību, turklāt ar tādu skaistumu, kas šķita ne vien papildinām šo bargo un enerģisko dabu, bet arī iedvešam instinktīvu bijību pret to ikvienā, kas viņu uzlūkoja, šī sieviete jebkuros apstākļos būtu izvirzījusies nemierpilnā laika pārvērtību priekšgalā. Taču kopš bērnu dienām ciestā netaisnības apziņa un nedzēšamais naids pret aristokrātiem bija pārvērtuši viņu īstā tīģerienē. Sī sieviete nepazina nekādu žēlumu. Ja arī kādreiz šīs jūtas būtu viņai piemitušas, tagad no tām vairs nebija ne vēsts.

Viņai neko nenozīmēja tas, ka nevainīgam cilvēkam jāmirst par savu tēvutēvu grēkiem; viņa redzēja nevis šo cilvēku, bet tos. Viņai neko nenozīmēja padarīt tā sievu par atraitni un bērnu par bāreni, un pat to viņa uzskatīja par nepietiekamu sodu, jo šie ļaudis bija viņas īstenie ienaidnieki un viņas laupījums, tāpēc tiem nebija tiesību dzīvot. Pilnīgi bezcerīgi bija lūgt viņai žēlastību, jo tādas viņa nepazina — arī pret sevi ne. Ja viņai būtu lemts mirt kādā ielu cīņā, kurās tik daudz bija piedalījusies, viņa mirtu bez žēluma; ja viņai kaut vai rīt vajadzētu kāpt uz ešafota, viņas vienīgās jūtas būtu kvēla vēlēšanās apmainīties vietām ar to, kurš viņu raidījis uz turieni.

Tāda sirds pukstēja zem Defarža kundzes raupjā apģērba. Kaut gan viņa nevērīgi izturējās pret savu ietērpu, tas viņai gluži labi piestāvēja un piešķīra tādu kā dīvainu baigumu, un viņas melnie mati zem rupjās sarkanās cepures izskatījās krāšņi un kupli. Azotē viņa nēsāja pielādētu pistoli. Pie jostas viņai karājās drānās paslēpts duncis. Šādi tērpusies un apbruņojusies, Defarža kundze pašpārliecinātā, savai dabai atbilstošā gaitā soļoja prom pa ielu, un no viņas strāvoja tāda nepiespiestība, kāda raksturīga sievietei, kas meitenes gados daudz staigājusi basām kājām pa pelēkām jūrmalas smiltīm.

Iepriekšējā vakarā, kad misters Lorijs tika pasūtījis karieti un zirgus, kas tieši šai brīdī jau stāvēja pagalmā, gaidot pēdējo braucēju, viņa domas daudz nodarbināja jautājums, kā paņemt līdzi mis Prosu. Pārpildīt karieti nedrīkstēja gan svara dēļ, gan arī tāpēc, lai robežposteņu pārbaudes būtu pēc iespējas īsākas, — bēgšanas veiksmi un neveiksmi viegli varēja izšķirt pat dažas sekundes. Beidzot pēc raižpilnām pārdomām viņš ierosināja, ka mis Prosa un Džerijs, kuri drīkstēja izbraukt no pilsētas, varētu doties projām pulksten trijos ar visvieglāko un ašāko braucamo, kāds tolaik bija dabūjams. Tā kā viņiem nebūs nekādas bagāžas, viņi drīz panāks otru karieti, apsteigs to un, braukdami pa priekšu, varēs jau iepriekš pasūtīt citus zirgus un tādējādi ievērojami paātrināt ceļojumu izšķirošajās nakts stundās, kad kavēšanās ļoti nevēlama.

Redzēdama šeit iespēju izdarīt patiesi vērtīgu pakalpojumu saviem mīļajiem šajā grūtajā stāvoklī, mis Prosa ar prieku uzņēma šo ierosinājumu. Abi ar Džeriju viņi nupat bija noskatījušies, kā kariete aizbrauc, sapratuši, kas ir Solomona atvestais cilvēks, pavadījuši desmit mokoša satraukuma pilnas minūtes un tagad rosīgi gatavojās aizbraukšanai, bet Defarža kundze tikmēr pa netālajām ielām jau tuvojās puspamestajam mājoklim, kurā abi palikušie vēl noturēja pēdējo apspriedi.

—   Kā jums šķiet, mister Krančer, — teica mis Prosa, kas satraukumā nespēja ne lāgā parunāt, ne nostāvēt, ne nosēdēt, — vai nebūtu gudrāk, ja mēs dotos ceļā no kāda cita pagalma, nevis no šī? Tā kā viena kariete jau šodien no šejienes ir aizbraukusi, mēs varam-viegli izraisīt aizdomas.

—   Es domāju, mis, — atteica misters Krančers, — ka taisni tā ir, kā jūs sakāt. Un es jau nu turēšos ar jums, lai tur lūst vai plīst.

—   Mani tik ļoti moka bailes par mūsu mīļajiem, — mis Prosa caur asarām izdvesa, — ka es neko prātīgu nespēju izdomāt. Varbūt to varat jūs, manu krietno, labo mister Krančer?

—   Ja nu par nākotni būtu runa, tad varbūt varētu ar,— atteica misters Krančers. — Bet, ja vajag uzreiz tagadiņ, tad mana vecā galva neko nejaudā. Vai jūs būsiet tik laipna, mis, un šai izšķirīgajā brīdī uzklausīsiet divus solījumus un zvērestus, ko man gribas dot, bet tak vajag kādu par liecinieku!

—   Ak tu mūžs! — joprojām elsodama, atmeta mis Prosa. — Tad sakiet tos ātrāk, lai ir padarīts, un miersl

—   Pirmkārt, — viscaur drebēdams, sacīja misters Krančers ar svinīgu izteiksmi nobālušajā sejā, — ja mūsu nelaimīgie tiks sveiki wn veseli šitam visam cauri, es nekad mūžā vairs to nedarīšu, nekad, nekad!

—   Par to es nešaubos, mister Krančer, — sacīja mis Prosa. — To jūs nekad vairs nedarīsiet, vienalga, kas tas būtu, un, lūdzams, nepūlieties dot man sīkākus paskaidrojumus — tas nav vajadzīgs!

—   Nē, nē, mis, to es nedarīšu, — Džerijs atbildēja. — Otrkārt, ja mūsu nelaimīgie tiks sveiki un veseli šitam visam cauri, es nekad vairs nemaisīšos, ja misis Krančere gribēs krist uz grīdas, — lai krīt, cik patīk!

—   Jūsu mājas kārtību es gan nepārzinu, — teica mis Prosa, cenzdamās nosusināt acis un saņemties, — bet esmu pilnīgi pārliecināta, ka misis Krančere vislabāk zina, kas kurā reizē darāms, un tas tiešām jāatstāj viņas ziņā … Ai, mani nabadziņi, mani mīļie!

—   Un vēl es pateikšu, mis, — misters Krančers turpināja, mis Prosai par lielām bažām gluži vai grasīdamies teikt veselu sprediķi, — un jūs esat mana lieciniece un varat to pati pateikt misis Krančerei, ka es tagad pavisam citādāk domāju par to viņas ceļos krišanu un pašreiz taisni no visas sirds vēlos, kaut misis Krančere tagad nokristu ceļos priekš mums visiem!

—   Nu, nu, būs jau labi! Droši vien viņa to dara, manu labo cilvēk, — iesaucās satrauktā mis Prosa, — un es ceru, ka viņai izdosies panākt tieši to, kas vajadzīgs.

—   Lai Dievs nedod, — misters Krančers turpināja vēl svinīgāk, vēl lēnāk un ar jūtamu tieksmi izvērsties vēl garāk un plašāk, — ka mani kādreizējie vārdi vai darbi tagad kavētu piepildīties tam, ko es vēlu mūsu nelaimīgajiem! Lai Dievs nedod, ka mums vēl visiem būtu jākrīt ceļos un jālūdzas, lai viņi tiek ārā no nelaimes! Lai Dievs nedod, mis! Lai Dievs ne-dod, es saku! — Tā misters Krančers nobeidza savu runu, labu brīdi nesekmīgi centies atrast tai labāku noslēgumu.

Defarža kundze tikmēr nāca viņu mājai arvien tuvāk un tuvāk.

—   Ja mēs kādreiz nokļūsim atpakaļ savā dzimtajā zemē, — teica mis Prosa, — varat būt drošs, ka es pateikšu misis Krančerei visu, ko vien spēšu atcerēties un saprast no visa tā, ko jūs te tik iespaidīgi teicāt, un katrā ziņā pateikšu arī to, ka jūs šajā baigajā laikā šeit turē-

jātfes godam un visu darījāt pēc labākās sirdsapziņas. Bet tagad, lūdzami, padomāsim! Mans cienījamais mister Krančer, padomāsim, ko darīt!

Defarža kundze tikmēr nāca viņu mājai arvien tuvāk un tuvāk.

—  Ja nu jūs izietu vispirms, — mis Prosa teica, — un tai kantorī pateiktu, lai nesūta zirgus ar ratiem uz šejieni, bet sagaidītu mani kaut kur ceļā, vai tā nebūtu vislabāk?

Misters Krančers domāja, ka tā patiešām būtu vislabāk.

—   Kur jūs varētu mani gaidīt? — vaicāja mis Prosa.

Misters Krančers jutās tik apmulsis, ka nespēja iedomāties nevienu citu vietu kā tikai Tempļa vārtus. Ak vail Londonas Tempļa vārti atradās simt jūdžu tālumā, bet Defarža kundze bija jau pavisam tuvu.

—   Pie katedrāles durvīm, — teica mis Prosa. — Vai tas iznāktu pārmērīgs likums, ja jūs mani paņemtu pie lielās katedrāles durvīm, starp abiem torņiem?

—   Nē, mis, — atbildēja misters Krančers.

—   Nu, tad esiet tik labs un ejiet taisni uz pasta kantori, — teica mis Prosa, — un dariet, kā norunāts!

—  Man lāgā nepatīk jūs te atstāt vienu, — vilcinādamies un šaubīgi šūpodams galvu, teica misters Krančers.

—  Mēs tak nevaram paredzēt visu, kas var notikt.

—   Nu nevaram jau, nevaram, — attrauca mis Prosa,

—   bet par mani jums nevajag baidīties. Sagaidiet mani pie katedrāles pulksten trijos vai apmēram ap to laiku, un tas noteikti būs labāk, nekā braukt abiem kopā no šejienes. Esmu par to pilnīgi pārliecināta. Tātad norunāts! Lai Dievs jums palīdz, mister Krančer! Domājiet nevis par mani, bet par visām tām dzīvībām, kas atkarīgas no mums abiem!

Sie vārdi un ciešais, lūdzošais satvēriens, ar kādu mis Prosa saņēma viņa rokas abās savējās, palīdzēja misteram Krančeram izšķirties. Uzmundrinoši pamājis ar galvu, viņš tūlīt devās uz pasta kariešu kantori un atstāja mis Prosu, lai tiktos ar viņu vēlāk.

Sāds drošības solis, kas turklāt drīzumā grasījās tikt īstenots, ļāva mis Prosai uzelpot krietni vieglāk. Tagad vajadzēja saņemties tiktāl, lai viņas izskats uz ielas nepiesaistītu īpašu uzmanību. Viņa palūkojās pulksteni — divdesmit minūtes pāri diviem. Ilgāk vairs nedrīkstēja vilcināties — jāpošas ceļā.

Sakāpinātajā satraukumā juzdama dīvainas bailes no tukšajām, vientulīgajām istabām, pa kuru puspievērtajām durvīm šķita slepus raugāmies kaut kādas iedomātas sejas, mis Prosa salūkoja bļodu ar aukstu ūdeni un sāka skalot sarkanās, pietūkušās acis. Drudžainās bailes neļāva viņai ilgi mērcēt seju ūdenī, aizmiglojot sev skatlenu, un viņa ik pa brīdim pārtrauca mazgāšanos, lai pārliecinātos, ka neviens viņu no malas nevēro. Vienā šādā brīdī mis Prosa atkāpās atpakaļ un iekliedzās, jo istabā patiešām vairs nebija viena pati.

Bļoda nokrita zemē un saplīsa, un izlijušais ūdens aiztecēja pie Defarža kundzes kājām. Dīvains un ciets, daudzu asinīm slacīts bija ceļš, pa kuru šīs kājas atnākušas līdz šai ūdens lāmai.

Salti lūkodamās mis Prosā, Defarža kundze jautāja:

—  Kur ir Evremonda sieva?

Mis Prosai tūdaļ ienāca prātā, ka visas durvis atstātas vaļā un var viegli radīt aizdomas par bēgšanu. Tādēļ visupirms viņa pasteidzās aizvērt tās. Uz priekšējo istabu veda četras durvis, un viņa aizvēra tās visas. Pēc tam viņa nostājās priekšā Lūsijas agrākās istabas durvīm.

Defarža kundzes tumšo acu skatiens pavadīja visas viņas kustības un visbeidzot apstājās pie durvīs sastingušā stāva. Ar skaistumu mis Prosa nevarēja lepoties, un gadi nebija mīkstinājuši viņas raupjumu un stūraino dabu, taču arī viņa bija stingra un nelokāma sieviete — un viņas skatiens tikpat neatlaidīgi pētīja Defarža kundzes seju.

—   Pēc izskata tevi varētu noturēt par paša nelabā mātīti, — teica mis Prosa, strauji elpodama. — Bet ar mani tu, vienalga, galā netiksi. Es esmu angliete.

Defarža kundze veltīja viņai nicinājuma pilnu skatienu, taču, šķiet, noprata, ka sastapusies ar sev līdzvērtīgu pretspēku. Viņa redzēja savā priekšā sīkstu, spēcīgu, nepadevīgu sievu, kurai daba devusi smagu roku, kā pirms daudziem gadiem jau bija pārliecinājies misters Lorijs. Viņa labi zināja, ka šī sieviete ir uzticams nīstās ģimenes draugs, un mis Prosa labi zināja, ka Defarža kundze ir šīs ģimenes ļaunākais ienaidnieks.

—  Es esmu ceļā uz turieni, — Defarža kundze teica, viegli pamādama ar roku uz liktenīgās soda vietas pusi,

—   kur mani gaida mans krēsls un adīklis; garāmiedama nolēmu ienākt pie viņas un pasacīt dažus vārdus. Es gribu viņu satikt.

—   Es zinu, ka tev ir ļauni nolūki, — teica mis Prosa,

—  un vari nešaubīties, ka tev papriekš būs jāpacīnās ar mani.

Abas sievietes runāja katra savā valodā, un neviena nesaprata otras teikto; abas cieši vēroja viena otru, cenzdamās no sejas izteiksmes un izturēšanās nojaust, ko nozīmē nesaprotamo vārdu virkne.

—      Ja viņa šai brīdī slēpsies no manis, tas viņai par labu nenāks, — Defarža kundze teica. — Krietnie patrioti sapratis, ko tas nozīmē. Laidiet mani pie viņas! Ejiet un pasakiet, ka es gribu viņu satikt! Vai dzirdat?

—   Ja tev acu vietā būtu skrūvgrieži, — atcirta mis Prosa, — un es būtu angļu gulta ar četriem stabiem, tie ne mata tiesu no manis neatgrieztu vaļā! Nekā nebūs, nejaukā svešzemniece, ar mani tu tik viegli galā netiksi!

Defarža kundze gan nespēja izsekot šiem neparastajiem salīdzinājumiem, taču saprata, ka šī angliete netaisās viņai pakļauties.

—   Ietiepīgā nejēgai — Defarža kundze teica, saraukusi pieri. — Tu man nebūsi nekāda noteicēja! Es prasu, lai tu laid mani pie viņas! Vai nu pasaki viņai, ka gribu viņu satikt, vai arī pakāpies nost no ceļa un laid mani iekšā! — To teikdama, viņa nikni savicināja labo roku.

—   Nekad nebiju domājusi, — teica mis Prosa, — ka jebkad gribēšu saprast tavu dumjo valodu, bet pašlaik es atdotu visu līdz pēdējai lupatai, lai uzzinātu, vai tu nojaut patiesību vai kaut daļu no tās.

Abas stāvēja, ne mirkli nolaizdamas acis viena no otras. Līdz šim Defarža kundze nebija izkustējusies no tās vietas, kur mis Prosa viņu pirmoreiz ieraudzīja, taču tagad viņa paspēra soli uz priekšu.

—   Manī rit britu asinis, — teica mis Prosa, — stāvoklis ir ārkārtējs, un man nav ko zaudēt. Par savu dzīvību es nedodu ne graša. Skaidrs man ir viens: jo ilgāk es tevi te noturēšu, jo vairāk manai zīlītei cerību izglābties. Neviens mats nepaliks uz tavas melnās galvas, ja tu kaut pirkstu man piedursi!

Tā runāja mis Prosa, enerģiski purinādama galvu un zibsnīdama acīm pēc katra sasteigtā teikuma un katru sasteigto teikumu izgrūzdama vienā elpas vilcienā. Tā runāja mis Prosa, kas nekad mūžā nebija pacēlusi roku pret otru cilvēku.

Taču viņa bija jūtīga sieviete un nespēja novaldīt asaras, kas reizē ar drosmes vilni sakāpa acīs. Sāda drosme Defarža kundzei bija pilnīgi sveša, un viņa to noturēja par vājumu.

—   Ha, ha! — viņa iesmējās. — Nožēlojamā nelga! Kas tu vispār esi! Es labāk runāšu par ārstu. — Un paceltā balsī viņa iesaucās: — Pilsoni ārsti Evremonda sieva! Evremonda meita! Kas vēl ir mājās bez šīs nožēlojamās muļķes, atsaucieties pilsonei Defaržai!

Varbūt klusums, kas sekoja šiem vārdiem, varbūt kāda nevilša izteiksme mis Prosas sejā, varbūt piepeša nojauta, gluži neatkarīga no pārējiem apstākļiem, modināja Defarža kundzē aizdomas, ka meklēto šeit vairs nav. Viņa ātri atrāva vaļā trīs aizvērtās durvis un ieskatījās istabās aiz tām.

—   Visās istabās nekārtība, mantas izmētātas pa grīdu — viņi ir steigā kravājušies. Droši vien arī tajā istabā aiz tevis neviena nav! Laid paskatīties!

—   Neparko! — atcirta mis Prosa, sapratusi pavēli tikpat labi, kā Defarža kundze saprata atbildi.

—  Ja tur neviena nav, tad viņi ir prom, tātad jādzenas pakaļ, jāpanāk viņi un jāatved atpakaļ! — Defarža kundze steigšus sevī prātoja.

—   Kamēr tu nezini, vai viņi tur ir vai nav, tikmēr tu nesapratīsi, ko darīt, — arī mis Prosa prātoja sevī, — un, cik ilgi tas būs manos spēkos, es tev neļaušu to uzzināt un arī aiziet no šejienes tev neļaušu, cik ilgi vien spēšu,— vienalga, vai tu to uzzināsi vai ne!

—   Es esmu cīnījusies uz ielām jau no pirmajām cīņu dienām, un nekaš mani nav varējis apturēt, — teica Defarža kundze, — un, kaut man tevi būtu gabalos jāsarauj, es tevi dabūšu prom no tām durvīm!

—   Mēs esam divas vien lielas mājas augšējā stāvā blakus vientuļam pagalmam, un diezin vai mūs kāds dzirdēs — lai tik Dievs dod man spēku tevi pēc iespējas ilgāk te noturēt, jo katra minūte, ko tu pavadL-šeit, manai mīlulītei ir zelta vērta! — teica mis Prosa.

Defarža kundze devās pie durvīm. Mis Prosa, acumirklīga impulsa vadīta, ar abām rokām aptvēra viņas vidukli un turēja ciet, cik spēka. Velti Defarža kundze pūlējās izrauties — mis Prosai spēku deva mīlestība, kas allaž ir stiprāka par naidu, un viņa neatlaida savu ciešo tvērienu, kaut gan cīņa bija tik sparīga, ka vienubrīd mis Prosa pat atrāva Defarža kundzi no grīdas un pacēla gaisā. Defarža kundze ar abām rokām sita un skrāpēja pretinieces seju, taču mis Prosa tikai nolieca galvu zemāk un turēja viņas vidukli vēl dzelžainākā tvērienā, nekā to darītu slīcējs.

Drīz Defarža kundze pārstāja cīnīties ar rokām un tvēra pie sava iežņaugtā vidukļa.

—   Tas ir zem manas rokas, — izdvesa mis Prosa, — un tu to nedabūsi ārā! Es esmu stiprāka par tevi, lai slavēts Dievs! Un es tevi turēšu, līdt viena no mums noģībs vai nokritīs beigta!

Defarža kundzes roka bija ieslīdējusi azotē. Mis Prosa paskatījās uz augšu, ieraudzīja, ko tā satvērusi, un trieca pa to no visa spēka; pašķīda uguns, atskanēja rībiens, un viņa palika stāvam viena, dūmu mākonī neko vairs neredzēdama.

Tas viss notika sekundes laikā. Iestājās baigs klusums, dūmi izklīda un pacēlās gaisā — tāpat kā nežēlīgās sievietes dvēsele, kuras nedzīvais ķermenis nekustīgi gulēja uz grīdas.

Pirmā brīža izbailēs un šausmās mis Prosa atlēca no līķa, cik tālu vien iespējams, un metās lejā pa kāpnēm, grasīdamās gluži veltīgi saukt palīgā. Par laimi, viņa laikus attapās, kādas tam būtu sekas," un saņēmusies uzkāpa atpakaļ dzīvoklī. Lai cik baigi likās vēlreiz ieiet pa šīm durvīm, viņa to izdarīja un pat pagāja līķim itin tuvu garām, lai paņemtu savu cepuri un dažus citus apģērba piederumus. Izgājusi kāpnēs, mis Prosa aizslēdza durvis un ielika atslēgu kabatā, un tikai tad uzvilka visu nepieciešamo un sakārtojās ceļam. Vēl brīdi viņa pasēdēja uz kāpnēm, lai atgūtu elpu, drusku paraudāja un tad steigšus devās projām.

Par laimi, mis Prosai bija cepure ar plīvuru, citādi diezin vai viņai būtu izdevies neaizturētai aiziet līdz savam mērķim. Par laimi, arī viņas izskats bija tik savdabīgs, ka pārmaiņas tajā bija mazāk uzkrītošas, nekā tas būtu vairumam citu sieviešu. Tas bija ļoti svarīgi, jo negantie pirksti viņas sejā bija atstājuši briesmīgas pēdas, viņas mati bija izplucināti un apģērbs, ko viņa gan drebošām rokām steigā pūlējās sakārtot, saraustīts šķībi un greizi.

Iedama pār tiltu, viņa iesvieda dzīvokļa atslēgu upē. Ieradusies pie katedrāles dažas minūtes agrāk par savu pavadoni, viņa gaidīdama drudžaini domāja: ja nu atslēga ieķērusies kādā tīklā un ir jau izzvejota, ja nu to pazīst, ja nu atslēdz durvis un atklāj, kas aiz tām, ja nu viņu pie vārtiem aptur un aizved uz cietumu, un tiesā par slepkavību! Sīs domas pilnā sparā riņķoja viņas galvā, līdz parādījās gaidītais ceļabiedrs, aizveda viņu uz ekipāžu un kopā ar viņu devās ceļā.

—  Vai uz ielas ir dzirdams kāds troksnis? — mis Prosa viņam jautāja.

—   Tie paši trokšņi, kas vienmēr, — atbildēja misters Krančers, pārsteigts par šādu jautājumu un par viņas nēparasto izskatu.

—   Es nedzirdu, ko jūs sakāt, — mis Prosa teica.

Nekāda labuma nebija arī tad, kad misters Krančers atkārtoja teikto vēlreiz, jo mis Prosa tikpat neko nedzirdēja. «Labāk es pamāšu ar galvu,» viņš pārsteigts nodomāja, «to viņa vismaz redzēs.» Un tā viņš arī izdarīja.

—   Vai pašlaik uz ielas ir kāds troksnis? — drīz atkal jautāja mis Prosa.

Misters Krančers vēlreiz pamāja ar galvu.

—   Bet es neko nedzirdu.

«Stundas laikā kļuvusi kurla, vai?» misters Krančers neziņā prātoja, juzdamies visai neomulīgi. «Kas viņai noticis?»

—  Man ir tā, it kā tas rībiens, kas nodārdēja reizē ar uguns zibšņiem, būtu pēdējais, ko es savā mūžā esmu dzirdējusi, — teica mis Prosa.

«Nu gan viņai kaut kas sameties aplam!» misters Krančers satraucās arvien vairāk. «Kaut ko iedzērusi, lai saņemtu dūšu, vai?» — Paklau! Tur rīb tie briesmīgie nāves rati! Vai tos jūs dzirdat, mis?

—   Es nedzirdu itin neko, — teica mis Prosa, redzēdama, ka ceļabiedrs viņai ko saka. — Ak, labo cilvēk, papriekš bija baismīgs blīkšķis un pēc tam baismīgs klusums, un tā vien liekas, ka tas klusums paliks uz visiem laikiem, cik man vēl atlicis dzīvot.

«Ja viņa nedzird, kā rīb tie briesmīgie rati nu jau pie pašas soda vietas,» nodomāja misters Krančers, pametis skatienu atpakaļ, «tad es teiktu, ka viņai patiešām šai pasaulē diezin vai lemts vairs kaut ko dzirdēt.»

Un tā bija taisnība.

XV NODAĻA

Soļi apklust uz visiem laikiem.

Cauri Parīzes ielām dobji un skarbi ripo nāves rati. Seši vezumi vīna ir šodienas deva valdniecei Giljotīnai. Visi asinskārie un nepiepildāmie briesmoņi, ko laika gaitā spējusi radīt cilvēces iztēle, saplūduši vienā kopīgā īstenojumā — Giijotīnā. Un tomēr visā Francijā ar tās lielo klimatu un augšņu dažādību neviens stiebrs, neviena lapa, neviena sakne, atvase vai grauds nav izaudzis un nobriedis labvēlīgākos apstākļos kā šis briesmīgais radījums. Satrieciet cilvēci vēlreiz drumslās ar tik iznīcinošu āmuru — un tā vēlreiz parādīsies tikpat izkropļotās formās. Iesējiet vēlreiz tādu plēsīgas patvaļas un varmācības sēklu — un tā noteikti nesīs tādus pašus augļus.

Seši nāves rati ripo pa Parīzes ielām. Pārvērt tos atkal

par to, kas tie bijuši, varenais burvi Laiks, un mēs redzēsim neierobežotu patvaldnieku karietes, dižciltīgu feodāļu 'ekipāžas, krāšņu kurtizāņu greznos tērpus, baznīcas, kas nav «mana Tēva nams», bet gan laupītāju midzeņi, un miljoniem salkstošo zemnieku būdu! Tomēr nē — lielais burvis, kas diženā mierā iemieso Radītāja iepriekšnoteikto kārtību, nekad neko nepārvērš atpakaļ. «Ja tevi pārvērtusi Dieva griba,» saka gaišreģis apburtajiem viedajās arābu pasakās, «tad tāds arī paliec! Bet, ja esi guvis šo veidolu pārejošu burvestību ceļā, tad atgūsti agrāko izskatu!» Nāves rati ripo tālāk, un tiem nav nekādu cerību atgriezties savā pagātnes izskatā.

Sešu ratu riteņi griežas, drūmi čīkstēdami, un itin kā izar garu, līkumotu vagu ielas pūlī. Seju rindas tiek pasviestas te uz vienu, te uz otru pusi, un nepielūdzamie arkli virzās tālāk. Tuvējo namu iedzīvotāji ir tā pieraduši pie šī skata, ka daudzos logos neparādās neviena seja, bet no citiem itin vienaldzīgi skatieni slīd pāri ratos sēdošajiem nāviniekiem, bet rokas pat nepārtrauc ierasto darbu. Sur tur kāds iemītnieks ir saaicinājis viesus, lai parādītu tiem šo skatu; kā pašapzinīgs izstādes pārzinis viņš aizbildnieciski rāda ar pirkstu uz vieniem vai otriem ratiem un, šķiet, stāsta, kas tajos braucis vakar un aizvakar.

Daži no ratos sēdošajiem vēro visu, kas redzams viņu pēdējā braucienā, ar trulu un vienaldzīgu skatienu; citi ar interesi noraugās uz apkārt mutuļojošo dzīvi un cilvēkiem. Daži sēž nokārtām galvām, ļaudamies mēmam iz-' misumam; citiem tik ļoti rūp savs izskats, ka tie lūkojas neskaitāmajās sejās ar tādiem skatieniem, kādus redzējuši teātros vai bilžu grāmatās. Daži ir aizvēruši acis un ieslīguši domās vai varbūt tikai cenšas par kaut ko domāt. Tikai viens nožēlojams un, šķiet, vājprātīgs notiesātais ir aiz šausmām piedzēries, pilnīgi zaudējis sajēgu un dzied, turklāt vēl mēģina dejot. Neviens no visiem daudzajiem braucējiem necenšas ne ar skatienu, ne ar žestu izraisīt pūļa līdzcietību.

Abpus ratiem zirgos jāj sardzes vīri, un daudzi cenšas piekļūt tiem tuvāk un kaut ko pavaicāt. Šķiet, ka jautājums ik reizes ir viens un tas pats, jo pēc atbildes ļaužu vilnis vienmēr laužas tuvāk trešajiem ratiem. Pavadoņi, kuri jāj līdzās šiem ratiem, daudz reižu ar zobeniem norāda uz vienu no ratos sēdošajiem cilvēkiem. Visi grib zināt vienu — kurš ir v'ņš; bet viņš stāv ratu aizmugurē un, pieliecis galvu, sarunājas ar citu notiesāto — sīku

meiteni, kas sēž uz ratu malas un tur viņa roku. Sim cilvēkam nerūp apkārtējā kņada un ziņkāre, viņš visu laiku sarunājas ar meiteni. Sur tur garajā Sentonorē ielā pūlis sāk klaigāt un raida viņam lamas. Ja tās vispār viņu ietekmē, tad vienīgā atbilde ir rāms smaids, un viņš tikai papurina galvu, ļaudams matiem brīvāk krist uz sejas. Pieskarties sejai viņš nevar, jo rokas viņam ir sasietas.

Uz baznīcas kāpnēm, gaidīdams garāmbraucošos ratus, stāv spiegs — cietumu avs. Viņš ieskatās pirmajos ratos — nav. Ieskatās otrajos — nav! «Vai tiešām nodevis mani?» viņš jau bailēs nodomā, bet tad ieskatās trešajos — un viņa seja noskaidrojas.

—        Kurš ir Evremonds? — jautā kāds vīrs viņam aiz muguras.

—   Tas tur. Aizmugurē.

—  Tas, ko tā meitene tur aiz rokas?

—   Jā.

—       Nost ar Evremondu! — vīrs ieaurojas. — Visus lielmaņus uz giljotīnu! Nost ar Evremondu!

—        Kuš, kuš! — spiegs tramīgi mēģina viņu pieklusināt.

—   Kāpēc, pilsoni?

—       Viņš tak tūlīt par visu samaksās — jau pēc minūtēm piecām. Lieciet viņu mierā!

Taču vīrietis nerimstas, un pēc nākamā kliedziena:

—  Nost ar Evremondu! — notiesātais pagriež seju uz viņa pusi. Tad Evremonds ierauga spiegu, uzmanīgi ieskatās viņarn sejā un pēc brīža jau ir pabraucis garām.

Pulkstenis ir gandrīz trīs; pūlī izartā vaga met loku ap soda vietas laukumu un turpat arī beidzas. Uz vienu vai otru pusi atsviestās seju rindas atkal saplūst kopā un saslēdzas aiz pēdējā arkla, jo visi steidzas tuvāk pie giljotīnas. Tās priekšā gluži kā publiskā dārzā pirms izklaidējoša sarīkojuma krēslos sēž sievietes un cītīgi ada. Uz viena no priekšējiem krēsliem stāv Atriebība, lūkodamās pūlī pēc savas draudzenes.

—       Terēze! — viņa spalgā balsī sauc. — Vai kāds viņu ir redzējis? Terēze Defarža!

—       Viņa nekad vēl nav palaidusi šo garām, — saka viena no adītājām.

—   Un arī šodien nepalaidīs! — pikti atmet Alriebiba.

—  Terēze!

—   Skaļāk! — biedrene viņu paskubina.

Jā gan! Skaļāk, Atriebība, sauc vēl daudz skaļāk, un

tomēr diezin vai viņa tevi dzirdēs. Vēl skaļāk, Atriebība, un izkliedz arī pa kādam lāstam, tomēr diezin vai tie atsauks viņu šurp. Sūti citas sievietes meklēt, kur viņa kavējas, tomēr diezin vai šīs sūtnes, kas gan spējušas staigāt pāri līkiem, aizies pietiekami tālu, lai atrastu viņul

—   Ek, kāda neveiksmei — Atriebība sauc, nikni sperdama kāju -pret krēslu. — Lūk, kur rati jau klāt! Un Evremonds jau pēc brīža būs bez galvas, un viņa to neredzēs! Te, manā rokā, ir viņas adīklis, un te ir viņas tukšais krēsls! Gluži vai jāraud aiz dusmām!

Kad Atriebība, patiešām apraudādamās, nokāpj no krēsla, rati sāk tukšoties. Svētās Giljotīnas priesteri ir uzvilkuši savus ietērpus un gatavi sākt darbu. Klaukt! Vienu galvu jau paceļ gaisā, un adītājas, kuras vēl pirms brīža, kad šī galva spēja domāt un runāt, uz to pat lāgā nepaskatījās, tagad skaita: viens!

Arī otrie rati jau izlādējuši savu kravu, tagad piebrauc trešie. Klaukt! Un adītājas, ne brīdi nepārtraukdamas darbu un nesajaukdamas valdziņus, skaita: divi!

No ratiem izkāpj tā dēvētais Evremonds, un tūlīt aiz viņa izceļ šuvēju. Viņš, kāpdams ārā, nav atlaidis meitenes pacietīgo roku un joprojām kā solījies cieši tur to savējā. Viņš saudzīgi apsēdina meiteni ar muguru pret rībošo ierīci, kas nemitīgi ceļas un krīt, un viņa ieskatās likteņa biedram sejā un saka paldies.

—   Bez jums, mīļo svešiniek, es nespētu tā saņemties, jo esmu tikai sīks nabaga radījums, un sirds man nav nekāda drošā; es laikam pat nespētu domāt par Viņu, kas gāja nāvē, lai mēs šodien varētu ticēt un cerēt. Man šķiet, ka jūs atsūtījušas debesis.

—   Varbūt tās atsūtījušas jūs man, — saka Sidnijs Kārtons. — Skatieties uz mani, mīļais bērns, un ne par ko nebēdājiet!

—   Es ne par ko nebēdāju, kamēr varu turēt jūsu roku. Un, ja tas ies ātri, es nebēdāšu arī tad, kad to atlaidīšu.

—  Tas ies ātri. Nebaidieties!

Viņi abi stāv aši dilstošajā upuru pūlī, bet sarunājas tā, it kā būtu divi vien. Acis, balsis, rokas, sirdis — viss cieši savijies kopā, un šie abi Visuma mātes bērni, citkārt tik tāli un dažādi, satikušies uz tumšā lielceļa, lai kopīgi atgrieztos mājās un piekļautu galvu mātes krūtīm.

—   Mans drosmīgais, cēlsirdīgais draugs, vai drīkstu uzdot jums vēl pēdējo jautājumu? Es tik daudz ko nezinu, un tas man dara raizes … mazliet.

—   Sakiet man — kas tas ir?

—   Man ir māsīca, mana vienīgā radiniece un bārene, tāpat kā es, un es viņu ļoti mīlu. Viņa ir piecus gadus jaunāka par mani un dzīvo dienvidos, kādās lauku mājās. Nabadzība mūs izšķīra, un viņa nekā nezina par manu likteni — jo rakstīt es neprotu un, ja arī prastu, laikam nevarētu viņai to pastāstīt. Labāk ir tā kā tagad.

—   Jā, tā ir noteikti labāk.

—   Un, kad mēs braucām šurp, es daudz domāju par to pašu, ko tagad, kad skatos jūsu laipnajā, vīrišķīgajā sejā, kas dod man tik daudz spēka: ja Republika patiešām dara labu trūcīgajiem un tie vairs nebūs tik izsalkuši kā agrāk, un tiem nebūs tā jācieš, tad viņa varbūt dzīvos vēl ilgi, varbūt pat nodzīvos līdz vecumam.

—   Un tālāk, mana mīļā māsa?

—   Kā jums šķiet… — bezgala pacietīgās acis, kas neko nelūdz un nesūrojas, pieplūst asarām, un drebošās lūpas paveras, — kā jums šķiet, vai tas man liksies ļoti ilgi, kamēr es viņu sagaidīšu tur, labākā pasaulē, kur mēs ar jums, kā es ceru, atradīsim žēlastību un pajumti?

—   Noteikti nē, mans bērns; tai pasaulē nav ne laika rituma, ne rūpju.

—   Kā jūs man palīdzat nomierināties! Es taču pati neko nezinu. Vai drīkstu jūs tagad noskūpstīt? Vai tas brīdis ir pienācis?

—   Jā.

Meitene skūpsta viņa lūpas, un Sidnijs atbild viņas skūpstam; abi svinīgi dod viens otram savu svētību. Izdilusi roka netrīc, kad viņš palaiž to vaļā; pacietīgā seja pauž tikai gaišu, cerību pilnu uzticību. Pienākusi viņas kārta — tieši pirms Sidnija; vēl mirklis, un adītājas skaita: divdesmit divi!

«Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība, saka tas Kungs, un tas, kurš man tic, tas dzīvos arī pēc nāves, un tas, kurš man tic, tas nemūžam nemirs.»

Saceļas skaļa balsu murdoņa, daudz ziņkāru seju pievēršas ešafotam, pūļa ārpusē dimd nemierīgi soļi, ļaužu masa veļas uz priekšu kā milzu vilnis, un tad viss ir galā. Divdesmit trīs.

Tovakar pilsētā runāja, ka nekad vēl soda vietā neesot redzēts cilvēks ar tādu mieru sejā. Daudzi piebilda, ka viņš izskatījies apgarots un pravietisks.

Viens no giljotīnas ievērojamākiem upuriem, kāda sieviete,* pirms neilga laika ešafota pakājē bija lūgusi atļauju uzrakstīt tās domas, kas viņu šai brīdī iedvesmojušas. Ja šis cilvēks būtu varējis tāpat izteikt savējās, kas patiesi bija pravietiskas, tās skanētu šādi:

«Es redzu, kā Bārseds, Klajš, Defaržs, Atriebība, zvērinātais, tiesnesis un citi neskaitāmie jaunie apspiedēji, kas cēlušies, lai iznīcinātu vecos, iet bojā no šī paša soda rīka, pirms vēl tas beidzis savu darbu. Es redzu no šī bezdibeņa ceļamies brīnišķu pilsētu un lieliskus ļaudis, un redzu, kā cīņās par īstenu brīvību, daudz garu gadu uzvarās un sakāvēs šī laika ļaunums un iepriekšējā laika ļaunums, caur kuru tas cēlies, pamazām tiek izlīdzināts.

Es redzu, kā tie, kuru dēļ es atdodu savu dzīvību, bauda klusu laimi un labklājību un veic derīgu darbu Anglijā, ko es nekad vairs neredzēšu. Es redzu viņu ar mazu bērniņu rokās, kam dots mans vārds. Es redzu viņas tēvu, kas ir novecojis un salīcis, taču atguvis veselību un uzticami kalpo cilvēkiem savā ārsta darbā, un viņa sirdī valda miers. Es redzu krietno veco kungu, kurš tik ilgi bijis viņu draugs, pēc desmit gadiem atstājam viņiem visu, kas tam pieder, un rāmi aizejam pelnītā dusā.

Es redzu, ka man pieder svēta vieta viņu sirdīs un viņu pēcnācēju sirdīs vēl pēc vairākām paaudzēm. Es redzu, kā viņa, jau veca sieviete, lej asaras par mani šīs dienas gadskārtā. Es redzu viņu un viņas vīru, kad tie jau bei~ guši savas zemes gaitas, guļam līdzās viņu pēdējā šīszemes guļvietā un zinu, ka tikpat svēti, kā viņi glabājuši savās sirdīs viens otru, viņi abi glabājuši savās sirdīs manu piemiņu.

Es redzu, kā tas bērns, kurš gulēja viņai pie krūtīm un nesa manu vārdu, ir izaudzis par vīru, kurš droši iet dzīvē pa to ceļu, ko kādreiz gāju es. Redzu, ka viņš to dara tik veiksmīgi, ka mans vārds kļūst slavens no viņa spožuma. Redzu, kā izzūd traipi, ko es kādreiz atstāju uz šī ceļa. Redzu, kā viņš, taisnākais no tiesnešiem un krietnākais no godavīriem, atved šurp zēnu, kas nes manu vārdu, zēnu ar pazīstamu pieres apveidu un zeltainiem matiem, — atved viņu šai vietā, kuru nu jau var uzlūkot bez šausmām un kurā nekas neliecina par šodienas asinspirti, — un es dzirdu, kā viņš, balsij drebot, sirsnīgi stāsta šim zēnam .' par mani.

Tas, ko es daru šodien, ir labākais, ko es jebkad mūžā esmu darījis, un nekad es neesmu jutis tādu mieru, kāds mani apņem šobrīd.»

PIEZĪMES

STĀSTS PAR DIVĀM PILSĒTĀM

Sis romāns, ar kuru noslēdzas C. Dikensa Rakstu izdevums, ir interesants vairāku apstākļu dēļ. Pirmkārt, atšķirībā no pārējiem Dikensa darbiem šis pieder pie vēsturiskā romāna žanra. Otrkārt, izvēlētais vēstures laikposms ir revolūcija, bet rakstnieka attieksme pret revolūcijām bija piesardzīga.

Bez «Stāsta par divām pilsētām» Dikenss izmēģinājis roku šai žanrā arī agrāk, sarakstīdams romānu «Bārnebijs Radžs». Tomēr tā saucamie «vēstures sižeti» Dikensu nevilināja. Ir zināms, ka rakstnieka attieksme pret pārlieku aizraušanos ar pagātni bijusi visai no raidoša, tās idealizāciju viņš nepavisam nav pieņēmis. Taču jau kopš romantisma laika šis žanrs Anglijā — ari Eiropā vispār — plauka un baudīja popularitāti. Te var pieminēt «šausmu romānus», kas radīja īstu lasīšanas bumu 18. gs. beigās. Pagātne tajos ieguva gluži fantastisku, pārdabisku pievilcību. Ar patiesiem vēsturiskiem notikumiem vai procesiem šo romānu sižetiem bija maz sakara, taču sen pagājušo laiku notikumi, noziegumi, iekāres, noslēpumi, ciešanas un zaudējumi, tikumi un netikumi valdzināja ar īpašu, cilvēka daudzveidību atklājošu gaisotni. Valters Skots 19. gs. sākumā savu vēsturisko romānu vielu rada patiesos notikumos, sabiedriskās kustibās un dažādu slāņu interešu sadursmēs. Vēsturisko materiālu viņš bagātināja, smeļot no savām plašajām zināšanām par laikmetu un attēlojamo vietu paražām, spilgti iztēlojoties, kā tās iemiesojas katrā konkrētā gadījumā. Valieru Skotu uzskata par vēsturiskā romāna izveidotāju, jo tieši viņa darbos pirmoreiz sasniegta izpratne par to, ka sabiedriskās tendences realizējas konkrētu cilvēku rīcībā; šī rīcība var būt likumsakarīga vai nejauša, to var noteikt dažādi motīvi vai apsvērumi, taču viss lielais vēstures plūdums veidojas no šīm atsevišķajām dzīvju un likteņu līnijām.

Franču literatūrā pasaules slavu vēstures romāna žanrā guva tēvs un dēls Aleksandri Dimā, arī Viktors Igo un citi. Vispāratzīti ir viņu nopelni ne tik daudz vēstures izziņā un popularizēšanā, cik literatūras bagātināšanā ar patiesu dzīves materiālu. Dimā romānos karaļu, kardinālu un citu vēsturisku personu sabiedriskā un personiskā dzīve, tieksmes un vājības veido romāna pamatainu, bet drīz vien par romānu galvenajiem varoņiem klust izdomātie tēli; atcerēsimies kaut vai slavenos trīs musketierus un d'Artaņanu. Sāda tendence ir lielākā vai mazākā mērā raksturīga visiem 19. gs. sākuma romāniem par vēstures tēmām; atsauces uz konkrētām personībām dod realitātes un vēsturiskas ticamības iespaidu, bet literārie varoņi — vēstures materiāla cilvēcisko dimensiju, turklāt parasti ar viņiem arī saistīti romāna galvenie, interesantākie notikumi.

Līdz ar romāna žanra tālāko attīstību — tas bija īsts spožas uzvaras gājiens 19. gadsimtā (Stendāls, Balzaks, Dikenss, Tekerejs

u. c.) — vēsturiskā romāna pieeju un paņēmienus sāka lietot, atspoguļojot tagadni. Rakstnieki aplūkoja savu laiku kā vēstures procesa daļu, kurā vispārējie un individuālie likteņi sasaistīti kopējā mezglojumā.

Tādēļ, nosacīti runājot, gandrīz visi lielie 19. gs. romāni ir ari vēsturiski — tādā nozīmē, ka viņi rāda sabiedrības dzīves veidošanos kā atsevišķu cilvēcisko līniju savstarpējas mijiedarbes rezultātu.

Tas, iespējams, izskaidro, kāpēc C. Dikenss, kam sveša pastiprināta interese par pagātni kā tādu, ir tomēr pievērsies atsevišķiem vēstures periodiem, kuri nav bijuši viņa paša dzīves pieredzes daļa. Gan «Bārnebijā Radžā», gan «Stāstā par divām pilsētām» tas ir revolūcijas laiks. Tās ir 18. gs. beigas. Lielā franču buržuāziskā revolūcija, kas pārveidoja visu civilizēto pasauli.

Cēlonis, kāpēc C. Dikenss pievērsās šim 18. gs. lielākajam notikumam, ir tomēr visciešākajā veidā saistīts ar Dikensa paša laiku un tām problēmām, kas viņam visvairāk rūpēja, un tās bija — sabiedrības iekšējās spriedzes palielināšanās un iespējamais vardarbības izvirdums. Sādi motīvi Dikensa daiļradē ieskanējušies it bieži ari agrāk: Kruķa fantastiskā eksplozija un sadegšana «Saltajā namā» uzskatāma par simbolisku brīdinājumu, ka eksplozija britu valstī ir iespējama, varbūt pat nenovēršama un tās sekas var būt katastrofālas. Pamats šādām bažām bija. Galu galā čartisms — patiesi revolucionāra kustība Anglijā — bija liels un graujošs spēks, kas 1848. gadā sasniedza savu kulmināciju. Kā tas ne vienu reizi vien ir atzīmēts, Dikensa nostāja čartisma jautājumā bija rezervēti noraidoša. Revolūcijā, vardarbībā Dikenss nespēja saskatīt ceļu uz dzīves cilvēciskošanu. Vardarbība visās tās formās viņam asociējās ar iznīcību. Tādēļ romānā «Grūtie laiki» autors rāda čartistu darboni kā negodīgu musinātāju, gaisa jaucēju un demagogu, kura dēļ cieš godīgi cilvēki. Tomēr nemieru iespēja pastāv, un Dikensam sava laika un cilvēku dzīves izpratnes labad nākas šai problēmai pievērsties. To viņš dara īpatnējā veidā, kas atgādina klasicisma dramaturgu pievēršanos vēsturiskiem sižetiem, lai netieši runātu par savu laiku. Tāpat kā visos iepriekšējos romānos, arī «Stāstā par divām pilsētām» Dikenss raksta par cilvēku vientulību, cildenumu un gļēvumu, varonību un vājumu, pašuzupurēšanos un nodevību, panākumiem un zaudējumiem, par fonu izvēloties pirmsrevolūcijas un revolūcijas laika Franciju tās pretrunīgajās attiecībās ar Angliju.

Tuvredzīgi un nepareizi būtu apgalvot, ka Dikensam Anglija parādās kā mierīgas, demokrātiskas harmonijas ideāls, bet Francija — un vienīgi tā — prelrunu plosīta. Patiesībā šis romāns pat lielākā mērā nekā visi iepriekšējie Dikensa sarakstītie darbi ir vispārinājums, sava veida romāns — līdzība ar augstu mākslinieciskās nosacītības līmeni. Anglija un Francija būtībā ir dubultnieces, kuru starpā visai maz atšķirību. To ipaši izceļ romāna ievadā dotais ironiskais, līdz plakātiskumam vienkāršotais salīdzinājums: «Anglijas tronī sēdēja karalis ar masīvu apakšžokli un karaliene ar nepievilcīgu seju; Francijas tronī sēdēja karalis ar masīvu apakšžokli un karaliene ar , ' daiļu seju. Abās zemēs valsts pasaulīgo labumu pārvaldītājiem bija skaidrs kā visskaidrākās debess diena, ka pastāvošā kārtība ir mūžīga un nemainīga.»

Romānā valdošā noskaņa ir aizdomīgums, neticība, nomāktība un pretestība. Viscaur jūtamais iekšējais sasprindzinājums rada priekšstatu par to nenovēršamo spēku, kas virza un noteic vēstures gaitu. Sajā procesā nevar būt malāstāvētāju, jo tas ir visaptverošs, tas skar ikviena cilvēka dzīvi. Tieši šīs visaptverošās iesaistes dēļ visi cilvēki tiek malti kā dzirnavās, lauzti un pārveidoti, vērtēti un vētīti, daudzi neglābjami sakropļoti, citi morāli un fiziski iznīcināti. Tikai retiem izdodas izkļūt cauri šai vēstures maltuvei, ko sauc par revolūciju, cilvēcību un cilvēka cieņu nezaudējušiem. Skaidrāk nekā jebkurā citā darbā Dikenss te rāda, ka varmācības ceļš ir abpusēji postošs, tas demoralizē gan varmāku, gan upuri — caur atriebības alkām, kad situsi atmaksas stunda. Tas ir posta un iznīcības ceļš, kurā iet bojā pat dzīvotgriba. Tādē] pravietiskas ir pirmās grāmatas beigu rindas: «Es ceru, jūs vēlaties atgriezties dzīvē?» Un vecu vecā atbilde: «Es nevaru to pateikt.»

Viens no heroiskākiem, dramatiskākiem un arī biedējošākiem tēliem romānā ii Terēze Defarža, kas neapšaubāmi pilda revolūcijas sirdsapziņas simbola lomu. Iekšējās pārliecības spēks, kas jaušams viņas ārējā mierā, liecina par viņas nesatricināmo savas misijas apziņu. Nebeidzamais adīklis viņas rokās — šis fantastiski ietilpīgais un vispārinošais motīvs gluži kā likteņa tēma Bēthovena simfonijā — atkal un atkal atgādina vienkāršo un mūžseno patiesību, ka nekas nenotiek bez sekām, nekas netiks aizmirsts, viss un visi tiks pieminēti. Sajā daļā Defarža kundze ir monumentāls tautas nepadevības tēls un līdz ar to iegūst īpašu vispārinājumu un cildenumu. Defarža kundzei nav individualizētu īpašību. Viņa ir zīme.

Stingri ņemot, Dikenss nav sīki iedziļinājies faktos, kas attiecas uz revolūcijas konkrēto norisi Francijā. Pirmsrevolūcijas Francijas apstākļu atainojumā viņš pārliecinoši rāda visu to ļaunuma un nejēdzību kopumu, kas samudžinājies tik neatrisināmā posta un nelaimes kamolā, ka katastrofa un atmaksa ir nenovēršamas. Taču pēc šīm piesātinātajām ainām autors «pārlec pāri» laikaposmam no 1789. līdz 1792. gadam un rāda situāciju, kas vairāk raksturīga jakobīņu teroram 1793. un 1794. gadā, proti, asiņainu izrēķināšanos, cilvēku masveida iznicināšanu, notikumus, kurus var nosaukt par asiņainām dzīrēm. Un Defarža kundze tur atkal ir klāt. Tikai nu jau bez iepriekšējā cildenuma un absolūtā taisnīguma, un tautas gudrības oreola.

Sajās ainās var runāt par romānam neraksturīgu žanra iezīmju parādīšanos — plakātam un pamfletam tās būtu vairāk piemērotas. Plakāts un pamīlēts jau kopš 17. gs. Anglijas notikumiem ir žanri, kas labi iederas revolūcijas laikmeta noskaņās. Gan vienam, gan otram raksturīga publicistiska ievirze, saasināta uzmanība uz viedokļu pretstatījumu, publicistiska retorika, kurai ir savi iemīļoti stilistiski paņēmieni un emocionāli kāpināta izteiksme, kas pastiprina ideju pretstata iedarbīgumu.

Plakāta stilistikai būtiskākais ir lakonisms un idejiska mērķtiecība, līniju un formu, krāsu un izteiksmes reducēšana uz pamata — elementāro līmeni. To visu atrodam arī Dikensa romānā. Krāsas sabiezinās, zīmējums vienkāršojas, frāze iegūst Dikensam neparastu koncentrētibu un asumu. Labsirdīgo humoru, kas tik labi pazistams no Dikensa agrīnajiem darbiem, nomaina groteska, farss, absurds.

Asiņaina terora un baiļu laikā pazūd cilvēka seja. Darbojas pūlis, masa, arī cilvēki — funkcijas, kuriem nav vārda, kurus atšķir pēc veicamajiem pienākumiem vai profesijām. Cilvēku savstarpējās attiecibas noslīd līdz elementāram «mūsējais — ienaidnieks» pretstatījuma līmenim. Kas nav ar mums, tas ir pret mums — tāda ir šī laika lofcika. Tos, kuri neietilpst «mūsējo» kategorijā, iznīcina. Giljotīna strādā nepagurdama. Neapskaužams un bezcerīgs ir tāda cilvēka stāvoklis, kas šajā laikā cer saglabāt savu atšķirīgo «es». Piemērs tam — Saris Dārnejs jeb Saris Evremonds. Uzvārda inaiņa viņu nevar glābt, liekas, ka vispār nekas viņu nevar glābt šajās asinsdzīrēs, tomēr glābj brīnums — mīlestība, kas liek morāli degradētajam Sidnijam Kartonam upurēt savu dzīvību, savu nekam un nevienam nederīgo dzīvi nesavtīgas mīlestības vārdā, lai mīļotā sieviete būtu laimīga ar cilvēku, kuru viņa mii.

Sidnijs Kartons un Terēze Defarža ir pretstati filozofiskā un eksistenciālā nozīmē. Terēzes Defaržas līnija romānā no cildenuma augstumiem slīd lejup atriebības aklībā un iznīcībā, kas līdzi aizrauj arī viņu pašu. Tas ir destruktīvs virziens, tādēļ šīs sievietes nāve neizraisa pat žēlumu. Sidnija Kārtona gaita ir pretēja — pagrimuša cilvēka morālā augšāmcelšanās; giljotīnas trulais spēks iznīcina tikai viņa miesu, bet neuzvar viņa gara spēku. Giljotina galu galā ir zaudētāja, tāpat kā zaudētāji ir visi tie, kuri stāv giljotīnas pusē.

Mīlestība ir stiprāka par naidu — šis motīvs vijas cauri romānam kā vienīgā cerības un gaismas stīdziņa. Tas skan mis Prosas divcīņā ar Defarža kundzi. Sis motīvs arī noslēdz romāna apokaliptisko beigu ainu, kurā, cilvēku dzīvībām izdziestot, paliek tikai skaitlis — cik galvas jau kritušas un kura pēc skaita ir nākamā. Nedzīvu skaitļu rindas aizstāj dzīvus cilvēkus, kuru laimes vārdā it kā visas šīs pārvērtības notiek. Taču bīstamā kārtā revolūcijas karmanjolas varoņi ir zaudējuši sapratni par savu kopsakaru ar citiem cilvēkiem un savas personiskās sūtības sakaru ar kopīgo likteni. Turpretī rakstnieks saskata, ka īstenībā visa cilvēce savā likteņa gaitā ir cieši saistīta. Tādčļ šajā romānā ir tik daudz šķietami nemotivētu līdzību un sakarību: sākot ar karaju žokļiem, pilsētām abpus Lamanšam un beidzot ar Evreinonu, Dārrieju, Kārtonu un Manetu, spiegu Solomonu Prosu un pašaizliedzīgo mis Prosu, cilvēka identitātes pārvērtībām Defaržas un Kartona gadījumā.

Liekas, ka Dikenss piekrīt Viktora Igo paustajam viedoklim — proti, varmācība ir kroplīga pati par sevi un kropļo visu, kas tai apkārt. Tā rada izdzimteņus. Līdz ar Igo varoni varam teikt par visiem asinskārajiem atriebējiem: «Es pārstāvu valdnieku sakropļoto cilvēci. Cilvēks ir sakropļots. Tas, kas izdarīts ar mani, izdarīts ar visu cilvēku dzimumu.»

Dikenss revolūcijas laiku redz kā drūmu un neauglīgu nāves deju. Romānā minēto skaitļu absurdā poētika izdzēsto dzīvību sakarā pravietiski sasaucas ar 20. gadsimta šausmu ainām, vardarbību un asiņaino teroru, kas dažviet kļuvuši par valsts politiku. Spiegošana, baiļu sindroms, fiziskas iznicināšanas draudi un mīlestība uz tuvāko kā izņēmums vispārējā naidīguma haosā, ko šādā laikā uzdod par likumību un kārtību, — tādi ir šī romāna darbības vienkāršie un pamācošie 3psfākļi.

«Stāsts par divām pilsētām» vispilnīgāk izgaismo C. Dikensa publicista talanta spēku un īpatnības. Sis rakstnieks, kas žurnālistikā ar pārtraukumiem nostrādāja visu savu darba mūžu, izveidoja stilu, kurā konkrētība iegūst metaforas izteiksmību, asprātība un asredzīgurns apvienoti ar poētiskumu.

7.   lpp. Anglijas troni sēdēja karalis ar masīvu apakšžokli un kara

liene ar nepievilcīgu seju… — Domāti Džordžs III (1738— 1820), kas valdīja kopš 1760. g„ un viņa sieva Šarlote. Džordžs 111 dedzīgi atbalstīja ideju par Eiropas valstu koalīciju pret Francijas Republiku.

… Francijas troni sēdēja karalis ar masivu apakšžokli un karaliene ar daiļu seju. — Luijs XVI (1764—1793), Francijas karalis kopš 1774. g„ un viņa sieva Marija Antuanete. 1792 g. 10. augustā Liliju XVI gāza no troņa, 1793. g. saskaņā ar Konventa lēmumu viņu un Mariju Antuaneti giljotinēja.

Misis Saulkota — 18. gs. beigās Anglijas sabiedrībā bija populārs gaišreģu, praviešu, dažādu reliģiska sektantisma piekritēju kults. Tādā veidā izpaudās jaunas garīgās dzīves struktūras un izpratnes meklējumi. Bieži tajos iesaistījās sabiedriski un literāri nozīmīgi cilvēki, piemēram, dzejnieks Viljams Bleiks, kas jaunībā aizrāvās ar zviedru filozofa Svederiborga mācibu, vēlāk no tās novērsās un radīja savu. pravietisku, moderna cilvēka gara pasaulei atbilstošu mā cibu. Sajā laikā vairāk tomēr bija avantūristu un fanātiķu. Johanna Sauikota (1750—1814) bija viena no reliģiska sektantisma pārstāvēm; viņa bija pārliecināta par savām pārdabiskajām spējām, uzdevās par saules apņemto sievu, par kuru runāts Jāņa Atklāsmes grāmatā. Vestminstera — rajons Temzas kreisajā krastā, Londonas rietumos. Te atrodas Vestminsteras abatija, kurā apglabāti Anglijas karaļi, ievērojami zinātnieki, rakstnieki uri valsts darbinieki Sajā rajonā atrodas arī karaļa pils un parlamenta nams.

Kokleinas rēgs — 1762. g. Londonā tika daudz runāts par dīvainiem notikumiem kādā Kokleinas ielas namā. Naktis tur bija dzirdams troksnis, redzama neizprotama gaismas plaiksnīšanās, ļaudis teicās pat redzējuši kādu parādību, kas līdzinoties pirms diviem gadiem šai namā mirušai sievietei. Beidzot izrādījās, ka «rēgs», kas spokojas pa naktim, ir kāda meitene; viņas tēvs šādi mēģināja šantažēt mirušās sievietes viru, turēdams viņu aizdomās par slepkavību. .. ikdienišķāki vēstījumi pasauligo norišu sakarā… — Runa ir par 13 Anglijas kolonijām Ziemeļamerikā, kuras 1775. g. sacēlās pret metropoli. Tā sākās Ziemeļamerikas Neatkarības karš, kas beidzās 1783. g. ar Amerikas Savienoto Valstu izveidošanos.

8.   lpp. .. tās māsa ar vairogu un tfejžuburi… — Domāta Liel

britānija; būdama jūras lielvalsts, tā tika salīdzināta ar jūras dievu Neptūnu.

…kādam jauneklim… — Kāds jauneklis, protestants, vārdā Labārs, 1766. g. tika sodīts it kā par necieņas izrādīšanu krucifiksam. Voltērs uzstājās, Labāru aizstāvēdams, un panāca, ka viņu pēc nāves reabilitēja. …pārvietojamā ierīcē ar maisu un nazi… — Domāta giljolīna, ko plaši ieviesa Francijā 1789,—1794. g. revolūcijas laikā. Tā nosaukta sava izgudrotāja, doktora Giljotēna, vārdā.

Tērnemas parks — īstenībā lauks Londonas apkaimē. Tur

1642. g. angļu buržuāziskās revolūcijas laikā notika artilē* rijas kauja starp Kromvela armiju un Čārlza I karaspēku; tajā uzvarēja Kromvels. 9. Ipp. Sv. Džailza gadatirgus — saskaņā ar paražu, kas mantota no viduslaikiem, Sv. Džailza baznīca reizi gadā kopā ar baznīcas svētkiem noturēja arī gadatirgu. 65. Ipp. «-Viss notiek tā, kā tam jānotiek» — rinda no angļu Apgaismības laika ievērojamā dzejnieka Aleksandra Poupa sacerējuma «Eseja par cilvēku» (1734).

Izrāde Bedlemā — Bedlema bija slimnīca vājprātīgiem, dibinātā 1402. g. Tur 17. un 18. gs. par nelielu maksu varēja noskatīties, kā slimnieki uzvedas. 68. Ipp. ,.. sūtīšanai uz Kanādu un Ziemeļameriku… — Runa ir par karadarbību pret dumpīgajām kolonijām. Teritorijas Kanādā bija iegūtas no Francijas pēc Septiņgadu kara saskaņā ar 1763. g. Parīzes miera līgumu. Tā kā stāvoklis Kanādā bija nedrošs, Anglijai tur vajadzēja turēt ievērojamu daudzumu karaspēka.

92.   Ipp. Tiesnesis Diefrijs — Džordžs Džefrijs bija Anglijas augstā

kais tiesnesis kara]a Džeimsa II valdīšanas laikā (1686— 1688). Slavens ar savu nežēlību. Miris Tauerā, kur to Ieslodzīja pēc Džeimsa II aizbēgšanas no valsts.

93.   Ipp. Šakālis — angļu vai. žargonā par šakāli sauc cilvēku, kuru

izmanto dažādu, arī ne visai godīgu, pakalpojumu veikšanai.

94.   Ipp. Srouzberijas skola — Sropšīras grāfistes mācību Iestāde, kas

dibināta 16. gs.

96. Ipp. Soho — Londonas rajons, kurā tradicionāli apmetas daudz ārzemnieku.

Oksfordrouda — viena no Londonas centrālajām maģistrālēm, kas šķērso pilsētu austrumu—rietumu virzienā. 104. Ipp. Paputējušie Gallijas dēli un meitas — Francijas hugenoti, kuriem pēc tam, kad Luijs XIV 1685. g. atcēla Nantes ediktu, nācās vai nu pāriet katoļticībā, vai emigrēt no Francijas. Liela daļa hugenotu pārcēlās uz Angliju un apmetās Soho.

no. Ipp. Dzīvespriecīgais Stjuartu pārstāvis — par «dzīvespriecīgo Stjuartu» sauca karali Čārlzu II (1630—1685), kurš nāca tronī pēc Kromvela nāves — līdz ar monarhijas restaurāciju Anglijā. Viņš nodibināja slepenu savienību ar Franciju pret toreizējo Anglijas sabiedroto — Nīderlandi. Par to viņš saņēma no Luija XIV lielas subsīdijas. «Jo man pieder zeme un viss, kas to pilda» — pārveidots Bībeles citāts no Pirmā Vēstījuma korintiešiem: «Jo Dievam pieder zeme un viss, kas to pilda.»

112.  Ipp. Konvulsionistu sekta — 18. gs. izveidojies reliģiski fanā

tisks jansenistu nogrupējums.

113.  Ipp. Tileri pils — Francijas karaļu rezidence Parīzē, uzbūvēta

17. gs. ķieģeļcepļa (tuilerie) vietā. Tilerī pils telpās 1792,—1795. g. Konvents noturēja savas sēdes. 1871. g. komunāru cīņu laikā pils nodega. 125. Ipp. Priekšpēdējais Luijs — Luijs XIV, kas valdīja 1643.— 1715. g. Viņa varas laikā absolūtisms sasniedza visaugstāko

pakāpi; visu mākslas žanru uzdevums bija Iemūžināt absolūtās kara]a varas izpausmes. 134. lpp. …gluži kā vācu balādē par Leonoru? — Atsauce uz vācu dzejnieka, daudzu balāžu autora Gotfrīda Birgera (1747— 1794) balādi «Leonora» (1773), kura stāsta par to, ka daiļo Leonoru zirgā aizvedis uz kapiem viņas mirušā līgavaiņa rēgs.

148. lpp. Vokshola dārzs, Renlejs — dārzi Temzas krastā, 17. un 18. gs. londoniešu iemīļotas pastaigu vietas. Sv. Danstena statuja — Sv. Danstens bija Kenterberijas bīskaps 10. gs.

17b. lpp. . ..ar kādu apcietināto, kurš mēģinājis laupīt dzīvību nelaika karalim Luijam Piecpadsmitajam. — Robēru Fransuā Damjenu (1714—1757) sodīja par atentāta mēģinājumu pret Luiju XV: viņu vispirms spīdzināja un pēc tam ar zirgiem saraustīja gabalos. 184. lpp. Zakērija — 1358. g. zemnieku sacelšanās Francijas ziemeļu

un ziemeļaustrumu apgabalos. 228. lpp. Fulons — Zozefs Fulons (1717—1789), Luija XVI galvenais

finansu inspektors. Tauta viņu sodīja ar nāvi 1789. g. 232. lpp. … nogalinātā znots, tāds pats tautas apspiedējs un ienaidnieks. — Fulona znots Bertjē bija nodokļu iekasētājs un tika sodīts ar nāvi reizē ar Fulonu. 241. lpp. Sardanapals — Asīrijas pēdējais ķēniņš, kas valdīja 7. gs.

p. m. ē. Viņš bija slavens ar savu bezgalīgo greznības kāri. 259. lpp. Kopš jaunā dekrēta viņš ir nodevējsI — Ar 1791. g. 9. novembra dekrētu visiem emigrantiem tika anulēti un atņemti viņu amati, goda nosaukumi, pensijas u. tml., ja viņi līdz

1792.   g. 1. janvārim neatgrieztos Francijā. Tie, kuri slepeni atgriezušies dzimtenē pēc šī datuma, bija tiesājami kā nodevēji.

… pasludināšot emigrantus ārpus likuma un visus, kas te atgriežas, likšot sodīt ar nāvi. — Sāda satura dekrēts tika pieņemts 1792. g. 23. oktobrī.

Brīvības koks — romānā attēlotajā laikā Francijā izplatījās paradums stādīt «brīvības kokus» kā uzticības zīmi revolūcijai un tās nākotnei. 1792. g. parādījās tautas dziesma «Brīvības koks». Dzejoli ar tādu pašu nosaukumu tai pašā laikā sarakstīja arī skotu dziesminieks Roberts Bērnss. 261. lpp. Lajorsas cietums — līdz revolūcijai Laforsa bija parādu cietums, revolūcijas laikā tur turēja uz nāvi notiesātos.

282.   lpp. Sākās jaunais laikmets… — 1793. g. Konvents ieviesa

jaunu laika skaitīšanas sistēmu. Pirmais republikas gads sākās ar 1792. g. 22. septembri, t. i., ar republikas proklamēšanu. Arī mēnešiem tika doti jauni nosaukumi. … karali notiesāja uz nāvi un nocirta viņam galvu… — Neraugoties uz žirondistu partijas pretestību, jakobīņi panāca, ka karali nodeva tiesai, atzina viņu par vainīgu un pasludināja viņam nāves spriedumu. Luiju XVI giljotinēja

1793. g. 21. janvārī.

283.   lpp. … skaistās sievas galvu, kura … jau paspējusi nosirmot. —

Mariju Antuaneti giljotinēja astoņus mēnešus pēc karaļa sodīšanas — 1793. g. 16. oktobrī.

Likums par aizdomās turētajiem — šo likumu pieņema 1793. g. Saskaņā ar to Ikviens, kas nevarēja pierādīt, par kādiem līdzekļiem viņš dzīvo un kā pilda savus pienākumus, bija turams aizdomās; tāpat par aizdomās turamiem pasludināja visus, kuriem nebija uzticamības apliecības un kuri bija emigrējuši no Francijas laikā no 1789. g. I. jūnija līdz 1792. g. 20. aprīlim. Visus aizdomās turētos arestēja. Divdesmit diviem sabiedrībā labi pazīstamiem draugiem… — Runa ir par 22 žirondistu sodīšanu. (Viens no viņiem cietumā izdarīja pašnāvību.) Sī izrēķināšanās notika pec 1793. g. 31. maija — 2. jūnija tautas sacelšanās. Zirondisti starp citiem revolucionāriem bija mērens, pat konservatīvs novirziens, taču pēc šīs sacelšanās viņu nostāja izrādījās revolūcijai naidīga un jakobīņi padzina viņus no Konventa.

Galvenais rikotājs … bija iemantojis varenā vira vārdu no Vecās Derības… — Bendi, kas giljotinēja karali un kara lieni, sauca par Samsonu.

284. lpp. …revolūcija bija tik (oti pieņēmusies ļaundarībā un pat va(ā… — Līdz ar varas pāriešanu jakobīņu rokās sākās revolūcijas trešais posms — t. s. jakobīņu revolucionāri demokrātiskā diktatūra (no 1793. g. 2. jūnija līdz 1794. g. 27. jūlijam). Republikai tas bija kritisks laiks, jo lielākā daļa Francijas teritorijas atradās revolūcijas pretinieku rokās; šai sakarā Konvents pasludināja un realizēja revolucionāru teroru.

290. lpp. Karmanjola — revolūcijas laikā radušās tautas dziesmas un dejas nosaukums. Karmanjola parādījās 1792. g. Parīzē, kad sacēlusies tauta gāza karaļa varu. Konsjeržērija — viens no Parīzes cietumiem, revolūcijas laikā ļoti nozīmīga ieslodzījuma vieta.

314. lpp. …govs ar salauzto ragu no mājas, kuru uzcēla Džeks. — Atsauce uz bērnu skaitāmpantiņu.

386. lpp. Viens no giljotinas ievērojamākiem upuriem, kāda sieviete… — Manona Zanna Rolāna (1754—1793) — revolucionāro, žirondistu līdera, republikas iekšlietu ministra Rolāna de la Platjēra sieva. Sai sievietei bijusi liela loma žirondistu kustībā, viņa ir daudzu programmatisku sacerējumu autore. Pēc žirondistu varas krišanas arī viņa mira uz ešafota.

SATURS

Stāsts par divām pilsētām. Pirmā grāmata. Atdots ūzivel

I nodaļa. Tas laiks .

II nodala. Pasta kariete

III  nodaļa. Nakts ēnas .

IV  nodaļa. Gatavošanās . V nodaļa. Vīna tirgotava

Zelta pavediens

VI nodaļa. Kurpnieks , ,

Stāsts par divām pilsētām. Otrā grāmata

1 nodaļa. Pēc pieciem gadiem . . . II nodaļa. Izrāde ……

III  nodaļa. Vilšanās……………………..

IV  nodaļa. Apsveikumi ….. V nodaļa. Šakālis

VI nodaļa. Melnie tūkstoši …. VII nodaļa. Monsenjors pilsētā VIII nodaļa. Monsenjors laukos IX nodaļa. Gorgonas galva ….

X nodaļa. Divi solījumi………………..

XI nodaļa. Tās pašas tēmas variācija . XII nodaļa. Smalko izjūtu cilvēks

XIII  nodaļa. Cilvēks bez smalkām izjūtām

XIV  nodaļa. Godīgais amata vīrs . XV nodaļa. Adījums top ….

XVI nodaļa. Adījums joprojām top

XVII nodaļa. Kāds vakars…………………

XVIII nodaļa. Deviņas dienas . . . . XIX nodaļa. Speciālista padoms . XX nodaļa. Lūgums ……

XXI nodaļa. Soļu atbalsis………………..

XXII nodaļa. Jūra joprojām bango . .

Will nudaļa. Uguns plosās XXIV nodaļa. Magnēta klints

Stāsts par divām pilsētām Trešā grāmata. Vētras pēdās

1 nodaļa. Slepenajā kamerā ….

II nodaļa. Tecīla …….

III  nodaļa. Ena …….

IV  nodaļa. KIusum8 brīdis vētrā

y nodaļa. Malkas zāģētājs ….

VI nodaļa. Triumfs

Vil nodaļa. Klauvējiens pie durvīm .

VIII nodaļa. Kāršu spēle .

IX  nodaļa. Darījums noslēgts , .

X  nodaļa. Ena atdzīvojas ,

XI nodaļa. Krēsla …,..,

XII nodaļa. Tumsa ……

XIII  nodaļa. Piecdesmit divi . . . .

XIV  nodaļa. Adījums pabeigts .

XV nodaļa. Soļi apklust uz visiem laikiem

Šiliņa B. Piezīmes « « t t * i

Čārlzs Dlkenss

RAKSTI DIVPADSMIT SĒJUMOS XII sējums

Mākslinieciska redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore I. Solde Korektore Z. Vectīrele

Nodota salikšanai 04.09.91. Parakstīta Iespiešanai 17.12.91. Reģistrācijas apliecības № 2-0306. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 26,88 uzsk. Jespledl.i 28,56 uzsk. krāsu nov.i 33,95 Izdevn. I. Pašūt. № 734-5. Izdevniecība «Liesma», LV-1455 RlgS, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. № 17/33556/D-1148. Iespiesta tlpogrāfijā «Rota». LV-1417 Rīgā. Blaumaņa Ielā 38/40,

Dikenss Č.

Di 454 Raksti 12 sēj.

12. sēj. Stāsts par divām pilsētām: Apsēstais jeb līgums ar rēgu; č. Dikensa runas / No angļu vai. tulk. R. Runce un Z. Rozenberga; il. H. Seiers; B. Silinas piez. 1993. — 510 lpp.; il.

ISBN 5-410-00993—2

Content

Dikenss Čārlzs Stāsts par divām pilsētām

Pirmā grāmata Atdots dzīvei

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

OTRĀ GRĀMATA ZELTA PAVEDIENS

1 NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

TREŠĀ GRĀMATA VĒTRAS PĒDĀS

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

PIEZĪMES

SATURS