Dikenss Čārlzs

Zvani

Čārlzs Dikenss

Zvani

Neparasts stāsts par zvaniem, kas pavadīja Veco gadu un iezvanīja Jauno

PIRMĀ CETURTDAĻA

Neatradīsies daudz tādu cilvēku — un, tā kā ir vēlams, lai stāstnieks un stāsta lasītājs pēc iespējas drīzāk nodibinātu savstarpēju saprašanos, es lūdzu ievērot, ka šo atzinumu es īpaši neattiecinu ne uz jauniem cilvēkiem, ne uz maziem bērniem, bet ietveru tajā visus: mazus un lielus, jaunus un vecus, vēl augošus un jau sirmojošus, — tātad es saku: neatradīsies daudz tādu cilvēku, kas būtu ar mieru gulēt baznīcā. Ne jau sprediķa laikā siltā vasaras dienā (kad tas tiešām dažkārt mēdz atgadīties), bet naktī, turklāt vienatnē. Zinu, ka dienas gaišumā un drošībā šāda doma ne vienu vien ārkārtīgi pārsteigtu. Bet runa ir par nakti. Un spriest par to var tikai naktī. Un es apņemos šo domu sekmīgi aizstāvēt jebkurā šim nolūkam izraudzītā brāzmainā ziemas naktī jebkuram manu pretinieku pūļa izvēlētam pārstāvim, kas būs ar mieru viens tikties ar mani vecas baznīcas pagalmā vecu baznīcas durvju priekšā un jau iepriekš piekritīs — ja vēlēsies drošākus pierādījumus —, ka es viņu ieslēdzu šai baznīcā līdz pat rīta gaismai.

Jo nakts vējam piemīt nosliece uz drūmiem jokiem — tas mēdz šādām ēkām neatlaidīgi riņķot apkārt un gaudot, turklāt raustīt ar savu neredzamo roku logus un durvis, meklējot šķirbas, pa kurām iekļūt iekšā. Un, licis iekšpusē, tas, gluži kā jebkurš, kas neatrod meklēto, lai kas tas būtu, vaimanā un kauc, cenzdamies atkal likt ārā, un, neapmierinādamies ar skrējienu cauri solu rindām, riņķošanu ap pīlāriem un izaicinošu brāzmu dobjajās ērģelēs, drāžas augšup jumtā un ņemas plosīt spāres, tad izmisīgi metas lejā pret akmens grīdu un ar neskaidru murdoņu izgaist velvēs. Tad no jauna tas zaglīgi atgriežas un slīd gar sienām, itin kā čukstus lasīdams svētos veltījumus mirušajiem. To darot, tas dažubrīd aizvelkas gluži kā spalgos smieklos, citubrīd vaimanā un raud kā gaužās žēlabās. Tas ari runā spokainā balsī — tad kad kavējas altāra telpā; tur tas šķiet savā pusmežonigajā dziesmā vēstījam par nodarītām netaisnibārn un noziegumiem, par viltus dievu pielūgsmi, melot izaicinājumu likumu grāmatām, kas izskatās tik tiras un šķīstas, bet patiesībā ir bezgala nobružātas un nodeldētas. Brr! Tam ir baisa balss, šim pusnakts vējam, kad tas baznīcā dzied savu dziesmu!

Bet palūk tur augšā torņa smailē! Tur negantā brāzma aizvelkas auros un svilpienosl Tur augšā torņa smailē, kur tā var netraucēti skriet šurp un turp caur daudzām arkādēm un lūkām, tīties un vīties ap reibinoši augstajām kāpnītēm, un sagriezt virpulī vaidošo vējrādi, un likt pašam tornim drebēt un trīcēt! Tur augšā torņa smailē, kur atrodas zvanu mājvieta un dzelzs margas klāj raupja rūsas kārta, kur mūžīgo laika maiņu saēstās skārda un vara plāksnes brakšķ un līgojas zem neierastā viesa soļiem, kur putni vecu ozola siju un spraišļu stūros ievijuši nedrošas ligzdiņas, kur putekļi apauguši ar pelēku vecuma kārtu, kur plankumaini zirnekļi, kas ieilgušajā drošībā kļuvuši laiski un trekni, zvanu trīsoņā dīki šūpojas turp un atpakaļ un nekad neatlaižas no savām gaisā izaustajām pilīm, nerāpjas augšup kā jūrnieki pēc trauksmes signāla, nekrīt zemē, lai pēc tam laistu darbā duci izveicīgu kāju un glābtu sev dzīvību! Tur augšā vecas baznīcas torņa smailē, tālu no pilsētas gaismas un čalas un tālu no peldošajiem mākoņiem, kas to apēno, nakts vidū ir baisākā un drūmākā vieta; tur augšā vecas baznīcas torņa smailē mājoja zvani, par kuriem es gribu jums pastāstīt.

Sie zvani bija veci, varat man ticēt. Pirms daudziem gadu simteņiem šos zvanus bija kristījuši bīskapi — pirms tik daudziem gadu simteņiem, ka šo kristību reģistri bija pazuduši jau sen pirms tā laika, ko aptver cilvēka atmiņa, un neviens nezināja šo zvanu vārdus. Viņiem reiz bijuši savi krusttēvi un krustmātes, šiem zvaniem (es pats, starp citu, labprātāk uzņemtos kļūt par krusttēvu zvanam nekā puišelim), un bez tam tiem noteikti bijuši arī savi sudraba kausi. Taču laika izkapts bija nopļāvusi-to aizbildņus un Henrijs Astotais bija pārkausējis to'sudraba kausus — un tagad tie bez vārda un bez kausiem karājās augšā baznīcas tornī.

Tomēr bez valodas tie nebija. Nepavisam ne. Tiem bija dzidras, skaļas, mundras, skanīgas balsis, šiem zvaniem, un vējainā laikā lās varēja sadzirdēt tuvu un tālu. Vēl vairāk: šie zvani bija pārāk sparīgi, lai padevīgi (autos vēja iegribām, jo, varonīgi cīnīdamies ar to, kad tas iegriezās pretī, tie krāšņi un skaļi dimdināja savas priecīgās skaņas klausītāja ausī, un, paļaudamies, ka tos vētrainā naktī dzirdēs kāda nabaga māte, sēdēdama pie sava sirgstošā bērna gultas, vai kāda vientuļa sieva, kuras vīrs izbraucis jūrā, tie reizēm tika dzirdēti pārspējam pat brāzmainu ziemeļrieteni, pilnīgi sasitam to lupatās, kā teiktu Tobijs Veks, jo, lai gan viņu dēvēja par Riksi Veku, viņa īstenais vārds bija Tobijs, un neviens to nevarēja mainīt (vienīgi pret Tobiasu) bez īpaša parlamenta lēmuma, jo viņš bija savā laikā tikpat likumīgi kristīts ka zvani, kaut arī ceremonija nebija gluži tik svinīga un pūļa gaviles neaizskanēja tik tālu.

Kas attiecas uz mani, es laikam nevilcinādamies pievienotos Tobija Veka spriedumam, jo esmu pārliecināts, ka viņam bija pietiekami daudz iespēju izdarīt pareizu spriedumu. Un, ko apgalvoja Tobijs Veks, to apgalvoju es. Un es nešaubīdamies stājos līdzās Tobijam Vekam, lai gan viņš patiesi stāvēja visu cauru dienu (tas bija gauži nogurdinoši) ārpusē pie baznīcas durvīm. Stāvēja tāpēc, ka viņš bija nesējs, izsūtāmais, šis Tobijs Veks, un stāvēja tur, darbu gaidīdams.

Un šī vējainā vieta nebūt nebija tīkama stāvēšanai un gaidīšanai; tā nozīmēja zosādu, nozilējušu degunu, apsarkušas acis, sastingušus kāju pirkstus un klabošus zobus, un Tobijs Veks to labi zināja. Vējš plosīdamies drāzās ap stūri — it īpaši austrumu vējš —, itin kā būtu auļojis šurp no pasaules viņas malas, lai mestos virsū Tobijam. Un bieži vien šķila, ka tas viņu notvēris ātrāk, nekā pats gaidījis, jo, triekdamies ap stūri un paskriedams Tobijam garām, tas piepeši apsviedās atkal apkārt, gluži kā iesaukdamies: «Re, re, kur viņš ir!» Tūlīt pat Tobija nelielais baltais priekšauts uzplīvoja augšup pāri galvai kā nerātna zēna apģērba stērbeles, trauslais spieķītis bezspēcīgi kuļājās un mētājās, kājas Tobijam neganti drebēja un pats viņš sametās pavisam šķērsu, brīžam griezdamies vienā, brīžam otrā virzienā, un jutās tik samalts un sasists, sapluinīts un izmocīts, izpurināts un no zemes atrauts, ka sāka uzskatīt gandrīz vai par īstenu brīnumu to, ka netiek pacelts pavisam gaisā kā lāgiem varžu, gliemežu vai citu viegli pārnēsājamu radību kolonijas un atkal līdz ar lietu noskalots lejā kādā svešā pasaules nostūrī, kur izsūtāmos nepazīst, tādējādi sagādādams lielu pārsteigumu iedzimtajiem.

Tomēr vējainās dienas, par spīti savai negantībai pret Tobiju, galu galā bija viņam gandrīz vai tādas kā svētku dienas. Tik tiešām. Vējā viņš mazāk nekā citkārt izjuta, cik ilgi jāgaida uz saviem sešiem pensiem; būdams spiests cīnīties ar trakojošo stihiju, viņš veltīja tai visu uzmanību, kļuva mundrāks un mazāk juta izsalkumu un nomāktību. Vēlami apstākļi bija arī stiprs sals vai sniegs, tie šķita kaut kādi darām viņam labu — lai gan grūti pasacīt, kā tieši, ak, Tobiji Un tā nu vējš, sals un sniegs, un varbūt vēl pamatīga vētra vai krusa bija Tobija Veka svētku dienas.

Vissliktākais bija slapjš laiks, aukstais, miklais, drēgnais slapjums, kas ietina viņu gluži kā lielā, mitrā mēteli — vienīgajā mētelī, kas Tobijam piederēja un kas būtu vairojis viņa ērtības tikai tad, ja nebūtu viņam mugurā. Slapjās dienas, kad lietus rasināja lēni, smalki un stūrgalvīgi, kad lielo ielas muti, gluži tāpat kā Tobija muti, smacēja migla, kad garojoši lietussargi zibēja turp un atpakaļ un, ļaužu pilnajā ielā savstarpēji sagrūzdamies, virpuļodami griezās apkārt kā spēļu vilciņi, uzbrāžot sīku, netīkamu šļakatu vērpeti, kad notekas urdzēja un renes pārpilnas mutuļoja, kad ūdens no baznīcas akmens izciļņiem un dzegām pilēja — pak-pak-pak! — Tobijam virsū, īsā laikā pārvērzdams salmu vīkšķi zem viņa kājām dubļu pikā, — tās bija Tobija grūtākās dienas. Tad gan varēja redzēt, kā Tobijs ar sadrūmušu, izstiepušos seju noraizējies lūkojas ārā no sava patvēruma baznīcas sienu ielokā — tik trūcīga patvēruma, ka vasarā tā mestā ēna uz saulainās ietves nekad nemēdza būt platāka par paprāvu ceļinieka spieķi. Taču, pēc brīža iznācis ārā, lai kustēdamies sasildītos, un reizes divpadsmit parikšojis turp un atpakaļ, viņš tomēr spēja mazliet atplaukt pat šādās reizēs un atgriezās savā nišā mundrāku vaigu.

Par Riksi viņš bija iedēvēts savas neparastās gaitas dēļ, kas tiecās būt pēc iespējas žiglāka, kaut arī diez vai sasniedza šo mērķi. Soļos iedams, viņš varbūt tiktu uz priekšu ātrāk; droši vien tā būtu, taču atņemt Tobijam viņa sīko riksīti nozīmētu lemt viņu drīzam galam. Slapjā Ifiikā šis solis nošķieda viņu dubļiem un ari citkārt sagādāja ne mazumu rūpju; soļos iet viņam būtu bijis nesalīdzināmi vieglāk, bet tieši šī iemesla dēļ Tobijs tik sīksti turējās pie savas ierastās gaitas. Sis sīkais, kalsnais cilvēciņš bija gatavais Herkuless savu labo nodomu īstenošanā. Viņš gribēja godam pelnīt savu maizi. Ticība, ka viņš to prot, sagādāja viņam lielu prieku, un Tobijs bija pārāk trūcīgs, lai atteiktos no kāda prieka. Kad viņam rokā bija vēstule vai paciņa, par kuras piegādi maksāja šiliņu vai pat pusotra, viņa drosme, kas arī citkārt augsti turēja galvu, izslējās vēl staltāk. Viņš rikšoja pa ielu, uzsaukdams žiglajiem pastniekiem, kuri soļoja pa priekšu, lai manoties nost no kājām; no visas sirds viņš ticēja, ka kuru katru brīdi tos panāks un noskries, un viņā mājoja cieša pārliecība — ko gan reti iznāca dzīvē pārbaudīt —, ka viņš spēj panest jebkādu smagumu, ko vien cilvēks var pacelt.

Un tā nu pat lietainās dienās, iznācis no savas paslēptuves, lai sasildītos, Tobijs mēdza rikšot. Ar savām caurajām kurpēm atstādams dubļos izplūdušu pēdu līkloču līniju, pūzdams uz savām nosalušajām rokām un berzēdams tās vienu pret otru caur apdilušajiem pelēkas ķemmdzijas dūraiņiein — rokām tie bija visai trūcīgs apsegs pret skaudro salu, atsevišķa mājvieta tajos piederēja vienīgi īkšķim, bet pārējie pirksti mitinājās kopējā telpā, — saliektiem ceļgaliem un padusē iežmiegtu niedres spieķi Tobijs rikšoja un rikšoja. Izsteigdamies ārā uz ceļa, lai palūkotos uz zvanu torni, kad tajā iedziedājās zvani, Tobijs joprojām rikšoja.

So pēdējo ceļojumu viņš veica vairākas reizes dienā, jo zvani bija viņa sabiedrotie; kad viņš dzirdēja to balsis, viņam radās vēlēšanās pamest skatienu uz to mājokli un iztēloties, kā tie tur kustas un kādas mēles dimdina. Varbūt vēl jo vairāk viņu šie zvani interesēja tāpēc, ka starp tiem un viņu pašu jautās zināma līdzība. Tie, tāpat kā viņš, nīka tur jebkādos laika apstākļos — gan vējam, gan lietavām sasniedzami; tāpat kā viņš, tie redzēja visas apkārtnes mājas tikai no ārpuses un nekad nepiekļuva tuvāk kvēlošajiem pavardiem, kas gailēja un dzirkstīja aiz logiem vai pa skursteņiem raidīja dūmu mutuļus, un nespēja nekā iegūt no visiem tiem jaukumiem, kas caur parādes durvīm un pagalmu nožogojumiem tika nodoti izcilu pavāru rīcībā. Daudzos logos te parādījās, te pazuda sejas: reizēm skaistas sejas, jaunas sejas, tīkamas sejas, reizēm pavisam otrādi; taču Tobijs nezināja (kaut arī bieži prātoja par šiem niekiem, stāvēdams dīkā uz ielas), no kurienes tās rodas un kur tās pazūd, un vai, lūpām pakustoties, viņam pa visu gadu tiek veltīts kaut viens laipns vārds, — tāpat kā to nezināja ari zvani.

Tobijs nebija kazuists — vismaz viņš pats sevi par tādu neapzinājās —, un es nebūt negribu teikt, ka tad, kad viņš sajuta pirmās simpātijas pret zvaniem un no pirmās paviršas pazīšanās ar tiem sāka vīt itin kā ciešākas un smalkākas saites, viņš būtu citu pēc cita pārcilājis visus šos apsvērumus vai domās noturējis kādu svinīgu apceri vai lielo piemiņas brīdi. Es tikai gribu teikt un to arī saku, ka, gluži tāpat kā Tobija ķermeņa funkcijas — kaut vai tas, ko veic gremošanas orgāni, — pašas ar savu gudrību un daudzveidīgo darbību, par kuru viņam nebija ne jausmas un kuras iepazīšana sagādātu viņam lielu pārsteigumu, galu galā sasniedza noteiktu mērķi, tāpat arī viņa garīgās spējas bez saimnieka ziņas un piekrišanas darbināja šos savus riteņus un atsperes reizē ar tūkstošiem citu, izraisīdamas viņā draudzīgas jūtas pret zvaniem.

Un, pat ja es būtu teicis — mīlestību, es neņemtu šo vārdu atpakaļ, kaut arī tas tikai aptuveni izteiktu Tobija sarežģītās jūtas. Jo, vienkāršs cilvēciņš būdams, viņš piedēvēja tiem mīklainu un pārdabisku raksturu. Tie bija tik noslēpumaini — bieži dzirdami, bet redzami nekad; tik augsti, tik tāli, tik pārpilni dzi|dzi|ti, spēcīgu meldiju, ka viņš uzlūkoja tos ar savdabīgu godbijību, un reizēm, raugoties augšup tumšajos, velvētajos torņa logos, viņš itin kā gaidīja, ka viņam kaut kas aicinoši pamās — ne jau tieši pats zvans, tomēr kaut kas tāds, ko viņš tik bieži dzirdējis zvanu skaņās. Tomēr Tobijs ar sašutumu un nicinājumu noliedza vietumis klīstošas baumas, it kā zvanus esot apsēduši spoki, jo tādas valodas netieši pauda iespēju, ka zvani varētu būt saistīti ar kaut kādiem nelabiem spēkiem. īsāk sakot, tie ļoti bieži skanēja viņa ausīs un tikpat bieži dzīvoja viņa domās, taču tikai labajās domās; viņš tik bieži iemantoja dūrēju skaustā, skatīdamies pavērtu muti augšup tornī, kur tie karājās, ka pēc tam bija spiests izmest vēl kādu lieku riksi, lai šo ligu dziedinātu.

Tieši to viņš darīja kādā aukstā dienā, kad tikko nozvanītās divpadsmitās stundas pēdējā miegainā skaņa vēl zuzēja cauri visam zvanu tornim kā melodiska milzu bitē.

, — Pusdienlaiks, ko? — noteica Tobijs, rikšodams šurp un turp baznīcas priekšā. — AI

Tobija deguns bija ļoti sarkans, plakstiņi ļoti sarkani, viņš ļoti mirkšķināja acis, viņa pleci bija pierauti ļoti tuvu pie ausim, kājas ļoti sastingušas — kopā ņemot, aukstums viņā jau bija ņēmis krietnu virsroku pār vēsumu.

—   Pusdienlaiks, ko? — atkārtoja Tobijs, laizdams darbā savu labās rokas dūraini kā bērnišķu boksa cimdu un sodīdams savu rumpi par to, ka tas netur siltumu. — A-ā-ā!

Pēc tam viņš izmeta klusu riksi pāris minūšu ilgumā.

—   Nekas nepienāk… — iesāka Tobijs, mezdamies atkal uz priekšu. Pēc brīža viņš spēji aprāva savu riksi un, nedaudz satraukts, ar lielu interesi aptaustīja savu degunu visā tā garumā. Tas nebija nekāds lielais garums (jo šis deguns nebija nekāds lielais deguns) — un drīz vien viņš bija galā.

—   Man šķita, ka tas ir pazudis, — Tobijs teica, atsākdams rikšot. — Tomēr viss kārtībā. Es gan droši varu sacīt, ka man nebūtu tam, ko pārmest, ja tas ņemtu un pazustu. Tam ir gauži grūts amats šai dzeldīgajā laikā un gauži maz prieka, ko gaidīt nākotnē, jo es nešņaucu tabaku. Tas ir gana cietis, nabaga radījums, pat savās labākajās dienās, jo, kad tas kādreiz tiešām dabū ievilkt nāsīs ko baudāmu (tas nenotiek bieži), parasti smaržo kāda cita pusdienas, ko nes mājās no veikala.

Sie prātojumi atsauca viņam atmiņā citus prātojumus, ko viņš iepriekš bija atstājis nepabeigtus.

—   Nekas nepienāk tik regulāri kā pusdienlaiks, — Tobijs noteica, — un nekas nepienāk tik neregulāri kā pusdienas. Tā ir pali galvenā atšķirība starp abiem. Labs laiks pagāja, kamēr es to izpētīju. Nez vai kādam kungam tas liktos pietiekami vērtīgs atklājums, lai to nopirktu avīzēm vai parlamentam?

Tobijs tikai jokoja, jo tūlīt pat viņš kļuva nopietns un nosodoši pakratīja galvu.

—   Kungs tētīt! — viņš noteica. — Avīzes jau tāpat ir pārpārēm pilnas visādu atklājumu — un parlaments arī. Are, te ir pagājušās nedēļas avīze, — viņš izvilka no kabatas ļoti netīru avīzi un pacēla to rokas stiepiena attālumā no sejas. — Pārpārēm visādu atklājumu! Visādu atklājumu! Man patīk uzzināt jaunumus, kā jau katram cilvēkam, — viņš lēni noteica, salocīja avīzi un iebāza atpakaļ kabatā, — bet pēdējā laikā avīzes man? tīri vai šķebina. Tīri vai biedē. Es nesaprotu, pie kāda gala mēs, nabagi, nonāksim. Dod nu dievs, ka tas gals rādītos labāks vismaz jaunajā gadā, kad tas šepat pie durvīm!

—   Tēv, paklau, tēv! — atskanēja tīkama balss pavisam līdzās.

Bet Tobijs, to nedzirdējis, turpināja rikšot uz priekšu un atpaka], kavēdamies domās un sarunādamies ar sevi.

—   Izskatās, ka mēs nedzīvojam, kā vajag, vai nedarām, kā vajag, vai paši neesam lādi, kā vajag, — viņš teica. — Es savās jaunās dienās daudz skolojies netiku, un es nevaru saprast, vai mums te, zemes virsū, vispār ir kāda darīšana vai nav. Reizēm man liekas — drusku tā kā vajadzētu būt, un reizēm man liekas — mēs tikai traucējam. Brīžam es tā sapinos, ka nevaru ne saprast, vai mums vis-' pār piemīt arī kaut kas labs, jeb vai mēs esam slikti kopš' dzimšanas. Izskatās, ka mēs strādājam briesmu lietas; izskatās, ka mēs sagādājam citiem lērumu klapatu; par mums mūždien žēlojas, un no mums mūždien sargājas. Lai nu kā, bet mēs tomēr aizpildām avīzes. Un ja runa ir par jauno gadu… — Tobijs sēri nopūtās. — Es allažiņ spēju nest savu krustu ne sliktāk par jebkuru citu un pat labāk par dažu citu, jo es esmu stiprs kā zvērs un visi tādi nav, bet ja nu patiešām izrādās, ka mums nav tiesību pat uz jauno gadu… ka mēs patiešām tikai traucējam…

—   Tēv, paklau, tēvi — tīkamā balss ierunājās atkal.

Šoreiz Tobijs to dzirdēja, satrūkās, apstājās un, atrāvis

skatienu tālienei, kur viņš itin kā meklēja skaidrību šurpnakošā gada pašā sirdī, attapās raugāmies acīs pats savai meitai.

Tās bija dzidri mirdzošas acis. Acis, kurās varētu lūkoties bez gala, ja gribētu izdibināt, kas slēpjas to dzīlēs. Tumšas acis, kurās kā spogulī atainojās to acu skatiens, kas tās pētīja; bez zibšņiem, bez īpašnieces apzinātas gribas,_ bet ar skaidru, rāmu, godīgu, pacietīgu starojumu, kurā jautās radniecība ar to gaismu, ko mums devusi Debess. Skaistas un patiesas acis, kurās mirdzēja cerība. Tik jauna un neskarta cerība, tik moža, sparīga un gaiša cerība, par spīti divdesmit darba un nabadzības gadiem, ko šīs acis bija redzējušas, ka Tobijam Vekam tās kļuva par balsi, kas teica: «Šķiet, ka mums te tomēr ir kāda darīšana — kaut vai drusku!»

Riksis noskūpstīja lūpas, kas piederēja šo acu īpašniecei, un saņēma ziedošo sejiņu abās plaukstās.

—  Tu, mazulīti — viņš izsaucās. — Kas tad nu? Es šodien tevi negaidīju, Meg!

—  Arī es nebiju domājusi nākt stirpu, tēv, — attrauca meitene, mādama ar galvu un smaidīdama. — Bet te rtu es esmu! Un ne jau es vien, ne jau es vien!

—      Ko, tu taču negribēsi sacīt, ka tu… — bilda Riksis, ziņkāri lūkodamies uz pārsegto groziņu, ko viņa turēja rokā.

—   Pasmaržo, mīļo tēv, — sacīja Mega. — Tikai pasmaržo to!

Riksis gribēja tūdaļ steigšus noņemt pārsegu, bet meitene draiskulīgi aizlika tam priekšā roku.

—   Nē, nē, nē! — Mega bērnišķā sajūsmā protestēja. — Pastiep šo brīdi garāku! Ļauj man pacelt stūrīti, tikai mazu ma-zī-ti-ņu stū-rī-ti — saproti? — Un Mega papil-, dināja teikto ar maigu jo maigu žestu, un viņas vārdi skanēja ļoti klusi, it kā meitene sargātos, lai groziņa iekšienē viņu kāds neizdzird. — Palūk! Rau, te. Kas tas ir?

Tobijs ļoti īsi un ātri ievilka nāsīs gaisu pie pašas groziņa malas un sajūsmā iesaucās:

—   Bet tas taču ir karsts!

—   Karsts kā plīts! — sauca Mega. — Ha, ha, ha! Karsts kā uguns!

—   Ha, ha, ha! — Tobijs labsajūtā ieaurojās. — Karsts kā uguns!

—   Bet kas tas ir, tēv? — neatlaidās Mega. — Mini! Tu vēl neesi uzminējis, kas tas ir. Un tev jāuzmin, kas tas ir. Es neparko neņemšu to ārā, pirms tu nebūsi uzminējis. Nesteidzies tik ļoti! Pagaidi brītiņu! Pacelsim pārsegu vēl mazliet. Nu, mini!

Mega bezgala baiļojās, kaut tikai tēvs neuzminētu par ātru; viņa kāpās atpakaļ, pastiepusi groziņu pret viņu, sameta kūkumā savus skaistos plecus, aizspieda ausi ar roku, it kā tādējādi varētu aizkavēt īsto vārdu atskanam Tobijam pār lūpām, turklāt viņa visu laiku paklusām smējās.

Tikmēr Tobijs, atspiedis plaukstas pret ceļgaliem, nolieca degunu pie groziņa un dziļi ievilka elpu; smaids viņa vecīgajā sejā, to darot, pletās arvien platāks, it kā viņš ieelpotu smieklu gāzi.

—   A! Gaužām jauks! — Tobijs novilka. — Tās tak nav… Es domāju, tās tak nav poļu desas?

—   Nē, nē, nē! — sajūsmā sauca Mega. — Ne uz to pusi!

—   Nē, — atzina Tobijs, paošņājis vēlreiz. — Tas ir… tas ir kas sulīgāks par poļu desām. Kaut kas ļoti jauks. Un ik bridi kļūst jaukāks. Jēra kājiņām tā kā par spēcīgu. Vai ne?

Megas sajūsma sasniedza augstāko pakāpi. Tālāk par jēra kājiņām garām aizšaut jau vairs nevarēja — ja nu vienīgi ar tām poļu desām.

—   Aknas? — apjautājās Tobijs, apspriezdamies pats ar sevi. — Nē. Te ir kaut kas tik maigs, kas aknām nepiemīt. Cūku kājiņas? Nē. Kaut kas spēcīgāks par cūku kājiņām. Un ne tik šķiedrains kā gaiļu galvas. Un es skaidri zinu, ka desa jau nu tā nav. Tūliņ es tev pateikšu. Sautētas iekšas!

—   Nav visi — Mega sajūsmināta sauca. — Nav vis!

—   Kas tad nu ir ar mani? — noteica Tobijs, strauji atkal iegrozīdamies tik tuvu vāciņam, cik vien iespējami. — Drīz es vairs pats savu vārdu nezināšu. Tas ir kuņģa sautējums!

Tas patiesi bija kuņģa sautējums, un Mega pēc brīža pacilāta iebilda, ka viņam vajadzējis teikt — vislabākais kuņģa sautējums pasaulē.

—   Nu tā, — Mega teica, aizrautīgi rīkodamās ap groziņu, — es tūdaļ paklāšu galdautu, tēv, jo es sautējumu atnesu bļodā un bļodiņu ietinu lakatiņā, un, ja es vienreiz gribu palepoties un izmantot to par galdautu, neviens likums man to neliedz, vai ne, tēv?

—   Vismaz man tāds nav zināms, mīļā, — atbildēja Tobijs. — Bet viņi jāti arvien izgudro klāt pa kādam jaunam likumam.

—   Un, kā bija teikts avīzē, ko es tev viņdien lasīju priekšā, tēv, — to bija teicis tiesnesis —, mums, nabadzīgajiem, visi šie likumi esot jāzina. Ha, ha! Kāda maldīšanās! Ak debestiņ, cik mēs, pēc viņu domām, esam gudri!

—   Jā, mīļā, — atsaucās Riksis, — un cik ļoti viņiem patiktu tāds no mums, kas tos tiešām zinātu! Viņš dabūtu iik daudz darba, tas vīrs, ka aptaukotos no savas peļņas, un viņš noteikti kļūtu par savas apkaimes smalko ļaužu lielāko draugu. Es domāju gan!

—   Lai nu viņš būtu kas būdams, pusdienas viņš tiesātu ar lielu apetīti, ja tās smaržotu tik jauki kā šīs, — Mega jautri sacīja. — Pasteidzies, jo tur blakām ir karsts kartupelis un puspinte svaiga alus! Kur tu ēdīsi, tēv? Uz stabiņa vai uz kāpnītēm? Ak tu debestiņ, cik mēs lepni dzīvojam! Veselas divas vietas, ko izvēlēties!

—    Šodien uz kāpnēm, mazulīt, — sacīja Riksis. — Sausā laikā labāk der kāpnes. Slapjā — stabiņš. Uz kāpnēm būtu ērtāk jebkādā laikā, jo uz tārn var sēdēt, bet mitras tās draud ar reimatismu.

—   N11 tad lūdzu! — pēc neilgas rosīšanās iesaucās

Mega, sasizdama plaukstas. — Viss gatavs. Un cik jauki izskatās! Nāc, tēv! Nāc!

Kopš tā briža, kad Riksis bija noskaidrojis groziņa saturu, viņš stāvēja, lūkodamies uz meiteni — un ari sarunādamies ar viņu — ar tādu kā izklaidīgu, aizplivurotu skatienu, kas liecināja, ka Mega šobrīd gan ir viņa domās un acu priekšā un izstūmusi no turienes pat kuņģa sautējumu, taču viņš neredz un nedomā par to meiteni, kas te ir šobrīd, bet skala kādu iedomātu skarbu ainu vai satraucošu epizodi no viņas nākotnes dzives. Tagad, meitenes priecīgā aicinājuma atmodināts, viņš nopurināja sērīgo mākoni, kas nupat jau dzīrās ietīt viņu no visām pusēm, un aizrikšoja pie Megas. Tai brīdī, kad Tobijs pieliecās, lai apsēstos, ieskanējās zvani.

—   Dievs svēti! — noteica Riksis, noņemdams cepuri un paceldams skatienu augšup pret torni.

—   Dievs svētī zvanus, tēv! — iesaucās Mega.

—   Tā bija kā galda lūgsna, mīlā, — apsēzdamies noteica Riksis. — Ja zvani spētu runāt, tie sacītu brīnišķu lūgsnu, par to es nešaubos, lie rnari tapat jau teikuši daudz labu vārdu.

—  Vai zvani, tēv? — iesmējās Mega, novietodama viņam priekšā bļodu, nazi un dakšiņu. — Nu, nu!

—   Man tā šķiet, mazuiīt, — atteica Riksis, ar lielu skubu ķerdamies pie ēdiena. — Un kāda tur starpība? Ja es tos dzirdu, vai nav vienalga, vai tie runā vai nerunā? Ak, mans mīļais bērns, — viņš piebilda, ar dakšiņu norādīdams uz torni, — cik daudz reižu es esmu dzirdējis šos zvanus sakām: «Tobij Vek, Tobij Vek, saņem dūšu, Tobij! Tobij Vek, Tobij Vek, saņem dūšu, Tobij!» Miljons reižu? Vairāk!

—   Kas to varētu domāt! — iesaucās Mega.

Viņa varēja gan, jo daudzkārt bija to dzirdējusi. Sis bija Tobija pastāvīgais sarunu temats.

—   Kad klājas pavisam plāni, — sacīja Riksis, — tas ir, pavisam, pavisam plāni, gandrīz vai tā, ka sliktāk nevar būt, tad es dzirdu: «Tobij Vek, Tobij Vek, drīz tev darbs būs, Tobij!» Lūk, kā tas ir.

—   Un darbs atrodas, iēv, — beigu beigās, — piebilda Mega ar skumju pieskaņu tīkamajā balsī.

—   Vienmēr atrodas, — izklaidīgi noteica Tobijs. — Nekur nepaliek.

Kamēr risinājās šī saruna, Riksis ne mirkli nepārtrauca uzbrukumu kārdinošajai gaļai sev priekšā: viņš grieza un ēda, grieza un dzēra, grieza un košļāja — un vērsās no kuņģa sautējuma pie karstā kartupeļa un no karstā kartupeļa atkal atpakaļ pie sautējuma ar tīksmu un nerimstošu labsajūtu. Kad viņš pārlaida skatienu visgarām ielai, raudzīdamies, vai no kādām durvīm vai loga kāds gadījumā nelūkojas pēc izsūtāmā, viņa acis atceļā sastapa Megu, kura sēdēja viņam pretī, rokas klēpī salikusi, un vēroja tēva aizrautīgo darbošanos ar laimīgu smai lu.

—   Ak, kungs augstais, piedod man! — iesaucās Riksis, nosviezdams dakšiņu un nazi. — Manu dūjiņl Mega! Kāpēc tu man neteici, kāds briesmonis es esmu?

—   Tēvi

—   Es te sēžu, — Riksis ļāvās grēku nožēlai, — kampju un riju, un stumju sev iekšā — un tu sēdi tepat man pretī un neesi ne kumosiņu apēdusi, pat nemēģini to darīt, kad…

—   Esmu gan apēdusi, — meita viņu pārtrauca. — Un ne tikai kumosiņu vien. Es jau paēdu pusdienas.

—   Blēņas! — atmeta Riksis. — Divas pusdienas vienā dienā! Tas nav iespējams! Tikpat labi tu man varētu sacīt, ka Jaungads var pienākt divas dienas pēc kārtas vai arī ka es visu mūžu esmu glabājis zelta monētu un nekad neesmu to izmainījis.

—   Un tomēr es esmu paēdusi pusdienas, tēv, — teica Mega, pievirzīdamās viņam tuvāk. — Un, ja tu mierīgi ēstu tālāk, es tev pastāstītu, kā tas notika un no kurienes šīs pusdienas radās, un… un vēl šo to citu.

Tobija seja joprojām pauda neticību, taču meitene ieskatījās viņam acīs ar savu skaidro skatienu un, uzlikusi roku tēvam uz pleca, paskubināja viņu turpināt, kamēr gaļa vēl karsta. Tā nu Riksis atkal paņēma nazi un dakšiņu un ķērās pie darba. Tomēr viņš ēda krietni gausāk nekā iepriekš un palaikam papurināja galvu gluži kā nemierā ar sevi.

—   Es paēdu pusdienas, tēv, — pēc neilgas vilcināšanās sacīja Mega, — kopā ar… ar Ričardu. Viņam pusdienlaiks bija agrāk, un, tā kā viņš, nākdams pie manis, bija pusdienas paņēmis līdzi, tad mēs paēdām kopā, tēv.

Riksis iedzēra malciņu alus un nočāpstināja lūpas. Tad viņš noteica: — Ak tā! — jo meitene gaidīja. ' — Un Ričards saka, tēv… — Mega atsāka. Tad viņa apklusa.

—   Ko Ričards saka, Meg? — Tobijs vaicāja.

—   Ričards saka, tēv… — Atkal sekoja klusuma bridis.

—   Ilgi gan Ričards to saka, — noteica Tobijs.

—   Viņš tātad saka, tēv, — Mcga turpināja, beidzot pacēlusi acis (balss viņai mazliet drebēja, taču skanēja pavisam skaidri), — ka ir pagājis vēl viens gads un kāda nozīme gaidīt no gada uz gadu, ja tik maz ticams, ka mēs jebkad būsim uz zaļāka zara nekā šobrīd. Viņš saka, tēv, ka mēs esam nabadzīgi pašlaik un būsim nabadzīgi pēc tam, taču pašlaik mēs esam jauni un gadi mūs padarīs vecus ātrāk, nekā mēs paši to pamanīsim. Viņš saka — ja gaidīsim tik ilgi, kamēr skaidri redzēsim tālāko ceļu, mūsu apstākļos var iznākt, ka ieraugām tikai ļoti šauru celiņu — visiem nolikto ceļu… uz kapu, tēv.

Arī lielākam drosminiekam par Tobiju Veku būtu vajadzējis krietni daudz pārgalvības, lai noliegtu dzirdēto. Riksis cieta klusu.

—   Un cik smagi, tēv, būtu novecot un nomirt ar domu, ka mēs būtu varējuši viens otru iepriecēt un atbalstīti Cik smagi būtu visu mūžu mīlēt vienam otru un sērot šķirti; redzēt, ka otrs strādā, noveco un nosirmo! Pat tad, ja manas jūtas norimtu un es aizmirstu viņu (to es nemūžam nespētu), ak, mīļo tēv, cik smagi būtu, ja tik pārpilna sirds kā manējā dzīves gaitā lēnām izsīktu līdz beidzamai lāsei un atmiņās nepaliktu pat ne viens vienīgs sievietes mūža laimes brīdis, kas mani nestundā varētu stiprināt un mierināt un liktu justies labāk!

Riksis sēdēja pavisam rāms. Mcga nosusināja acis un turpināja mazliet priecīgāk — brīžam iesmiedamās, brīžam iešņukstēdamās un brīžam iesmiedamās un iešņukstēdamās reizē.

—   Un tā nu Ričards teica, tēv, — tā kā viņš kopš vakardienas uz kādu laiku ir noteiktā darbā un tā kā es viņu mīlu un esmu mīlējusi apaļus trīs gadus — ai, vēl ilgāk, tikai viņš to nezina! — vai es esot ar mieru Jaungada dienā kļūt viņa sieva; tā esot pati labākā un laimīgākā diena visā gadā, viņš saka, un tā noteikti nesot laimi. Tas ir ļoti drīz, tēv, vai ne? — bet man jau nav jābēdā par pūru un jāšuj līgavas tērps kā smalkajām dāmām, tēv, vai ne? To, lūk, viņš man visu pateica — un pateica tā, kā prot tikai viņš: tik apņēmīgi un nopietni — un tomēr tik sirsnīgi un maigi; un tad es solījos atnakt un parunāt ar tevi, tēv. Un, tā kā man šorīt samaksāja par darbu (pavisam negaidot!) un tā kā tu visu šo nedēļu esi gluži tukšā, un tā kā man tik ļoti gribējās, lai šī mana laimes un prieka diena kļūtu arī tev par tādiem kā svetkicm, es pagādāju šo mazo cienastu un atnesu to šurp, lai tev būtu pārsteigums.

—   Bet viņš, redz, mierīgi Jauj tam atdzist! — noteica kāda cita balss.

Sī balss piederēja tam pašam Ričardam, kas nemanīts bija pienācis klāt un tagad stāvēja tēva un meitas priekšā, lūkodamies abos ar tādu degsmi sejā, it kā tā būtu dzelzs zem viņa diendienā cilātā varenā kalēja vesera. Viņš bijvi glīts, stalts, spēcīgs jauneklis, un viņa acis mirdzēja kā spožas dzirkstis, kas atlec no ēzes; melnie mati viegli čit tojās ap melnīgsnējiem deniņiem, un smaids — šis smaids bija tieši tāds, kādu varētu iedomāties no Megas cildinājumiem viņa runas veidam.

—   Bet viņš, redz, mierīgi ļauj tam atdzist! — teica Ričards. — Mcga laikam nav uzminējusi, kas viņam pa prātam. Kur nu!

Riksis darbīgā pacilātībā tūlīt pastiepa Ričardam augšup roku un steigšus dzīrās viņu uzrunāt, un tad bez jebkādā brīdinājuma atvērās nama durvis — un sulainis gandrīz iekāpa sautējuma bļodā.

— Tak pazūdiet reiz no kājām! Mūždien jātup taisni uz mūsu kāpnēm! Nekad nevar pavilkties tālāk pie cita kaimiņa, ko? Nu, vai vāksieties projām vai ne?

Patiesību sakot, pēdējais jautājums bija gluži lieks, jo vainīgie to jau bija izdarījuši.

—   Kas noticis, kas noticis? — vaicāja kungs, kura dēļ durvis tobrīd tika atvērtas un kurš nāca ārā no mājas tai viegli smagnējā gaitā — divains iešanas un lēna skrējiena apvienojums —, kādā pieklājas iziet no mājas kungam ramā dzīves norieta pusē, ar čīkstošiem zābakiem kājās, ar pulksteņķēdi un nevainojami spodru apakšveļu; šāda gaita nepavisam nemazina pašcieņu, tieši otrādi, tā vēl ļauj noprast, ka viņu visur gaida svarigi un cienījami pienākumi. — Kas noticis, kas noticis?

—  Cik reižu var lūgt un lūgt, un lūgt jūs, diedelniekus, — bārās sulainis, jo sevišķi vērsdainies pie Tobija Veka, — lai jūs liktu mierā mūsu kāpnes! Kāpēc jūs neliekat tās mierā? Kāpēc jūs nevarat likt tās mierā?

—    Skat tikai! Gana nu, gana! — iejaucās iznākušais .kungs. — Paklau, tu tur! Nesēj! — viņš ar galvas mājienu vērsās pie Rikša. — Panāc šurp! Kas tas ir? Tavas pusdienas?

—  Jā, ser, — atbildēja Riksis, nolicis groziņu stūrī sev aiz muguras.

—   Neatstāj to tur! — iesaucās kungs. — Nes šurp, nes šurp! Tā! Tad tās ir tavas pusdienas, ko?

—   Jā, ser, — atkārtoja Riksis, nenovērsdams kāru skatienu no atlikušā sautējuma gabaliņa, ko viņš bija pietaupījis pēdējam gardajam kumosam un ko šis kungs tagad, dakšiņas galā uzdūris, grozīja no vienas puses uz otru.

Līdz ar viņu pa durvīm bija iznākuši vēl divi kungi. Viens no tiem bija skumja izskata džentlmenis vidējos gados, kalsnēju stāvu un drūmu seju; rokas viņš visu laiku turēja savu apnēsāto melnsvītraino bikšu kabatās, kas no šīs ieražas bija varen izpletušās un atkārušās, turklāt viņš nelikās pienācīgi sasukājies un nomazgājies. Otrs bija vidēja auguma glīti saposies turīga izskata kungs zilā mētelī ar spožām pogām un baltu kaklautu. Sim kungam bija ļoti sarkana seja, itin kā nesamērīgs daudzums asiņu būtu sadzīts augšup galvā; iespējams, ka tieši tāpēc izskatījās, ka sirds apvidū viņam valda liels vēsums.

Tas, kurš bija uzdūris dakšiņas galā Tobija gaļas kumosu, uzsauca pirmajam, ko viņš uzrunāja par Faileru, un abi sabāza galvas kopā. Tā kā misters Failers bija ārkārtīgi tuvredzīgs, viņam vajadzēja pieliekties tik tuvu Tobija pusdienu atliekām, lai noskaidrotu, kas tas par ēdamo, ka Tobija sirds strauji salēcās. Tomēr misters Failers neapēda viņa kumosu.

—   Sis ir dzīvnieku valsts uztura paraugs, oldcrmeni, — sacīja Failers, bakstīdams gaļas gabaliņu ar zīmuļa futrāli, — ko šīs zemes strādājošās aprindas dēvē par kuņģa sautējumu.

Oldermenis iesmējās un piemiedza aci, jo viņš bija jautrs zellis, šis oldermanis Kjūts. Ak jā, un slīpēts zellis turklāt! Viszinis. Visa redzētājs un zinātājs. Tādu ap stūri ncapvedīsi. Viņš prata dziļi lasīt cilvēku sirdīs! Kjūts viņus pazina, jā gani Varat nešaubīties!

—   Bet kas tad ēd kuņģa sautējumu? — noprasīja misters Failers, pavērdamies apkārt. — Kuņģis ir — bez jebkādiem izņēmumiem — pats neekonomiskākais un neizdevīgākais pārtikas produkts, ko šīs zemes tirgotavas spēj piedāvāt. Ir konstatēts, ka vārīšanas gaitā zudumi uz vienu mārciņu kuņģim ir par septiņām astotdaļām no piektdaļas lielāki nekā zudumi uz vienu mārciņu jebkādai citai dzīvnieka daļai. Ja mēs to pareizi izprotam, kuņģis ir dārgāks par siltumnīcas ananasu. Ja ņemam vērā dzīvnieku skaitu, ko ik gadus nokauj gaļai, un aptuveni aplēšam kuņģu daudzumu, ko dod šo dzīvnieku kautķermeņi, ja tie puslīdz godīgi apstrādāti, varam secināt, ka vārīšanas zudumi uz šādu kuņģu skaitu spētu nodrošināt iztiku piecsimt vīru garnizonam piecus mēnešus (trīsdesmit vienas dienas garumā) — un februāri vēl piedevām. Izšķērdība, ak, šī izšķērdība!

Riksis stāvēja kā apstulbis, un kājas viņam trīcēja. Viņš jutās gluži kā pašrocīgi nomērdējis badā piecsimt vīru garnizonu.

—   Kas ēd kuņģa sautējumu? — laipni apjautājās misters Failers. — Kas ēd kuņģa sautējumu?

Riksis nelaimīgs bikli palocījās.

—   Ak jūs tas esat, ko? — noteica misters Failers.

—   Tad es jums kaut ko pateikšu. Jūs atraujat šo ēdienu, mans draugs, atraitņu un bāriņu mutēm.

—   Es ceru, ka tā nav, ser, — Riksis vārgi iebilda.

—  Drīzāk es mirtu badā!

—   Izdaliet iepriekšminētā kuņģa svaru, oldermcni, — teica misters Failers, — ar noģiedamo atraitņu un bāriņu skaitu — un rezultāts būs pusotra grama kuņģa uz katru. Siin vīram nepaliek pāri ne grama. Tātad viņš ir laupītājs.

Riksis bija tik satriekts, ka pat nekrita izmisumā par to, ka oldermenis viņa acu priekšā notiesā atlikušo kuņģa gabalu pats. Galu galā bija tīrais atvieglojums tikt no tā vajā.

—   Un ko jūs par to sakāt? — oldermenis jautri noprasīja kungam ar sarkano seju un zilo mēteli. — Jūs dzirdējāt, ko teica draugs Failers. Ko par to sakāt jūs?

—   Ko tad te vēl lai saka? — attrauca uzrunātais kungs.

—  Ko te vispār var sacīt? Kam mūsu pagrimušajos laikos var būt interese par šādu te vīru? — Tas zīmējās uz Riksi. — Paskatieties uz viņu! Kāds nožēlojams radījums! Vecie labie laiki, vecie dižie laiki, vecie lieliskie laiki! Tie bija drosmīgās zemniecības laiki, visu labo tikumu laiki. Tie bija laiki it visam un jebkam. Šodien vairs nav nekā. Ak! — sarkansejainais kungs nopūtās. — Vecie labie laiki, vecie labie laiki!*

Kungs precīzi nenorādīja, uz kuriem īpašiem laikiem viņš atsaucas, tāpat arī viņš nepaskaidroja, vai nopeļ ta.gadejos laikus aiz pašniecinošas apziņas, ka tie nav paveikuši neko izcilu, dodami pasaulei viņa paša personu.

—   Vecie labie laiki, vecie labie laiki! — runātājs atkārtoja. — Kas tie bija par laikiem! Tie bija vienīgie vērtīgie laiki. Nav nekādas nozīmes runāt par citiem laikiem vai spriest, kādi ir cilvēki šajos laikos. Vai tad tos vispār var saukt par laikiem? Es teiktu, ka ne. Ielūkojieties Strata* kostīmos — un jūs redzēsiet, kāds izskatījās izsūtāmais jebkurā no vecajām labajām angļu karaļu dinastijām.

—   Pat vislabākajos apstākļos viņam nebija ne lāga krekla mugurā, ne zeķu kājās un visā Anglijā neatradas ne rāceņa, ko viņam mutē bāzt, — teica misters Failers. — Es to varu pierādīt ar statistiku.

Taču sarkansejainais kungs joprojām apdziedāja vecos labos laikus, vecos dižos laikus, vecos lieliskos laikus. Lai ko sacītu pārējie, viņš atkal un atkal atgriezās pie tiem pašiem nemainīgā ietvarā tērptajiem vārdiem — gluži kā nabaga vāvere, kas bez mitas skrien augšup pa riteni, pali darbinādama ierīci, par kuru tai, domājams, ir tikpat skaidrs priekšstats kā šim kungam ar sarkano seju par viņa aizmirstībā zudušo Zelta laikmetu.

Iespējams, ka nabaga Rikša ticība šiem gauži miglainajiem «vecajiem laikiem» vēl nebija gluži iznīcināta, jo viņa paša saprāts šobrīd bija gauži miglains. Viens gan viņam bija skaidrs pat šajā izmisuma brīdī — kaut ari sīkumos šo kungu domas varēja atšķirties, tomēr ļaunās nojausmas, kas viņu tika mocījušas šorīt tāpat kā daudzus citus rītus, izrādās, bijušas pamatotas. «Nē, nē! Mēs nedzīvojam, kā vajag, un nedarām, kā vajag,» izmisis domāja Riksis. «Mūsos nav nekā laba. Mēs esam slikti kopš dzimšanas.»

Taču Riksim bija tēva sirds, kas, par spīti šim bargajam spriedumam, nez kādi tomēr bija ietikusi viņa krūtīs, un viņš negribēja pieļaut, lai šie visgudrie kungi steigtos pavēstīt Megai viņas nākotni šajā neilgās laimes brīdī. «Lai dievs viņai palīdz!» nabaga Riksis nodomāja. «Drīz viņa tikpat to uzzinās.»

Tāpēc viņš noraizējies pamāja jaunajam kalējam, lai tas vestu meiteni projām. Puisis bija tā iegrimis maigā sarunā ar Megu, ka šo mājienu pamanīja tikai vienlaikus ar oldermeni Kjūtu, bet oldermenis vēl nebija teicis savu vārdu — un viņš tāpat bija filozofs, kaut arī praktiķis. Un tā kā viņam nebija vēlēšanās zaudēt kādu no iespējamiem klausītājiem, viņš iesaucās: — Stāviet!

—   Kā jums labi zināms, — sacīja oldermenis, vērsdamies pie abiem saviem draugiem ar sev raksturīgo pašapmierinātības smaidu sejā, — es esmu tiešs cilvēks uu praktisks cilvēks un pie visa mēdzu ķerties tiešā un praktiska veidā. Tāda ir mana metode. Darīšanās ar šādiem ļaudīm nav nekā grūta vai noslēpumaina, ja vien tos pazist un māk ar tiem sarunāties atbilstoši to saprašanai. Paklau, tu, nesēj! Nemēģini, draugs, iestāstīt man vai kādam citam, ka tev ne vienmēr pietiek, ko ēst, un ka tu nedabū visu to labāko, jo es jau nu zinu gan. Es nogaršoju tavu kuņģa sautējumu, un tu mani nepiešmauksi. Tu saproti, ko nozīmē «šmaukt», ko? Tā jūsu vidū saka, vai ne? Ha, ha, ha! Dievs mans liecinieks, — noteica oldertnenis, atkal pievērsdamies saviem draugiem, — šai pasaulē nav nekā vieglāka par darīšanām ar šiem ļaudīm, ja vien tos pazīst!

Ak, šis slavenais vienkāršo ļaužu pazinējs, ak, šis oldermenis Kjūts! Nekad viņš nezaudēja savaldīšanos, ar tiem runādams! Dzīvespriecīgs, laipns, jautrs, viszinošs kungs!

—  Redzi, mans draugs, — turpināja oldermenis, — par trūkumu tiek melsts varen daudz blēņu — «grūta dzive», tā mēdz sacīt, vai ne? Ha, ha, ha! — bet es esmu apņēmies to apkarot. Sai badacietēju daudzināšanas modē ir laba tiesa liekulības, un es esmu nolēmis to apkarot. Tas ir viss! Dievs mans liecinieks, — noteica oldermenis, atkal pievērsdamies saviem draugiem, — šo ļaužu vidū var apkarot visu, kas vajadzīgs, ja vien prot tam pareizi ķerties klāt!

Riksis saņēma Megas roku un ievilka to sev elkoni. Tiesa, izskatījās, ka viņš īsti neapjauš, ko dara.

—  Tava meita, ko? — noprasīja oldermenis, familiāri paplikšķinādams viņai zem zoda.

Cik draudzīgs viņš vienmēr prata būt pret strādnieku ļaudīm, šis oldermenis Kjūts! Cik labi viņš zināja, kas tiem patīk! Ne miņas no lepnības!

—  Kur viņas māte? — apprasījās šis cienījamais kungs.

—  Mirusi, — teica Tobijs. — Viņas māte mazgāja veļu, un, kad piedzima meitiņa, tas kungs viņu aizsauca uz debesīm.

—  Cerams, ka tur viņa nemazgā veļu, — draudzīgi piemetināja oldermenis.

Grūti spriest, vai Tobijs varēja iedomāties savu sievu debesīs šķirti no viņas agrākajiem pienākumiem vai nevarēja. Varētu vienīgi pajautāt — ja debesīs būtu nokļuvusi ,-oldermeņa kundze, vai arī tad oldermenis Kjūts gribētu jautri prātot par viņas sabiedrisko stāvokli šai jaunajā vietā?

—   Un tu laikam aplido viņu, ko? — Kjūts noprasīja jaunajam kalējam.

—   Jā, — aši atmeta Ričards, jo šis jautājums viņu saērcināja. — Un Jaungada dienā mēs precēsimies.

—   Ko tu teici? — iebrēcās Failers. — Precēšoties!

—   Jā gan, tā mēs esam nolēmuši, cienītais, — Ričards teica. — Redziet, mēs gribam pasteigties, kamēr kāds nav sadomājis to apkarot.

—    Tā! — Failers skaļi ievaimanājās. — Apkarojiet to, oldermeni, — un jūs patiesi būsit kaut ko izdarījis. Precēties! Precēties! So ļautiņu tumsonīgā attieksme pret politekonomijas pamatprincipiem,* netālredzība, negodprātība — lai dievs žēlīgs! — tā ir vienkārši… Nu paskatieties uz šo pārīti, paskatieties vien!

Kāpēc gan ne? Uz viņiem bija vērts paskatīties. Un precēšanās, šķiet, bija pats gudrākais un iederīgākais nodoms, ko viņi būtu varējuši izlolot.

—   Cilvēks var nodzīvot līdz Metuzāla vecumam, — teica misters Failers, — un visu mūžu grūti pūlēties viņu labā, vākt faktus un skaitļus, faktus un skaitļus, bezcerīgus kalnus faktu un skaitļu un tikpat viņam nebūs ne mazāko izredžu iestāstīt šiein ļautiņiem, ka viņiem nav nekādu tiesību precēties, tāpat kā nebūs ne mazāko izredžu iestāstīt, ka viņiem nav nekādu tiesību nākt pasaulē. Un mēs zinām, ka to viņiem tik tiešām nav. Mēs jau sen to esam pierādījuši ar matemātisku precizitāti.*

Oldermenis Kjūts jutās brangi uzjautrināts; viņš pacēla labās rokas rādītājpirkstu sev pie deguna, itin kā teikdams: «Paraugietics labāk uz mani! Skatieties, kā rīkojas praktisks cilvēks!» — un pasauca Megu pie sevis.

—   Panāc šurp, meitēn! — teica oldermenis Kjūts.

Megas līgavaiņa jaunās asinis jau labu brīdi neganti

vārījās, un viņš nevēlējās laist meiteni vaļā. Tomēr puisis apvaldīja sevi un līdz ar Megu paspēra vairākus soļus uz priekšu, un apstājās viņai līdzās. Riksis joprojām turēja meitenes roku elkonī, bet viņa skatiens izbiedēti klīda no vienas sejas uz otru, kā nelāgu sapni skatot.

—   Tā, meitiņ, un nu es tev došu dažu labu padomu, — teica oldermenis, kā allaž, draudzīgi un nepiespiesti. — Padomus dot ir mans pienākums, jo es esmu tiesnesis. Tu zini, ka es esmu tiesnesis, vai ne?

—   Jā, — Mega bikli atbildēja. Ikviens taču zināja, ka oldermenis Kjūts ir tiesnesis! Jā gan, un cik enerģisks tiesnesis! Kad ļaužu acs redzējusi vēl spožāku gaismas staru par Kjūtu?

—   Tu saki, ka gribot precēties, — oldermenis runāja tālāk — Tā nu ir tava dzimuma būtnei gauži nepiedienīga un nekautra iedoma! Bet lai nu tā būtu! Pēc apprecēšanās tu sāksi ķildoties ar vīru un kļūsi par nelaimīgu sievu Varbūt tu tam netici, bet tā būs, tāpēc ka es tā saku. Un tagad es gribu tevi brīdināt, ka esmu nolēmis apkarot nelaimīgas sievas. Tāpēc neiesaku nonākt manā priekšā. Tev būs bērni — puikas. Sie puikas, protams, augs par ļauniem radījumiem un skraidīs pa ielām savā vaļā basām kājām. Padoma par to, mana jaunā draudzenīt! Es viņus drīz vien visus notiesāšu, jo es esmu apņēmies apkarot puikas, kas skraida basām kājām. Varbūt tavs virs nomirs agri (un tas ir visticamākais) un atstās tevi ar bērnu uz rokas. Tad tevi izmetīs uz ielas — un tu klaiņosi apkārt, kur pagadās. Tikai klaiņodama nerādies manā tuvumā, mīļā, jo es esmu apņēmies apkarot visas klaiņojošas mātes. Visas jaunās mātes, kādas vien sastopamas,— tāda ir mana stingra apņemšanās. Nedomā celt man priekšā par attaisnojumu slimību vai mazus bērnus, jo visus slimos un mazos (es ceru, ka tu zini, kas ir dievkalpojums, kaut gan ļoti var būt, ka ne) es esmu apņēmies apkarot. Un, ja tu mēģināsi nožēlojamā, nepateicīgā, bezdievīgā un viltīgā kārtā noslīcināties vai pakārties, tad žēlastību no manis negaidi, jo es esmu apņēmies apkarot visas pašnāvības! Ja varētu teikt, ka es kaut ko esmu apņēmies vairāk par visu citu, tad tas ir — apkarot pašnāvības, — oldermanis pavēstīja ar savu ierasto pašapmierināto smaidu. — Tā ka netaisi nekādus trikus! Tā saka jūsu vidū, vai ne? Ila, hal Tagad mēs saprotam viens otru.

Tobijs nezināja, vai ļauties izmisumam vai priecāties, redzot, ka Mega kļuvusi bāla kā drēbe un atlaidusi sava līgavaiņa roku.

—    Un, ja runājam par tevi, tu, dulburi, — sacīja oldermenis, vēl jautrāk un izsmalcinātāk griezdamies pie jaunā kalēja, — kas tad tev iekodis, ka esi uzdomājis precēties? Kāpēc gan tev būtu jāprecas, muļķa puis? Ja es būtu tāds brašs, jauns, dūšīgs zellis kā tu, man gan būtu kauns kā pienapuikam ķerties sievas brunčos! Viņa taču būs vecene, kad tu vēl nebūsi sasniedzis pusmūžu! Un tad ģan tu vareni izskatīsies līdzās noplukušai sievai ar brēcošu bērnu baru astē! — Jā, prata gan viņš paķircināt vienkāršos ļautiņus, šis oldermenis Kjūts!

—      Nu tāl Staigājiet nu tālāk, — noteica oldermenis, — un nožēlojiet savus grēkus. Neesi tāds muļķis, lai Jaungada dienā precētos. Nebūs vēl pienācis nākamais Jaungads, kad tu jau domāsi pavisam citādi — tāds brašs puisis, uz ko visas meičas acis met! Staigājiet nu tālāki

Viņi devās tālāk. Nesaķērušies elkoņos, nesadevūšies rokās, nepārmīdami dzirkstošus skatienus; meitene — asarām acīs, jauneklis — drūmi raudzīdamies zemē. Vai gan šīs bija tās pašas sirdis, kas tik nesen vēl bija likušas vecā Tobija sirdij atmosties no sastinguma? Nē, nē. Oldcrmenis (lai dievs viņu svētī!) bija apkarojis arī tās.

—   Tā kā tu esi pagadījies šeit, — oldermenis teica Tobijam, — tu aiznesīsi vienu manu vēstuli. Vai tu varj to izdarīt ātri? Tu jau esi vecs.

Tobijs, kurš joprojām pamuļķīgu skatienu raudzījās nopakaļ Megai, pasteidzās nomurmināt, ka esot itin stiprs un žigls uz kājām.

—  Cik tev gadu? — noprasīja oldermenis.

—   Pāri par sešdesmit, ser, — atbildēja Tobijs.

—   Ak mūžs! Šis vīrs, ja gribat zināt, ir krietni pārsniedzis caurmēra vecumu! — iesaucās misters Failers, ar savu straujo iejaukšanos itin kā pauzdams, ka viņam jau nu pacietības ir gana, bet visam taču ir savs mērs.

—   Es jau pats jūtu, ka esmu par traucēkli, ser, — sacīja Tobijs. — Man… man tieši šorit radās tādas aizdomas. Ak vai!

Oldermenis strupi pārtrauca šo atzīšanos, iedodams Tobijam no kabatas izvilkto vēstuli. Tobijs būtu saņēmis arī šiliņu, bet, tā kā misters Failers nepārprotami norādīja, ka tādā gadījumā viņš nolaupītu noteiktam cilvēku skaitam deviņus pensus, puspensu katram, tad vecais vīrs saņēma tikai sešus pensus un nodomāja, ka viņam jau tāpat ļoti laimējies.

Tad oldermenis paņēma abus savus draugus zem rokas un pacilātā noskaņā devās projām, taču pēc brīža viens pats panācās atpakaļ, it kā būtu kaut ko aizmirsis.

—   Nesēj! — oldermenis uzsauca.

—  Jā, ser, — atbildēja Tobijs.

—   Tu pieskati to savu meitēnu! Viņa ir par daudz glīta.

«Laikam pat viņas glītums ir nozagts kādam citam,»

nodomāja Tobijs, aplūkodams sešpensu naudas gabalu saujā un atcerēdamies kuņģa sautējumu. «Nemaz nebrīnošos, ja atklāsies, ka viņa aplaupījusi piecsimt smalkas dāmas, atraujot katrai pa smukuma drusciņai. Cik briesmīgi!»

—   Viņa ir krietni par daudz glīta, cilvēk, — atkārtoja oldermenis. — Es skaidri paredzu, ka labi tas nebeigsies. Uzklausi, ko es tev saku. Pieskati viņul — To pateicis, viņš atkal aizsteidzās.

—   Viss aplam! Viss aplam! — noteica Tobijs, lauzīdams rokas. — Mēs esam slikti kopš dzimšanas! Mums riav ko meklēt šai pasaulē!

Viņa vārdus dārdēdami pārtrauca zvani. Tie dimdēja dobji, skaļi un skanīgi, taču bez uzmundrinājuma. Nē, uzmundrinājuma nebija.

—   Tā ir cita meldijai — paklausījies iesaucās vecais vīrs. — Ne miņas no vecā jaukuma! Un kā gan citādi? Man nav nekādu tiesību uz jauno gadu un arī uz veco gadu ne. Kaut es labāk nomirtu!

Taču zvani dimdināja savu jauno dziesmu, kas šķita sadrebinām visu apkārtni. Apkarot, apkarot, apkarot! Vecie labie laiki, vecie labie laiki! Fakti un skaitļi, fakti un skaitļi! Apkarot, apkarot! Nekas cits tur nebija saklausāms, vienīgi šie vārdi skanēja Tobijam ausīs, līdz viņam noreiba galva.

Tobijs sažņaudza apdullušo galvu abās rokās, it kā baididamies, ka tā nepārplīst. Tas bija īstajā laikā darīts, jo tajā pašā brīdī viņš vienā rokā sajuta vēstuli, kas atgādināja par veicamo pienākumu, un, mehāniski uzņēmis savu ierasto riksi, viņš aizrikšoja projām pa ielu.

OTRĀ CETURTDAĻA

Vēstule, ko Tobijam tika iedevis oldermenis Kjūts, bija adresēta kādam ievērojamam vīram pilsētas ievērojamā rajonā. Pašā ievērojamākā rajonā. Tam noteikti vajadzēja būt pašam ievērojamākam rajonam, jo visi, kas tur dzīvoja, dēvēja to par «kārtīgās sabiedrības rajonu».

Nesamā vēstule Tobijam šķita smagāka par jebkuru citu, ko viņš jebkad nesis. Ne tāpēc, ka oldermenis to bija aizzīmogojis ar varen lielu ģerboni un dāsnu vaska devu, bet gan tāpēc, ka uz adreses greznojās sevišķi svarīgs vārds un ar to savukārt saistījās neizmērojami zelta un sudrabā kalni.

«Pavisam kas cits nekā mēs!» nodomāja Tobijs visā savā vientiesībā un nopietnībā, raudzīdamies uz ievērojamā rajona pusi. «Ja izdala nomedīto jūras bruņurupuču skaitu ar to smalko ļaužu daudzumu, kuri spēj tos nopirkt, kādu citu tiesu viņi sev paņem kā vienīgi katrs savu? Nemūžam viņi nekristu tik zemu, lai atrautu otra mutei kuņģa sautējumu!»

Ar nevilšu godbijību, kas nebija sveša šī viegli iejūsmināmā vīra dabai, Tobijs saudzīgi satvēra vēstuli ar priekšauta stūri.

— Viņu bērni, — noteica Riksis, un acu priekšā viņam savērpās migliņa, — viņu meiias… Smalki kungi drīkst iekarot viņu sirdis un rokas; viņas drīkst kļūt laimīgas sievas un mātes; viņas drīkst būt skaistas kā mana mīļotā Me… g…

Viņš nespēja izrunāt vārdu līdz galam. Pēdējais burts iestrēdza viņam kaklā, it kā tas būtu izaudzis līdz visa alfabēta lielumam.

«Nu, nekas,» nodomāja Riksis. «Es jau pats zinu, ko gribēju teikt. Ar to man pilnīgi pietiek.» Un, nomierinājis sevi ar šo domu, viņš rikšoja tālāk.

Todien knieba spēcīgs sals. Gaiss bija spirdzinošs, salts un dzidrs. Ziemas saule, kaut nespēdama sildīt, spoža lūkojās lejup uz ledu, ko izkausēt nebija tās spēkos, un piešķīra tam zaigojošu mirdzumu. Citkārt varbūt Riksis ielāgotu, ka nabaga vīrs var šo to mācīties no ziemas saules, taču šobrīd viņš to nespēja.

Todien gads bija vecs. Pacietīgais gads bija nodzīvojis savu mūžu, pārdzīvojis savu pēlēju nievas un pārestības un uzticami paveicis savu darbu. Pavasaris, vasara, rudens, ziema. Tas bija nostaigājis sev lemto loku un tagad noliecis pagurušo galvu, lai laistos mūža miegā. Pats šķirts no cerībām, spēcīgiem dzinuļiem, darbīgas laimes, taču vēstīdams daudz prieka brīžu citiem, tas atvadu brīdī lūdza paturēt atmiņā tā sūrās dienas un rūpju stundas un vēlējās mierīgi mirt. Citkārt varbūt Riksis saskatītu zināmu līdzību nabaga vīra un aizejošā gada gaitā, taču šobrīd viņš to nespēja.

Un vai tad vienīgi viņš? Varbūt šādu lūgumu pauduši jau septiņdesmit gadi pēc kārtas, tikai angļu darbarūķim tas allaž pagājis garām neievērots?

Ielās valdīja rosība, un veikali bija koši izgreznoti. Jaunais gads, gluži kā jaundzimis visas pasaules troņmantnieks, tika gaidīts ar surninājumiem, dāvanām un gavilēm. Visur piedāvāja grāmatas un rotaļlietas jaunajam gadam, mirdzošas rotas jaunajam gadam, tērpus jaunajam gadam, likteņa pareģojumus jaunajam gadam, jaunas gudrības, kā to pielabināt. Sīkās ailēs sadalītu, nākamā gada dzīvi pasniedza kalendāri un piezīmju grāmatiņas; jau iepriekš bija nemaldīgi izzinātas visas tā zvaigžņu, Mēness, atplūdu un uzplūdu maiņas; visas tā gadalaiku norises gan dienās, gan naktīs bija izplānotas ar tādu pašu precizitāti, ar kādu misters Failers veica aprēķinus par vīriešiem un sievietēm.

Jaunais gads, jaunais gads! Visur, it visur jaunais gads! Veco gadu jau uzlūkoja par mirušu, tā mantību izpārdeva par smiekla naudu kā noslīkuša jūrnieka atstātās lietas uz kuģa klāja. Viss tajā iecienītais jau skaitījās pērnais un vairs nebija cenā, pirms vēl tas rimis dvašot. Tā dārgumi bija tīrās pabiras līdzās vēl nedzimušā pēcteča bagātībai!

Rikša domās šobrīd nebija vietas ne jaunajam, ne vecajam gadam.

Apkarot, apkarot, apkarot! Fakti un skaitļi, fakti un skaitļi! Vecie labie laiki, vecie labie laiki! Apkarot, apkarot, apkarot! — Viņa solis iekļāvās tikai šādā ritmā un nfespēja pārslēgties ne uz ko citu.

Un tomēr pat tādējādi, par spīti vienmuļajam ritmam, tas laikus aiznesa Riksi pie mērķa. Pie savrupnama, kurā dzīvoja sers Džozefs Baulijs, parlamenta loceklis.

Durvis atvēra šveicars. Turklāt kāds šveicars! Ne jau no Tobija aprindām. Pavisam kas cits. Pareizs cilvēks pareizā vietā, nevis tāds traucēklis kā Tobijs.

Sis šveicars smagi tusnīja, pirms iespēja ko sacīt; viņam bija aizrāvusies elpa, neuzmanīgi pieceļoties no krēsla un iepriekš prātīgi nesakopojot domas. Kad viņš atguva balsi — tas prasīja labu bridi, jo tā bija aizbēgusi patālu un noslēpusies zem prāvas gaļas nastas, — viņš sulīgā čukstā noprasīja:

—   No kā tā ir?

Tobijs pateica.

—   Tev pašam tā jāienes iekšā, — teica šveicars, norādīdams uz kādu istabu, ko ar priekštelpu savienoja garš gaitenis. — Šodien viss jānes taisni tur iekšā. Tu esi tieši īstajā laikā, jo pie durvīm stāv kariete un viņi atbraukuši uz pilsētu tikai uz pāris stundām — darīšanās.

Tobijs ļoti rūpīgi noslaucīja kājas (tās tāpat jau bija pavisam sausas) un devās norādītajā virzienā, pa ceļam secinādams, ka šī ir izcili lepna māja, bet klusa un pārklājos ievīstīta, it kā tās iemītnieki būtu aizbraukuši uz laukiem: Pieklauvējis pie norādītās istabas durvīm, Tobijs no iekšienes izdzirda aicinājumu ienākt; to izdarījis, viņš attapās plašā bibliotēkā, kur pie papīriem un vākiem apkrauta galda sēdēja stalta dāma ar cepuri galvā un no visai stalts, melni ģērbies kungs, kurš pierakstīja dāmas diktēto; kāds cits, krietni vecāks un staltāks kungs, kura platmale un niedres spieķis gulēja uz galda, staigāja turpu un atpakaļ, vienu roku aizāķējis aiz vestes malas, un laiku pa laikam apmierinātu skatienu nomēroja savu portretu virs kamīna, kur viņš bija redzams visā augumā, turklāt ļoti iespaidīgā augumā.

—   Kas tur ir? — noprasīja šis kungs. — Mister Fiš, esiet tik laipns un paskatieties.

Misters Fišs atvainojās un, paņēmis no Tobija vēstuli, apgrozīja to rokās ar lielu bijību.

—   No oldermeņa Kjūta, ser Džozcf.

—   Vai tas ir viss? Vairāk jums, nesēj, nekā nav? —* vaicāja sers Džozefs.

Tobijs atbildēja noliedzoši.

—   Varbūt kāds rēķins vai prasība pret mani — mans vārds ir Baulijs, sers Džozefs Baulijs —, vienalga, no kā? — taujāja sers Džozefs. — Ja ir, dodiet šurp! Te, blakām misteram Fišam, ir čeku grāmatiņa. Es negribu atstāt nekādus parādus uz jauno gadu. Sai namā jebkādi rēķini tiek noslēgti vecā gada beigās. Tādējādi, ja nāve iedomātos …. iedomātos…

—   Pārraut, — ierosināja misters Fišs.

—   Atraisīt, ser, — bargi izlaboja sers Džozefs, — manu dzīvības saiti — ceru, ka mani darījumi atrastos pilnīgā kārtībā.

—   Mans dārgais ser Džozef! — iesaucās dāma, kas bija krietni jaunāka par šo kungu. — Cik baisi jūs runājat!

—   Milēdij Baulij, — atteica sers Džozefs, brīžam sastomīdamies, it kā nogrimis dziļās pārdomās, — šajā gada stundā mums ir nopietni jāpadomā par… par… sevi. Mums jāpārskata savi… savi rēķini. Mums jāsaprot, ka šis bezgala svarīgais brīdis cilvēku savstarpējos darījumos ik reizes nes līdzi dziļi atbildīgu saskari starp cilvēku un viņa… un viņa baņķieri.

Sers Džozefs izrunāja šos vārdus tā, it kā dziļi izjustu to morālo būtību un vēlētos, lai pat Riksis gūtu iespēju pilnveidoties šai virzienā. Iespējams, ka tieši tāds bija šī kunga nolūks, kad viņš vilcinājās atlauzt vēstules zīmogu un lika Riksim vēl brīdi uzkavēties turpat.

—   Jūs gribējāt, lai misters Fišs uzraksta, milēdij… — piezīmēja sers Džozefs:

—   Misters Fišs, šķiet, to jau ir uzrakstījis, — atteica dāma, pamezdama skatienu uz vēstuli. — Bet, nudien, ser Džozef, man šķiet, ka es galu galā to nenosūtīšu. Tas iznāk tik ļoti dārgi.

—   Kas iznāk dārgi? — jautāja sers Džozefs.

—   Si labdarība, mīļais. Par piecu mārciņu ziedojumu viņi dod tikai divas balsis. Tīrā mežonībai

—   Milēdij Baulij, — attrauca sers Džozefs, — jūs mani pārsteidzat. Vai tad jūtu krāšņums atkarīgs no balsu skaita vai arī — pareizi virzītam saprātam — no kopējā ziedotāju skaita un tā veselīgā dvēseles stāvokļa, ko rada šī balsu vākšana? Vai tad jūs nepārņem vispatiesākā pacilātība, kad jūs iegūstat savā rīcībā divas balsis uz piecdesmit cilvēkiem?

—   Atzīstos, ka nepārņem vis, — atteica dāma. — Tas mani garlaiko. Turklāt paziņām jau pakalpot tikpat nedrīkst. Bet jūs esat trūcīgo ļaužu draugs, ser Džozef. Jūs domājat citādi.

—   Es patiesi esmu trūcīgo ļaužu draugs, — piekrita sers Džozefs, pametis skatienu uz trūcīgo vīru, kas stāvēja tepat līdzās. — Mani var par to zobot. Mani ir par to zobojuši. Taču citāda titula man nevajag.

«Lai svētīts šis cildenais kungs!» nodomāja Riksis.

—   Piemēram, Kjūtam es šai ziņā nepiekrītu, — teica sers Džozefs, paceldams roku ar vēstuli. — Es nepiekrītu Failera partijai. Es nepiekrītu nevienai partijai. Manam draugam trūcīgajam cilvēkam nav nekāda sakara ar kaut ko tamlīdzīgu, un nekam tamlīdzīgam nav sakara ar viņu. Mans draugs trūcīgais cilvēks manā apgabalā — tā ir tikai mana darīšana. Nevienam cilvēkam vai cilvēku grupai nav tiesību spraukties vidū starp manu draugu un mani. Tāda ir mana nostāja. Es izturos pret savu draugu ar… ar tēvišķu gādību. Es saku: «Mans labais cilvēk, es būšu tev kā tēvs.»

Tobijs klausījās ar lielu uzmanību un sāka justies mazlietiņ omulīgāk.

—   Tava vienīgā rūpe, mans labais draugs, — turpināja sers Džozefs, izklaidīgi raudzīdamies uz Tobiju, — tava vienīgā rūpe šai dzīvē ir turēties kopā ar mani. Tev nav jāpūlas domāt itin neko. Es domāšu tavā vietā; es zinu, kas tev vajadzīgs, es esmu tavs tēvs līdz mūža galam. Tāds ir visgudrā Likteņa lēmums. Un tavs uzdevums šai pasaulē ir nevis padoties rijībai un žūpībai, rast baudu rupjās ēšanas izpriecās, -te Tobijs ar sirdēstiem atcerējās kuņģa sautējumu, — bet gan izjust darba svētību. Dodies stalts un brašs ārā spirdzinošajā rīta gaisā un tur… tur arī paliec. Dzīvo atturīgi un pieticīgi, esi godbijīgs, proti atteikties no sava labuma, mācies uzturēt ģimeni ar mazumiņu, maksā īri ar pulksteņa precizitāti, esi rūpīgs savos darījumos — šeit es tev esmu labs paraugs; mans uzticamais sekretārs misters Fišs ar naudas lādi blakām atrodams te jebkurā dienas stundā, un vari paļauties, ka es būšu tavs uzticamais draugs un tēvs.

—   Jauki nu gan jums tie bērni, ser Džozef! — noskurinādamās sacīja dāma. — Reimatisms, drudzis, greizas kājas, astma un diezin kādas vēl šausmas!

—   Milēdij, — svinīgi atteica sers Džozefs, — tik un tā es esmu un palieku trūcīgā cilvēka draugs un tēvs. Tik un tā viņš vienmēr saņems uzmundrinājumu no manis. Katra gada ceturkšņa pirmajā dienā — nomas maksas dienā — viņš varēs tikties ar misteru Fišu. Katrā Jaungada dienā es un mani draugi pacelsim glāzes uz viņa veselību. Reizi gadā es un mani draugi griezīsimies pie viņa ar izjustu un aizkustinošu runu. Reizi mūžā var pat gadīties, ka viņš publiski, augstas kārtas ļaužu klātbūtnē saņem no drauga kādu nelielu velti. Un, kad visa šī gādība līdz ar darba svētību vairs nespēs viņu balstīt un viņš apgulsies savā ērtaja mūža mājvietā, tad, milēdij, — te sers Džozefs izšņauca degunu, — es kļūšu par draugu un tēvu — ar tādiem pašiem noteikumiem — viņa bērniem. — Tobijs jutās dziļi aizkustināts.

—   Ak! Bezgala pateicīga ir jūsu ģimenīte, ser Džozef! — izsaucās viņa sieva.

—   Milēdij, nepateicība, kā zināms, ir šīs šķiras mūžsenais grēks. Es negribu nekādu atlīdzību, — cēlsvinīgi pavēstīja sers Džozefs.

«Ak! Mēs esam slikti kopš dzimšanas!» nodomāja Tobijs. «Nekas nespēj kausēt mūsu cietās sirdis.»

—   Es daru visu, kas ir cilvēka spēkos, — turpināja sers Džozefs. — Es pildu savu pienākumu — esmu trūcīgo ļaužu draugs un tēvs; es cenšos apgaismot viņu prātus, ik mīļu brīdi atgādinādams galveno morāles bausli, kas šai šķirai jāielāgo. Tas ir — pilnīga paļaušanās uz mani. Viņiem pašiem nav nekādas darīšanas gar… gar sevi. Ja ļaunprātīgas un viltīgas mēles iestāsta viņiem pretējo un viņi kļūst nepacietīgi un neapmierināti un grēko ar dumpīgu uzvešanos un melnu nepateicību — un tas neizbēgami notiek —, es tomēr esmu un palieku viņu draugs un tēvs. Tā tas ir nolikts, un tā tam būs būt. Tāda ir lietu kārtība!

So cildeno jūtu pārņemts, viņš atvēra oldermeņa vēstuli un izlasīja to.

—  Cik laipni un uzmanīgi no viņa puses! — sers Džozefs iesaucās. — Milēdij, oldermenis laipni atgādina man, ka viņam bijis «izcilais gods» — cik krietni no viņai — tikties ar mani pie mūsu kopējā drauga baņķiera Didla, un Viņš pagodina mani ar apvaicāšanos, vai man biitu pa prātam, ja viņš apkarotu Viļu Pērnu.

—   Un kā vēl būtu pa prātam! — iesaucās milēdija Baulija. — Tas ir pats nekrietnākais no viņiem visiem! Viņš, cerams, kādu aplaupījis?

—  Ak, nē, — atteica sers Džozefs, atkal ieskatīdamies vēstulē. — To gluži ne. Daudz jau netrūkst. Bet vēl gluži ne. Viņš ieradies Londonā, it kā darbu meklēdams (jo gribējis labāk dzīvot, kā pats saka), kādu nakti atrasts šķūnī aizmidzis, saņemts ciet un nākamajā rītā nogādāts pie oldermeņa. Oldermenis atzīmē (turklāt ļoti pareizi), ka esot apņēmies šādas lietas apkarot un, ja man neesot iebildumu, ka viņš to sāk ar Viļu Fērnu, viņš to darīšot ar lielāko prieku.

—r Lai tas kļūst viņiem par labu mācību! — piebilda milēdija. — Pagājušā ziemā, kad es šī ciemata zēniem un vīriešiem uzdevu vakaros nodarboties ar izšūšanu — kas var būt vēl jaukāks! — un liku pēc jaunās nošu sistēmas pārrakstīt dziesmas rindas:

«Mīlēsim visu, ko uzdots mums strādāt,

Svētīsim kungus, kam lemts par mums gādāt,

Būsim mierā ar kumosu cietu,

Vienmēr zināsim katrs savu vietu,» — lai viņi strādājot varētu dziedāt, šis pats Fērns — atceros kā šodien — pieķēra pie savas atbaidošās platmales un teica: «Pazemīgi atvainojos, milēdij, bet vai tad es tomēr neatšķirtos no meičas?» Es, protams, to biju gaidījusi; ko gan citu kā nekaunību un nepateicību var gaidīt no tās ļaužu sugas? Bet tas jau nav svarīgi. Ser Džozef! Rīkojieties, lai tas kļūst viņiem par mācību!

—   lini, — noklepojās sers Džozefs. — Mister Fiš, esiet tik laipns un parūpējieties…

Misters Fišs nekavējoties pagrāba rakstāmspalvu un sāka rakstīt sera Džozefa diktēto:

«Slepeni. Godātais ser! Esmu Jums lielu pateicību parādā par Jūsu uzmanību pret mani šī vīra Viljama Fērna lietā, par kuru es diemžēl nevaru sacīt nekā cildinoša. Esmu vienmēr uzskatījis sevi par viņa draugu un tēvu, taču par atmaksu saņēmis (un diemžēl tas nav nekas jauns) nepateicību un pastāvīgu pretestību manām iecerēm. Viņā mājo nepakļāvīgs un dumpīgs gars. Viņa raksturs nepadodas labdarīgai ietekmei. Nav iespējams pierunāt viņu justies laimīgam, lai gan tas nemaz nenāktos grūti. Ņemot vērā visus minētos apstākļus, esmu spiests sacīt, ka tad, kad viņš atkal stāsies Jūsu priekšā (kā Jūs ziņojāt, viņš pēc Jūsu iztaujāšanas solījies darīt to rit, un šķiet, ka vismaz tiktāl viņam var ticēt), Jūsu spriedums uz laiku ieslodzīt viņu par klaidonību būtu liels pakalpojums sabiedrībai un apsveicams paraugs zemei, kurai — to dēļ, kuri, par spīti visām likstām, paliek trūcīgo ļaužu draugi un tēvi, tāpat arī pašas šīs, vispārīgi runājot, paklīdušās šķiras labā — paraugi ir ļoti vajadzīgi. Paliekot Jūsu…» — un tā tālāk.

—   Tā vien šķiet, — piezīmēja sers Džozefs, kad bija parakstījis vēstuli un nodevis to misteram Fišam aizzīmogot, — ka te patiesi iejaukusies augstāka griba. Gada beigās es noslēdzu visus savus rēķinus — pat ar Viljamu Fērnul

Riksis, kurš jau sen bija atkal iegrimis grūtsirdībā un jutās ļoti nomākts, paspēra soli uz priekšu un skumīgu seju dzīrās saņemt vēstuli.

—   Nododama ar sirsnīgiem novēlējumiem un pateicību, — sacīja sers Džozefs. — Pagaidil

—   Pagaidi! — atbalsoja misters Fišs.

—   Tu, jādomā, dzirdēji, — sers Džozefs pravieša balsī paziņoja, — dažus izteikumus, ko biju spiests pasacīt, juzdams cieņu pret šo svinīgo gada brīdi, kas tagad pienācis, un mums uzlikto pienākumu nokārtot savus rēķinus un būt gataviem. Tu būsi pamanījis, ka es neslēpjos aiz sava augstā sabiedriskā stāvokļa un ka misteram Fišam — šim te kungam — priekšā ir čeku grāmatiņa un viņš ir šeit, lai dotu man iespēju atšķirt pilnīgi jaunu lappusi un spert soli nākamajā laikmetā ar nokārtotiem rēķiniem. Tagad saki, mans draugs, — vai tu vari likt roku uz sirds un sacīt, ka arī tu esi sagatavojies jaunajam gadam?

—   Baidos, ser, ka… — Riksis stomījās, pazemīgi raudzīdamies uz viņu, — ka esmu mazliet mazliet palicis

pasaulei parādā.

—   Pasaulei parādā! — atkārtoja sers Džozefs Baulijs, sevišķi uzsvērdams katru zilbi.

—   Baidos, ser, ka… — Riksis minstinājās, — ka esmu palicis parādā desmit vai divpadsmit šiliņu misis Cikenslokerai.

—   Misis Cikenstokerai! — tādā pašā tonī atkārtoja sers Džozefs.

—  Viņai ir veikals, — paskaidroja Tobijs, — dažādas sīkās preces. Un vēl… vēl mazliet atlicis parāds par dzīvokli. Pavisam nedaudz, ser. Es zinu, ka nepieklājas būt parādā, bet mums patiesi ir gājis grūti!

Sers Džozefs palūkojās uz savu sievu, tad uz misteru Fišu un beidzot uz Riksi — un tā divas reizes pēc kārtas. Tad viņš sērīgi noplātīja rokas, itin kā atmezdams visas cerības.

—   Kā tas var būt, ka cilvēks — kaut arī viņš pieder pie šīs nesaitnnieciskās un neprasmīgās šķiras —, vecs cilvēks, cilvēks ar sirmu galvu, spēj skatīties acīs jaunajam gadam ar tādiem parādiem uz sirdsapziņas; kā viņš spēj vakarā likties gultā un no rīta atkal celties augšā un… Diezgan! — viņš noskaldīja, pagriezis Riksim muguru. — Nes prom vēstuli! Nes prom vēstuli!

—   Es no sirds vēlētos, kaut tā nebūtu, ser, — sacīja Riksis, dedzīgi cenzdamies sevi aizbildināt. — Mums ir klājies ļoti grūti.

Tā kā sers Džozefs joprojām atkārtoja: — Nes prom vēstuli, nes prom vēstuli! — un misters Fišs ne vien teica to pašu, bet turklāt vēl pastiprināja sacītā iespaidu ar enerģiskiem mājieniem uz durvju pusi, Tobijam neatlika nekas cits kā paklanīties un atstat šo namu. Uz ielas nabaga Riksis uzstūma galvā savu novalkāto, veco platmali, lai paslēptu bēdas par to, ka viņam no jaunā gada priekiem nepienākas ne drusciņas.

Viņš pat nepacēla platmali, lai paraudzītos uz zvanu torni, kad atceļā bija nonācis līdz vecajai baznīcai. Tur viņš uz mirkli apstājās tīrā ieraduma pēc; viņš zināja, ka tur, augstu virs viņa, tumšajās debesīs neskaidriem apveidiem slejas torņa smaile. Viņš zināja arī to, ka tūdaļ atskanēs zvanu skaņas un ka šai vēlajā stundā viņa iztēlē tās allaž šķitušas kā balsis, kas runā no mākoņiem. Taču Tobijs tikai pielika soli, lai ātrāk aiznestu oldermenim vēstuli un pamanītos tikt projām, iekams tie sākuši skanēt, jo baidījās izdzirdēt tos dimdinām: «Draugi un tēvi, draugi un tēvi!» — piedevām jau iepriekš skandētajiem vārdiem.

Tāpēc Tobijs pēc iespējas ātrāk pacentās izpildīt savu pienākumu un sāka rikšot uz māju pusi. Taču viņa gaita, kas bija, maigi izsakoties, neveikla, un virs acīm uzvilktā platmale, kas to vēl vairāk apgrūtināja, darīja savu — itin drīz viņš uzskrēja kādam virsū un streipuļodams aizlīgoja uz ielas vidu.

—   Pazemīgi atvainojos! — Riksis apjucis sacīja, pastumdams platmali augstāk, tā ka starp to un saplēsto oderi galva izskatījās gluži kā bišu strops. — Ceru, ka nenodarīju jums pāri?

Tobijs gan nebija tāds Samsons, lai spētu kādam sevišķi nodarīt pāri; daudz vieglāk bija nodarīt pāri viņam pašam, un patiesi — viņš bija izlidojis pašā ielas vidū kā spēļu bumbiņa. Tomēr Tobijam par savu spēku bija pašam savi uzskati, tādēļ viņš ar nopietnām bažām vēlreiz apjautājās:

—   Ceru, ka nenodarīju jums pāri?

Cilvēks, ar kuru viņš bija saskrējies, — brūni iededzis, muskuļots zemnieciska izskata vīrietis ar iesirmiem matiem un neskūtu zodu — brīdi raudzījās uz Tobiju, it kā gribēdams izdibināt, vai viņš nejoko, bet, pārliecinājies par Rikša patiesīgumu, atbildēja:

—   Nē, mans draugs, jūs man neko nenodarījāt.

—   Un cerams, ka mazajai arī ne? — Riksis neatlaidās.

—   Mazajai arī ne, — atteica vīrietis. — Paldies par apvaicāšanos.

To teikdams, viņš pameta skatienu uz mazo meitenīti, kas aizmigusi gulēja viņa rokās, un, piesedzis viņas seju ar sava pieticīgā kaklauta garāko stūri, lēnām devās tālāk.

Tonis, kādā vīrietis pateica «paldies par apvaicāšanos», dziļi aizkustināja Tobija sirdi. Sis cilvēks izskatījās tik paguris un novārdzis, gluži pelēks zem ceļa putekļu kārtas un viņa skatiens pauda tādu svešatnes un pamestības apjautu, ka iespēja kādam pateikties, šķiet, deva viņam mierinājumu — kaut vai pašu mazumiņu. Tobijs stāvēja, noraudzīdamies, kā svešais gurdi soļo tālāk; bērna rociņa bija cieši apskāvusi viņa kaklu.

Novalkātas kurpes, kam ar kurpēm vairs tikai attāla līdzība, rupji ādas stulpiņi, noplucis apmetnis un cepure platām, nolaistām malām — tā bija ģērbies šis stāvs, karn .Tobijs, skatienu nenovērsdams, lūkojās nopakaļ, neredzēdarus visā iciā vairs nekā cita. Sim stāvam un vēl bērna rociņai, kas bija cieši apskāvusi lā kaklu.

Pirms ceļinieks bija izgaisis tumsā, viņš apstājās, palūkojās apkārt un, redzēdams Riksi joprojām stāvam turpat, šķita svārstāmies neziņā, griezties atpakaļ vai iet tālāk. Paspēris dažus soļus vispirms vienā, pēc tam otrā virzienā, viņš griezās atpakaļ, un Riksis pagājās viņam pretī.

—   Varbūt jūs man varat pateikt, — ar tikko jaušamu smaidu sacīja svešais, — ja varat, tad jau noteikti ari pateiksiet, un es labprātāk jautāju jums nekā citam, — kur dzīvo olderinenis Kjūts?

—   Pavisam netālu, — atsaucās Tobijs. — Mīļu prātu parādīšu jums viņa namu.

—   Man būtu vajadzējis iet pie viņa rīt, — sacīja vīrietis, soļodams Tobijam līdzās, — bet aizdomās turētam būt ir ļoti nepatīkami, un es gribu ātrāk tikt attaisnots un brīvs, lai varētu iet meklēt sev darbu un maizi — es gan nezinu, kurp. Tāpēc varbūt viņš rnan piedos, ja ieradīšos pie viņa šovakar.

—   Nevar taču būt, ka jūsu uzvārds ir Fērns? — satrūcies iesaucās Tobijs.

—   Ko? — svešais pārsteigumā pagriezās pret viņu.

—   Fērnsl Vils Fērns! — atkārtoja Riksis.

—   Jā, tā mani sauc, — atbildēja ceļinieks.

—   Nu, ja tā, — iesaucās Riksis, satverdams viņu aiz rokas un piesardzīgi pavērdamies visapkārt, — tad, dieva dēļ, neejiet pie viņai Neejiet pie viņa! Viņš jūs apkaros, tik tiešām, kā es te stāvu! Ejam! Nāciet te, pa šo ieliņu, un es jums visu pastāstīšu. Neejiet pie viņa!

Jaunais paziņa izskatījās gluži tā, it kā šaubītos par Tobija veselo saprātu, tomēr pacietīgi ļāva vest sevi līdzi. Kad abi bija attālinājušies no iespējamiem vērotājiem, Riksis pastāstīja svešajam visu, ko zināja: gan to, kādu slavu tas iemantojis, gan visu pārējo.

Stāstījuma galvenā persona klausījās Tobijā ar apbrīnojamu mieru. Ne reizes viņš nemēģināja iebilst vai pārtraukt runātāju. Palaikam viņš pamāja ar galvu, drīzāk, šķiet, apliecinādams, ka zina šo veco un nodeldēto stāstu, nevīs, gribēdams to apstrīdēt, un reizi vai divas atstūma 'atpakaļ platmali un pārlaida vasarraibumiem klāto roku pāri pierei, kurā ikviena viņa savulaik izartā vaga šķita atstājusi savu samazināto nospiedumu. Vairāk nekā viņš nedarīja.

—  Apmēram tā jau ir, godātais, vismaz galvenos vilcienos, — viņš teica, — šur un tur es gan varētu atsijāt pelavas no graudiem, bet lai nu tas paliek. Kāda tam nozīme? Es esmu rīkojies pretēji viņu iecerēm — pats sev par nelaimi. Tur es nekā nevaru līdzēt; kaut vai ritu es darītu tāpat. Bet par to, kā viņi vērtē cilvēku — šie augstie kungi tak meklēs un meklēs, pētīs un pētīs, vai neatradīsies jele sīks plankumiņš vai puteklītis, pirms sacīs par mums kaut vienu labu vārdu! Ek, ko nu! Jācer, ka viņi paši savu labo slavu nevar zaudēt tik viegli kā mēs, citādi gan nāktos šiem dzīvot tik piesardzīgi, ka diezin vai vispār liktos vērts dzīvot. Par sevi, godātais, varu sacīt tikai to, ka šī roka, — viņš pacēla to sev priekšā,

—  nemūžam nav ņēmusi nekā sveša un nemūžam nav vairījusies darba, lai cik tas smags vai trūcīgi algots. Lai man to nocērt, ja kāds var apgalvot pretējo! Bet, ja darbs mani nespēj uzturēt, kā cilvēkam pieklājas, ja man mūžam jādzīvo izsalkumā, ja es redzu, ka darba cilvēkam visa dzīve tā iesākas, tā turpinās un tā beidzas — bez izredzēm izrauties no tās un bez cerībām uz pārmaiņu —, tad es šiem kungiem saku: «Atkāpieties no manis! Lieciet manu māju mierā! Tā ir pietiekami tumša jau bez jūsu mestās ēnas. Neprasiet, lai es nāku uz parku piedalīties jūsu spēlītē, kad jums tur atzīmējama kāda dzimšanas diena vai sakāma jūsmīga runa. Spēlējiet savas spēlītes bez manis, un lai jums labi klājas! Mums nav nekā kopīga. Atstājiet mani mierā!»

Redzēdams, ka meitenīte viņa rokās atvērusi acis un izbrīnā raugās apkārt, viņš aprāva savu runu, iečukstēja bērnam ausī kādus nomierinošus niekus un nolika to zemē sev līdzās. Meitene pieplaka pie viņa putekļainās kājas, un viņš, lēni vīdams vienu no viņas garajām cirtām sev ap pirkstu kā gredzenu, sacīja Riksim:

—   Es teiktu, ka no dabas neesmu tiepīgs cilvēks, man nudien nav lielu prasību. Nav man nekāda ļaunuma ne pret vienu no viņiem. Es tikai gribu dzīvot, kā pieklājas katrai tā Kunga radībai. Es to nevaru, tātad nedaru — un te nu ir plaisa starp mani un viņiem, kuri to var un dara. Tādu kā es ir daudz. Simtos un tūkstošos skaitāmi, ne jau pa vienam vien.

Riksis atzina, ka viņam taisnība, un, to apstiprinādams, pakratīja galvu.

—   Tā nu es esmu ieguvis sliktu slavu, — teica Pērns,

465

—  un baidos, ka labāka tā nekļūs. Kurnēt pret dzīvi nav

16-415

likumīgi, bet tieši to es daru, lai gan, dievs mans liecinieks, daudz mīļāk staigātu priecīgu sirdi, ja vien to spētu. Ta gan! Nedomāju, ka šis oldertnenis daudz nodarīs man pāri, ielikdams cietumā — tas ir viņa vara, jo man nav drauga, kas varētu aizlikt labu vārdu, — bet tad — redziet pats… — un viņš norādīja lejup uz meiteni.

—   Skaista sejiņa, — teica Riksis.

—   Tiesa gan! — paklusi atsaucās otrs un maigi saņēma šo seju abās delnās, pavērsdams augšup pret sevi un cieši ielūkodamies tajā. — Es daudz par to esmu domājis. Es domāju par to, kad mans pavards bija salts un mans pieliekamais tukšs. Es domāju par to pagājušā naktī, kad mūs abus paņēma ciet kā divus zagļus. Bet viņi… viņi taču nedrīkst šai mazajai sejiņai sagādāt tik daudz ciešanu, vai ne, Lilian? Tas tik tiešām nav taisnīgi!

Pēdējos vārdus viņš izrunaja tik klusi un raudzījās meitenē tik ciešu un savādu skatienu, ka Tobijs, gribēdams novirzīt viņa domas uz citu pusi, apjautājās, vai viņa sieva esot dzīva.

—   Man nekad nav bijis sievas, — Fērns atbildēja, papurinādams galvu. — Mazā ir mana brāļa bērns, bārene. Viņai ir deviņi gadi, kaut gan pašreiz tam grūti ticēt — viņa ir pārāk nogurusi un panīkusi. Gribēja jau likt viņu patversmē — divdesmit astoņas jūdzes no mūsu mājām; tur viņa būtu drošībā — iesprostota starp četrām sienām (tāpat kā mans vecais tēvs, kad vairs nespēja strādāt, bet ilgi gan viņš tos neapgrūtināja); taču es paņēmu viņu pie sevis, un kopš tā laika mēs dzīvojam kopā. Viņas mātei kādreiz te Londonā bija viena draudzene. Mēs gribam viņu atrast un meklējam arī darbu, bet šī pilsēta ir tik liela… Nu, nekas! Būs mums vairāk vietas, kur staigāt, Lilij!

Ieskatījies meitenei acīs ar smaidu, kas aizkustināja Tobiju vairāk nekā asaras, viņš paspieda Riksim roku.

—   Es pat nezinu jūsu vārdu, — viņš teica, — bet es jums izkratīju sirdi, jo jūtos jums pateicīgs — un ne bez iemesla. Es sekošu jūsu padomam un turēšos tālāk no šī…

Tiesneša, — Tobijs pateica priekšā.

—   Nūja, — nopūtās svešais, — ja jau viņu tā dēvē. No šī tiesneša. Un rīt pamēģināsim, vai kaut kur Londonas nomalē neveiksies labāk. Ar labu naktil Laimīgu Jaungadu!

— Pagaidiet! — iesaucās Riksis, satverdams svešā rofku, kad tas atlaida viņējo. — Pagaidiet! Jaunais gads man nemūžam nebūs laimīgs, ja mēs šķirsimies ta kā tagad. Jaunais gads man nemūžam nebūs laimīgs, ja es redzēšu, ka jūs ar mazo aizejat, paši nezinādami, kurp, un nevarat cerēt pat uz jumtu virs galvas. Nāciet man līdzi uz mājām! Es esmu trūcīgs, un mana māja ir trūcīga, bet es varu jūs vienu nakti izmitināt — un tas man nepavisam nekaitēs. Nāciet man līdzi! Ejam! Es viņu paņemšu! — sauca Riksis, paceldams meiteni. — Ak, šis jaukais bērns! Es varu panest desmitkārt vairāk — un ir tad to nemanītu. Sakiet, ja es eju pārāk ātri. Man ir ļoti žigla gaita. No sakta gala! — to teikdams, viņš rikšoja pa sešiem so|iem uz katru nogurušā ceļabiedra vienu soli, un viņa tievās kājas grīļojās zem nastas svara.

—   Nē, nu tiešām viegla kā spalviņa, — Riksis čaloja, ļaudams valodai tikpat raitu vaļu kā kājām; baidīdamies, ka svešais varētu mēģināt pateikties, ko Tobijs nespēja paciest, viņš nepieļāva nevienu klusuma brīdi. — Vieglāka par pāva spalviņu — krietni vieglāka! Mēs ejam, mēs ejam pār kalniem un pār lejām! Griežamies tepat pa labi, tēvoci Vil, garām akai, tagad šajā ieliņā pa kreisi un nu taisni uz priekšu, tieši pretī traktierim. Mēs ejam, mēs ejam pār kalniem un pār lejām! Ejam pāri, tēvoci Vii, un redz, kur te uz stūra tirgo pīrādziņus! Mēs ejam, mēs ejam pār kalniem un pār lejām! Garām zirgu staļļiem, tēvoci Vii, un apstājamies pie šīm te melnajām durvīm, kur virsū rakstīts «Tobijs Veks, izsūtāmais», un nu ejam un ejam — un te nu mēs esam, manu mīļo Meg, vai redzi, kāds pārsteigums!

Ar šiem vārdiem Riksis, gluži bez elpas palicis, nolika meitenīti istabas vidū uz grīdas tieši savai meitai priekšā. Mazā viešņa paraudzījās uz Megu; tās seja meitenītē izraisīja pilnīgu uzticēšanos bez mazākās šaubu ēnas, un viņa metās tai ap kaklu.

—   Mēs ejam, mēs ejam pār kalniem un pār lejām! — Riksis klaigāja, skraidīdams pa istabu un skaļi kāsēdams. — šurp, tēvoci Vil, šurp, te ir uguns! Nāciet taču pie uguns! Mēs ejam, ejam, ejam pār kalniem un pār lejām! Meg, manu mīlulīt, kur tad katliņš? Tepat jau ir, tepat jau ir — un tūdaļ vārīsies!

16«

467

Riksis patiesi kaut kur sava dedzīgā skrējiena gaitā bija sadabūjis katliņu un steidzās likt to uz uguns; Mega tikmēr bija apsēdinājusi mazo siltumā, novilkusi viņai

kurpes un slaucīja mitrās kājas autā. Jā, un viņa taču smējās, raudzīdamās uz Riksi, — smējās tik jauki un priecīgi, ka Riksis domas viņu svētīja: ienākot viņš bija redzējis meitu sēžam pie pavarda asarās.

—   Ak, tēt! — noteica Mega. — Tu šovakar esi pavisam negudrs. Gribētos gan zināt, ko par to sacītu zvani. Nabaga mazās kājiņas! Pavisam nosalušas!

—   Ai, nu jau ir sasilušas! — iesaucās mazā. — Nu jau pavisam siltas!

—   Nē, nē, nē! — Mega iebilda. — Vēl nav pietiekami norīvētas. Pastrādāsim vēl. Strādājam, strādājam! Un, kad tās būs kārtībā, izslaucīsim slapjos matiņus; un, kad tie būs kartībā, noskalosim šo te nabaga bālo sejiņu ar tīru ūdeni; un, kad tā būs kārtībā, tad mēs būsim tik priecīgas, tik žirgtas un jautras…

Meitenīte ieelsodamās cieši apķērās Megai ap kaklu, pārvilka ar rociņu viņai pār vaigu un iesaucās:

—   Mega! Ai, mīļā Mega!

Tobija svētība nebūtu spējusi vairāk. Kur nu vēl vairāk!

—   Bet tēv! — pēc brīža iesaucās Mega.

—   Tepat esmu, tepat esmu, manu mīlulīt! — attrauca Riksis.

—   Debestiņ manu! — Mega sauca. — Viņš taču ir pavisam negudrs! Katliņam uzlicis virsū meitenes cepurīti un vāciņu pakāris aizdurvē.

—   Ne jau tīšuprāt, meitiņ, — Riksis aizbildinājās, steigšus izlabodams savu misēkli. — Meg, paklau, mīlulīt!

Mega paskatījās uz viņu un redzēja, ka tēvs, apdomīgi nostājies krēslā sēdošajam viesim aiz muguras un visādas mīklainas zīmes rādīdams, paceļ rokā šodien nopelnīto sešpensu naudasgabalu.

—   Paklau, mīlulīt, — Riksis teica, — nākot iekšā, es kaut kur uz kāpnēm manīju drusciņu tējas, un man skaidri stāv prātā, ka tur bija arī kāds speķa gabaliņš. Tā kā es droši neatceros, kur tie īsti atradās, iešu pats pameklēt.

Ar šo viltību Tobijs izmanījās ārā, lai misis Cikcnstokeras veikaliņā par skaidru naudu nopirktu minētās lietas; drīz vien viņš atgriezās, stāstīdams, ka pirmajā brīdī tās tumsā neesot varējis atrast.

, — Bet nu beidzot viss ir te, — Riksis noteica, likdams 'galdā tējas traukus, — viss pareizi! Man jau uzreiz likās, ka tur ir tēja un šķiņķa šķēlīte. Tātad nepārskatījos vis. Meg, mīlulīt, ja tu parūpētos par tēju, kamēr tavs necienīgais tēvs uzcep speķi, mēs tūlīt būtu kārtībā. Dīvaini jau tas varbūt ir, — Riksis runāja, darbodamies gar pavardu ar dakšiņu rokā, — bet tnani draugi sen zina, ka es necienu ne šķiņķi, ne tēju. Man gan patīk skatīties, kā citiem tie iet pie sirds, — viņš runāja ļoti skaļi, lai viesim iedvestu nešaubīgu ticību teiktajam, — bet man pašam tāds ēdatnais galīgi nav pa prātam.

Tornēr čurkstošā speķa smaržu — ai! — Riksis vilka nāsīs ar tādu izskatu, it kā tā viņam patiktu gluži labi, un, ieliedams tējkannā vārošo ūdeni, maigu skatienu noraudzījās šī jaukā trauka dziļumos un ļāva smaržīgajam tvaikam vīties gredzenā sev ap nāsīm un ietīt seju un galvu baltā mutulī. Bet, par spīti tam visam, Tobijs ne ēda, ne dzēra, vienīgi paša maltītes sākumā kādu nieka kumosu tīrās pieklājības labad; to viņš šķita apēdam ar milzu labpatiku, taču apgalvoja, ka darot to bez mazākās sajūsmas.

Nē. Riksis neēda. Šovakar viņa galvenā nodarbošanās bija vērot Viļu Fērnu un Lilianu ēdam un dzeram, un to pašu darīja Mega. Un nekad vēl nevienās pusdienās pie pilsētas mēra vai galma dzīrēs klātesošie nav izjutuši tādu prieku, redzot citus baudām ēdienu, — pat tad ne, ja šis «cits» būtu valdnieks vai pāvests. Mega smaidīja, lūkodamās tēvā; Riksis smējās viņai pretī. Mega šūpoja galvu un salika plaukstas, it kā aplaudēdama tēvam; Riksis mēmiem, grūti izprotamiem žestiem mēģināja stāstīt meitai, kā, kad un kur sastapis šos ciemiņus, un abi viņi jutās laimīgi. Ļoti laimīgi.

«Tomēr izskatās,» Riksis skumīgi nodomāja, vērodams Megas seju, «ka kāzas šoreiz būs vējā.»

—   Un tagad darīsim tā, — kad tēja bija padzerta, Riksis paziņoja. — Mazajai vajadzēs pārgulēt blakus Megai.

—   Labajai Megai! — iesaucās meitene, noglāstīdama viņu. — Blakām Megai!

—  Jā gan, — piebilda Riksis. — Un mazā droši vien labprāt nobučotu Megas tēvu. Es esmu Megas tēvs.

Un viņš jutās dziļi aizkustināts, kad bērns bikli pienāca pie viņa un, noskūpstījis veco vīru, atkal atgriezās pie Megas.

—   Viņa taču ir gudra kā Zālamans, — Riksis noteica. — Mēs ejam, mēs ejam… nē, mēs neejam. Ne jau tā es domāju… es… ko es īsti teicu, Meg, mīlulīt?

Mega paskatījās uz viesi, kas bija atbalstījies pret viņas krēslu un, novērsis seju no viņas, bužināja meitenes galviņu, kas pa pusei bija paslēpusies Megas klēpī.

—   Protams, protams! — Tobijs iesaucās. — Pats nezinu, ko es te šovakar gvelžu vienā gvelšanā. Laikam galva tāda padulna tapusi. Vil Fērn, jus nāksit man Ildzi. Jūs esat nokusis kā suns un knapi turaties kājās. Nāciet man līdzi!

Vīrietis joprojām spēlējās ar mazās matu cirtām, joprojām stāvēja, atbalstījies pret Megas krēslu un novērsis seju. Viņš neteica ne vārda, taču pietiekoši izteiksmīgi runāja raupjie, mezglainie pirksti, kas te sažņaudzās, te atlaidās meitenītes gaišajos matos.

—  Jā, jā, — noteica Riksis, neapzināti atsaukdamies uz to, ko izlasīja savas meitas sejā. — Ņem viņu sev līdzi, Meg. Liec viņu gulēt. Tā! Tagad, Vil, es parādīšu, kur gulēsiet jūs. Nekada labā vieta jau nav, tikai bēniņi, bet es vienmēr saku: bēniņi ir pati lielākā ērtība tiem, kas dzīvo pie ratnīcas un staļļiem; kamēr saimnieki nedabū nekā labaka, mums te dzīvošana lēta. Tur augšā vienam kaimiņam ir papilnam svaiga siena, un tīrs tur arī ir, sakopts, kā jau Mega to pieprot. Galvu augšā! Nenokārsim degunu! Jaunā gadā ar jaunu dūšu uz priekšu — šitā v ien!

Roka, atlaidusies no bērna matiem, drebot iegula Riksim delnā. Riksis, bez mitas runādams, izveda ciemiņu no istabas tik saudzīgi un uzmanīgi, it kā tas pats būtu bērns.

Kad viņš atgriezās, Megas vēl istabā nebija, un viņš mirkli ieklausījās, kas dzirdams blakusistabiņā. Mazā pirms apgulšanās skaitīja kādu vienkāršu vakara lugsnu, un, kad viņa bija atcerējusies Megas vārdu, Riksis dzirdēja viņu apstājamies un vaicājam Megai, kā sauc tās tēvu.

Pagāja brītiņš, iekams vientiesīgais lāga večuks nomierinājās un aizkūra padzisušo pavardu, tad pievilka krēslu tuvāk siltumam. To izdarījis un apgriezis lampas nomelnējušo degli, viņš izņēma no kabatas avīzi un sāka lasīt. Iesākumā viņš tikai pavirši pārskatīja rakstu slejas, taču itin drīz viņa skatiens kļuva skumji nopietns un uzmanīgs.

Jo šī pati biedinošā avīze atkal novirzīja Rikša domas uz tā ceļa, pa kuru tās visu dienu bija klīdušas un kuru 'šīsdienas notikumi bija tik spilgti iezīmējuši un apgaismojuši. Rūpes par abiem ceļiniekiem uz brīdi bija pavērsušas viņa domas uz citu, daudz tīkamāku, pusi, taču, būdams viens un lasīdams par cilvēku pastrādātajiem noziegumiem un varmācībām, Tobijs atkal ieslīga agrākajā noskaņā.

Sai noskaņā būdams, viņš nonāca pie raksta (un tādu viņš nelasīja pirmoreiz) par kādu sievieti, kas izmisumā bija atņēmusi dzīvību ne tikai sev, bet arī savam mazulim. Tik briesmīgs noziegums pārlieku satricināja viņa sirdi, kas kūsāja mīlestība pret Megu; Tobijs ļāva avīzei izkrist no rokas un atslīga atpakaļ krēslā šaušalu pārņemts.

—   Cik nedabiski un cietsirdīgi! — viņš iekliedzās. — Nedabiski un cietsirdīgi! Tikai tie, kam ļaunas dvēseles, kas ir slikti kopš dzimšanas, kam nav vietas uz šīs zemītes, spēj padarīt tādu grēka darbu! Viss, ko es šodien dzirdēju, ir skaidra patiesība, balta patiesība, tas tak redzams uz katra soļa. No tiesas mēs esam ļauni!

Zvani tik piepeši un negaidīti uztvēra viņa vārdus un iedimdējās tik skaļi, dzidri un skanīgi, ka Tobijam šķita — tie ir tepat, līdzās viņa krēslam.

Ko gan tie teica?

—   Tobij Vek, Tobij Vek, gaidām tevi, Tobij! Tobij Vek, Tobij Vek, gaidām tevi, Tobij! Nāc pie mums, nāc pie mums, sauksim tevi, sauksim tevi, nebūs miera, nebūs miera, diezgan snausts, diezgan snausts! Tobij Vek, Tobij Vek, durvis vaļā, Tobij! Tobij Vek, Tobij Vek, durvis vaļā, Tobij… — Un atkal ar sākotnējo sparu tic atkārtoja aicinājumu no gala, dimdēdami cauri ik sienas ķieģelim.

Tobijs klausījās. Nu ir gan iedomas! Tas būs aiz nožēlas, ka šo pēcpusdienu viņš no tiem aizbēga. Nē, nē. Nekā tamlīdzīga. Atkal, jau atkal — un vēl daudz reižu pēc kārtas: — Sauksim tevi, sauksim tevi, nebūs miera, nebūs miera! — Pieskandina visu pilsētu!

—   Meg, — Tobijs klusi pačukstēja, pieklauvēdams pie viņas durvīm. — Vai tu dzirdi?

—   Es dzirdu zvanus, tēv. Šovakar tie ir sevišķi skaļi.

—   Vai viņa aizmigusi? — Tobijs pavaicāja, tā aizbildinādams vajadzību pavērt durvis.

—   Guļ saldi un mierīgi! Bet es vēl nevaru atiet nost, tēv. Redzi, kā viņa tur mani aiz rokas!

—   Meg! — Riksis nočukstēja. — Ieklausies zvanoši

Viņa klausījās, seju visu laiku pavērsusi pret tēvu.

Taču tās izteiksme nemainījās. Viņa nesaprata zvanus.

Riksis atgriezās, apsēdās atkal pie pavarda un vēlreiz ieklausījās. Ilgi viņš nenosēdēja.

Zvani dimdēja ar tādu satriecošu sparu, ka viņš nespēja to izturēt.

—  Ja torņa durvis paliesi ir vaļā, — noteica Tobijs, steigšus nolikdams pie malas savu priekšautu, bet par cepuri pat neiedomādamies, — kāpēc es nevarētu uzkāpt tornī līrās apmierināšanās labad? Un, ja tās būs ciet, tad man citas apmierināšanās nemaz nevajadzēs. Ar to pieliks.

Kad vecais vīrs klusītēm izslīdēja uz ielas, viņš jutās gandrīz drošs, ka atradīs durvis aizvērtas un aizslēgtas, jo viņš šīs durvis labi pazina un reti bija redzējis tās atvērtas — daudz, ja reizes trīs. Tas bija zems, velvēts portāls baznīcas ārpusē, patumšā stūrī aiz kolonnas, un to rotāja tik pamatīgas dzelzu eņģes un tik varena atslēga, ka tās aizņēma prāvāko tiesu no durvīm.

Un kāds pārsteigums pārņēma veco vīru, kas, kailu galvu atnācis līdz baznīcai, pastiepa roku šai tumšajā stūrī ar dīvainām bailēm, ka to kāds negaidot varētu sagrābt un ar bažīgu dziņu atraut to atpakaļ; šajā brīdī Tobijs atklāja, ka durvis, kuras vērās uz āru, patiešām ir vaļā!

Pirmajā pārsteiguma brīdī viņš iedomājās, ka jāiet atpakaļ vai jādabū gaismeklis, vai jāsameklē kāds līdznācejs, taču itin drīz drosme atgriezās Tobijam talkā — un viņš nolēma kāpi augšā viens pats.

—   No kā man jābīstas? — Riksis noteica. — Tā taču ir baznīca! Pie tam augšā var but kāds zvaniķis, kas piemirsis aizvērt durvis.

Un viņš iegaja iekšā, taustīdams sev ceļu kā aklais, jo visapkārt bija melna tumsa. Turklāt valdīja pilnīgs klusums, jo zvani vairs neskanēja.

Vējš bija sanesis nišā ielas putekļus, kas, sakrājušies kaudzē, darīja soļus tik mīkstus un klusus, ka satrauca jau šis klusums vien. Arī šaurais pakāpiens atradās tik tuvu durvīm, ka Tobijs pirmajā brīdī paklupa un, aizķerdams durvis ar kāju, aizrāva tās ciet; kad viņš mēģināja atgrūst tas atpakaļ, durvis nepadevās.

Tā nu bija radies vel viens iemesls doties augšup. Taustīdamies ar rokām, Riksis turpināja ceļu. Augšup, augšup, augšup; pagrieziens un atkal pagrieziens; augšup, augšup, augšup; vēl augstāk, vēl augstāk, vēl augstāk! ' Taustīties pa šīm kāpnēm bija gauži nepatīkami: tās bija tik šauras un zemas, ka roka allaž atdūrās pret kaut ko nenosakāmu, un tas arvien tik ļoti atgādināja cilvēku vai rēgainu būtni, kas stāv, izslējusies taisni, lai palaistu viņu garām, ka Tobijs pavilka roku pa līdzeno sienu augšup, meklēdams tās seju, un lejup, meklēdams kājas, turklāt jauzdams saltas tirpas visgarām augumam. Divas vai trīs reizes vienveidīgo sienas virsmu pārtrauca kādas durtiņas vai niša, un šī plaisa likās vai visas baznīcas platumā, un Tobijs jutās gluži kā bezdibeņa malā, kur nākamais solis nozīmē kritienu dziļi lejā, līdz viņš atkal laimīgi sataustīja sienu.

Vēl augšup, augšup, augšup; pagrieziens un atkal pagrieziens; augšup, augšup, augšup; vēl augstāk, vēl augstāk, vēl augstāk!

Beidzot vienmuļi smacīgajā telpā sāka strāvot svaigākas vēsmas; itin drīz kļuva jaušams vējš, vēl pēc brīža tas jau pūta tik stipri, ka viņš tik tikko spēja turēties kājās. Tomēr Tobijs tika līdz kādam velvētam torņa logam, kas bija viņa krūšu augstumā, un, cieši turēdamies, palūkojās lejup uz namu jumtiem, uz kūpošajiem dūmeņiem, uz blāvās gaismas plankumiem (kaut kur ap to vietu Mega šobrīd brīnījās, kur viņš pazudis, un varbūt sauca viņu), uz visu, ko vienkopus savērpuši tumsa un miglas vāli.

Te bija zvanu tornis, kur kāpa augšā zvaniķi. Tobijs nejauši sataustīja vienu no apspurušajām virvēm, kas karājās lejup no atveres ozolkoka jumtā. Pirmajā brīdī viņš satrūkās, noturējis to par matiem, pēc tam nodrebēja bailēs no domas, ka varējis atmodināt dobjo zvanu. Paši zvani atradās augstāk. Un augstāk taustīja sev ceļu arī Riksis, ļaudamies savai apmātībai. Tagad viņš turējās pie spraišļu kāpnēm un rūpīgi lika katru soli, jo kāpnes bija stāvas un nesolīja kājām drošu atbalstu.

Augšup, augšup, augšup; vēl viens kāpslis, vēl viens spraislis; augšup, augšup, augšup; vēl augstāk, vēl augstāk, vēl augstāk!

Beidzot, ticis līdz augšējai grīdai un paslējis galv.u tik tikko virs tās dēļiem, viņš apstājās; te bija zvanu mājvieta. Tumsā gandrīz nevarēja izšķirt to varenos apveidus, tomēr tie bija šeit. Neskaidri, tumši un mēmi.

Kad Tobijs ierāpās šajā gaisa mājoklī no metāla un akmens, viņu tūlīt sagrāba mokoša baismu un vientulības sajūta. Galva viņam reibtin reiba. Brīdi viņš ieklausījās, tad no visa spēka iekliedzās: — Ehei!

— Ehei! — drūmi nodimdēja atbalsis.

Apreibis, samulsis, aizelsies un baiļu pārņemts, Tobijs aplaida visapkārt stingu skatienu un bez samaņas noslīga zemē.

TREŠĀ CETURTDAĻA

Melnas drūzmējas milstošās mākoņu grēdas un satraukti verd dziļie ūdeņi, kad Domu jūra, uzbangodama pēc rimta miera, atdod savus mirušos. Dīvainas, neizdibināmas būtnes atdzimst pirmatnējos — nepilnīgos — veidolos; nejaušība savieno un sajauc dažnedažādu veidojumu atsevišķas daļas un formas, un, kad un kādā brīnumainā ceļā tās atdalās cita no citas, kad ik jūta un doma iegūst savu sākotnējo apveidu un atsāk dzīvot no jauna, — to nepateiks neviens, kaut arī ikkatrs no mums ik dienas iemieso sevī šo lielo noslēpumu.

Tāpat arī neviens nevarētu pateikt, kad un kā melnā zvanu torņa tumsība pārtapa spožā gaismā, kad un kā vientuļo torni piepildīja neskaitāmi stāvi, kad un kā klusie čuksti: — Nebūs miera, nebūs miera! — kas vienmuļi skanēja cauri Tobija snaudai vai nemaņai, kļuva par balsi, kas, viņam mostoties, iekliedza ausī: — Diezgan snausts, diezgan snausts! — kad un kā viņam izgaisa pusapjauslā un neskaidrā doma, ka tā nemēdz notikt un tomēr, lūk, notiek. Taču, pamodies un piecēlies kājās tajā pašā vietā, kur pirms brītiņa tika gulējis, viņš ieraudzīja brīnumainu skatu.

Viņš redzēja, ka zvanu tornis, kur viņu bija atvedusi kāda neizdibināma vara, ņirbēt ņirb no pundurauguma būtnēm, gariņiem, zvanu elfiem. Viņš redzēja, kā tie bez mitas lec, lido, krīt, gāžas lejā no zvaniem. Viņš redzēja tos sev visapkārt uz zemes un virs sevis gaisā; redzēja tos rāpjamies sev lidzās pa virvēm, raugāmies lejup uz viņu no masīvajām, dzelzīm apsistajām sijām, paslepen lūkojamies viņā pa sienu spraugām un šaujamlūkām; redzēja tos atkāpjamies no sevis arvien lielākos apļos, gluži kā ūdens met gredzenus virs tajā piepeši iesviesta liela akmens. Viņš redzēja tos dažnedažādā veidā un izskatā. Viņš redzēja tos neglītus, skaistus, kroplīgus, daiļi veidotus. Viņš redzēja tos jaunus, redzēja tos vecus, redzēja tos laipnus un redzēja tos ļaunīgus, redzēja tos jautrus, redzēja tos īgnus, redzēja tos dejojam un dzirdēja tos dziedam, redzēja tos plēšam sev matus un dzirdēja tos gaudojam. Gaiss visapkārt ņirbēja no tiem. Viņš redzēja toš bez mitas nākam un ejam. Viņš redzēja tos laižamies lejup, ceļamies augšup, lidināmies attālu, tupam tuvu blakām; visi tie bija nemiera pārņemti un neremdināmas rosības pilni. Gan akmens, gan ķieģelis, gan šīferis, gan dakstiņš Tobijam bija tapuši caurredzami tāpat kā šiem gariem. Viņš redzēja tos namu iekšienē pie aizmigušo guļvietām. Viņš redzēja, kā tie nomierinoši ieaijā cilvēkus sapņos, redzēja, kā tie sit viņus mezglotām pletnēm, redzēja, kā tie kliedz viņiem ausīs, redzēja, kā tie spēlē vismaigāko mūziku viņu galvgaļos, redzēja, kā tie vienus iepriecē ar putnu dziesmām un puķu smaržām, bet citus biedē ar šaušalīgām sejām, zibinādami tās no burvju spogulīšiem, ko turēja rokās.

Viņš redzēja šīs būtnes ne tikai pie aizmigušo guļvietām, bet arī blakām tiem, kuri mostas; tie aizrautīgi tiecās īstenot pilnīgi pretējus nolūkus, paši būdami katrs gluži citādas — savstarp nesaderīgas — dabas. Viņš redzēja, kā viens sprauž sev klāt neskaitāmus spārnus, lai ātrāk tiktu uz priekšu, bet cits apkaras smagumiem un ķēdēm, lai gausinātu savu soli. Viņš redzēja, kā viens bīda pulksteņa rāditājus uz priekšu, cits virza tos atpakaļ un vēl cits pūlas apturēt pulksteni pavisam. Viņš redzēja tos atdarinām dažviet laulību ceremoniju, dažviet bēres, vienā telpā vēlēšanu norisi, citā balli; viņš visās rnalās redzēja nemitīgu un nerimstošu kustību.

Neskaitāmo ņirbošo, dīvaino radījumu apmulsināts, turklāt apdullis no zvanu dimdoņas, kuri visu šo laiku skanēja, Riksis pieķērās pie koka pīlāra un nobālušu seju vērsās brīžam uz vienu, brīžam uz otru pusi, sastindzis mēmā izbrīnā.

Tā viņš lūkojās, līdz zvani piepeši apklusa. Kā acumirklī viss pārvērtās! Viss milzu pūlis saļima, garu apveidi saira, ātrums aprima; tie mēģināja lidot, bet krizdami pamira un izgaisa. Jauni gari vairs nenomainīja zudušos. Kāds noklīdis vienpatnis gan žigli nolēca no lielo zvanu virspuses un uzslējās kājās, taču arī tas saļima un izgaisa, vēl nepaspējis ne apgriezties. Nedaudzi no vēlīnā bariņa, kas tika lēkājuši pa torni, palika tur griezdamies un virpuļodami mazliet ilgāk, taču arī tie ik apgriezienā pierima, saruka un pagura un itin drīz sekoja pārējiem. Visilgāk kavējās kāds mazs kuprītis, kurš bija patvēries atbalšu pārņemtā kaktā; tur viņš ilgi viens pats virpuļoja, griezās un lidinājās, un tik sīksti turējās pie šīs esamības, ka pirms nozušanas vēl sarāvās par kāju un pēc tam par pēdu, tomēr beidzot pazuda arī viņš — un tornī iestājās klusums.

Tikai tad Riksis ieraudzīja to, ko nebija redzējis iepriekš: ikkatrā zvanā bārdainu tēlu, kas pēc apveidiem un būves pilnīgi līdzinājās zvanam pašam, — neizprotamā kārtā tie reizē bija gan tēli, gan paši zvani. Diženi un svinīgi nopietni tie vērīgi raudzījās lejup uz Tobiju, kurš stāvēja kā zemē ieaudzis.

Kādi noslēpumaini un baisminoši lēli! Bez jebkāda atbalsta tie nekustīgi vīdēja torņa naksnīgajā gaisā, un aizēnotās, pārsegos slēptās galvas saplūda ar jumta neskaidrajām līnijām. Tēli bija miglaini un tumši, tomēr Tobijs tos redzēja: tie, šķiet, izstaroja kādu gaismu paši no sevis — cita neviena tur nebija — un katrs bija aizlicis cimdotu roku priekšā spokainajai mutei.

Tobijs labprāt būtu mežonīgā ātrumā meties pa grīdas lūku lejā, bet viņa locekļi bija zaudējuši jebkādu kustības spēju. Citkārt viņš būtu gan tā darijis — kur nu, viņš labpratak mestos uz galvas lejup no torņaugšas nekā ciestu, ka viņu vēl ilgāk vēro šīs dīvainās acis, kas nerimtos vērot un pētīt pat tad, ja tām no dobuļiem izrautu zīlītes.

Atkal, jau atkal kā ledaina roka viņu sagrāba šaušalas un bailes no šis vientuļās vietas un no pirmatnīgās, baisās nakts, kas te valdīja. Palīdzīgas rokas tālums, garais, tumšais, līkumotais, rēgu apsēstais ceļš starp viņu un zemi, uz kuras dzīvoja cilvēki, viņa atrašanās te, augstu, augstu, augstu gaisā, kur citkārt pat dienā reiba galva, putna lidojumu vērojot, atrautība no visiem labajiem ļaudīm, kuri šai stundā saldi gulēja katrs savā drošajā mājvietā, — tas viss pāršalca viņam pāri kā salta straume, nevis kā prāta atziņa, bet gluži ķermeniska apjauta. Visu šo laiku Tobija skatiens, domas un bailes vērpās ap šiem tēliem, kas viņu vēroja; dziļā tumsa un ēnu krokas, kas tos ieskāva un aizsedza, kā arī to dīvainais izskats, apveidi un pārdabiskais stāvoklis gaisā virs grīdas vērta tos pavisam svešādus, atšķirīgus no jebkurām šīszemes būtnēm, un tomēr tie bija tikpat skaidri saskatāmi kā drošās ozolkoka sijas, šķērsbaļķi, spraišļi un statņi, kas balstīja zvanus. Sie veidojumi ietvēra dīvainos tēlus veselā tēstu koku mežā, un no to krustu šķērsu režģiem, labirintiem un dziļumiem, gluži kā no nedzīva, to pašu rēgu nožņaugta koka zaru starpām, spokainās būtnes urbās viņā ar tumšu, neatslābstošu skatienu. t ' '

Cauri tornim gaudodama izauļoja vēja brāzma — ai, cik griezīgi auksta! Kad tā izgaisa tālumā, atskanēja lielā zvana jeb lielā zvana gara balss.

—   Kas šis par viesi? — tā jautāja. Balss bija zema un dobja, un Riksim izklausījās, ka tā skan cauri ari pārējiem tēliem.

—   Man šķita, ka zvani sauc manu vārdu! — sacīja Riksis, paceldams rokas lūdzošā žestā. — Es nemaz īsti nezinu, kāpēc esmu te un kā te nok|uvu. Es jau daudzus gadus klausos zvanu valodā. Tā mani bieži ir priecējusi.

—   Un vai tu esi par to pateicies? — jautāja zvans.

—   Tūkstošiem reižu! — iesaucās Riksis.

—   Kā?

—   Es esmu nabaga vīrs, — Riksis sastomījās, — un varēju pateikties tikai vārdos.

—   Un vai vienmēr? — prašņāja zvana gars. — Vai lu nekad neesi mums vārdos darījis pāri?

—   Nē! — Riksis kaismīgi iesaucās.

—   Nekad neesi pret mums vārdos bijis ļauns, melīgs vai nekrietns? — zvana gars taujāja tālāk.

Riksis jau gribēja sacīt: «Nekad!» Taču viņš aprāvās un samulsis cieta klusu.

—   Laika balss, — teica gars, — saka cilvēkam: ej uz priekšu! Laiks grib, lai viņš ietu uz priekšu un taptu labāks, taptu vērtīgāks un laimīgāks, darītu savu dzīvi labāku, ietu pretī tam mērķim, ko Laiks zina un saredz un kas tapa nolikts todien, kad tikko aizsākās Laiks un Cilvēks. Ir nākuši un gājuši veseli tumsības, ļaunuma un varmācības gadsimti; neskaitāmi miljoni cietuši, dzīvojuši un miruši, lai rādītu cilvēkam īsto ceļu. Tas, kurš vēlas pagriezt to atpakaļ vai apturēt šajā gaitā, stājas ceļā varenam spēkratam, kas nesīs nāvi šim traucētājam un mirkļa kavēklim atbildēs ar jo niknāku un dedzīgāku sparu!

—   Es, šķiet, nekad to neesmu darījis, ser, — teica Riksis. — Ja arī esmu, tad tīrās nejaušības pēc. Tīši nekad es tā nedarītu, neparko ne.

—   Tas, kurš Laikam vai tā kalpiem liek mutē žēlabu saucienu pēc tām pagājušām dienām, kas cietušas neveiksmi un atstājušas tik dziļas šīs neveiksmes pēdas, ka pat aklais tās var saskatīt, žēlabu saucienu, kas šodienai kalpo vien tādējādi, ka parāda, cik ļoti tai vajadzīga cilvēku palīdzība, ja jau var izskanēt žēlabas par tādu pagātni, — tas, kurš to dara, — tas dara ļaunu. Un šo ļaunumu tu esi darījis mums, zvaniem.

Rikša pirmais izbaiļu vilnis bija noplacis. Taču pret zvaniem viņš allaž bija jutis maigumu un pateicību, kā jau mums zināms, un, kad viņš dzirdēja sev apsūdzību par tik smagu nodarījumu pret tiem, viņa sirdi pārņēma nožēla un skumjas.

—   Ja vien jūs zinātu, — Riksis sacīja, lūdzoši saņēmis rokas, — un varbūt jūs pat zināt… ja vien jūs zinātu, cik bieži esat man stāvējuši līdzās un iepriecējuši bēdu brīdī, kā kļuvāt gluži vai par spēļulietu — turklāt gandrīz vienīgo — manai mazajai Mcgai, kad nomira viņas māte un atstāja mūs abus divatā, — ak, jūs gan neturētu ļaunu prātu par ātrumā izsprukušu vārdu!

—   Kas saklausa mūsu, zvanu, valodā kaut kripatu necieņas pret daudz cietušo ļaužu cerībām, priekiem, sāpēm vai bēdām, kas dzird mūs atsaucamies tādiem sludinātājiem, kuri grib svērt un mērīt cilvēku jūtas un kaislības tāpat kā nožēlojamo dienišķās maizes devu, ar kuru cilvēce vārgst un nīkuļo, tas dara mums pārestību. Un šo pārestību tu mums esi nodarījis! — teica zvans.

—   Esmu, nudien! — Riksis piekrita. — Ak, lūdzami, piedodiet!

—   Kas dzird mūs piebalsojam aklajiem zemes tārpiem, saliekto un samīto būtņu apkarotājiem, kaut gan šis būtnes radītas, lai paceltos augstāk, nekā to jebkad domās vai īstenībā spējuši šie sava laika rāpuļi, — turpināja zvana gars, — kas to dara, tas dara mums pārestību. Un tu esi darījis mums šo pārestību!

—   Es tā negribēju, — teica Riksis. — Tas tikai aiz nezināšanas. Es tā negribēju!

—   Visbeidzot un galvenokārt, — zvans runāja tālāk,

—   kas pagriež muguru savas cilts kritušajiem un pagrimušajiem, kas noliedz tos kā ļaunus un samaitātus un necenšas ar līdzjūtību skatīt to bezgalgaro kritienu lejup, pa kuru tie attālinājušies no labā, tverdamies savā ceļā aiz zudušā pamala druskām un drūmsi am un joprojām neatlaizdami tās pat tad, kad jau guļ lejā satriektām miesām pirmsnāves mokās, — kas to dara, grēko pret debesim un pret cilvēku, pret laiku un mūžību. Un tu esi šādi grēkojis!

—   Žēlojiet marii! — iesaucās Riksis, nokrizdams ceļos.

—  Dieva dēļ, žēlojiet!

—   Klausies! — sacīja ēna.

—   Klausies!.— sacīja citas ēnas.

. — Klausies! — sacīja dzidra bērna balstiņa, ko Riksis šķita dzirdējis jau agrāk.

Lejā baznīcā paklusi ieskanējās ērģeles. Pakāpeniski pieņemdamās, melodija uzlīgoja līdz jumtam un piepildvja kora telpu un jomus. Arvien pieaugdama, tā kāpa augšup un augšup, augstāk un augstāk, atmodinādama dzīvību smagajās ozolkoka plāksnēs, dobajos zvanu kausos, dzelzīm kaltajās durvīs, masīvajos akmens pakāpienos, līdz beidzot torņa sienas tai kļuva par šaurām un tā uzlidoja debesīs.

Gluži saprotams, ka tik dižām un varenām skaņām nepielika vietas vecā vīra krūtīs. Tās izlauzās no sava necilā sprosta asaru straumītes veidā, un Riksis aizsedza seju ar delnām.

—   Klausies! — sacīja ēna.

—   Klausies! — sacīja citas ēnas.

—   Klausies! — sacīja bērna balstiņa.

Tornī atskanēja daudzu balsu dziedāta svinīga melodija.

Ta bija ļoti klusa un sēra melodija — kapa dziesma —, un, klausīdamies lajā, Riksis sadzirdēja dziedātāju vidū pats sava bērna balsi.

—   Viņa ir mirusi! — iesaucās vecais vīrs. — Mega mirusi! Viņas gars sauc mani! Es to dzirdu!

—   Tava bērna gars apraud mirušos un saplūst ar tiem — ar mirušiem sapņiem, mirušām cerībām, mirušām jaunības iedomām, — teica zvans, — taču viņa ir dzīva. Uzzini no viņas dzīves īsteno patiesību. Uzzini no tās būtnes, kas lavai sirdij visdārgākā, vai ļaunie ir ļauni jau kopš dzimšanas. Paraugies, cik kails un nožēlojams kļūst pat skaistākais zars, kad tam pa vienam vien norauj ik pumpuru un lapiņu. Seko viņai! Seko līdz galam!

Katrs ēnainais stāvs izstiepa labo roku uz priekšu un norādīja lejup.

—    Zvanu gars ir tavs ceļabiedrs, — balss teica. — Ej! -Tas stāv tev aiz muguras.

Riksis pagriezās un ieraudzīja — meiteni! To pašu meiteni, ko Vils Fērns tika nesis pa ielu; to pašu meiteni, ko pirms īsa brīža Mega bija ieaijājusi miegā!

—   Es pats viņu šovakar nesu rokās! — iesaucās Riksis. — Pats savās rokās!

—   Parādiet viņam, ko viņš sauc par sevi pašu, — tumšie stāvi teica visi vienā balsī.

Tornis atvērās zem viņa kājām. Tobijs paskatījās lejup un ieraudzīja dziļi lejā uz ielas guļam pats savu augumu — sakropļotu un nekustīgu

—   Tas vairs nav dzīvs! — Riksis iekliedzās, — Tas ir miris!

—   Miris! — reizē atkārtoja visi tumšie stāvi.

—   Dievs debesis! Un jaunais gads…

—   Pagājis, — teica stāvi.

—   Kā! — Tobijs nodrebēdams iekliedzās. — Tātad es spēru kļūmīgu soli un tumsā nokritu no šī torņa… pirms gada?

—   Pirms deviņiem gadiem! — atbildēja stāvi.

Teikdami šos vārdus, tie nolaida izstieptās rokas, un

pēc brīža dīvaino stāvu vietā bija redzami tikai zvani.

Un tie sāka skanēt, jo atkal bija pienācis to laiks. Un atkal visapkārt bariem sāka ņirbēt neskaitāmi gari, atkal tie bezmērķīgi zibēja šurp un turp tāpat kā brīdi iepriekš, un atkal tie aprima, līdzko apklusa zvanu skaņas, un izgaisa nebūtībā.

—   Kas tie tādi ir? — viņš jautāja savam ceļabiedram. — Ja es esmu pie pilna prāta, saki — kas tic ir?

—   Tās ir zvanu dvēseles. Zvanu skaņa gaisā, — atteica bērns. — To izskats un rīcība ir tādi, kādus tām uzliek mirstīgo cerības un domas un vēl atmiņas, ko tās uzkrājušas sevī.

—   Un tu? — Riksis satraukts sauca. — Kas esi tu?

—   Cst, klusāk! — bērns viņu apsauca. — Paskaties!

Un viņš ieraudzīja Megu, pats savu meitu, sēžam trūcīgā, mazā istabiņā ar šuvekli klēpī; tādu viņš meitas rokās bija redzējis daudz reižu. Tobijs nemetās apbērt skūpstiem meitenes seju vai spiest viņu pie savas mīlošās sirds; viņš zināja, ka šādas maiguma izpausmes vairs nav viņam lemtas. Viņš tikai centās apvaldīt straujos sirdspukstus un noraust asaras, kas aizmigloja acis, lai varētu vienīgi skatīties uz meitu, lai varētu vienīgi redzēt viņu.

Ak vai! Pārvērtusies! Pārvērtusies! Cik nespodrs kļuvis dzidro acu skatiens! Kā nobālējuši vaigi! Skaista viņa bija joprojām tāpat kā agrāk, bet kur gan palikusi cerība, cerība, cerība — ak, kur gan palikusi plaukstošā cerība, kas kādreiz runāja ar viņu meitas balsī?

Viņa pacēla acis no šuvekļa un palūkojās uz kādu citu. Vecais vīrs sekoja meitas skatienam un pārsteigumā sarāvās.

Viņš tūdaļ pazina šo pieaugušo sievieti. Garajos, zīdainajos matos viņš redzēja tās pašas cirtas, un ap lūpām joprojām jautās bērnišķais vaibsts. Lūk! Acīs, kas šobrīd jautājoši pievērsās Megai, mirdzēja tas pats skatiens, kas bija apstarojis šo seju, kad Tobijs bija nesis meiteni mājās!

Bet kas tad stāvēja te, viņam aiz muguras?

Bijīgi ielūkodamies līdzās stāvētājas sejā, Tobijs redzēja tur paužamies kaut ko diženu, kaut ko nenosakāmu un netveramu, kas tikai attāli atgādināja agrāk redzēto bērnu — tāpat kā tā sieviete tur pretī —, un tomēr tā bija tā pati meitene, jā, jā, tā pati un tajā pašā kleitā.

Klau! Viņas sarunājās!

—   Mega! — Liliana vilcinādamās sacīja. — Cik bieži tu novērs acis no darba, lai paskatītos uz mani!

—   Vai tad manas acis tā pārvērtušās, ka biedē tevi? — Mega atvaicāja.

—   Nē jel, mīļā! Tu jau pati smaidi par tādu iedomu! Bet kāpēc tu nesmaidi, kad skaties uz mani, Aleg?

—   Es taču smaidu. Kā nu ne? — Mega atbildēja, uzsmaidīdama viņai.

—   Tagad jā, — sacīja Liliana, — bet parasti ne. Kad tev šķiet, ka es esmu aizņemta un tevi neredzu, tu izskaties tik noraizējusies un neziņas mākta, ka es neuzdrīkstos pat acis pacelt. Tiesa, dzīves nasta ir tik grūta un smaga, ka reti gadās iemesls smaidam, bet tu taču kādreiz biji tik jautra!

—   Un tagad vairs neesmu? — Mega iesaucās dīvaini satrauktā balsī un piecēlusies apskāva meiteni. — Vai tiešām es daru mūsu drūmo dzīvi tev vēl drūmāku, Lilian?

—   Tu esi bijusi vienīgā, kas to vispār darījusi par dzīvi, — atbildēja Liliana, dedzīgi noskūpstīdama AAegu, — un dažbrīd pat vienīgā, kas uzturējusi manī vēlēšanos turpināt tādu dzīvi, Meg. Darbs un tikai darbs! Tik daudz stundu, tik daudz dienu, tik daudz garu, garu vakaru bezcerīga, vienmuļa, nebeidzama darba — un ne jau lai sakrātu bagātību, ne jau lai dzīvotu grezni un bezrūpīgi, ne jau lai dzīvotu pārticīgi, kaut vai pieticīgi, bet gan lai nopelnītu dienišķo maizi, lai saknapinālu tikai tik daudz, ka atkal spētu strādāt, ciest trūkumu un nēsāt sevī mokošo apziņu par mūsu sūro likteni! Ai, AAeg, Meg! — meitene iesaucās skaļāk un abām rokām cieši pieķērās Megai, kā sāpes ciezdama. — Kā gan šī cietsirdīgā pasaule var turpināties, kā tā spēj noskatīties uz šādu dzīvi!

—   Lilij, — Mega centās viņu nomierināt un atglauda viņas matus no saraudātās sejas. — Nu, Lilij! Kāpēc tu tā? Tu taču esi tik jauna, tik skaista!

—   Ai, Meg! — meitene viņu pārtrauca un, atkāpusies rokas stiepiena attālumā, lūdzoši vērās Megai sejā. — Tas jau ir pats ļaunākais, pats ļaunākais! Padari mani vecu,

Meg! Liec man izkalst un sačervelēties, lai es topu briva no tām briesmīgajām domām, ar ko mani kārdina mana jaunība!

Riksis pagriezās, lai paskatītos uz savu ceļabiedri. Taču bērna gars bija aizlidojis. Tā vairs nebija.

Un ari viņš pats vairs neatradās tai pašā vietā, jo sers Džozefs Baulijs, trūcīgo tēvs un draugs, rīkoja lepnas viesības Bauliju namā par godu lēdijas Baulijas dzimšanas dienai. Un, tā kā lēdija Baulija bija dzimusi Jaungada dienā (vietējie laikraksti to dēvēja par īpašu likteņa norādījumu uz ciparu «viens», kam lemts apzīmēt lēdijas Baulijas ieņemamo vietu šai pasaule), arī šīs viesības notika tieši Jaungada dienā.

Baulija nams bija viesu pārpilns. Te bija kungs ar sarkano seju. Te bija misters Faiiers; te bija dižais oldermenis Kjūts — oldermenis Kjuts loloja siltas jūtas pret ievērojamiem ļaudīm un bija manāmi stiprinājis draudzības saites ar seru Džozefu Bauliju, pateicoties savai uzmanīgajai vēstulei, kopš tās reizes viņš pat bija ticis tādā kā ģimenes drauga godā; un te bija daudzi citi viesi. Te bija arī Rikša gars; nabaga rēgs sērīgi klīda apkārt, meklēdams savu pavadoni.

Dižajā zālē bija paredzētas dižas pusdienas. Seram Džozefam Baulijam tajās vajadzēja teikt dižu runu daudzinātā trūcīgo drauga un tēva garā. Pirms tam citā zālē viņa draugiem un bērniem vajadzēja apēst noteiktu skaitu rozīņu pudiņu un pēc norunātas zīmes steigties šurp pie saviem draugiem un tēviem, saplūstot laimigā ģimenes koppulkā, laimes asarām mirgojot pat visvīrišķīgākajās acīs.

Un tas jau vēl nebija viss, kam te jānotiek. Nebūt ne! Sers Džozefs Baulijs, baronets un parlamenta loceklis, dzīrās saspēlēt ķegļus — tik tiešām ķegļus! — ar saviem apakšniekiem!

—   Gluži kā tais laikos, kad valdīja vecais labais Henrijs*, — teica oldermenis Kjūts, — drosmīgais Henrijs, diženais Henrijs. Jā, varens karalis bija!

—   Un kā vēl, — sausi atteica misters Faiiers. — Tāpēc ka ņēma sievas un galēja tās nost. Sievu skaits viņam, starp citu, bija krietni virs vidusmēra.

'— Tu gan precēsi skaistas dāmas un negalēsi tās nost, vai ne? — oldermenis Kjūts noprasīja Bauliju mantiniekam, gadus divpadsmit vecam zēnam. — Kāds jauks puisēns! Šis jaunais kungs viens divi būs parlamenta loceklig, iekams mēs paspēsim attapties, — viņš noteica, apņēmis zēnu ap pleciem un rādīdams, cik vien iespējams, dziļdomīgu seju. — Mēs dzirdēsim par viņa panākumiem vēlēšanās, dzirdēsim viņa runas, valdības cildinājumus, klausīsimies par viņa spožajiem panākumiem visās jomās. O, jā! Nebūsim ne attapušies, kad jau Pilsētas padomē teiksim savas necilās runas par viņu, pieminiet manus vārdus!

«Ak, kāda atšķirība starp apautām un basām kājām!» nodomāja Riksis. Tomēr viņa sirds tiecās pretī arī šim bērnam tāpat kā visiem tiem baskājiem puišeļiem, kam, pēc oldermeņa paredzējuma, vajadzēja noiet neceļos un kas būtu varējuši kļūt nabaga Megas bērni.

—  Ričards, — nopūtās Riksis, klīzdams pūlī turpu un atpakaļ, — kur gan viņš ir? Es nevaru atrast Ričardu! Kur ir Ričards?

Diez vai viņš varētu būt še, ja arī būtu starp dzīvajiem! Taču bēdas un vientulība bija sajaukušas Riksim galvu — un viņš joprojām klīda pa smalko sabiedrību, meklēdams savu pavadoni un atkārtodams: — Kur ir Ričards? Parādiet man Ričardu!

Tā klejodams, viņš sastapa misteru Fišu, uzticamo sekretāru, kas likās ļoti satraukts.

—   Žēlīgā debess! — sauca misters Fišs. — Kur ir oldermenis Kjūts? Vai kāds ir redzējis oldermeni Kjūtu?

Vai kāds redzējis oldermeni? Ak mūžs! Vai tad no viņa varēja izvairīties? Viņš taču bija tik uzmanīgs, tik iejūtīgs, arvien loloja tik dziļu vēlēšanos, lai cilvēki viņu redzētu, ka vienīgais trūkums, ko varētu viņam piedēvēt, bija prasme nepārtraukti būt redzamam. Un, kur vien pulcējās izcilie ļaudis, tur, protams, gara radniecības skubināts, neiztrūkstoši ieradās arī Kjūts.

Vairākas balsis atsaucās, ka viņš esot starp tiem, kas lokā pulcējas ap seru Džozefu. Misters Fišs devās turp, atrada meklēto un paslepen aizveda viņu uz tuvējo loga nišu. Riksis viņiem piebiedrojās. Ne jau aiz brīvas gribas. Viņš juta, ka soļi paši viņu aizved tai virzienā.

—   Mīļo oldermeni Kjūt, — teica misters Fišs, — panāciet vēl drusku nostāk. Ir noticis kaut kas šausmīgs. Es nupat kā saņēmu ziņu. Manuprāt, gudrāk būtu nesteigties pavēstīt to seram Džozefam, iekams šī diena nav galā. Jūs labi pazīstat seru Džozefu un varēsit dot man padomu. Noticis kaut kas briesmīgs un satriecošs!

—   Fiš! — attrauca oldermenis. — Fiš! Cilvēk labo, kas tad noticis? Ceru, ka ne jau dumpis? Vai… vai mēģinājums iejaukties miertiesnešu rīcības jomā?

—   Dīdīs, baņķieris… — izdvesa sekretārs. — Brāļu Dīdlu firma… kuram te šodien vajadzēja būt… augšā, Goldsmita kompānijas kantorī…

—  Vai tiešām pārtraucis maksājumus! — iesaucās oldermenis. — Tas nevar būt!

—   Nošāvies.

—   Augstais dievs!

—   Pats savā kantorī pielicis divstobru pistoli pie mutes, — teica misters Fišs, — un sašķaidījis sev smadzenes. Un nekāda motīva. Karaliski apstākļi.

—  Apstākļi! — iesaucās oldermenis, — Tik bagāts cilvēks! Viens no godājamākiem vīriem. Pats darījis sev galu, mister Fiš! Pats ar savu roku!

—   So pašu rītu, — piebilda misters Fišs.

—   Ak, smadzenes, smadzenes! — izsaucās dievbijīgais oldermenis, rokas augšup pacēlis. — Ak, nervi, nervi, ak, šīs par cilvēku sauktās mašīnas noslēpumi! Kāds mazumiņš gan vajadzīgs, lai mūs, niecīgos radījumus, izsistu no sliedēm! Varbūt vainīgas pusdienas, mister Fiš. Varbūt, raizes par dēlu, kurš, cik man zināms, esot liels trakulis un sakrājis milzumu vekseļu, neuzņemdamies nekādu atbildību. Tāds augsti godājams cilvēks! Viens no godājamākiem, ko es jebkad esmu pazinis. Gauži skumjš notikums, mister Fiš. Sabiedrības traģēdija. Es katrā ziņā parūpēšos par sevišķi svinīgu sēru tērpu. Tāds godājams cilvēks! Taču pār mums stāv augstāka vara. Mums tai jāpakļaujas, mister Fiš. Mums jāpakļaujas!

Ko, oldermeni? Un ne vārda par apkarošanu? Atceries taču, tiesnesi, savu augstās tikumības karogu un lepnumu! Rīkojies, oldermeni! Izlīdzini svaru kausus! Liec tajā tukšajā mani, pusbadu un vēl kādu nabaga sievieti, kurai posts un trukums izsūcis dzīvības sulu un darījis to nedzirdīgu pret savu bērnu vēlmēm, ko apmierināt tiem tiesības piešķīrusi jau svētā ciltsmāte Ievat Nosver šos abus kausus, tu, Dāniel, stādamies tiesas priekšā, kad sitīs tava stunda! Nosver tos tūkstošiem cietēju priekšā, kuriem tu spēlē savu nožēlojamo izrādi un kuri nebūt nav tik'īsu prātu! Un ja nu arī tu pats vienubrīd aizmaldītos patālāk no sava gaišā saprāta — nav jau tas nekāds tālais ceļš — un pats ķertos sev pie rīkles par brīdinājumu saviem biedriem (ja tev tādi ir), kas tikpat omulīgi gvelž par netikumību, izmisušiem prātiem un salauztām sirdīm? Ko tad?

Riksis juta vārdus laužamies sevī augšup, itin kā tos sacītu kāda nezināmā, viņa iekšienē paslēpusies balss. Olderrnenis Kjuts apsolīja misteram Fišarn, ka palīdzēšot darīt zināmu drūmo nelaimes vēsti seram Džozefam, kad diena būs gala. Šķiroties viņš dziļā grūtsirdībā saņēma mistera Fiša roku un noteica: — Pats godājamākais cilvēks! — Un piebilda, ka viņš nespējot izprast (tāpat kā to nespējot neviens cits), kālab tādām likstām lemts gadīties zemes virsū.

— Gandrīz varētu sākt domāt, ja vien skaidri nezinātu, ka tā nav, — sacīja olderrnenis Kjūts, — ka laiku pa laikam kaut kur dziļumos iedarbojas kāds graujošs spēks, kas satricina visu pastāvošās iekārtas ekonomiku. Brāļu Dīdlu firmai

Ķegļu spēle guva izcilus panākumus. Sers Džozefs itin veikli notrieca vālītes gar zemi, arī jaunais Baulijs izmēģināja roku no mazāka attāluma, un visi vienā mutē apgalvoja: tagad, kad baronets un baroneta dēls spēlējot ķegļus, valstī viss atkal strauji iešot uz labo pusi.

Kad pienāca atbilstošais brīdis, tika pasniegts svētku mielasts. Riksis, pats to nevēlēdamies, devās pārējiem līdzi uz zāli, jo viņu turp veda kāds varenāks spēks par paša brīvo gribu. Krāšņa aina te pavērās acīm; dāmas bija neparasti daiļas, kungi līksmi, pacilāti un labsirdīgi. Kad tika atvērtas attālākās durvis un pa tām ieplūda vienkāršie ļaudis savos zemnieciskajos apģērbos, šīs vietas pievilcība sasniedza augstāko pakāpi, tomēr Riksis joprojām murmināja pie sevis: — Kur ir Ričards? Viņam jānāk palīgā, jānomierina viņa! Es neredzu Ričardu!

Bija sacītas jau vairākas runas, bija uzsaukts tosts uz lēdijas Baulijas veselību, sers Džozefs Baulijs bija tencinājis par uzmanību un noturējis savu dižo runu, ar dažnedažādām liecībām pierādīdams, ka nepārprotami ir dzimis draugs un tēvs un tā tālāk, un uzsaucis tostu saviem draugiem un bērniem un darba tikumam, kad Tobija uzmanību piesaistīja kaut kāda sarosīšanās zāles viņā malā. Pēc neilga apjukuma trokšņa un pretestības pūlim cauri izlauzās kāds cilvēks un viens pats iznāca citiem priekšā.

Tas nebija Ričards. Nē. Bet tas bija kāds, par ko Tobijs daudz bija domājis un ko daudz reižu tika meklējis. Pieticīgākā apgaismojumā viņš vēl būtu varējis šaubīties — šis novārgušais virs bija lik vecs, tik sirms un sakumpis —, taču žilbinošās lustras virs viņa grubuļainā, nelidzenā galvvidus jau pirmajā mirkli nekļūdīgi atklāja Tobija skatienam Viļu Pērnu.

—   Kas tad tas? — pieceldamies iesaucās sers Džozefs. — Kas ielaida šo cilvēku? Tas ir noziedznieks, kuram jāsēž cietuma! Mister Fiš, esiet, lūdzu, tik laipns…

—  Acumirkli! — sacīja Vils Fērns. — Acumirkli! Milēdij, jūs esat dzimusi šajā dienā reizē ar jauno gadu. Dodiet man brītiņu, lai varu pateikt dažus vārdus.

Lēdija Baulija aizlika vārdu par ienākušo. Sers Džozefs atkal apsēdās savā vietā ar nesatricināmu pašcieņu.

Skrandainais viesis — viņa apģērbs patiesi bija nožēlojams — pārlaida skatienu visiem apkārtējiem un apsveica tos ar pazemīgu paklanīšanos.

—   Kungi! — viņš teica. — Jus dzērāt uz darba cilvēka veselību. Paraugieties uz mani!

—   Taisnā ceļā no cietuma, — sacīja misters Fišs.

—  Taisnā ceļā no cietuma, — atkārtoja Vils. — Un nedz pirmo reizi, nedz otro, nedz trešo, pat ne ceturto.

Atskanēja mistera Failera pikta piebilde, ka četras reizes esot vairāk par vidusmēru un Viļam vajadzētu kaunēties par sevi.

—   Kungi! — atkārtoja Vils Fērns. — Paraugieties uz mani! Jūs redzat, cik zemu es esmu kritis. Mani vairs neskar nievas vai likstas; mani vairs neskar jūsu palīdzīga roka, jo tas laiks, kad jūsu laipnie vārdi vai laipnie darbi bīitu varējuši palīdzēt man, — viņš piesita sev pie krūtīm un papurināja galvu, — ir pagaisis tāpat kā pērno zirnāju vai āboliņa smarža gaisā. Ļaujiet man bilst kādu vārdu par tiem, — viņš noradīja uz vienkāršajiem ļaudīm, kas stāvēja zālē, — un tagad, kad še visi esat kopā, uzklausiet reiz, kā skan īstā patiesība!

—   Seit nav neviena paša, kas vēlētos, lai šis vīrs runā viņa vārdā, — sacīja namatēvs.

—   Ļoti var būt, ser Džozef, tam es labprāt ticu. Bet tāpēc mans sakāmais varbūt nekļūs mazāk patiess. Varbūt tieši tas pierāda manu patiesīgumu. Kungi, es šeit esmu dzīvojis daudzus gadus. Manu būdiņu var labi saredzēt tur, pāri pretī, aiz tā sagtimušā žoga. Simtiem reižu esmu redzējis, kā cienījamas dāmas zīmē to savos albumos.: Bildē tā izskatās jauki, tā esmu dzirdējis sakām, bet bildē nav redzams vējš un aukstums, un varbūt tiešām šī būda labāk der bildei nekā dzīvošanai. Tā gan! Es tajā tiku dzīvojis. Cik smaga bija šī dzīve, cik nežēlīgi smaga, par to es nerunāšu. To jūs varat pārbaudīt paši jebkurā dienā, jebkurā gada laikā.

Viņš runāja tāpat, kā tika runājis tovakar, kad Riksis sastapa viņu uz ielas. Viņa balss bija dobjāka un vairāk piesmakusi un palaikam iedrebējās, taču ne reizi neiekvēlojas niknumā un palika gandrīz nemainīga savā vienmērīgajā skarbumā, kas sasaucās ar pieminētajiem nepievilcīgajiem apstākļiem.

—   Kungi, šādā vietā izaugt par kārtīgu cilvēku, par parastu kārtīgu cilvēku ir krietni grūtāk, nekā jūs domājat. Tas, ka es izaugu par cilvēku, nevis par mežoni, liecina man par labu — tam, kāds es biju tolaik. Tam, kāds es esmu tagad, par labu nekas vairs nevar liecināt, nedz arī līdzēt. Tas laiks ir pagajis.

—   Es ļoti priecājos, ka šis cilvēks ieradies šeit, — piezīmēja sers Džozefs, rāmi palūkodamies apkārt. — Netraucējiet viņu. Viņš ir piemērs, dzīvs piemērs. Es ticu un ceru, un klusībā paļaujos, ka šī mācība neies secen maniem draugiem, kas šeit sapulcējušies.

—   Kaut kā es kūlos uz priekšu, — pēc īsa klusuma brīža Fērns turpināja. — Ne es pats, ne kāds cits zina, kā es to spēju, taču tas bija tik smagi, ka es nespēju to darīt ar jautru seju, tāpat kā nespēju sev iestāstīt, ka esmu citāds, nekā patiesībā esmu. Un, lūk, kungi, jus, kas sēžat parlamentā, — kad jūs redzat cilvēku ar neapmierinātu vaigu, jūs cits citam sakāt: «Sitas ir aizdomīgs. Man tas Vils Pērns nepatīk,» jūs sakāt, «uzmaniet viņu!» Es nesaku, kungi, ka tam nebūtu iemesla, es tikai saku, kā ir; un no tā brīža jebkas, ko Vils Fērns dara vai nedara, runā viņam par ļaunu.

Oldermenis Kjūts iestūma īkšķus vestes kabatās un, atlaidies krēslā, ar smaidu piemiedza aci tuvākajai lustrai, itin kā sacīdams: «Nu, protams! Es taču jums teicu. Tā pati vecā dziesma! Ak debess, cik sen jau mums šīs lietiņas pazīstamas — es taču zinu, kāda ir cilvēka daba.»

—   Un tagad, kungi, — sacīja Vils Fērns, pastiepdams rokas uz priekšu, un viņa noliesējušā sejā uz mirkli ieplūda sārtums, — paskatieties, kā jūsu likumi mūs medī un vajā, kad esam tiktāl novesti! Es mēģinu apmesties citur. Un nu es esmu klaidonis. «AAetiet viņu cietuma!» Es atgriežos šeit. Es aizeju jūsu mežos salasīt riekstus un nolaužu — kuram gan nevar gadīties? — pāris lokanu zaru. «Cietumā!» Kāds no jūsu sargiem ierauga mani gaišā dienas laikā turpat pie mana mazā zemes gabaliņa ar šauteni rokā. «Cietumā!» Kad tieku brīvs, es, saprotams, pasaku šim vīram, ko domāju. «Cietumā!» Es nogriežu sev nūju. «Cietumā!» Es apēdu iepuvušu ābolu vai rāceni. «Cietumā!» Bet cietums ir divdesmit jūdzes tālu — un, atpakaļ nākdams, es lūdzu kādam nieka dāvanu. «Cietumā!» Visbeidzot, policists vai sargs — vai jebkurš cits — mani ierauga vienalga kur, darot vienalga ko. «Cietumā!» Jo viņš ir klaidonis un pazīstams karātavu putns un viņam jau citu māju vairs nav kā tikai cietums.

Oldcrmenis visgudri pamāja ar galvu, itin kā piebilzdams: «Un tās viņam ir vislabākās mājas!»

— Vai es to visu saku pats sevis dēļ? — izsaucās Fērns. — Kurš man vairs var atdot atņemto brīvību, kurš var atgriezt manu labo vārdu, kurš var man atdot manu ne pie kā nevainīgo brāļameitu? To nevar neviens augstais lords vai lēdija visā plašajā Anglijā. Bet, ak, kungi, kad sastapsieties ar citiem man līdzīgiem, sāciet no pareizā gala. Iežēlojieties un dodiet mums labākas mājvietas, kad mēs vēl guļam šūpulī; dodiet mums labāku uzturu, kad mēs pelnām sev iztiku; esiet mīkstsirdīgāki savos likumos, lai atgrieztu mūs uz ceļa, kad esam spēruši soli sānis, un nevērsieties pret mums ar cietumu, cietumu un tikai cietumu, lai kurp mēs grieztos! Nav tādas visžēlības, ko darba cilvēks no jums neprastos pieņemt ar pateicību, jo viņa sirds ir pilna pacietības, miermīlības un darītprieka. Bet vispirms jums viņam jāatdod viņa īstenā dvēsele, jo, vienalga, vai viņš ir tāds nožēlojams grausts kā es vai arī tāds kā šie, kas stāv tepat līdzās, viņa dvēsele šobrīd no jums ir šķirta. Atgūstiet to, kungi, atgūstiet to! Atgūstiet to, iekams pienāk tā diena, kad viņa sajukušajas domās apgriežas pat Bībeles mācība un viņš izlasa tur tādus vārdus, kā es pats esmu reizēm šķities lasām, cietumā sēdēdams: «Turpu, kur tu ej, es nevaru iet; tavas mājas nav manas mājas, tavi draugi nav mani draugi, nedz tavs Dievs — mans Dievs!»

Zāli pāršalca piepeša rosība un sakustēšanās. Riksis pirmajā brīdī nodomāja, ka vairāki vīri ceļas, lai izmestu šo.cilvēku pa durvīm, un tāpēc acu priekšā viss mainās. Taču nākamajā mirklī viņš redzēja, ka viesistaba ar visu publiku pazudusi viņa skatienam, un atkal ieraudzīja savu meitu sēžam pie šuvekļa. Taču šoreiz viņa sēdēja vēl trūcīgākā, drūmākā bēniņu telpā un Lilianas nebija viņai blakām.

Šuvekļa rāmis, ar ko viņa kādreiz tika strādājusi, bija nolikts plauktā un pārsegts. Krēsls, kurā viņa agrak tika sēdējusi, bija atbīdits pie sienas. Laiks bija rakstijis savu stāstu uz šīm mazajām lietām, tāpat kā bija to ierakstījis Megas bēdu sagrauztajā sejā. Ak, kurš gan to neprastu izlasīt?

Mega cik spēdama sasprindzināja redzi, kamēr vien varēja saskatīt diegus, un, kad satumsa pavisam, aizdedza savu nespodro sveci, lai turpinātu darbu. Viņas vecais tēvs joprojām neredzams stāvēja turpat tuvumā, raudzījās uz viņu, mīlēja viņu — ai, cik ļoti mīlēja viņu! — un maigā balsī sarunājās ar viņu par senajām dienām, par zvaniem. Tas nekas, ka nabaga Riksis labi zināja — meita viņu nedzird.

Bija jau vēls, kad pie durvīm atskanēja klauvējiens. Mega atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja kāds vīrietis. Tas bija sašļucis, īgns, iereibis nevīža, dzeršanas un netikuma nodeldēts, savēlušies mati un neskūtā bārda darīja viņa izskatu vēl mežonīgāku, tomēr vēl dažas iezīmes ļāva nojaust, ka šis cilvēks kādreiz bijis glīts un stalti noaudzis jauneklis.

Viņš stāvēja durvīs, kamēr Mega atkāpdamās ļāva viņam ienākt; pagājusi dažus soļus tālāk no atvērtajām durvīm, viņa klusēdama nolūkojās ienācējā ar dziļām skumjām sejā. Rikša vēlēšanās bija piepildījusies. Viņš redzēja Ričardu.

—   Vai es drīkstu ienākt, Margaret?

—  Jā! Nāc iekšā! Nāc iekšā!

Labi, ka Riksis pazina viņu jau pirms šiem vārdiem; ja viņš būtu š'aubījies par to, kas ir šis ienācējs, skarbā, neskanīgā balss būtu viņu pārliecinājusi, ka tas nav Ričards, bet pavisam cits cilvēks.

Istabā bija tikai divi krēsli. Mega padeva viņam savējo un pati palika stāvam mazliet atstatu, gaidīdama, ko atnācējs teiks.

Taču viņš tikai sēdēja, stīvi vērdamies grīdā, nedzīvu, pamuļķīgu smaidu sejā. Viss viņa izskats pauda tik satriecošu lejupslīdi, bezcerību un galēju pagrimumu, ka Mega aizsedza seju rokām un novērsās, lai viņš neredzētu, cik ļoti šī aina viņu sāpina.

Varbūt tā bija viņas tērpa iečaukstēšanās, varbūt cita nenozīmīga skaņa, bet piepeši viņš pacēla galvu un ierunājās tā, it kā kopš ienākšanas brīža nekāda klusuma starp viņiem nebūtu bijis:

—  Joprojām strādā, Margaret? Tu ilgi sēdi augšā.

—   Kā parasti.

—   Un rītā sāc agri?

—   Rītā sāku agri.

—   Tā jau viņa man teica. Teica, ka tu nekad nenogurstot, vismaz nekad to neizrādot. Tā esot bijis visu laiku, kamēr jūs dzīvojāt kopā. Pat tad, kad kriti no kājām aiz pārliecīgā darba un pusbada. Bet to jau es tev stāstīju pagājušo reizi.

—   Jā, — viņa atbildēja. — Un es lūdzu, lai tu man vairāk nekā nestāsti, un tu svinīgi apsolījies, Ričard, ka to nedarīsi.

—   Svinīgi apsolījos, — viņš atkārtoja, muļķīgi iesmiedamies un stīvi raudzīdamies sev priekšā. — Svinīgi apsolījos! Jā gan, protams. Svinīgi apsolijos! — Pēc brīža, gluži kā atmodies, viņš, tāpat kā iepriekš, sāka runāt ar piepešu dzīvīgumu:

—   Ko lai es daru, Margaret? Ko lai iesāku? Viņa atkal bija pie manis!

—   Atkal! — izsaucās Mega, sažņaugdama rokas. — Ak, vai patiesi viņa tik bieži domā par mani? Tātad atkal?

—   Vēl reizes desmit, — sacīja Ričards. — Margaret, viņa mani vajā. Viņa seko man uz ielas un spiež man to rokā. Kad es strādāju (ha-ha, tas gan nav bieži!), es dzirdu pelnos viņas soļus, un, pirms paspēju apgriezties, viņas balss čukst man ausī: «Ričard, neskaties apkārti Debesu vārdā lūdzu, nodod to viņai!» Viņa nes to man uz mājām, viņa sūta man to ar pastnieku, viņa klauvē pie loga un atstāj to uz palodzes. Ko es varu darīt? Paskaties!

Viņš pacēla rokā nelielu naudasmaku un pažvadzināja to.

—   Paslēp to! — teica Mega. — Paslēp! Kad viņa atkal atnāks, pasaki viņai, Ričard, ka es mīlu viņu no visas sirds. Ka ne reizi neesmu aizgājusi gulēt, neaizlūgusi par viņu. Ka viņa arvien mīt manās domās, kad es šeit vienatnē strādāju. Ka viņa ir pie manis dienu un nakti. Ka tad, ja man rīt būtu jāmirst, es viņu pieminētu lidz ar pēdējo elpas vilcienu. Bet ka uz šo naudu es nevaru pat skātīlies!

Viņš lēni nolaida roku un, sažņaudzis maku delnā, noteica, kā pusnomoda domās iegrimis:

—   Es viņai to teicu. Es viņai to pateicu, cik skaidri vien pratu. Nez cik reižu esmu nesis šo dāvanu atpakaļ un atstājis pie viņas durvīm. Bet, kad viņa beidzot atnāca pati un nostājās man priekšā, ko es vairs varēju darīt?

—   Tu viņu redzēji! — iesaucās Mega. — Tu viņu redzēji! Ak, Lilian, mana mīļā! Ak, Lilian, Lilian!

—   Es viņu redzēju, — viņš turpināja, sacīdams to nevis atbildei, bet ļaudamies aizsāktajam lēnajam domu plūdumam. — Viņa tur stāvēja un drebēja! «Kāda viņa izskatās, Ričard? Vai viņa kādreiz ieminas par mani? Vai viņa ir novājējusi? Un mana vecā vieta pie galda — kas tagad atrodas manā vecajā vietā? Un tas šuvekļa rāmis, ar kuru viņa man mācīja šūt, — vai to viņa iemeta ugunī, Ričard?» Tā viņa tur stāvēja. Es vēl tagad dzirdu, kā viņa to saka.

Mega apspieda elsas un, asarām plūstot, pieliecās viņam tuvāk, lai labāk ieklausītos. Lai nepalaistu garām pat ne elpas vilcienu.

Rokas atbalstījis uz ceļgaliem un saliecies krēslā uz priekšu, it kā sakāmais būtu rakstīts viņam pretī uz grīdas kaut kadā grūti salasāmā rakstā, kas viņam jāsaburto, Ričards turpināja:

—   «Ričard, es esmu kritusi ļoti zemu, un tu vari nojaust, kā es cietu, kad saņēmu šo te atpakaļ, — ja jau spēju vēl saņemties, lai pati ar savu roku to atnestu atkal tev. Bet pat es atceros, cik ļoti tu kādreiz viņu mīlēji. Citi jums nostājās ceļā; bailes, greizsirdība, šaubas un patmīļa atsvešināja viņu no tevis, bet pat es atceros, cik ļoti tu reiz viņu mīlēji.» Tā laikam bija gan, — viņš piebilda, uz mirkli pārtraukdams savu stāstu. — Tā bija gan! Bet tas jau ir kas cits. «Ak, Ričard, ja jau tu viņu mīlēji, ja tu vēl kaut cik atceries to, kas bijis un zudis, aiznes to viņai vēlreiz! Vēlreiz! Pastāsti viņai, cik ļoti es lūdzos. Pastāsti, kā liku galvu tev uz pleca, kur vajadzēja atrasties viņas galvai, un cik pazemīgi lūdzos tevi, Ričard. Pastāsti viņai, ka tu skatījies man sejā un redzēji, ka viss skaistums, ko viņa reiz apjūsmoja, ir zudis, zudis bez pēdām un tā vietā palicis nožēlojams, bāls, izdilis vaigs, ko redzot viņa apraudātos. Pastāsti viņai visu un aiznes to atpakaļ — un viņa vairs neatteiksies. Viņas sirds to nespēs!»

Tā viņš sēdēja un, domās nogrimis, atkārtoja pēdējos vārdus, līdz atkal atguvās un piecēlās kājās.

—   Tad tu to neņemsi, Margaret?

Viņa papurināja galvu un ar lūdzošu kustību pamāja, lai viņš iet projām.

—  Ar labu nakti, Margarctl

—   Ar labu nakti!

Viņš pagriezās, lai paskatītos uz Megu, jo viņu pārsteidza dziļās bēdas un varbūt vēl žēlums pret viņu pašu, kas iedrebējās Margaretas balsī. Tā bija īsa un aša kustība, un tajā mirklī viņa čaulā iegailējās kāda senā staltuma dzirksts. Nākamajā mirklī viņš devās projām tāpat, ka bija atnācis. Apdzisušās uguns īsais uzzibsnījums, šķiet, neiesvēla viņā skaidrāku apjautu par savu nožēlojamo stāvokli.

Lai kāds būtu noskaņojums, lai cik dziļas bēdas, lai cik gaužas dvēseles vai miesas mocības, Megas darbs nevarēja palikt nedarīts. Viņa apsēdās un atsāka darāmo. Pagāja vakars, pienāca pusnakts. Mega joprojām strādaja.

Tā kā nakts bija ļoti auksta, pavardā visu laiku kurējās sīka liesmiņa, un Mega palaikam piecēlās, lai neļautu tai izdzist. Viņai šādi darbojoties, zvani noskandēja pusvienu, un, kad to skaņa noklusa, Mega izdzirda pie durvīm biklu klauvējienu. Iekams viņa paspēja nobrīnīties, kas tur varētu būt šai neparastajā stundā, durvis atvērās.

Ak, jaunība un skaistums, lai cik jūs šķistos laimīgi, paraugieties šurp! Ak, jaunība un skaistums, kas svētījat un topat svētīti no visa, kas apkārt, un piepildāt sava labdarīgā Radītāja ieceres, paraugieties šurp!

Mega ieraudzīja ienācēju, kliegšus izsauca tās vārdu, izdvesa: — Lilian!

Zibenīgi ātri ienācēja nokrita ceļos Megas priekšā, tverdamās viņas tērpā.

—   Celies, mana mīļā! Celies augšā! Lilian! Mana vismīļotā!

—   Par vēlu, Mcg, sen jau par vēlu! Ai! Cik tā labi! Būt pie tevis, cieši pie tevis, un sajust tavu mīļo elpu sejā!

—   Mīļotā Lilian! Mana dārgā! Mans acuraugs… neviena māte nespētu mīlēt vēl vairāk… Nāc, ļauj piespiest tevi vēl ciešāk pie sirds!

—   Par vēlu, Meg! Par vēlu! Kad es pirmoreiz skatījos tev sejā, tu biji nometusies ceļos man pretī. Tagad ļauj man nomirt uz ceļiem tavā priekšā! Ļauj tam notikt šeit!

—   Tu esi atgriezusies! Mans dārgums! Mēs dzīvosim kopā, strādāsim kopā, cerēsim un mirsim abas kopā!

—   Ail Noskūpsti mani, Meg, apskauj mani, piespied mani sev klāt, skaties manī mīlošām acīm, bet necel mani kājās! Ļauj man tā palikt. Ļauj man uz ceļiem pēdējo reizi paskatīties tavā mīļajā sejā!

Ak, jaunība un skaistums, lai cik jūs šķistos laimīgi, paraugieties šurp! Ak, jaunība un skaistums, kas piepildāt sava labdarīgā Radītāja ieceres, paraugieties šurp!

—   Piedod man, AĪeg! Mana visumlļotā! Piedod man! Es zinu, ka tu man piedod, es to redzu, bet pasaki man to, Meg!

Un Mega to pateica, ar lupām skardama Lilianas vaigu. Viņas rokas apskāva — tagad viņa to saprata — salauztu sirdi.

—   Lai dievs tevi svētī, mana sirdsmīļā! Noskūpsti mani vēlreiz. Viņš ļāva tai sēdēt sev pie kājām un slaucīt tās saviem matiem.* Ai, Meg, kāda žēlsirdība un līdzcietībai

Viņai mirstot, nevainīgs un starojošs atgriezās bērna gars, pieskārās vecajam vīram ar roku un aicināja doties projām.

CETURTĀ CETURTDAĻA

Jauna atmiņu vēsts par spokainajiem tēliem zvanos; neskaidri apjaustas zvanu skaņas; gaistoši apziņas uzplaiksnījumi caur dīvaino rēgu ņirboņu, kas atkal un atkal atkārtojās, līdz juceklīgais milzums laupīja tos pavisam no atmiņas; nezināmā ceļā uznirusi sasteigta apjēga par to, ka atkal pagājuši gadi, — un Riksis kopā ar savu pavadoni — bērna garu — stāvēja, lūkodamies uz vienkāršiem mirstīgajiem.

Uz tukliem, sārtiem, omulīgiem mirstīgajiem. To bija tikai divi, bet sārtumā tie pārspēja veselu desmitu. Viņi sēdēja pie spoži degoša kamīna, un abus šķīra mazs, zems galdiņš, un, ja vien šai istabai nepiemita spēja ilgāk uzglabāt karstas tējas un smalkmaizīšu smaržu nekā citām istabām, tad šis galdiņš, jādomā, nupat vēl bijis klāts. Tomēr visas tasītes un apakštasītes bija tīras un atradās savā vietā stūra bufetē un misiņa grauzdējamā dakša, karājās uz tā paša āķa, kur parasti, izpletuši savus četrus dīkos pirkstus, it kā grasītos pielaikot pirkstaini, un nekur neredzēja nekādu nupat pabeigtas maltītes pēdu, ja neņem vērā inurrāšanu un ūsu mazgāšanu — pie kamīna tupēja omulīgs kaķis — un laisku apmierinātību tā saimnieku llksmlgajās, gandrīz vai jāsaka, taukainajās sejās.

Sis miermīlīgais, pēc visa spriežot, laulātais pāris bija taisnīgi sadalījis savā starpā kamīna priekšu un sēdēja, vērodams kvēlošās dzirkstis, kas krita uz restēm, palaikam aizsnauzdamies, palaikam atkai atmozdamies, kad lejup nokrita kāds lielāks izdedžu gabals, tā nograbēdams, it ka viss kūrurns gāztos tam līdzi.

Taču uguns nedraudēja izdzist, jo tā mirgoja ne vien šai istabiņā, stikloto durvju atspulgā un atblāzmā uz pusaizvilktā aizkara tām priekšā, bet arī mazajā veikaliņā aiz šīm durvīm. Tas bija neliels veikaliņš, stāvgrūdām piedzīts bagātīgiem krājumiem, nudien, varen rijīgs veikals ar tikpat ietilpīgām un pārpilnām iekšām kā haizivij. Siers, sviests, kurināmais, ziepes, marinēti dārzeņi, sērkociņi, speķis, alus, rotaļu vilciņi, saldumi, papīra puķi, putnu barība, auksts šķiņķis, bērza slotas, akmeņi pavardam, sāls, etiķis, apavu krēms, žāvētas siļķes, rakstāmpiederumi, cūku tauki, sēņu mērce, korsešu auklas, maizes klaipi, spēļu bumbiņas, olas un grifeles; šī rijīgā veikaliņa zvejas tīklam noderēja jebkura zivs, un šai tiklā varēja atrast jebko. Grūti pasacīt, cik vēl daudz dažādu citu sīkpreču te bija atrodams, bet no griestiem kā neredzēti augļi lejup karājās iesaiņojamo auklu kamoli, sīpolu virtenes, sveču saiņi, kāpostu tīkliņi un suku saišķi, un dažādas neparastas kārbas izplatīja īpatnas smaržas, apstiprinādamas ārdurvju izkārtnes patiesīgumu — tā vēstīja ļaudīm, ka šī mazā veikaliņa īpašniekam ir atļauja tirgoties ar tēju, kafiju, smēķiem, pipariem un šņaucamo tabaku.

Noskatīdamies visās šajās lietās, kuras skatienam pieejamas darīja spožais uguns mirdzums un mazāk spožais starojums no divām kūpošām lampām, kas visai pieticīgi apspīdēja pašu veikalu, it kā visa šī pārpilnība slāpētu tās ar savu smagumu, un pēc tam paraudzīdamies vienā no abām sejām pie pavarda, Riksis bez grūtībām sazīmēja tuklajā vecajā dāmā misis Cikenstokeru, kurai bija piemitusi nosliece uz tuklumu jau tais senajās dienās, kad viņš veikala saimnieci labi pazina, un kuras rēķinu grāmatā Riksim bija atzīmēts neliels parāds.

Otra sēdētāja vaibstus viņš tik ātri nespēja pazīt. Lielo, plato zodu ar tik dziļam pazodes krokām, ka tajās viegli būtu paslēpt pirkstu, izbrīna pilnās acis, kas šķitās nemierā ar to, ka iegrimst arvien dziļāk mīkstmiesīgās sejas padevīgajā tauku slānī, degunu, ko apsēduši tie darbības traucējumi, kurus daždien sauc par iesnām, īso, resno kaklu, aizdusas mocīto rumpi un citus līdzīgus apraksta jaukumus, lai cik spilgti tiem vajadzētu iegult atmiņā, Riksis sākumā nespēja piedēvēt nevienai jebkad pazītai personai, tomēr tic kaut ko sakustināja atmiņu dziļumos. Beidzot viņš misis Cikenstokeras līdzgaitniekā pa tirdzniecības ceļu, kā arī pa greizo un untumaino dzīves ceļu pazina sera Džozefa Baulija durvju sargu, šo sklerotisko šaurprāti, kurš jau pirms daudziem gadiem Rikša apziņā bija savijies ar misis Cikenstokeru: šis vīrs tika ielaidis viņu savrupmājā, kur viņš bija spiests atzīties esam šai dāmai parādā un izpelnījies pār savu neveiksminieka galvu smagu pārmetumu.

Pēc visām redzētajām pārmaiņām Riksis par šo pārmaiņu sevišķu interesi nejuta, tomēr atmiņu sakarības palaikam mēdz būt ļoti spēcīgas — un viņš neviļus ielūkojās aiz durvīm, kur allaž ar krītu tika pierakstīti veikala parādnieki. Viņa vārds tur nebija atzīmēts. Tur bija vairāki citi, Tobijam nepazīstami, vārdi, taču to bija ievērojami mazāk nekā vecajos laikos; no tā viņš sprieda, ka bijušais durvju sargs atbalsta norēķinus skaidrā naudā un, iesaistījies veikala darījumos, kļuvis visai bargs pret misis Cikenstokeras parādniekiem.

Riksis jutās tik nelaimīgs un tik ļoti skuma par savas meitas izpostīto jaunību un cerībām, ka viņu sāpināja pat tas, ka viņa vārdam nav vietas arī Cikenstokeras rēķinu grāmatā.

—   Kāds šovakar ārā laiks, Anna? — vaicāja sera Džozefa Baulija bijušais durvju sargs, izstiepdams kājas pavarda priekšā un saberzēdams tās tiktāl, cik spēja aizsniegties viņa īsās rokas, un viņa vārdos skanēja: «Ja slikts, es esmu zem jumta, ja labs, tikpat ārā iet netaisos.»

—   Stiprs vējš un slapjdraņķis, — atbildēja viņa sieva, — un izskatās, ka vēl snigs. Tumšs. Un ļoti auksts.

—   Es priecājos, ka mēs iebaudījām smalkmaizītes, — bijušais durvju sargs noteica tādā tonī kā cilvēks, kam pēc padarīta darba mierīga sirdsapziņa. — Tādā laikā tieši ir jāēd smalkmaizītes. Vai bulciņas. Vai biskvīts.

Bijušais durvju sargs izrunāja katru nākamo ēdamprieku tā, it kā apsvērtu un uzskaitītu savus labos darbus. Pēc tam viņš vēlreiz paberzēja resnās kājas un, savilcis tās ceļgalos, lai siltums piekļūtu arī vēl neizkarsētajam vietām, iesmējās, it kā viņu kāds kutinātu.

—  Tu esi labā omā, mans mīļais Tagbij, — piezīmēja viņa sieva.

Firma saucās «Tagbijs», agrākais «Cikenstokers».

—  Nē, — atteica Tagbijs. — Nē. Ne sevišķi. Tikai drusciņ pacilāts. Tās smalkmaizītes nāca īstajā reizē!

Viņš sāka krekšķinādams smieties, līdz metās sejā gluži zils, un viņam vajadzēja tādu piepūli, lai atgūtu agrāko krāsu, ka resnās kājas lidot lidoja pa gaisu. Piedienīgu stāvokli tās atguva tikai tad, kad misis Tagbija no visa spēka uzsita vīram pa muguru un sapurināja viņu gluži kā milzīgu zāļu pudeli.

—  Ak, tētīt, ak, debess, ak, kungs augstais, apžēlojies par šo cilvēku! — iekliedzās pārbiedēta misis Tagbija.

—  Kas viņam noticis?

Alisters Tagbijs izslaucīja acis un vārgi atkārtoja, ka jūtoties drusciņ pacilats.

—  Tad, dieva dēļ, pacenties tā vairs nejusties un esi prātīgs, — atteica misis Tagbija, — ja negribi pārbiedēt mani līdz nāvei ar savu elsošanu un cīnīšanos!

Misters Tagbijs apsolīja tā vairs nedarīt, taču viņa dzīve allaž bija cīņa, kurā, spriežot pēc arvien pieaugošās aizdusas un arvien tumšākā sārtuma sejā, viņš pastavīgi cieta neveiksmi.

—  Tātad ārā ir vējš, slapjdraņķis, un vēl izskatās, ka snigs, turklāt ļoti auksts — vai tā, mana dārgā? — pārjautāja misters Tagbijs, skatīdamies ugunī un atgriezdamies pie savas pirmītējās pacilātības galvenajiem iemesliem.

—   Laiks ir patiesi nejauks, — atteica viņa sieva, papurinādama galvu.

—  Jā, jā! — novilka misters Tagbijs. — Gadi šai ziņā ir tādi paši kā cilvēki. Dažam gals pienāk grūti, citam viegli. Sim vairs daudz dienu nav atlicis, un tā nu viņš cīnās. Tāds viņš man patīk ne mazāk! Tur ir kāds pircējs, mana mīļā!

Izdzirdusi durvju grabēšanu, misis Tagbija jau bija piecēlusies.

—   Nu, nu? — viņa noteica, iziedama veikala telpā.

—   Ko tad nu vajag? Ai! Lūdzu, atvainojiet mani, ser! Es nezināju, ka tas esat jūs.

t ' Sī atvainošanās bija domāta kādam melni tērptam kungam, kas, piedurknes atlocījis, platmali pastūmis uz sāniem, rokas kabatās sabāzis, jāteniski apsēdās uz alus muciņas un pamāja atbildes sveicienu.

—  Augšā neiet labi, misis Tagbij, — kungs teica. — Tas cilvēks neizdzīvos.

—   Ko, vai bēniņi?… — izsaucās misters Tagbijs, ienākdams no istabas veikalā, lai piebiedrotos šai apspriedei.

—   Bēniņi, mister Tagbij, — sacīja ienācējs, — strauji slīd uz leju un drīz vien būs zemāk par pagrabu.

Raudzīdamies pārmaiņus uz misteru Tagbiju un viņa sievu, viņš ar pirkstu kauliņiem izklaudzināja mucu, pēc skaņas noteikdams alus līmeni tajā, un, izpētījis to, nobungoja ritmisku frāzi uz mucas tukšās daļas.

—   Bēniņi, mister Tagbij, — viņš atkārtoja, jo misters Tagbijs visu laiku klusēdams stāvēja kā sastindzis, — driz bus pagalam.

—   Nu, tad jau, — sacīja Tagbijs, pievērsdamies sievai, — lai taisās projām, kamēr vēl nav pagalam.

—   Pārvietot citur viņu nav iespējams, — teica svešais kungs, papurinādams galvu. — Es vismaz nevaru uzņemties tādu atbildību. Atstājiet vien viņu turpat. Ilgi viņš vairs nedzīvos.

—   Tas ir vienīgais, par ko mēs ar sievu jebkad esam strīdējušies, — iesaucas Tagbijs, uzsizdams ar dūri pa svariem uz letes tik stipri, ka tā norībēja, — un re nu, pie kā tas novedisl Viņš tomēr taisās nomirt šeit. Nomirt zem mūsu jumta. Nomirt mūsu mājā!

—   Un kur tad viņam vajadzētu nomirt, Tagbij? — iesaucās sieva.

—   Darbanamā! — atcirta vīrs. — Kam tad darbanami ir domāti?

—   Ne jau tam, — dedzīgi iebilda misis Tagbija. — Ne jau tam! Un ne jau tāpēc es tevi precēju. Tā tu nedomā, Tagbij! Es to necietīšu. Es to nepieļaušu. Drīzāk es aiziešu no tevis, lai nekad vairs neredzētu tavu vaigu. Kad virs šīm durvīm daudz, daudz gadu bija lasāms mans atraitnes uzvārds un šo namu tuvu un tālu pazina kā Cikenstokeras veikalu, kam allaž bijusi tikai krietnas un godīgas tirgotavas slava, kad virs šīm durvīm bija lasāms mans atraitnes uzvārds, Tagbij, es viņu pazinu kā glītu, brašu, staltu, lepnu jaunekli un viņa bija pati jaukākā un piemīlīgākā meitene, kādu manas acis jebkad skatījušas; es pazinu viņas tēvu (nabaga večuks, viņš, mēnessērdzīgs būdams, nokrita no zvanu torņa un nositās), kurš bija pats vienkāršākais, strādīgākais un sirdsskaidrākais radījums, kāds jebkad staigajis pa zemes virsu, un, ja es izraidīšu viņus no sava nama un pajum-

tes, lai tad eņģeļi izraida mani no debesu valstības! Un izraidīs ari! Un pareizi darīs!

Sos vārdus sakot, šķita, ka pēkšņi atdzīvojusies viņas agrākā seja, kas savulaik, pirms visām notikušajām pārmaiņām, saistīja ar tikamu apaļumu un bedrītēm vaigos, un, kad viņa noslaucīja acis un papurināja galvu un mutautu, skatīdamās Tagbijā ar tādu apņēmību, kas skaidri liecināja, ka pretošanās nebūs viegla, Riksis sacīja: — Lai dievs viņu svēti! Lai dievs viņu svētī!

Tad pukstošu sirdi viņš ieklausījās tālākajā sarunā. Neko tuvāk nezinādams, viņš saprata tikai to, ka runa ir par Megu.

Istabā Tagbijs bija izturējies drusciņ pacilāti, taču te, veikaliņā, viņš to pilnībā līdzsvaroja, kļūdams drūms kā negaisa mākonis; viņš stāvēja, raudzīdamies sievā un pat nemēģinādams atbildēt, tomēr klusītēm — vai nu izklaidības uzplūdā, vai arī piesardzības nolūkos — pārvietodams visu naudu no letes kases savā kabatā, nenovērsdams skatienu no viņas.

Kungs, kas sēdēja uz alus mucas un acīmredzot bija kāds likumīgs trūcīgo ļaužu veselības aprūpētājs, šķiet, bija diezgan pieredzējis šādas nelielas domstarpības laulāto vidū, lai nemēģinātu te bilst kaut ko no savas puses. Viņš sēdēja, paklusi svilpodams un pa pilienam tecinādams alu no spundes uz grīdas, līdz iestājās pilnīgs klusums, un tad, pacēlis galvu, teica misis Tagbijai, agrākajai Cikenstokerai:

—  Tai sievietei vēl tagad piemīt kaut kas īpašs. Kā tas gadījās, ka viņa to apprecēja?

—   Ak vai, — nopūtās misis Tagbija, apsēzdamās netālu no viņa, — arī šai ziņā dzīve bijusi pret viņu gauži nežēlīga. Redziet, pirms daudziem gadiem viņi ar Ričardu bija iecerējuši viens otru. Abi bija jauni un skaisti, viss tika norunāts, kā nākas, un kādā Jaungada dienā viņiem vajadzēja apprecēties. Bet tad Ričards ieņēma galvā, ko viņam iestāstīja tie kungi: tas neesot gudri, drīz viņš to nožēlošot, šī neesot viņam pietiekami laba, un tādam jaunam brašulim vispār nevajagot precēties. Un tie kungi iebaidīja arī nabaga meiteni — viņa kļuva grūtsirdīga, sāka baiļoties, ka viņš viņu atstāšot, ka bērni nonākšot cietumā un ka precēties vispār esot grēcīgi, un diezin ko vēl. īsi sakot, viņi sāka svārstīties un vilcināties, savstarpējā uzticēšanās bija iedragāta — un beidzot viss izjuka. Bet vainīgais bija viņš. Viņa ar prieku būtu gājusi

pie viņa par sievu, seri Es daudzkārt vēlāk tiku redzējusi, kā viņa cieta, kad viņš lepni un nevērīgi gāja viņai garām; un reti kura sieviete tik dziļi pārdzīvojusi vīrieša nelaimi kā viņa, kad Ričardam pirmo reizi paslīdēja kāja.

—   A! Tātad viņam paslīdēja kāja? — pārjautāja svešais kungs, izvilkdams alus tnacai aizbāzni un pūlēdamies ielūkoties taja caur spundi.

—   Jā, ser, un es neesmu pārliecināta, vai viņš pats īsti saprata, ko dara. Man šķiet, ka viņš vairs īsteni nebija pie pilna prāta, kad viņi abi izšķīrās, un vēl man šķiet, ka viņš būtu gatavs uz jebkādām mokām vai pārbaudījumiem, lai tikai atgūtu Megas roku un sirdi, ja vien nebūtu kaunējies no tiem kungiem un varbūt arī baidījies, ko viņa par to teiks. Tam es cieši ticu! Viņš pats nekad to nesacīja, tāpēc viņa jo vairāk žēl. Sāka dzert, klaiņot dīkā, sapinās ar sliktiem draugiem — tam visam it kā vajadzēja būt pārākam par mājām, ko viņš būtu varējis iegūt. Viņš zaudēja savu glīto izskatu, labo slavu, veselību, spēku, draugus, darbu — it visu!

—   Visu viņš nezaudēja, misis Tagbij, — iebilda atnācējs, — jo viņš'dabūja sievu, un es gribētu zināt, kā viņš to dabūja.

—   Tūlīt, ser, es stāstīšu arī par to. Tā tas turpinājās gadiem ilgi, viņš grima arvien dziļāk purvā, un viņa, nabadzīte, cieta vienu likteņa sitienu pēc otra. Beidzot viņš bija kritis tik zemu, ka neviens vairs nedeva viņam darbu un nepiegrieza viņam vērību; lai viņš ietu, kurp iedams, durvis viņam visur bija slēgtas. Staigādams no vienas vielas uz otru, no vienām durvīm pie otrām, viņš jau reizi simto ieradās pie kāda kunga, kurš vairākkārt lika viņu nodarbinājis (jo strādnieks viņš bija labs līdz pat beigām), un šis kungs, kurš zināja viņa pagātni, teica: «Es domāju, ka tu esi nelabojams; pasaulē ir tikai viens cilvēks, kas varbūt iespētu atgriezt tevi uz ceļa; tikai tad, ja viņa to mēģinās, vari vēl gaidīt, lai es tev uzticos.» Kaut ko apmēram tādu viņš dusmās un uztraukumā pateica.

—   Ak tā! — atsaucās svešais. — Nu, un tālāk?

—   Tad nu viņš, ser, aizgāja pie viņas, nokrita viņas priekšā ceļos, pateica, ka tas viss esot taisnība un tā vienmēr esot bijis, un gauži lūdza, lai viņa to glābjot.

—   Un viņa? Nesatraucieties tik ļoti, misis Tagbij.

—   Tajā vakarā viņa atnāca pie manis un lūdza, vai varot apmesties šeit. «Tas, kas viņš man kādreiz bija,»

viņa teica, «ir apglabāts dziji kapā līdzās tam, kas cs biju viņam. Bet es esmu visu apdomājusi — un es mēģināšu. Mēģināšu cerībā viņu glābt; mēģināšu aiz mīlestibas pret to bezrūpīgo meiteni (jūs viņu labi atceraties), kurai vajadzēja apprecēties Jaungada dienā, un aiz mīlestības pret viņas Ričardu.» Un viņa teica, ka viņš atnācis pie viņas no Lilianas un Liliana viņam ticējusi, un to viņa nekad nevarēšot aizmirst. Un tā viņi apprecējās, un, kad viņi ieradās šeit, savās mājās, un es viņus ieraudzīju, es nodomāju: tādi pareģojumi, kas viņus jaunās" dienās izšķīra, cerams, bieži tā nepiepildās kā šoreiz, citādi es ne par kādu naudu nevēlētos būt šo pareģoņu vidū!

Viesis nokāpa no alus mucas, izstaipījās un piezīmēja:

—   Droši vien viņš jau tūlīt pēc apprecēšanās sāka slikti izturēties pret sievu?

—   Nē, tā, šķiet, nebija vis, — atteica misis Tagbija, papurinādama galvu un izslaucīdama acis. — Kādu laiciņu viņš turējās tīri labi, taču vecie netikumi bija pārāk dziļi iesēdušies — un drīz viņš atkal sāka slīdēt uz leju un slīdēja arvien straujāk, kad viņu tik neganti pārsteidza šī slimība. Man šķiet, ka viņš viņu vienmēr žēloja. Par to cs esmu pārliecināta. Esmu redzējusi, kā viņš lēkmju brīžos drebēdams mēģina noskūpstīt viņai roku, esmu dzirdējusi, kā viņš sauc: «Meg!» — un apgalvo, ka šī esot viņas deviņpadsmitā dzimšanas diena. Tur nu viņš guļ jau nedēļām, jau mēnešiem ilgi. Kopjot viņu un savu mazulīti, viņa nespēja tikt galā ar savu agrāko darbu un zaudēja to — arī pašu mazumiņu, ko vēl varētu izdarīt. Es pilnīgi nezinu, kā viņi visu šo laiku dzīvojuši!

—   Es gan zinu, — norūca misters Tagbijs, pārlaizdams skatienu letei, visam veikalam, savai sievai un pašūpodams galvu visgudrā pašapziņā. — Kā nieres taukos!

Viņu pārtrauca kliedziens — skaļas vaimanas no mājas augšējā stāva. Svešais kungs steigšus devās uz durvīm.

—   Mans draugs, — viņš atskatīdamies noteica, — jums nav vairs jāprāto, vai nest viņu projām vai ne. Šķiet, ka viņš jums būs aiztaupījis šīs pūles.

To sacījis, viņš skriešus metās augšup pa kāpnēm; misis Tagbija viņam sekoja, bet aizmugurē elsdams un purpinādams palēnām kāpa misters Tagbijs; neierastā kases satura smaguma dēļ aizdusa mocīja viņu vairāk nekā jebkad. Riksis un meitenes gars viņam līdzās kā gaisa pūsma uzlidoja augšup pa kāpnēm.

—   Seko viņail Seko viņai! Seko viņai! — celdamies augšup, viņš dzirdēja aiz sevis spokainās zvanu balsis.

—   Uzzini patiesību no tās būtnes, kas tavai sirdij visdārgākā!

Viss bija beidzies. Viss bija beidzies Un tā bija viņa, sava tēva lepnums un prieks! Sī izdilusi, nožēlojamā sieviete, kas raudādama sēdēja pie gultas, ja to vispār varēja saukt par gultu, un spieda pie krūtīm mazuli! Kurš gan zina, cik vājiņu, cik neveselu, cik žēlojamu? Kurš zina, cik dārgu?

—   Paldies dievam! — izsaucās Riksis, paceldams saliktās rokas. — Ak, kā es pateicos tev, dievs! Viņa mīl savu bērnu!

Svešais kungs, kurš no dabas nebūt nebija cietsirdis vai vienaldzīgs pret šādām ainām, tikai redzēja tās ik dienas un zināja, ka tās ir nenozīmīgi skaitļi mistera Failera aprēķinos — nieka svītriņas viņa varenajos pārskatos —, uzlika roku uz guļošā sirds, kas bija mitējusies1 pukstēt, ieklausījās, vai nedzirdēs elpu, un noteica: — Viņa mokas ir galā. Tā ir labāk! — Misis Tagbija no visas sirds centās nomierināt raudošo sievieti. Misters Tagbijs mēģināja filozofēt.

—   Nu, nu, — viņš sacīja, rokas kabatās sabāzis,

—   nevajag zaudēt dūšu! Tas neko nelīdz. Vajag cīnīties. Kas gan būtu noticis ar mani, ja es būtu zaudējis dūšu, kad vēl strādāju par durvju sargu un reizēm pie mūsu durvīm vienā vakarā saskrējās veselas sešas karietes? Bet es balstījos uz savu skaidro saprātu un neatvēru durvis!

Atkal Riksis izdzirda balsis saucam: — Seko viņai! — Viņš pagriezās pret savu pavadoni un redzēja, kā tā paceļas gaisā un attālinās. — Seko viņail — tā teica. Tad pazuda skatienam.

Tobijs palika meitas tuvumā; viņš nometās tai pie kājām un lūkojās tās sejā, pūlēdamies tur saskatīt kaut niecīgas pēdas no bijušā, cenzdamies saklausīt kaut niecīgu stīgu no agrākās piemīlīgās balss. Viņš slīdēja apkārt bērnam; cik tas bija bāls, cik pāragri vecīgu sejiņu, cik baisminošs savā dziļajā nopietnībā, cik žēli skanēja tā vārgās, sērās, mokošās raudas! Tobijs sajuta pret mazuli gandrīz dievinošu mīlestību. Viņš juta lajā meitas vienīgo sargeņģeli, pēdējo nedziestošo atskaņu, kas saistīja viņu pie dzīves un lika izturēt. Visa tēva ticība un ceriba bija sakopota trauslajā mazulītī; viņš vēroja katru meitas acu uzmetienu bērnam, ko viņa turēja rokās, un neskaitāmas reizes izsaucās: — Viņa to mīli Lai slavēts dievs, viņa to mīli

Viņš redzēja, kā saimniece naktī aprūpē viņa meitu, kad tās īgnais virs bija nolicies gulēt un apkārt viss apklusis; redzēja, kā ta uzmundrina Mcgu, nobirdina asaru līdz ar viņu, noliek viņai priekšā ēdienu. Viņš redzēja ataustam dienu un atkal pienākam nakti, dienu un atkal nakti; redzēja, kā paiet laiks, mirušo aiznes projām no dzīvajiem un istabā paliek tikai meita ar mazulīti; viņš dzirdēja, kā bērns kunkst un raud, redzēja, kā tas nomoka un izvārdzina viņu; tiklīdz Mega pārgurumā iesnaudās, tas atsauca viņu nomoda un ar mazajām rociņām cieši turēja pie savas guļvietas, tomēr viņa palika mīloša, maiga, pacietīga. Bezgala pacietīga sirdī un dvēselē bija mīlošā māte, savā dziļakajā būtībā cieši saaugusi ar mazo radībiņu tāpat kā tolaik, kad viņa to nēsāja zem sirds.

Visu šo laiku viņa cīnījās ar trūkumu — galēju, vārdzinošu trūkumu. Ar bērnu uz rokām viņa klīda no vienām durvīm pie otrām, meklēdama darbu; mazā, vājā sejiņa no viņas klēpja raudzījās augšup mātes sejā, kamēr viņa strādāja jebkuru darbu par visnožēlojamāko atlīdzību, strādāja dienu un nakti, pretī saņemdama ne vairāk grašu kā skaitļu uz pulksteņa ciparnīcas. Ja kaut reizi viņa būtu sarājusi mazuli, pametusi to novārtā, ja kaut brīdi būtu paskatījusies uz to ar naidu sejā, ja kaut reizi mirkļa niknumā būtu tam iesitusi! Nē. Tobija vienīgais mierinājums palika apziņa, ka viņa joprojām mīl savu bērnu.

Viņa nevienam nestāstīja par savu smago stāvokli un pa dienu klejoja apkārt, lai izvairītos no vienīgā drauga jautājumiem, jo katra palīdzība, ko viņa saņēma no lādzīgās sievietes rokas, izraisīja jaunas vārdu pārmaiņas starp to un tās vīru — un apziņa, ka viņa ir cēlonis ikdienas strīdiem un nesaskaņām starp tiem, kam jutās tik daudz parādā, tikai vairoja viņas bēdas.

Viņa joprojām mīlēja savu bērnu. Viņa to mīlēja aizvien vairāk. Taču šī mīlestība ieguva mazliet citādu pavērsienu. Tas notika kādā vakarā.

Viņa, klusi dziedot, ieaijāja to miegā un staigāja turp un atpakaļ pa istabu, klusinādama tā raudas, kad durvis nedzirdami atvērās un pa tām ielūkojās kāds vīrietis.

—   Pēdējo reizi, — viņš teica.

—   Viljam Fērnl

—   Pēdējo reizi.

Viņš ieklausījās sev apkārt, kā no vajātājiem slēpdamies, un čukstus teica:

—        Margaret, mans skrējiens ir gandrīz galā. Es nevarēju to pabeigt, ncpasacijis tev uz šķiršanos dažus vārdus. Dažus pateicības vārdus.

—        Ko jūs esat nodarījis? — viņa jautāja, ar šausmām skatīdamās atnācējā.

Viņš paskatījās uz viņu, bet neatbildēja.

Pēc īsa klusuma brīža viņš atmeta ar roku, it kā atvairīdams viņas jautājumu, it kā atbīdīdams to sānis, un teica:

—        Tas bija ļoti sen, Margaret, bet to vakaru es joprojām atceros kā šodien. Toreiz mums ne prātā nenāca, — viņš piebilda, paraudzīdamies apkārt, — ka mūsu tikšanās jebkad būs tāda kā šī. Vai tas ir tavs bērns, Margaret? Ļauj man to paturēt rokās. Ļauj man paturēt tavu bērnu.

Viņš nolika cepuri uz grīdas un paņēma mazo rokās. Satverdams to, viņš nodrebēja no galvas līdz kājām.

—   Meitene?

—  Jā.

Viņš aizsedza mazo sejiņu ar savu plaukstu.

—        Redzi, cik vājš esinu kļuvis, Margaret, man nav vairs dūšas uz viņu paskatīties! Ļauj viņai brīdi tā palikt. Es nenodarīšu viņai pāri. Tas bija sen, bet… I<ā viņu sauc?

—   Margareta, —viņa aši atbildēja.

—        Par to es priecājos, — viņš teica. — Par to es priecājos!

Viņa elpa šķita kļūstam vieglāka, un pēc īsa brīža viņš atvilka plaukstu un ielūkojās mazulītei sejā. Taču tūlīt pat viņš lo atkal aizsedza.

—       Margaret! — viņš teica, atdodams bērnu viņai. — Tā ir Lilianas seja.

—   Lilianas!

—       Es šo pašu sejiņu turēju rokās, kad nomira Lilianas māte un atstāja viņu.

—        Kad nomira Lilianas māte un atstāja viņu! — sieviete satriekta atkārtoja.

—       Cik skaļi tu to saki! Kāpēc tu tā skaties uz mani? Margaret!

Viņa atslīga krēslā, piespiedusi bērnu pie krūtīm, un sāka raudāt. Brīžam viņa atvilka to no sevis un satraukti ielūkojās tam sejā, tad atkal piespieda sev klāt. Un tieši tad, kad viņa to vēroja, līdzās mīlestībai skatienā iezagās kaut kas negants un biedējošs. Un tieši tad viņas vecā tēva sirds bailēs sažņaudzās.

—   Seko viņai! — cauri mājai noskanēja sauciens.

—   Uzzini patiesību no tās būtnes, kas tavai sirdij visdārgākā!

—   Margaret, — sacīja Fēms, noliekdamies pār viņu un noskūpstīdams viņas pieri, — pateicos tev pēdējo reizi. Ar labu nakti! Ardievu! Liec savu roku manējā un saki, ka no šī brīža mani aizmirsīsi un centīsies domāt, ka mana dzīve beigusies šeit. ;

—   Ko jūs esat izdarījis? — viņa vēlreiz jautāja.

—   Šonakt degs, — viņš teica, atkāpdamies no viņas.

—  Visu šo ziemu degs ugunis, lai pārmāktu nakts tumsu austrumos, rietumos, ziemeļos un dienvidos. Kad tu redzēsi debesis tālumā piesarkstam, kaut kur degs ugunis spožās liesmās. Kad tu redzēsi debesis tālumā piesarkstam, nedomā vairs par mani, bet, ja tomēr domāsi, atceries, kāda elle tika iekurta manī, un iedomājies skatām tās liesmu atspulgu mākoņos. Ar labu nakti! Ardievu!

Viņa mēģināja to saukt, bet Fērns jau bija projām. Kā apdullusi viņa apsēdās un palika sēžam, līdz bērns atsauca viņu īstenībā, atgādinādams par badu, aukstumu un tumsu. Viņa nēsāja to pa istabu visu cauru nakti mierinādama un klusinādama. Palaikam viņa noteica:

—   Tāda kā Liliana, kad nomira viņas māte un atstāja viņu! — Kāpēc viņas solis bija kļuvis tik straujš, acīs tāds dīvains spīdums, mīlas izpausmes tik negantas un biedējošas ik reizi, kad viņa atkārtoja šos vārdus?

—   Bet tā tomēr ir mīlestība, — teica Riksis. — Tā ir mīlestība. Viņa nemūžam nepārstās to mīlēt. Mana nabaga Mega!

Nākamajā rītā viņa apģērba bērnu ar neparastu rūpību — kāds bezcerīgs pūļu patēriņš tik nožēlojami trūcīgam ietērpam! — un atkal devās meklēt iztikas līdzekļus. Sī bija vecā gada pēdējā diena. Viņa staigāja līdz pat vakaram, ne reizes neēdusi. Viņa staigāja velti.

Viņa pievienojās skrandaiņu pulkam, kas nīka sniegā, līdz kādam ierēdnim, kura pārziņā bija labdarība (likumīgā labdarība, nevis tā līdzcietība, kas sludināta no "kalna virsotnes), labpatika saukt viņus iekšā, iztaujāt, pateikt vienam: «Ej tur un tur,» — otram: «Atnāc pēc nedēļas,»— vēl citu nelaimīgo kā futbolbumbu raidīt no viena pie otra, no vienām durvīm uz otrām, līdz tas pagura un kaut kur ceļmalā nomira vai arī metās zagt un laupīt, tādējādi kļūdams par īstenu likumpārkāpēju, kam nekavējoties jāsaņem pēc nopelniem. Arī šeit viņa nogaidījās velti.

Viņa mīlēja savu bērnu un vēlējās vienmēr nēsāt to sev līdzi. Un ar to pilnīgi pielika, lai meklētu velti.

Bija vēls vakars, drūms, tumšs, salts vakars, kad viņa, cieši piespiedusi bērnu sev klāt, lai to sasildītu, ieradās pie nama, ko šobrīd sauca par mājām. Viņa bija tik pārguruši un vārga, ka durvīs stāvošo cilvēku pamanīja tikai tad, kad bija tam pienākusi pavisam klāt un dzīrās iet iekšā. Tad viņa pazina mājas saimnieku, kas bija iekārtojies tā — un ar viņa miesasbūvi tas nenācās grūti —, lai aizpildītu visu ieeju.

—  AI — viņš klusi noteica. — Jūs atkal atnācāt atpakaļ?

Viņa paskatījās uz bērnu un pamāja ar galvu.

—   Vai jums nešķiet, ka pietiekami ilgi esat te uzturējusies, nemaksādama īri? Vai jums nešķiet, ka pietiekami ilgi un bieži esat izmantojusi šo veikalu, nemaksādama naudu, ko? — sacīja misters Tagbijs.

Viņa atkārtoja to pašu mēmi lūdzošo kustību.

—   Norunāsim, ka turpmāk iesiet uz citu veikalu, — viņš teica. — Un norunāsim, ka turpmāk dzīvosiet kaut kur citur. Lūk, tā! Vai jums nešķiet, ka tā būtu labāk?

Viņa klusu iebilda, ka ir jau ļoti vēls. Rīt!

—   Redzu, jau, redzu, kas jums padomā, — teica Tagbijs, — un ko jūs gribat panākt. Jūs zināt, ka šai namā pret jums ir divēja nostāja, un jūs priecājaties, ka varat sanaidot citus. Es negribu ķildu; es runāju klusi, lai izvairītos no ķildas, bet, ja jūs neiesiet prom, es runāšu skaļi — un jūs, sev par prieku, dzirdēsiet diezgan asu vārdu. Bet iekšā jūs nenāksiet. To es esmu cieši izlēmis.

Viņa ar delnu atglauda matus un piepeši tā dīvaini paskatījās debesīs un uz tumšo, tālo apvārsni.

—   Sī ir pēdējā vecā gada nakts, un es neļaušu ienest jaunajā gadā salašņu garu, strīdus un nepatikšanas, lai izdabātu jums vai kādam citam, — teica Tagbijs, kurš bija, tā sakot, sīktirgoņu draugs un tēvs. — Es brīnos, kā jums pašai nav kauna ar šādu dzīvesveidu ienākt jaunajā gadā. Ja jums šai pasaulē nav cita darba kā mūžīgi lauzīt rokas un mūžīgi celt naidu starp vīru un sievu, tad labāk, lai jūsu nav. Ejiet prom no šejienes!

—   Seko viņail Līdz pēdējam izmisuma solim!

Atkal vecais vīrs dzirdēja balsis. Paraudzīdamies augšup, viņš redzēja virs sevis gaisā peldam dīvainos tēlus, kas rādīja turp, kur pa tumšo ielu aizgāja viņa meita.

—  Viņa to mīli — Tobijs iekliedzās, kā izmisīgi aizlūgdams par meitu. — Zvani! Viņa joprojām to mīl!

—   Seko viņai! — Un ēnainie tēli kā mākonis aizslīdēja uz to pusi, kur bija aizgājusi Mega.

Tobijs steidzās tos panākt; nokļuvis meitai cieši blakām, viņš ieskatījās tai sejā. Viņš redzēja, ka mīlestība tajā sajaukusies ar to pašu neganto un biedējošo izteiksmi, kas gailēja viņas acīs. Viņš dzirdēja meitu sakām: — Kā Liliana! Pārvērsties tā kā Liliana! — un viņas solis kļuva divtik straujš.

Ak, ja varētu viņu kaut kā atmodināt! Ar kādu skatu vai skaņu, vai smaržu atsaukt maigākas atmiņas nokaitētajā prātāl Atdzīvināt viņas priekšā kādu gaišu pagātnes tēlu!

—   Es biju viņas tēvs! Es biju viņas tēvs! — sauca vecais vīrs, izstiepis rokas pret tumšajām ēnām, kas peldēja gaisā. — Apžēlojieties par viņu un par mani! Kurp viņa iet? Lieciet viņai griezties atpakaļ! Es biju viņas tēvs!

Bet ēnas tikai norādīja pakaļ ātri ejošajai sievietei un teica: — Līdz pēdējam izmisuma solim! Uzzini patiesību no tās būtnes, kas tavai sirdij visdārgākā!

Simtiem atbalšu pavadīja šo saucienu. Gaiss bija pilns to izdvestās elpas. Tobijam šķita, ka ar katru dvašas vilcienu viņš ieelpo sevī šos vārdus. Tie skanēja visur, no tiem nevarēja izbēgt. Bet viņa joprojām steidzās tālāk; tas pats spīdums gailēja viņas acis, un tie paši vārdi skanēja no lūpām: — Kā Liliana! Pārvērsties tā kā Lilianai

Piepeši viņa apstājās.

—   Lieciet taču viņai griezties atpakaļ! — iekliedzās vecais vīrs, plēsdams sirmos matus. — Mans bērns! Mega! Lieciet viņai griezties atpakaļ! Augstais dievs, liec viņai griezties atpakaļ!

Viņa ievīstīja bērnu savā plānajā lakatā. Ar savām drebošajām rokām viņa to sakārtoja ērtāk, noglāstīja tā sejiņu, izlīdzināja nožēlojamo ieģērbu. Viņa ieslēdza to savās novārgušajās rokās, it kā apņēmusies nekad vairs neatlaist. Un ar izkaltušajām lūpām noskūpstīja bērnu pēdējā jūtu uzplūdā, pēdējās ilgās mīlas mokās.

Aplikusi sīciņo roku sev ap kaklu un ievīstījusi mazo savā kleitā pie izmisumā pukstošās sirds, viņa piespieda mazulīša aizmigušo sejiņu cieši jo cieši sev klat un steidzas uz priekšu, uz upes pusi.

Uz upi, kas strauja un blāva vēla savus viļņus, virs kuriem melnēja ziemas nakts — tumša un drūma kā to nelaimīgo pēdējās domas, kuri pirms viņas te bija nākuši meklēt patvērumu. Uz upi, kuras krastos vietvietām mirgoja drūmas, sarkanīgas, nespodras ugunis kā lāpas, kas iededzinātas, lai apgaismotu ceļu pretī nāvei. Uz upi, no kuras krastiem neviens dzīva cilvēka miteklis nemeta ēnu pār dziļo, neizdibināmo, grūtsirdīgo dzelmi.

Uz upi! Uz šiem Mūžības vārtiem steidzās viņas izmisušie soļi, ātri kā upes straujie, ūdeņi uz jūru. Tobijs mēģināja pieskarties viņai, kad, steigdamās pretī tumšajam atvaram, viņa pagāja tam garām, taču līdz neprātam satrauktā būtne, no kuras strāvoja neganta un biedējoša mīlestība un izmisums, kas izlauzies no cilvēciskā saprāta un valdāmības važām, aizšalca tam garām kā vēja brāzma.

Viņš sekoja meitai. Uz brīdi viņa apstājās krastā pirms drausmīgā lēciena lejup. Viņš nokrita ceļos un ar kliedzienu vērsās pie zvanu tēliem, kas peldēja gaisā virs viņiem.

—   Es esmu uzzinājis patiesību! — izsaucās vecais vīrs.

—   No tās būtnes, kas manai sirdij visdārgākā! Ak, glābiet jel viņu, glābiet!

Viņam izdevās ar pirkstiem ieķerties meitas drānās, viņam izdevās to noturēt! Līdz ar vārdiem, kas nupat bija izskanējuši pār viņa lūpām, viņš juta atgriežamies taustes spēju un zināja, ka ir viņu aizkavējis.

Drūmie lēli no augšas cieši noraudzījās viņā.

—   Es esmu uzzinājis patiesību! — sauca vecais vīrs.

—  Ak, apžēlojieties par mani šai ļaunajā stundā, ja, viņu mīlēdams, es nekrietni apvainoju sirdis to māmuļu krūtīs, kas iedzītas izmisumā! Apžēlojieties par manu aplamo iedomu, nekrietnību un neziņu un glābiet viņu!

Viņš juta savu tvērienu atslābstam. Zvani joprojām klusēja.

—   Apžēlojieties par viņu! — viņš sauca. — Žēlojiet to, kam šis briesmīgais grēks izaudzis no mokās izkropļotas mīlestības, no visstiprākās un dziļākās mīlestības, kādu mēs, kritušie radījumi, pazīstam! Padomājiet, cik briesmīgs bijis viņas posts, ja tāda sēkla spējusi dot šādus augļus! Debesis lēma viņai būt labai. Visā pasaulē nav nevienas mīlošas mātes, kas būtu pasargāta no šāda soļa pēc tik smagiem pārbaudījumiem. Ak, žēlojiet manu bērnu, kas pat šajā smagajā brīdī grib žēlot savējo un iet nāvē pati, upurēdama savas dvēseles nemirstību, lai glābtu šo mazo radībiņu no mokāmi

Tagad viņš bija apskāvis meitu. Apskāvis — un turēja to cieši. Un juta savās rokās milzu spēku.

—   Es redzu jūsu vidū zvanu garu! — iesaucās vecais virs, saskatījis starp zvanu tēliem savu agrāko ceļabiedru un itin kā smcldamies iedvesmu tēlu lejup vērstajos skatienos. — Es zinu, ka Laiks glabā sevī ari mūsu daļu. Es zinu, ka reiz lemts uzbangot Laika jūrai, kas aizskalos un aizmēzīs kā vecas lapas visus, kuri dara mums pāri un apspiež mūs. Es redzu, kā tā pamazām pieplūst! Es zinu, ka mums jālolo ticība un cerība un mēs nedrīkstam šaubīties ne par sevi, ne par labo cits citā. Es esmu to uzzinājis no tās būtnes, kas manai sirdij visdārgākā. Es viņu atkal turu savās rokās. Ak, gari, jūs, žēlsirdīgie un labie, es slēdzu jūsu mācību sirdī tāpat kā savu meitu! Ak, gari, jūs, žēlsirdīgie un labie, es jums pateicoši

Viņš būtu sacījis vēl vairāk, taču zvani, vecie, pazīstamie zvani, viņa mīļie, allaž uzticamie draugi, sāka iezvanīt Jaungada līksmes vēstis; tic skanēja tik krāšņi, tik priecīgi un jautri, ka Tobijs pielēca kājās un sarāva burvju saites, kas viņu turēja savā varā.

—   Un turpmāk atceries, tēv, — sacīja Mega, — nekad vairs neēd kuņģa sautējumu, pirms neesi pavaicājis kādam ārstam, vai tu to drīksti; tas nu bija par traku, kā tev te gāja, — ak debestiņ!

Viņa ar adatu rokās sēdēja pie mazā galdiņa pavarda tuvumā un rotāja ar lentītēm savu vienkāršo tērpu kāzu dienai. Viņā jautās tik daudz klusas laimes, ziedošas jaunības un gaišu nākotnes sapņu, ka Tobijs nenovaldīja līksmes saucienu, kā eņģeli savā namā ieraudzījis, un metās apskaut meitu.

Bet tad viņa kājas sapinās avīzē, kas bija nokritusi pie pavarda, un kāds aši iemetās vidū starp viņu un Mcgu.

—   Nē! — šis «kāds» iesaucās visai tīkamā un dzīvespriecīgā balsī. — Pat jūs tas nebūsiet. Pat jūs tas nebūsiet. Pirmais Megas skūpsts jaunajā gadā pieder man. Man! Es ārā pie mājas gaidīju šo stundu, lai dzirdētu zvanus un nāktu to saņemt. Mcg, mana neaizstājamā bagātība, laimīgu Jaungadu! Lai tev dzīvē vēl daudz, daudz laimīgu gadu, mana mīļotā sievai

Un Ričards apbēra viņu skūpstiem.

Nekad savā mūžā jūs neesat redzējuši tādu cilvēku, kāds šajā brīdī bija Tobijs. Vienalga, kur jūs būtu dzīvojuši un ko redzējuši, nekad visā savā mūžā jūs neesat redzējuši nekā pat līdzīga! Viņš atkrita krēslā, sita kopā ceļgalus un raudāja; viņš atkrita krēslā, sita kopā ceļgalus un smējās; viņš atkrita krēslā, sita kopā ceļgalus un smējās un raudāja reizē; viņš pielēca no krēsla un apkampa Megu; viņš pielēca no krēsla un apkampa Ričardu; viņš pielēca no krēsla un apkampa tos abus reizē; viņš atkal un atkal metās pie Megas, saņēma tās jauko sejiņu delnās un skūpstīja to, tad atmuguriski atkāpās, lai neko nelaupītu skatienam un atkal metās pie viņas kā burvju lampas gariņš; ik pa brīdim viņš atkal atkrita savā krēslā, kur ne mirkli nepalika sēžam; viņš bija vārda visīstākajā nozīmē zaudējis prātu aiz prieka.

—   Un rīt ir tava kāzu diena, manu mazulīti — sauca Riksis. — Tava īstā, laimīgā kāzu diena!

—   Šodien! — atsaucās Ričards, sakratīdams viņa roku.

—    Šodien. Zvani jau iezvana jauno gadu. Klausieties!

Tie patiesi zvanīja! Lai slavētas to cietās sirdis — tie

patiesi zvanīja! Sie varenie zvani, šie skaņie, dobjie, diženie zvani, ne jau no parasta metāla lieti, ne jau parasta meistara darināti, — kad vēl tie bija zvanījuši tā kā šodien?

—   Bet, mazulīt, — sacīja Tobijs, — šodien taču jūs ar Ričardu tā kā sastrīdējāties?

—   Tāpēc ka viņš ir tik neciešams, — Mega atbildēja.

—   Vai tā nav, Ričard? Tāds ietiepīgs karstgalvis! Viens divi būtu pateicis tam lielajam oldermenim visu, ko par viņu domā, un apkarojis viņu pašu, tas šim tiepšam tāds pats nieks kā …

—   …noskūpstīt Megu! — Ričards pabeidza. Un to arī izdarīja.

—   Patiešām, — noteica Mega. — Bet es viņam neļāvu, tēv. Kāds no tā būtu labums?

—   Ričard, manu zēn! — iesaucās Riksis. — Tu vienmēr esi bijis zelta puika, un tādam tev jāpaliek līdz galam! Bet tu taču šovakar sēdēji pie pavarda un raudāji, kad es pārnācu mājās, manu mazulīt! Kāpēc tu sēdēji un raudāji?

—   Es domāju par šiem gadiem, ko mēs ar tevi esam nodzīvojuši kopā, tēv. Tikai par to. Un domāju, ka tev varbūt manis pietrūks, ka tu jutīsies vientuļš.

Riksis atkal atmuguriski kāpās uz savu neparasto krēslu, kad, trokšņa pamodināta, istabā pusapģei busies ieskrēja mazā meitene.

—   A, redz, kur viņa ir! — iesaucās Riksis, saķēris mazo rokās. — Redz, kur mazā Liliana! Ha, ha, ha! Mēs ejam, mēs ejam pār kalniem un pār lejām! Un ejam, un ejam pār kalniem un pār lejām! Un ejam, ejam, ejam pār kalniem un pār lejām! Un redz, kur ari tēvocis Vils! — viņš pārtrauca rikšošanu un sirsnīgi apsveica ienācēju. — Ak, tēvoci Vil, ja jūs zinātu, kādu parādību es šonakt re-,; Uzeju — un tikai tāpēc, ka atvedu jūs šurp! Ak, tēvoci Vil, ja jūs zinātu, kādu pakalpojumu man izdarījāt ar savu atnākšanu, labais draugs!

Pirms Vils Fērns paspēja izteikt kaut vārdu atbildei, istabā iebruka vesels orķestris un tam pakaļ kaimiņu pūlis, kas skaļi sauca: — Laimīgu Jaungadu, Megl Priecīgas kāzas! Daudz laimīgu gadu! — un citus līdzīgus laba vēlējumus. Tad priekša iznāca bundzinieks (Rikša tuvs draugs) un teica:

—   Riksi Vek, vecais puika! Klīst runas, ka tava meita rīt iziešot pie vīra. Neatradīsies tāda, kas pazītu tevi un nevēlētu tev laimi, nedz arī tāda, kas pazītu viņu un nevēlētu viņai laimi. Nedz arī tāda, kas pazitu jūs abus un nevēlētu jums abiem tik daudz laimes, cik vien jaunais gads spēj atnest. Un mēs esam nākuši šurp, lai to sagaidītu ar mūziku un dejām.

Sos vārdus atbalsoja vispārējs gaviļu sauciens. Bundzinieks, starp citu, bija krietni vien iereibis, taču šoreiz tas viņam tapa piedots.

—   Tā nu gan ir liela laime, — teica Riksis, — dzirdēt tik cildinošus vārdus! Kādi jūs esat brīnišķi kajmiņi! Tas viss notiek manas meitas dēļ. Viņa to ir pelnījusi!

Nepagāja ne mirklis, kad visi bija gatavi uzsākt deju (ar Megu un Ričardu priekšgalā), un bundzinieks jau bija sasparojies sist bungas, cik vien spēka kaulos, kad ārā atskanēja pavisam neparastu skaņu jūklis un istabā teciņus iemetās labsirdīga tīkama izskata sieviete, gadus piecdesmit veca, un viņai līdzi kāds vīrietis, kas nesa mjlzīģu māla krūzi, un viņiem pa pēdām sekoja grabuļi, zvārguļi un zvani, ne jau īstie zvani, bet neliels atveidojums ietvarā.

—  Misis Cikenstokera! — noteica Riksis. Un viņš atkal apsēdās un sita kopā ceļgalus.

—   Tu precies, Meg, — uri man ne vārdal — sauca lādzigā sieviete. — i\u, vai zini! Bet es tomēr nevareju veca gada pēdējā naktī likties uz ausi, neatnākusi novēlēt tev laimes. To nu es nekādi nevarēju, Megl Lai es kaut gulētu uz slimības gultas. Tā nu es te esmu, un, tā ka šodien mēs svinam Jaungadu un ari tavas kāzas, mīļā, es liku izvārīt drusciņu punša un atnest to šurp.

Si «drusciņa» nudien darīja godu misis Cikenstokeras labajam vārdam. Krūze garoja, kūpēja un tvaikoja gluži kā vulkāns, un virs, kurš to nesa, gandrīz vai grīļojās zem tās svara.

—   Misis Tagbija, — iesaucās Riksis, bez mitas riņķodams viņai apkārt gluži kā ekstāzē, — tas ir, es gribēju teikt, misis Cikenstokera, — lai debess jūs svēti! Laimīgu Jaungadu un ilgu mūžu! Misis Tagbija, — saskūpstījies ar viņu. Riksis piebilda, — tas ir, es gribēju teikt, Cikenstokera, — iepazīstieties ar Viljamu Fērnu un Lilianu.

Viņam par pārsteigumu, cienījamā kundze vispirms stipri nobāla, tad stipri piesārta.

—  Vai tiešām tā pati Liliana Fērna, kuras māte nomira Dorsetšira! — viņa izsaucās.

—  Jā, — atbildēja meitenes tēvocis, un viņi, malā pagājuši, pārmija dažus steidzīgus vārdus, pēc kuriem misis Cikenstokera cieši saņēma abas viņa rokas, vēlreiz no brīvas gribas noskūpstīja Riksi uz vaiga un piespieda meitenīti pie savām varenajām krūtīm.

—  Vil Fēni! — iesaucās Riksis, vilkdams labajā rokā dūraini. — Vai tik šī nebūs tā pati paziņa, kuru jūs gribējāt atrast?

—  Jā gan, — atteica Vils, uzlikdams Tobijam rokas uz pleciem. — Un izskatās, ka viņa būs gandrīz tikpat labs draugs kā tas, ko jau esmu atradis.

—  Ak tu dieniņ! — noteica Riksis. — Lūdzu, sāciet spēlēt. Dariet man to prieku.

Ieskanējās vienlaikus orķestris, zvani, zvārguļi un grabuļi; ārā joprojām līksmi dimdēja lielie zvani, un Riksis, atstādams Megu ar Ričardu otrajā vietā, veda dejā misis Cikenstokeru, un tādu dejas soli neviens neatcerējās redzējis ne pirms, ne pēc tam — to spēja veidot tikai viņa īpašais, neatkārtojamais riksis.

Vai Riksis tika sapņojis? Vai varbūt visi viņa prieki un bēdas un to līdzdalībnieki ir tikai sapnis, varbūt viņš pats ir sapnis un šī stāsta vēstītājs — sapņotājs, kas pamodies tikai tagad? Ja tas ir tā, ak, klausītā], kas esi dārgs viņam jebkurā iztēles ceļojumā, paturi prātā bargo dzīves īstenību, no kuras izaugušas šīs tumšās sapņu ēnas, un savu iespēju robežās — kuras tādam mērķim nevar būt ne par plašu, ne par šauru — centies to grozīt, labot un atviegloti Lai jaunais gads ir laimīgs gan tev, gan daudziem citiem, kuru laime atkarīga no tevis! Lai katrs nākamais gads ir laimīgāks par aizgājušo, lai tas netop drūmākais mūžā mūsu brāļiem un māsām, kuriem laupīta viņu tiesa tās laimes, ko viņiem novēlējis mūsu lielais Radītājs!

ZVANI

Stāsts «Zvani» ietilpst «Ziemsvētku grāmatu» virknē, kuru C. Dikenss uzsāka 1843. gadā ar «Ziemsvētku dziesmu prozā».

1844. gada pavasari rakstnieks nolēma doties ilgstošā ceļojumā uz Itāliju ar nolūku atpūsties, uzkrāt iespaidus un enerģiju un, protams, arī rakstīt. Ceļojumā līdzi posās ģimene: sieva, pieci bērni (mazākais bija vēl tikai pāris mēnešu vecs), sievasmāsa, daži kalpotāji. Brauciens bija smags, un arī dzīves apstākļi Itālijā nebija tik labi, kā bija cerēts. Gleznainā apkārtne un iespaidīgā arhitektūra, izrādījās, tomēr neveicināja radošo aktivitāti. Stāsts «Zvani» tapa lēni un grūti. 10. augustā Dženovā beidzot pienāca sūtījums uz C. Dikensa vārda ar papīru, rakstāmpiederumiem un dažiem iemīļotiem nieciņiem, kurus viņš bija paradis redzēt uz rakstāmgalda un kuri viņam it kā palīdzēja darbā. Tomēr pagāja vēl divarpus mēneši, pirms rakstnieks patiešām spēja ķerties pie darba. Dikensam trūka Londonas ar tās burzmu un troksni, bet it īpaši — naksnīgo pastaigu pa Londonas ielām, kuru laikā rakstniekam radusies ne viena vien spoža iecere. Savam draugam Forsterani rakstītā vēstulē viņš žēlojās: «Man ir tā, it kā es pats sevi būto izrāvis no savas istās augsnes, kad devos prom no Devonšīras Terases, un nevarētu vairs atkal iesakņoties, līdz neatgriezīšos atpakaļ» (1844. gada 6. oktobrī),

Rakstniekam nebija ari vēl skaidrs, kā šo Ziemsvētku stāstu nosaukt, jo zvanu motīva vēl viņam padomā nebija. Skaidrs bija tikai viens: stāsts būs nevis aicinājums uz salto siržu atdzimšanu un pārtapšanu (kā tas bija «Ziemsvētku dziesmā»), bet gan nopietns atgādinājums par sabiedrības viszemāko slāņu tiesībām uz cilvēcisku dzīvi, cilvēcisku cieņu un cilvēciskām jūtām. Par šī jautājuma aktualitāti Dikensu pārliecināja gan paša gūtie dzīves vērojumi, gan oficiāla statistika. Vēstulē Sautvudam Smitam, kas rakstnieku bija iepazīstinājis ar datiem par ang|u strādnieku darba apstākļiem un atalgojumu, viņš rakstīja: «Trūkums ir tik vispārējs, neapmierinātība tik liela un nabadzība tik izplatīta, vārdu sakot, miljoniem ir tik grūti kaut jel kādā veidā izdzīvot, ka.. man skaidri saskatāma pamatīgu pārmaiņu nepieciešamība» (1843. g. 1. februāri). So pārliecību vēl nostiprināja tajā pašā gadā izdotā valdības «Zilā grāmata» ar ziņojumu par Anglijas strādnieku dzīves sanitāro apstākļu katastrofālo stāvokli. Dikensam nobrieda plāns, par kuru viņš Sautvudam Smitam rakstīja: «Varat būt drošs, ka, ja Jūs redzētu, ko es daru. Jūs noteikti justu, kā kalēja veseris triecas ar tādu spēku, kas divdesmit reižu, divdesmittūksloš reižu lielāks par to, uz ko spējīgs jebkāds apraksts» (1843. gada 10. martā). Dikensam padomā bija darbs, kurā apraksta dokumentālitāte būtu bagātināta ar mākslinieciskas iztēles rosinātu pārdzīvojumu. Sim darbam ar kalēja vesera trieciena spēku bija jāsagrauj valdošie pieņēmumi, teorijas un aizspriedumi.

Dženova dzīvoja savu dzīvi savā visai trokšņainajā un mainīgajā ritmā, kas Dikensam neļāva koncentrēties. Traucēja ne tik daudz ielu troksnis, cik Dženovas daudzie zvani, kas regulāri sita stundas, vienā laidā skandināja savas zvanu mēles no katra baznīcas torņa, kliedējot rakstnieka uzmanību un darot viņu vai traku. Tomēr tieši šīs zvanu skaņas deva nepieciešamo impulsu Dikensa iztēlei — un viņam pēkšņi atausa atmiņā rindas no Šekspīra vēsturiskās drāmas «Henrijs IV»: «Mēs izdzirdām zvanus pusnaktī, māster Sellovt»

1844. gada 8. oktobrī Dikenss jau raksta Forsteram: «Lai tās (t. 1., zvanu skaņas — B. S.) triecas pret mani no visām Dženovas baznīcām un klosteriem, es neredzu neko citu kā tikai vecās Londonas zvanu torni, kurā gara acīm skalu risināmies savu stāstu, Horācij, man arvien vairāk un vairāk sāk iepatikties doma par šo mazo grāmatiņu, kas būs liels darbs nabadzīgo labā.» Stāsts tika pabeigts 3. novembri un līdz gada beigām ari izdots.

Ziemsvētku pasakas fantastika ļauj autoram brīvi šķērsot dzīvības un nāves, sapņa un īstenības robežas turp un atpakaļ tā, it kā šo robežu nemaz nebūtu. Tas viņain vajadzīgs, lai nonāktu pie īstenās patiesības par lo, kāda dzīve ir un kādai tai jābūt. Skaidri saklausāma autora rūgtuma pilnā ironija par sava laika zinātniskām teorijām tā saucamās sociālās labklājības un nodrošinātības laukā. īpaši asi Dikensa kritika vēršas pret A'laltusa teorijas piekritējiem, kas uzskatīja, ka nabadzības galvenie vaininieki ir nabadzīgie paši — viņu ir par daudz. K. Markss Maltusa mācību raksturoja kā «strādnieku šķiras nabadzības apoloģiju». Dikensam nepieņemama ir uzskatu sistēma, kurā cilvēks figurē tikai kā nedzīvs skaitlis, ar ko var manipulēt pēc vajadzības. Rakstnieka ideāls paliek tas pats — sapnis par mīlestības un savstarpējas sapratnes cauraustu dzīvi, kurā varētu netraucēti plaukt cilvēcība tās dabiskās, nemākslotās formās. Ceļš uz šo cilvēcību, pēc Dikensa domam, ved vienīgi un tikai caur cilvēku sirdīm, uz kuru siltuma dzīvinošo spēku viņš paļaujas,

448.  Ipp. … vecie labie laiki! — Dikenss parodē romantisma epigo-

ņus, kas apjūsmo pagātni, nerūpējoties par tagadni.

449.  Ipp. Strals — angļu mākslinieks un sadzīves vēstures pētnieks. 451. Ipp. 5o ļautiņu tumsoni gā attieksme pret politekonomijas pamatprincipiem … — Autors šeit atsaucas uz T. Maltusa mācību par ierobežotiem dabas resursiem un cilvēku skaita nesamērīgu palielināšanos kā nabadzības cēloni. Ja trūcīgais vēlas nodibināt ģimeni un laist pasaulē bērnus, saskaņā ar šo teoriju viņu var kvalificēt kā tīšu nabadzības vairotāju. Mēs jau sen to esam pierādījuši ar matemātisku precizitāti. — /\\altusa piekritēji centās pierādīt savas teorijas ar matemātisku un statistisku metožu palīdzību.

482. Ipp. …vecais labais Henrijs… — Domāts Henrijs VIII (1491 — 1547), Tjūdoru dinastijas karalis. Viņš valdījis no 1509. g. līdz mūža beigām. Iegājis vēsturē kā spēcīga personība; viņš reformēja Anglijas baznīcu, atdalot to no Vatikāna, likvidēja klosterus un to īpašumus atsavināja par labu kronim, pats kļuva par anglikāņu baznīcas galvu. Henrijam VIII bijušas vairākas sievas, no katras iepriekšējās viņš politisku, mantisku vai citu apsvērumu dēļ atbrīvojies, lai precētu nākamo. 493. Ipp. Viņš ļāva tai sēdēt… — Atsaukšanās uz Bībeli.

*Zvani. Tulk. Z. Rozenberga

SATURS

Pirmā ceturtdaļa……………………………………………………………….

Otrā ceturtdaļa………………………………………………………………….

Trešā ceturtdaļa ……………………………………………………………….

Ceturtā ceturtdaļa…………………………………………………………….

Content

Dikenss Čārlzs Zvani

PIRMĀ CETURTDAĻA

OTRĀ CETURTDAĻA

TREŠĀ CETURTDAĻA

CETURTĀ CETURTDAĻA

ZVANI

SATURS