Dimā (tēvs Aleksandrs

Grāfs Monte-Kristo-2daļa

GRĀFS MONTE - KRISTO

Otrā grāmata

CETURTĀ DAĻA

.

I

Nuartjē de Vilfora kungs

Pēc Danglāra kundzes un viņas meitas aiziešanas Valentīna bija ienākusi dārzā, bet Vilfors ar savu kundzi — aizgājuši pie vectēva.

Vectēvu apsveicinājuši un Baruā, vecu sulaini, kurš jau divdesmit piecus gadus bija vectēva dienestā, izsūtījuši laukā, viņi atsēdās vecā kunga tuvumā.

Nuartjē kungs sēdēja savā lielajā stumjamajā krēslā, kurā viņu no rītiem iecēla, pa vakariem izcēla, un viņa priekšā bija labs spogulis, ar kura palīdzību viņš, nepakustēdamies no vietas, varēja pārredzēt visu istabu un tūdaļ ieraudzīt katru, kas ienāca. Sastindzis kā līķis, viņš ar gudrām, dzīvības pilnām acīm uzlūkoja savu dēlu un tā sievu, kuru svinīgā apsveikšana viņam paziņoja kādu svarīgu un negaidītu saeimu.

Dzirde un redze bija vēl vienīgās maņas, kuras kā divas dzirksteles dzīvināja jau pa trim ceturtdaļām kapam nolemtās miesas. Viena no šīm maņām varēja šā nekustīgā tēla iekšējo dzīvi parādīt uz ārieni, tas bija viņa skatiens, un šis skatiens līdzinājās tālam gaismas spīdumam, kas maldu ceļos gājušam ceļiniekam naktīs rāda, ka šinī tumsā un klusumā vēl mīt dzīva būtne.

Arī visa garīgā spēja un darbība bija sakopojusies šinīs no melnām uzacīm apsargātajās, tumšajās Nuartjē kunga acīs, kā tas vienmēr mēdz būt, kad viens cilvēka orgāns spēcinās uz citu rēķina. Roku kustību, balss skaņas, ķermeņa iznešanās — visa tā pietrūka, bet šīs varenās acis visu to lika aizmirst. Viņš ar acīm pavēlēja, draudēja un pateicās. Viņš bija mironis ar dzīvām acīm, un nekas nevarēja reizēm būt briesmīgāks kā šī marmora seja, kad tanī iedegās dusmas vai atspīdēja prieks. Tikai trīs cilvēki saprata šā nelaimīgā sirmgalvja valodu: Vilfors pats, Valentīna un vecais sulainis Baruā. Bet tā kā Vilfors savu tēvu apmeklēja reti un tikai tad, kad bija spiests to darīt, tā kā viņš arī nemaz nepūlējās būt tēvam patīkams, tāpēc ka viņš saprata, ka visa sirmgalvja laime bija viņa dē- lameita, un padevība, mīlestība un pacietība bija Valentīnai palīdzējušas tiktāl no vectēva skatiena saprast visu, ko vien viņš domāja un vēlējās. Uz šo mēmo, katram citam nesaprotamo valodu viņa atbildēja ar balsi, vaibstiem un dvēseli, tā ka varēja notikt dzīvas sarunas starp šo jauno, ziedošo meiteni un šo veco, gandrīz vai nedzīvo slimnieku. Šis gandrīz vai pīšļos sakritušais stāvs slēpa sevī bezgalīgu daudzumu zināšanu, nedzirdētas, ašas spriešanas spējas un tik varenu gribu, kāda jebkad mājojusi nekustīgajā ķermenī.

Valentīna bija pratusi izzināt sirmgalvja domas ar to, ka paziņoja viņam savējās, un tā bija iemācījusies pareizi un noteikti atminēt, ar retiem izņēmumiem, šīs dzīvās dvēseles vēlmes vai šā nedzīvā ķermeņa vajadzības.

Sulainis, kurš tik ilgi bija viņam kalpojis, zināja visas viņa vēlmes un paražas tik smalki, ka reti kad vajadzēja viņam ko pavēlēt.

Tā kā Vilforam nevajadzēja ne Valentīnas, ne vecā sulaiņa palīdzības, lai sarunātos ar slimnieku, tad viņš ar nodomu bija atstājis Valentīnu dārzā un sulaini izraidījis ārā, lai nebūtu nekādu lieku liecinieku.

— Mans kungs, — viņš teica savam tēvam, — nebrīnieties, ka Valentīna mūs nepavada un ka es aizsūtīju Baruā, mums jārunā ar jums vienu pašu. Mūsu paziņojums darīs jums prieku, par to Vilfora kundze un es esam pārliecināti!

Šie vārdi tika izteikti prokurora ledainajā balsī, kas nepieļāva nekādas pretrunas.

Sirmgalvja seja palika nekustīga, kamēr viņa acis likās iespiežamies prokurora dvēseles dziļumos.

—    Mans kungs, — turpināja Vilfors, — mēs gribam Valentīnu izprecināt.

Vaska figūra nevarēja būt aukstāka kā sirmgalvja seja pēc šiem vārdiem.

—    Salaulāšana notiks pēc trijiem mēnešiem, — turpināja Vilfors.

Tā kā sirmgalvis palika mierīgs, tad Vilfora kundze pasteidzās piebilst:

—    Mēs bijām tanīs domās, cienījamais kungs, ka šī ziņa jūs interesēs; bez tam jau aizvien tā likās, ka Valentīna sevišķi būtu ieguvusi jūsu labpatikšanu; atliek tikai minēt jums tā vīra vārdu, kuru mēs esam izredzējuši viņai par laulāto draugu. Tā ir viena no viscienīgākajām partijām, kādas vien Valentīnai iespējamas; viņam ir mantība, daudzināts vārds, neapvainota slava, un viņa manieres un daba apsola Valentīnai pie viņa sāniem laimīgāko nākotni. Arī jums šis vārds nebūs nepazīstams: tas ir Franss de Kenels, barons d'Epinē.

Vilfors, kamēr viņa sieva runāja, uzlūkoja sirmgalvi vēl uzmanīgāk nekā citreiz. Kad Vilfora kundze izrunāja Kenela vārdu, pazibsnīja acis, kuras Vilfors tik labi pazina, un acu plakstiņi atvērās kā lūpas, pār kurām vajadzēja ritēt vārdiem, bet izšāvās zibens.

Prokurors, kurš pazina veco politisko ienaidu starp savu un Fransa tēvu, saprata šīs ugunis sirmgalvja acīs, bet izlikās, it kā neko nebūtu manījis, un turpināja savas sievas iesākto runu.

—    Lieta ir svarīga, to jūs sapratīsit! — viņš teica. — Valentīna ir gandrīz vai deviņpadsmit gadus veca, tātad ir laiks viņu izdot pie vīra. Mēs savās pārrunās par šo lietu netikām jūs aizmirsuši un jau iepriekš izzinājām, ka Valentīnas nākamais vīrs ir ar mieru nedzīvot pie mums, kas varbūt būtu nepatīkami jaunam laulātam pārim, bet ka jūs, kas Valentīnu sevišķi mīl, un viņa jūs tāpat mīl, varat pie viņiem dzīvot, tā ka jums nevajadzēs atsacīties ne no vienas no savām paražām un jums būs nākotnē ne viens, bet divi bērni, kas jūs kops mīlestībā.

Zibeņi Nuartjē skatienā kļuva asiņaini.

Viņa dvēselē notika kaut kas šausmīgs, laikam dusmu kliedziens, kuru viņš nevarēja izgrūst no savām nedzīvajām krūtīm, žņaudza viņa sirdi, jo viņa citkārt bālā seja kļuva tumši sarkana un lūpas zilas.

Prokurors omulīgi atvēra logu un teica:

—   Šeit ir tik karsti, ka Nuartjē kungam top nelabi ap dūšu.

Tad viņš atnāca atpakaļ, bet vairs neapsēdās.

—            Šīs precības, — piebilda Vilfora kundze, — par labām atzīst d'Epinē kungs un viņa ģimene, kurā ir tikai viens tēvocis un māsīcas, tā kā viņa māte mira tūliņ pēc viņa dzimšanas un tēvs, kad dēlam palika divi gadi, tika nokauts 1815. gadā; dēls tātad ir pilnīgi neatkarīgs.

—            Tā bija noslēpumaina slepkavība, — teica prokurors, — kurā vainīgie palika nepazīti, kaut gan aizdomas krita uz daudziem vīriem.

Nuartjē, saņemdams visus savus spēkus, gandrīz vai pakustināja lūpas, ko varēja uzskatīt par smaidu.

—           Tiešām, — teica Vilfors, — īstie vainīgie, kuri gan izbēga no cilvēku soda, bet neizbēgs no Dieva soda, būtu mūsu vietā ļoti laimīgi, kad viņi varētu Fransam d'Epinē dot savu meitu, kas būtu gandrīz vai gandarījums un noņemtu no viņiem arī aizdomas.

Nuartjē bija atkal panācis mieru ar apbrīnojamu gribasspēku; viņš uzmeta dēlam skatienu, kurš bija pilns dusmu un dziļas nicināšanas.

Prokurors, kurš šo skatienu gan saprata, atbildēja, tikai plecus paraustīdams.

Tad viņš deva sievai zīmi piecelties.

—            Tagad, cienījamais kungs, — teica Vilfora kundze, — mēs no jums atvadāmies. Vai jūs vēlaties, ka Eduārs atnāktu jūs apsveicināt?

Bija norunāta zīme, ka sirmgalvis piekrišanu izrādītu ar acu aizvēršanu, liegšanu jeb pretošanos ar vairākkārtēju acu mirkšķināšanu. Ja viņš kaut ko vēlējās, tad viņš acis pacēla uz augšu.

Kad viņš vēlējās Valentīnu redzēt, viņš slēdza labo aci. Ja bija jānāk sulainim, viņš slēdza kreiso aci.

, Uz pēdējo Vilfora kundzes jautājumu viņš nikni mirkšķināja acis. Vilfora kundze sakoda lūpas par šo tik noteikto atraidīšanu.

—    Es tātad jums atsūtīšu Valentīnu? — viņa teica.

—    Jā, — teica sirmgalvis, spēji slēgdams acis.

Prokurors ar savu kundzi aizgāja un lika atsaukt Valentīnu, kurai bez tam jau bija teikts, ka viņai būs jāpiedalās pārrunās. Valentīna tūdaļ arī ienāca vēl drusku nokaisušu seju; pēc pirmā acu uzmetiena viņa noprata, cik ļoti sāpīgi cieš viņas vectēvs un cik daudz viņam tai ir ko sacīt.

—    Ak, labais tētiņ! — viņa iesaucās. — Kas tad ir noticis? Tev ir pāri darījuši, vai ne? Tu esi dusmīgs?

—    Jā, — viņš teica, acis slēgdams.

—    Uz ko tad? Uz manu tēvu? Nē. Uz Vilfora kundzi? Nē. Uz mani?

—    Jā, — teica sirmgalvis, acis slēgdams.

—    Uz mani? — atkārtoja Valentīna brīnīdamās.

Sirmgalvis atkal slēdza acis.

—    Un ko tad es esmu nodarījusi, mīļais, labais tētiņ? — iesaucās Valentīna.

Nekādas atbildes nabaga sirmgalvis nevarēja dot; viņa tāpēc turpināja jautāšanu:

—    Es tevi visu dienu neesmu redzējusi: tev ir kaut kas par mani stāstīts?

—    Jā, — teica sirmgalvja acis.

—    Nu, tas man jāpārdomā. Mans Dievs, es tev zvēru, tētiņ… ĀL Vilfora kungs ar kundzi bija šeit, vai ne?

—    Jā.

—    Un tie tev ir to stāstījuši, kas tevi aizskāris? Kas tad tas ir? Vai lai es eju pie viņiem un prasu, kas tas ir, lai tad varētu tev atvainoties?

—    Nē, nē! — sacīja skatiens.

—    Ak, tu mani biedē! Ko viņi var būt sacījuši? — viņa pūlējās atrast vainu.

—    Ak, nu es zinu! — viņa piepeši iesaucās, klusāk runādama un pienākdama sirmgalvim tuvāk. — Vai viņi varbūt runāja par manu izprecināšanu?

—    Jā, — dusmīgi atbildēja sirmgalvis.

—    Es saprotu, tu uz mani dusmojies par manu klusuciešanu. Ak! Lūk nu, viņi bija man pavēlējuši tev par to vēl nekā nesacīt; viņi arī man par to nekā nebija sacījuši, un es tikai neatļautā kārtā dabūju šo noslēpumu zināt, tādēļ cietu klusu. Piedod man, mīļo tētiņ!

Atkal skatiens kļuva piepeši nekustīgs un nedzīvs un likās, ka saka: „Tas nav viss, kas mani aizkaitina."

—    Kas tad tas ir? — jautāja meitene. — Tu varbūt domā, ka es tevi atstāšu, mīļais tēv, un manas precības darīs mani aizmāršīgu attiecībā pret tevi?

—   Nē, — mirkšķināja sirmgalvja acis.

—    Tātad viņi tev teikuši, ka d'Epinē ir ar mieru, ka tu paliec pie

mums?

—   Jā.

—   Nu, kāpēc tad tu esi nemierā?

Sirmgalvja acis paspīdēja nebeidzams maigums.

—    Ak, es saprotu! — teica Valentīna. — Tāpēc, ka tu mani mīli!

Sirmgalvis aizvēra acis par „jā" zīmi.

—   Un tu baidies, ka es kļūšu nelaimīga?

—   Jā.

—   Tu nemīli Fransu d'Epinē?

—   Nē, nē, nē!

—   Tātad tu esi ļoti noskumis, mans mīļais tēt?

—   Jā.

—    Nu, tad dzirdi, — teica Valentīna, sirmgalvja priekšā nomezdamās ceļos un aplikdama roku viņam ap kaklu, — arī es esmu ļoti noskumusi, jo arī es nemīlu d'Epinē kungu.

Sirmgalvja acīs uzliesmoja prieka stars.

—   Vai tu vēl atminies, cik dusmīgs tu biji, kad es gribēju iet klosterī?

Asara rasināja sirmgalvja plānos plakstiņus.

—   Lūk, — turpināja Valentīna, — to es gribēju darīt tikai tādēļ, lai izbēgtu no šīm precībām, kuras mani dzina izmisumā.

Vecais elpoja spēji un smagi.

—    Tātad arī tev, mīļais tēv, šis precības sagādā daudz skumju. Ak, mans Dievs! Ka tu man varētu palīdzēt, ka mēs abi varētu izjaukt viņu nodomus! Bet tu esi par vāju pret viņiem, tu, kura gars ir tik dzīvs, kura griba ir tik stingra. Bet, kad vajag cīnīties, tu esi tikpat vājš, ja pat ne vēl vājāks kā es. Ak! Kāds varens apsargātājs tu man būtu bijis savās spēka dienās; bet tagad tu tikai vēl vari mani saprast un līdz ar mani priecāties vai noskumt. Tā ir vēl pēdējā laime, kuru Dievs ir aizmirsis man atņemt līdzi ar visu citu.

Pie šiem pēdējiem vārdiem Nuartjē skatiens likās izsakām tik dziļu pretestību, ka meitenei šķita, it kā viņš gribētu sacīt:

—   Tu maldies, es vēl daudz tavā labā varu darīt!

—   Tu vari vēl kaut ko darīt manā labā? — to iztulkoja Valentīna.

—   Jā, — atbildēja sirmgalvja acis.

Nuartjē pacēla acis pret debesīm kā zīmi, ka viņš kaut ko vēlas.

—    Ko tu vēlies, mīļais tēv? Palūkosim?

Valentīna kādu acumirkli pārdomāja, tad skaļi izsacīja savas domas, un, kad sirmgalvis uz visu tikai atbildēja ar „nē" zīmi, viņa teica:

—           Nu, tad man jāķeras pie citiem līdzekļiem, jo es esmu tik liela muļ- ķe, ka nesaprotu, kas tev vajadzīgs.

Nu viņa izsauca pa rindai citu pēc cita visus alfabēta burtus un uzmanīgi uzlūkoja sirmgalvi. Pie burta „N" vecais deva „jā" zīmi.

—            Ā! — teica Valentīna. — Tā lieta, kuru tu vēlies, sākas ar burtu „N". Nu, pieliksim pie „N" vēl pa patskanim klāt? Na-ne-ni-no?

—   Jā, jā, jā, — teica vectēvs.

—    Ā, tātad ;,no"?

—   Jā.

Valentīna nu atnesa vārdnīcu, kuru nolika uz pults vectēva priekšā. Viņa to atšķīra, un, kamēr vectēvs sekoja viņai, viņa ar pirkstu vilka gar vārdu slejām no augšas uz leju. Šāda sazināšanās pa tiem sešiem gadiem, kopš Nuartjē bija šinī stāvoklī, bija viņai kļuvusi tik parasta, ka viņa to vārdu, kuru vectēvs vēlējās, atrada tikpat ātri, kā viņš pats vārdnīcā to būtu uzšķīris.

Pie vārda „notārs" Nuartjē viņai deva zīmi apstāties.

—    Notārs, — viņa teica. — Tu gribi notāru, tētiņ?

—   TOC \o "1-3" \h \z Jā.

—   Tātad lai es sūtu pēc notāra?

—   Jā, — atkārtoja slimais.

—    Vai mans tēvs var par to arī zināt?

—   Jā.

—    Vai tu gribi notāru ļoti drīz?

—   Jā.

—            Tad lai viņu tūdaļ ved līdzi? Vai tas ir viss, ko tu vēlies, mīļais tēv?

—   Jā.

Valentīna piezvanīja sulainim, lai tas lūgtu Vilfora kungu vai kundzi atnākt pie vectēva.

—        Vai tu esi ar mieru, tēt? — jautāja Valentīna. — Jā, jā… tam es ticu gan… nebija tik viegli to izzināt.

Un jaunā meitene uzsmaidīja vectēvam, kā viņa būtu uzsmaidījusi bērnam.

Atnāca Vilfora kungs, kuru pasauca Baruā.

—   Ko jūs vēlaties, mans kungs? — viņš jautāja tēvam.

—   Manu tēv, — teica Valentīna, — vectēvs vēlas, lai pasauc notāru.

Prokurors, šā savādā un gluži negaidītā vēlējuma pārsteigts, saskatījās

ar tēvu.

—        Jā, — tas atbildēja ar tādu stingrību, kas norādīja, ka viņš ar Valentīnas un vecā sulaiņa palīdzību, kurš tagad arī zināja, par ko ir runa, ir gatavs uzņemties cīņu pret prokuroru.

—   Jūs vēlaties notāru? — jautāja Vilfors.

—   Jā.

—   Kāpēc?

Nuartjē neatbildēja.

—   Bet kāpēc jums vajag notāru? — nepacietīgi jautāja prokurors.

Slimnieka skatiens palika nekustīgs, mēms, kas nozīmēja: „Es neatkāpjos no savas prasības!"

—        Lai mums liktu kādu šķērsli ceļā? — teica Vilfors. — Vai tas ir pūliņa vērts?

—         Tomēr, — beigās Baruā piebilda ar vecu sulaiņu stūrgalvību, — kad cienījamais kungs pavēl atsaukt notāru, tad tas viņam laikam ir vajadzīgs. Tātad es iešu un atsaukšu notāru.

Baruā no laika gala tikai Nuartjē atzina par savu kungu un nekad nepieļāva, ka sirmgalvja gribai tika kaut kādā ziņā pretī darīts.

—        Jā, es gribu notāru, — teica sirmgalvja izaicinošais skatiens, kurā varēja izlasīt:

„Es gribu redzēt, vai kāds iedrošināsies man liegt to, ko es prasu!"

—        Lai atsauc notāru, kad jau jūs viņu visādā ziņā gribat, bet es atvainošos par jums un pats par sevi viņa priekšā, jo iznāks ļoti jocīgs skats.

—       Tas neko nekait, — noteica Baruā, — es katrā ziņā iešu un atvedīšu notāru.

II

Testaments

Tai acumirklī, kad sulainis aizgāja, vecais Nuartjē kungs uzlūkoja Valentīnu ar nozīmīgu skatienu. Jaunā meitene saprata šo skatienu un Vilfors arī, jo viņa piere aptumšojās un viņš sarauca uzacis.

Prokurors paņēma krēslu un izrādīja, ka viņš gatavs gaidīt notāra atnākšanu. Nuartjē uz viņu skatījās ar pilnīgu vienaldzību, bet slepus viņš mirkšķināja Valentīnai neuztraukties un arī palikt istabā.

Pēc trim ceturtdaļstundām atnāca sulainis līdz ar notāru.

—     Mans kungs, — prokurors teica pēc pirmiem apsveicinājumiem, — jūs esat atsaukts pie Nuartjē kunga, kuru jūs šeit redzat savā priekšā. Vispārīgā trieka noņēmusi viņam visus locekļus un laupījusi balsi, un tikai mēs ar pūlēm spējam uzķert kādas drumslas no viņa domām.

Nuartjē ar acīm piesauca Valentīnu pie sevis un sapratās ar viņu tik zīmīgi, ka viņa tūdaļ teica notāram:

—    Es, mans kungs, saprotu visu, ko mans vectēvs grib sacīt.

—    Tā ir taisnība, — apliecināja sulainis Baruā, — jaunkundze saprot visu, it visu, kā es notāra kungam jau ceļā tiku sacījis.

—    Atvainojiet, mans kungs un arī jūs, jaunkundz, — notārs teica Vilforam un Valentīnai, — šeit ir viens no tiem gadījumiem, kur publisks ierēdnis nevar darboties bez bīstamas atbildības. Pirmā prasība, lai notāra uzņemtais dokuments būtu pilntiesīgs un derīgs, ir tā, ka notāram jābūt droši pārliecinātam, vai mēms klients tam piekrīt vai nepiekrīt, ko es uzrakstu, un, tā kā viņa vēlējumu priekšmets viņa mēmuma dēļ nevar man tikt skaidri zināms, tad mana darbošanās šeit būtu pilnīgi lieka un varētu tikt nelikumīgi izmantota.

Notārs paspēra soli uz priekšu un grasījās aiziet. Nemanāms uzvaras smaids parādījās uz prokurora lūpām. Nuartjē turpretim uzlūkoja Valentīnu ar tik sāpīgu skatienu, ka viņa stājās ceļā notāram.

—        Mans kungs, — viņa teica, — tie vārdi, kādus es pārmiju ar savu vectēvu, ir tik viegli saprotami, ka ikviens tos var lietot un, tāpat kā es tos saprotu, tā arī jūs tos sapratīsit, ja pakavēsities kādas minūtes. Kas jums būtu vajadzīgs, lai jūs ar labu sirdsapziņu* varētu izpildīt savu amatu, notāra kungs?

—        Lai mūsu sarunām būtu likumīga nozīme, jaunkundz, — atbildēja notārs, — vispirms ir vajadzīga slimnieka apstiprināšana vai pretošanās. Cilvēks var būt miesīgi slims, bet viņam jābūt garīgi veselam, lai varētu testamentu rakstīt.

—        Nu, labi, mans kungs, divas zīmes var jums apliecināt, ka mans vectēvs nekad nav bijis garīgi veselāks kā šodien. Nuartjē kungs, kuram ir atņemta spēja kustēties un sarunāties, slēdz acis, kad grib sacīt „jā", un mirkšķina vairākas reizes, kad grib sacīt „nē". Jūs tagad zināt diezgan, lai varētu saprasties ar manu vectēvu. Pamēģiniet jel!

—        Vai jūs esat dzirdējis un sapratis, mans kungs, ko jūsu dēlameita teica? — jautāja notārs.

Nuartjē lēni slēdza acis un drīz atkal atvēra.

—       Un jūs apstiprināt to, ko viņa teica, ka tās no viņas minētās zīmes ir tiešām tās pašas, ar kuru palīdzību jūs darāt zināmas savas domas?

—    Jā, — atbildēja sirmgalvis ar savu zīmi.

—    Jūs esat gribējis, lai es tiktu atsaukts?

—    Jā.

—    Lai rakstītu jūsu testamentu?

—    Jā.

—       Un jūs prasāt, lai es drīzāk neaizietu, pirms neesmu šo testamentu uzrakstījis?

Sirmgalvis atkal ļoti dzīvi atkārtoja savu „jā" zīmi.

—       Nu, mans kungs, — teica jaunā meitene, — jūs viņu tagad saprotat un varēsit savu darbu veikt pēc labākās sirdsapziņas?

Bet, pirms notārs spēja atbildēt, prokurors viņu paaicināja iesāņus.

—        Mans kungs, — viņš teica, — vai jūs domājat, ka cilvēks, kuru ķērusi tik stipra trieka, kādu jūs šeit redzat, varētu būt saglabā veselas savas garīgās spējas?

—            Tas nav tas, kas man dara rūpes, — atbildēja notārs. — Es tikai bažījos, kā mums izdosies izklaušināt viņa domas un nolūkus.

—   Jūs jau redzat, ka tas nav nemaz iespējams, — teica prokurors.

Valentīna un sirmgalvis dzirdēja šo sarunu, un sirmgalvis vērsa savu

skatienu tik cieši un nopietni uz Valentīnu, ka viņa nevarēja šaubīties, ka tiek uzaicināta viņam nākt palīgā.

—            Mans kungs, — viņa teica notāram, — nerūpējieties velti! Cik grūti tas arī nāktos, vai pareizāk sakot jums izliktos vectēva nolūkus dabūt zināt, es jums tos tomēr varēšu paskaidrot tā, ka jums nepaliks ne mazāko šaubu par viņa domām. Tagad ir seši gadi, kopš es esmu pie Nuartjē kunga, un lai viņš pats jums apliecina, vai jel viens no viņa vēlējumiem ir palicis viņa sirdī apslēpts, kuru es nebūtu spējusi uzminēt.

—    Nē, — apliecināja sirmgalvis.

—            Nu, tad pamēģināsim, — atbildēja notārs. — Vai jūs, mans kungs, pieņemat Vilfora jaunkundzi par tulku?

—    Jā, — teica vectēvs.

—            Labi, izdarīsim mēģinājumu. Ko jūs, mans kungs, vēlaties no manis, un kādu darbu lai es jums izdaru.

Valentīna nu izsauca visus alfabēta burtus, līdz nonāca pie „T", kuru vectēvs apzīmēja par to, kuru vēlējās.

—            Burts „T" ir tas, kuru vēlas Nuartjē kungs, — teica notārs, — tas ir acīm redzams.

—             Pagaidiet, — teica Valentīna un jautāja tad, griezdamās pie sirmgalvja: — Ta… te…

Pie „te" sirmgalvis deva zīmi.

Nu Valentīna paņēma vārdnīcu un notāra acu priekšā, kurš ļoti uzmanīgi un ar lielu ziņkārību visam sekoja, sāka šķirt lapas grāmatā un ar pirkstu braukt pa slejām no augšas uz leju.

Pie vārda „testaments" vectēva skatiens lika Valentīnai apstāties.

—            Testaments! — iesaucās notārs. — Nav vairs nekādu šaubu, ka tas kungs grib rakstīt savu testamentu.

—    Jā, — Nuartjē apliecināja vairākkārt.

—           Tas ir brīnišķīgi, mans kungs, — noteica notārs prokuroram, — tas taču jums jāatzīst?

—     Tiešām, — atteiea prokurors, — bet vēl brīnišķīgāks laikam būs pats testaments, jo es neticu, ka testaments jautos viss vārdu pa vārdam uz papīra sakopoties bez manas meitas iespaida uz vectēvu. Bet nu laikam Valentīna būs pārāk līdzieinteresēta par šo testamentu, lai varētu būt noderīga sirmgalvja gribas tulkotāja, kura katram citam ir diezgan tumša.

—    Nē, nē, nē, — teica slimnieks.

—    Kā? — iesaucās Vilfors. — Valentīnai nav intereses par jūsu testamentu?

—    Nē, — atbildēja Nuartjē.

Prokurors palika stāvot gluži apstulbis.

—     Mans kungs, — teica notārs, kurš bija gluži sajūsmināts par šiem pierādījumiem un jau priecājās, ka varēs visapkārt stāstīt par šo romantisko notikumu, — mans kungs, nekas man tagad neizliekas vieglāk kā tas, ko es dažas minūtes agrāk domāju par gluži neiespējamu. Šis testaments būs gan īsti savāds, bet, ja tas tiks nolasīts septiņu liecinieku priekšā un testamenta devējs atzīs par pareizu, tad tas būs arī gluži likumīgs. Attiecībā uz laiku, cik aizņemtu tā uzrakstīšana, man jāteic, ka nevajadzēs vairāk laika kā parasti. Vispirms vajag ievērot likumīgās formas, kuras aizvien paliek tās pašas; tad tuvāk noskaidrosim testatora mantas sastāvu, kuru jūs, Vilfora kungs, kas esat viņa mantu pārvaldījis, pareizi zināsit. Bez tam mēs piedosim šim testamentam, lai tas vēlāk būtu neapgāžams, pēc iespējas lielu likumību. Viens no maniem biedriem noderēs man par palīgu un pretēji paradumam apliecinās vēl izteikumus. Vai jūs esat ar to mierā, mans kungs? — jautāja notārs, pagriezies pret sirmgalvi.

—   Jā, — atbildēja Nuartjē, kura vaigs staroja priekā, ka pēdīgi ir ticis pilnīgi saprasts.

„Ko gan viņš grib?" jautāja sev Vilfors, kuram viņa prokurora amats uzlika zināmu atturību un kurš nekādā ziņā nespēja izdibināt sava tēva nolūkus.

Viņš tātad pagriezās, lai sūtītu pēc otra notāra, kā pirmais to bija vēlējies; bet Baruā, kurš visu bija dzirdējis un uzminējis sava kunga nodomu, bija jau projām.

Nu prokurors lika lūgt uznākt augšā savu sievu.

Pēc stundas ceturkšņa visi bija sapulcējušies slimnieka istabā; arī otrs notārs bija ieradies.

Abi notāri sarunājās un nedaudzās minūtēs vienojās. Parastā testamenta formula tika Nuartjē kungam lasita priekšā. Tad notārs, lai izpētītu slimnieka garastāvokli un izzinātu, vai viņš spējīgs izpildīt tiesas aktu, iesāka ar viņu šādu sarunu.

—            Kad tiek rakstīts testaments, mans kungs, tad tas notiek kaut kādai personai par labu vai par ļaunu.

—    Jā, — atbildēja vecais.

—    Vai jūs zināt, cik liela ir jūsu manta?

—   Jā.

—            Es teikšu jums priekšā vairākas summas aizvien lielākā vērtībā. Vai jūs paziņosit man, kad es esmu minējis pareizo summu?

—    Jā.

Visā šinī nopratinājumā bija zināma svinība, un gara cīņa pret materiālo dabu nevarēja tikt uzkrītošāk tēlota nekā šeit, un skats bija ja arī ne cēls un cildinošs, tad vismaz ļoti ievērojams.

Visi sastājās lokā ap sirmgalvi, kurš sēdēja nekustīgi; otrs notārs sēdēja pie galda, būdams gatavs rakstīt, pirmais stāvēja vecā priekšā un jautāja:

—    Jūsu manta sniedzas pāri trīssimt tūkstošiem franku, vai ne?

Nuartjē deva jāzīmi.

—    Vai jums ir četrsimt tūkstoši franku?

Nuartjē nepakustējās.

—    Piecsimt tūkstoši?

Tā pati vienaldzība.

—    Seši, septiņi, astoņsimt tūkstoši? Deviņsimt tūkstoši?

—   Jā, — teica sirmgalvis.

—    Vai jums ir deviņsimt tūkstoši franku?

—    Jā.

—    Nekustamos īpašumos?

—    Nē.

—    Obligācijās?

—    Jā.

—    Vai obligācijas ir jūsu rokās?

Sigulda8 pilsētas BIBLIOTĒKA

Vecais paskatījās uz sulaini Baruā. Tas tūdaļ izgāja, bel drīz vien atnāca ar kastīti rokās.

—    Vai atļaujat, ka es atveru šo kastīti? — jautāja notārs.

—   Jā.

Kad atvēra kastīti, tajā atrada vērtspapīrus par 900 000 franku. Notārs tos parādīja citu pēc cita savam biedram. Lieta bija pilnīgi tāda, kā Nuartjē bija teicis.

—             Viss ir gluži pareizi, — viņš teica, — un tātad nav vairs nekādu šaubu par to, ka slimnieka prāts ir vēl visā savā spēkā.

Tad, pagriezdamies pret Nuartjē, viņš teica:

—            Jums tātad ir 900000 franku mantas, kurā, tā kā ir noguldīta papīros, ienes jums ik gadus procentos ap 40 000 franku?

—   Jā, — teica vecais.

—    Kam jūs vēlaties atstāt šo mantību?

—            Ak, — teica Vilfora kundze, — par to nav nekādu šaubu! Nuartjē kungs mīl vienīgi savu dēlameitu Valentīnu Vilfora jaunkundzi, viņa kopj viņu jau sešus gadus un ar savu neatlaidīgo rūpību ir pratusi iemantot ne vien sava vectēva mīlestību, bet arī viņa pateicību. Tātad ir gluži taisnīgi, ka viņai tiek viņas grūto pūliņu alga.

Vectēva acis meta zibeņus, kas pierādīja, ka viņš pilnīgi noprata Vilfora kundzes izlikšanos.

—            Tātad tā ir Vilfora jaunkundze, kurai jūs atstājat savus deviņsimt tūkstošus franku? — jautāja notārs, kurš pats domāja, ka viņam tikai jāie- raksta šis noteikums testamentā, lai tad viss butu gatavs. Tomēr viņš gribēja nogaidīt, lai pats Nuartjē kungs apstiprinātu šīs domas, kuras tad arī liecinieki apliecinātu.

Valentīna raudādama un ar nolaistām acīm bija atkāpusies dažus soļus. Sirmgalvis uzlūkoja viņu vienu acumirkli ar sirsnīgāko mīlestību, tad pievērsdamies notāram, viņš mirkšķināja ar acīm savu „nē" zīmi.

—            Nē? — iesaucās notārs. — Kā — vai tā nav Vilfora jaunkundze, kurai jūs atstājat savu mantību, ieceldams to par mantinieci?

—    Nē, — vēlreiz teica sirmgalvis.

—            Vai šeit tik nav kāda kļūda? — izbrīnījies teica notārs. — Vai jūs tiešām sakāt „nē"?

—   Nē! — atkārtoja Nuartjē. — Nē! Nē!

Valentīna pacēla acis; viņa bija pārsteigta nevis tāpēc, ka atstumta no mantošanas, bet gan tāpēc, ka domāja — viņa radījusi vectēvā kādas naida jūtas, kuru dēļ parasti mēdz izstumt no mantošanas.

Bet Nuartjē uzlūkoja viņu ar tik nepārprotami mīlestības pilnu skatienu, ka viņa iesaucās:

—           Ak! Mans mīļais tētiņ, es skaidri redzu, ka tu man gan atņem savu mantu, bet neatņem savu sirdi!

—            Jā, jā, tiešām, — teica sirmgalvis, lēni acis aizvērdams un atkal atvērdams, lai Valentīna nepaliktu šaubās.

—   Paldies, tēv, paldies! — stostījās jaunā meitene.

Šāds virziens Vilfora kundzes sirdī bija gluži negaidot sacēlis cerību; viņa tuvojās sirmgalvim.

—           Tad tas varbūt ir jūsu dēladēls Eduārs de Vilfors, kuram jūs atstājat savu mantību? — teica māte.

Sirmgalvja acis mirkšķināja, pilnas briesmīga ienaida.

—    Nē! — teica notārs. — Tātad jūsu šeit stāvošajam dēlam?

—   Nē, — atkal bija atbilde.

Sirmgalvja skatieni atkal zibens ašumā pārlaidās pār viņa dēlu un vedeklu un palika pie dēlameitas ar bezgalīgu mīlestību.

—            Nu, labi, — Valentīna teica, — ja tu mani mīli, mīļais tēv, kā tad tu to, ko nupat teici, savieno ar šo mīlestību? Tu zini, ka es nekad neesmu kārojusi pēc tavas mantas, bez tam jau es no savas mātes puses esmu bagāta, kā man saka, pat pārāk bagāta. Izskaidro, ko tu domā!

Nuartjē skats bija stingri vērsts uz Valentīnas roku.

—   Mana roka? — viņa teica.

—   Jā, — atbildēja sirmgalvis.

—   Viņas roka? — izbrīnījušies atkārtoja apkārt stāvošie.

—            Ak, mani kungi, — teica prokurors, — jūs gan redzat, ka viss ir velti un mans nabaga tēvs nav pie pilna prāta.

—           Ak! Es saprotu! — iesaucās piepeši Valentīna. — Tu domā manas precības?

—            Jā, jā, jā! — trīs reizes atkārtoja vectēvs, un katru reizi no viņa acīm izšāvās zibens.

—    Tu uz mums dusmojies šo precību dēļ?

—   Jā.

—    Bet tā jau ir ārprātība! — iesaucās Vilfors.

—            Atvainojiet, mani kungi, — teica notārs, — tas viss ir ļoti loģiski un pilnīgi sakarīgi.

—    Tu negribi, ka es precētu Fransu d'Epinē? — jautāja Valentīna.

—    Nē, es to negribu, — teica sirmgalvja acis.

—            Un jūs izslēdzat no mantošanas savu dēlameitu tāpēc, — teica notārs, — ka viņa grib doties laulībā, kurai jūs esat pretim?

—   Jā, jā!

—    Vai viņa būtu jūsu mantiniece, ja nedotos šinī laulībā?

—   Jā.

Tagad visapkārt sirmgalvim iestājās dziļš klusums, abi notāri aprunājās savā starpā; Valentīna uzlūkoja vectēvu, pateicīgi smaidīdama; prokurors košļāja savas plānās lūpas; Vilfora kundze nevarēja apspiest jūtas, kuras izpaudās viņas vaibstos.

—     Bet, — pēdīgi teica prokurors, pirmais pārtraukdams klusumu, — es domāju, ka es esmu vienīgais, kuram nākas spriest, vai šīs precības ir vietā vai nevietā. Kā vienīgais kungs par savas meitas roku es gribu, ka viņa precētu d'Epinē kungu, un viņa to precēs!

Valentīna raudot atslīga kādā krēslā.

—    Mans kungs, — teica notārs, uzrunādams sirmgalvi, — ko jūs esat nodomājis darīt, ja Vilfora jaunkundze tomēr precētu d'Epinē kungu?

Nuartjē nepakustējās.

—   Jums taču vismaz ir nolūks dot noteikumus arī šim gadījumam?

—   Jā.

—    Vai mantību atstāsit kādam no ģimenes?

—    Nē.

—    Tad varbūt nabagiem?

—   Jā.

—    Bet, — teica notārs, — jūs zināt, ka likums neatļauj, ka jūs savam dēlam atraujat visu mantojumu?

—    Jā.

—            Jus tātad tikai to daļu dosit nabagiem, kura paliek pāri, kad dēlam dota viņa tiesa?

—    Nē.

—   Tātad jūs pastāvat uz to — rakstīt testamentu par visu mantojumu?

—   Jā.

—   Bet pēc nāves jūsu testaments tiks apstrīdēts un atzīts par nederīgu.

—    Nē.

—     Mans tēvs pazīst mani, notāra kungs, — teica prokurors, — viņš zina, ka man būs svēta viņa griba; bez tam viņš arī zina, ka es kā prokurors nevaru uzstāties pret nabagu tiesībām.

Nuartjē acīs bija lasāms uzvaras prieks.

—    Kāds jūsu lēmums, prokurora kungs? — jautāja notārs.

—     Nekāds, mans kungs. Šeit lemj mans tēvs, un es zinu, ka viņš no savām domām neatkāpjas.

Es tātad padodos. Šie 900 000 franki tātad zūd manai ģimenei, lai aplaimotu nabagus; bet es sirmgalvja stūrgalvībai nepadošos un darīšu, kā man pavēl mana sirdsapziņa.

Un Vilfors līdz ar kundzi atstāja istabu, atļaudams savam tēvam rakstīt testamentu, kā tas pats vēlējās. Tai pašā dienā testaments bija uzrakstīts. Tika atsaukti liecinieki, sirmgalvis izsacīja savu piekrišanu, un testaments visu klātbūtnē tika aizzīmogots un nodots glabāšanai ģimenes notāram Dešāna kungam.

III

Telegrāfs

Kad Vilfors ar kundzi nonāca lejā no vectēva istabas, viņiem tika teikts, ka salonā gaidot grāfs Monte-Kristo. Vilfora kundze, kura bija pārāk uztraukta, lai tūdaļ varētu rādīties viesim, aizgāja uz savu guļamistabu atpūsties, kamēr prokurors, kurš drošāk cerēja izrādīt vienaldzību, tūdaļ devās uz salonu.

Bet, neskatoties uz visu mākslu apspiest savas jūtas un palikt kungam pār saviem vaibstiem, šoreiz Vilforam tomēr neuzdevās pilnīgi nobīdīt rūpju mākoni no savas pieres, tā kā grāfs,'kurš šodien nāca viņam pretim ar starojošu smaidu, tūdaļ jautāja, kāds cēlonis bijis viņa drūmi sapņainajiem sejas vaibstiem.

—     Mans Dievs, — viņš teica pēc apsveicināšanās vārdiem, — kas tad jums kait, Vilfora kungs? Vai es varbūt jūs esmu traucējis tanī acumirklī, kad jums bija jāraksta apsūdzība, kuru grūti nācās pierādīt?

Vilfors raudzīja pasmieties.

—    Nē, grāfa kungs, — viņš teica, — šoreiz bez manis šeit nav neviena cita upura. Es esmu tas, kas pazaudē savu prāvu, un gadījums, stūrgalvība, ārprātība ir rakstījušas man spriedumu.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — jautāja Monte-Kristo. — Vai jums tiešām gadījusies kāda liela nelaime?

—     Ak, grāfa kungs, — teica prokurors ar rūgtu mierīgumu, — nav vērts, ka par to runā. Nieks, tikai vienkāršs naudas zaudējums.

—    Tiešām! — teica Monte-Kristo. — Naudas zaudējums nozīmē maz, jo jūsu mantība ir tik liela un jūsu gars ir tik filozofiski cēls!

—    Beigās nav arī nauda tā, kas mani sarūgtinājusi, kaut gan 900 000 franku vairāk vai mazāk nav nieka lieta. Es visvairāk dusmojos par likteni, nejaušu lēmumu, — vai kā lai es nosaucu šo varu, kura met zibeņus, kas mani ķer un varbūt, iznīcinādama manas cerības uz bezrūpīgām vecumdienām, izposta arī manas meitas nākotni, — un tas viss stūrgalvīga, bērnišķa sirmgalvja ietiepības dēļ.

—    Ā, kā tad tas nākas? — iesaucās grāfs. — Jūs sakāt 900 000 franku? Ā, tiešām tā ir summa, kuru pat filozofs nelabprāt zaudēs! Un kas tad jums sagādājis šīs bēdas?

—    Mans tēvs, par kuru jums esmu stāstījis.

—     Nuartjē kungs, ā! Bet jūs jau man arī sacījāt, ka viņš esot pilnīgi no triekas noņemts un bez visām spējām?

—    Jā, bez fiziskām spējām, jo viņš nevar nevienu locekli lietot un pakustināt, viņš nevar runāt, bet tomēr domā, parāda gribu un darbojas, kā jūs redzat. Pirms piecām minūtēm es viņu atstāju, un šai mirklī viņš nodarbojas ar to, ka diviem notāriem diktē savu testamentu.

—    Bet tad jau viņam jārunā? — vaicāja grāfs.

—    Viņš darīja vairāk nekā to, viņš savu gribu ir darījis skaidri zināmu.

—    Kā tad tas notika?

—    Ar acu palīdzību. Viņa acis ir pieturējušas dzīvību, un nu tās nonāvē, kā redzat.

—     Mans draugs, — teica Vilfora kundze, kura nule bija ienākusi, — varbūt tu stāvokli uzskati par ļaunāku, nekā tas ir.

—    Cienījamā kundze, — teica Monte-Kristo palocīdamies.

Vilfora kundze atbildēja uz apsveicinājumu ar saviem laipnākajiem smaidiem.

—    Ko man tur pašlaik jūsu kungs? — teica MOnte-Kristo. — Un kas par neizprotamu nelaimi?..

—     Neizprotams nav īstais vārds, — teica Vilfors, — sirmgalvja ietiepība.

—    Un vai nav nekādu līdzekļu novērst viņa nolēmumu?

—    Ā, jā, — teica Vilfora kundze, — no mana vīra vien ir atkarīgs, ka šis testaments, kurš uzrakstīts par ļaunu Valentīnai, tiek griezts viņai par labu.

Kad Monte-Kristo manīja, ka abi laulātie draugi sāka runāt tikai viņiem vien skaidri saprotamos teikumos, viņš izlikās vienaldzīgs un ar jo lielāku uzmanību un piekrišanu sekoja mazajam Eduāram, kurš patlaban putnu dzeramajos trauciņos lēja tinti.

—     Mana mīļā, — Vilfors atbildēja savai kundzei, — tu zini, ka es nekad neesmu vēlējies šeit izrādīt mājās patriarha lomu, no kura galvas palocījuma lai būtu atkarīgs visas pasaules liktenis. Tomēr es uzskatu par vajadzīgu, ka mani lēmumi tiktu cienīti manā ģimenē un ka sirmgalvja neprātība un bērna ietiepība neapgāztu nodomu, kurš jau pirms gadiem nobriedis manā prātā. Barons d'Epinē bija mans draugs, un manas meitas precības ar viņa dēlu ir tik noderīgas, cik vien var būt.

—     Vai tu domā, — teica Vilfora kundze, — ka Valentīna ir ar viņu vienisprātis? Tiešām… viņa bija aizvien pret šīm precībām, un es nebūt nebrīnītos, ka visu, ko mēs šeit esam redzējuši un dzirdējuši, viņi ir savstarpēji norunājuši.

—       Mana kundze, — teica Vilfors, — tik lēti neatsakās no mantības, kas sniedzas līdz 900000 frankiem.

—       Viņa taču pilnīgi atsacījās no pasaules, — teica Vilfora kundze, — pagājušajā gadā viņa gribēja iet klosterī!

—    Lai ar, — atteica Vilfors, — es saku, ka šīs precības notiks!

—        Pret tava tēva gribu, - piebilda Vilfora kundze, no citas puses gribēdama piekrist vīram. — Tad tas taču būtu diezgan nepatīkami!

Monte-Kristo, kurš likās nekādu vērību nepiegrieza šai sarunai, tomēr neviens vārds nepalika nepamanīts.

—        Mana mīļā, — teica prokurors, — es varu teikt, ka aizvien esmu cienījis savu tēvu bērna jūtu un viņa morālā pārākuma dēļ. Bet šeit man jābeidz atzīt sirmgalvja garīgās spējas, ja viņš tāpēc, ka tēvu reiz ienīdis, tagad vēl tā dēlu grib vajāt. Es arī turpmāk cienīšu Nuartjē kungu un nesūdzēšos par lielo naudas zaudējumu, bet nelokāmi palikšu pie savas gribas, un pasaule gan izšķirs, kurā pusē prāts. Es tātad izprecēšu savu meitu Fransam d'Epinē kungam, jo šīs precības ir labas un atnes godu.

—       Kā? — teica Monte-Kristo, kura piekrišanu savam nodomam prokurors jau sen bija lūdzis ar saviem skatieniem. — Kā! Nuartjē kungs atstumj no mantošanas Valentīnas jaunkundzi tāpēc, ka viņa precēs baronu Fransu d'Epinē?

—   Jā, tas ir iemesls, — teica Vilfors.

—    Vismaz redzamais iemesls, — piebilda Vilfora kundze.

—      Tas ir īstais iemesls, mīļā sieva, — teica Vilfors, — es pazīstu savu tēvu.

—        Kas to var pierādīt? — atbildēja jaunā sieva. — Kāpēc barons d'Epinē var viņam būt vairāk pretīgs nekā jebkurš cits?

—      Tiešām, — teica grāfs, — es tiku iepazinies ar Fransu d'Epinē kungu, viņš ir ģenerāļa Kenela dēls, vai ne, kuru karalis Kārlis X iecēla par baronu d'Epinē?

—    Gluži pareizi, — teica Vilfors.

—    Nu, tas jau ir ļoti patīkams jauns cilvēks!

—   Viss tas ir tikai atruna, par to es esmu pārliecināta, — teica Vilfora kundze. — Šie vecie ļaudis ir varmācīgi pret tiem, kurus viņi mīl: Nuartjē tikai vēlas, lai viņa dēlameita vispār neprecētos.

—   Bet, — teica grāfs, — vai jūs zināt iemeslu šādam ienaidam?

—    Ak, mans Dievs! Kas to var zināt?

—   Varbūt politiskas domstarpības? — jautāja grāfs.

—   Tiešām, mans tēvs un d'Epinē grāfa tēvs dzīvoja viņu aukaino laiku mutuli, no kuriem es redzēju tikai pašas pēdējās dienas, — teica Vilfors.

- Vai jūsu tēvs nebija bonapartists? — jautāja grāfs. — Man liekas, ka jūs man teicāt kaut ko tamlīdzīgu?

—   Mans tēvs vispirms bija jakobinis, — atbildēja Vilfors, savā uztraukumā pārkāpdams uzmanības robežas un izteikdams to, ko gribēja apslēpt, — un senatora svārki, kurus viņam uzvilka Napoleons, tikai maskoja agrāko revolucionāru, bet viņu nepārvērta. Kad mans tēvs ielaidās sazvērestībā, tad viņš to nedarīja par labu Napoleonam, bet ļaužu pūlim un par ļaunu katrai stingrai valdībai, katram pārvaldniekam. Viņš nebaidījās ne no kādiem pat visasākajiem, revolucionārajiem līdzekļiem, kur vajadzēja sasniegt tos mērķus, kuri viņam likās cīņas cienīgi.

—    Nu, labi! - teica Monte-Kristo. — Te jau mums būs rokā īstais iemesls: politisks ienaids. Vai ģenerālis Kenels d'Epinē, kaut gan viņš kalpoja Napoleonam, pēc pārliecības nebija karaļa un vecās kārtības piekritējs, un vai tas nav tas pats, kurš kādu vakaru, iznākot no bonapartistu kluba, tika nonāvēts tāpēc, ka nebija piepildījušās cerības viņu iegūt par piekritēju Bonapartam?

Prokurors, briesmu pārņemts, uzlūkoja grāfu.

—    Vai es alojos? — laipni jautāja Monte-Kristo.

—   Nē, nebūt ne, grāfa kungs, — teica Vilfora kundze, — ir tieši tā, kā jūs sakāt. Un tieši šo jūsu minēto apstākļu dēļ Vilfora kungs tagad cenšas izdzēst veco ienaidu un savienot bērnus mīlestībā, kur tēvi naidā šķīrās.

—   Tās ir cēlas, augstsirdīgas domas, — teica Monte-Kristo, — domas, kas pilnas cilvēku mīlestības! Visai pasaulei vajadzētu godāt šīs domas, — tas izklausītos jauki, kad Nuartjē de Vilfora jaunkundze sauktos par baronesi d'Epinē.

Prokurors drebēja pie visām miesām un uzlūkoja Monte-Kristo, it kā gribēdams viņa dvēselē lasīt, ar kādu nolūku viņš teicis šos vārdus.

Bet parastais laipnais smaids neatstāja grāfa Monte-Kristo lūpas, un arī šoreiz prokurors neredzēja, neskatoties uz savu ilgajā ošņāšanas amatā vingrināto pētīgo skatienu, nekā cita kā tikai laipno seju.

—    Tomēr es nedomāju, — pēc brīža turpināja prokurors, — ka tāpēc izjuks šīs precības, kaut gan šis zaudējums ir liela nelaime Valentīnai. Es neticu, ka d'Epinē kungs šā naudas zaudējuma dēļ atkāpsies no precībām. Viņš, es ceru, uzskatīs, ka sakars ar mani, kur es upurēju šo summu, lai varētu savu vārdu turēt, ir vairāk vērts nekā pati summa. Viņš bez tam izdomās, ka Valentīna no mātes puses saņems mantojumu un ka viņas vectēvs un vecmāte, kuri tagad pārvalda viņas mātes atstāto mantu, atstās viņai arī savu mantojumu,t kurš ir tikpat liels.

—    Jā, nu tie vairāk pelna nekā Nuartjē, ka viņus mīļi kopj,. — teica Vilfora kundze, — viņi jau arī drīz atbrauks uz Parīzi, un Valentīna tad darītu labi, ja neapraktos vairs pie Nuartjē, kas viņai tā pāri darījis.

Monte-Kristo ar iekšējo apmierinājumu dzirdēja šo aizskartā patmīlībā un mantkārībā trīsošo balsi.

—     Bet man liekas, — teica Monte-Kristo pēc īsa starpbrīža, — un es jau iepriekš lūdzu jūsu piedošanu par to, ko gribu sacīt: man liekas, ja Nuartjē kungs atstumj no mantošanas savu dēlameitu par to, ka viņa neprecas pēc viņa prāta, viņš šim mīļajam, mazajam Eduāram taču nevarētu pārmest tādu noziegumu!

—     Vai ne, grāfa kungs?! Vai ne! — iesaucās Vilfora kundze neaprakstāmā balsī. — Vai tas nav netaisni, neģēlīgi netaisni?! Nabaga Eduārs tāpat ir viņa dēla bērns kā Valentīna, un tomēr, ja vien Valentīna neprecētu d'Epinē kungu, viņš viņai atstātu visu savu mantu! Un Eduārs taču nes viņa ģimenes vārdu, kamēr Valentīna arī tā būs trīs reizes bagātāka par nabaga Eduāru!

Grāfs Monte-Kristo tikai noklausījās šinīs žēlabās.

—    Nāciet, grāf, nāciet, nerunāsim vairs par šīm ģimenes nepatikšanām! — teica Vilfors. — Jā, taisnība, mana manta, prokurora manta, nāks par labu tiem nabagiem, tam lielajam un nicināmajam pūlim, kurš šinīs dienās tiek visu lutināts un drīz būs tas kungs mūsu mājās. Palīdzēt šīm sabiedrības padibenēm — tas jau saskan ar mana tēva revolucionārām pasaules aplaimotāja idejām. Kā viņi pasmiesies, kad paša prokurora — viņu lielākā ienaidnieka — manta nāk viņu rokās! Labi, mans tēvs mani ir pievīlis, atņēmis man likumīgās tiesības, bez iemesla mani vajājis, bet es visu izglītoto, augstāko aprindu acīs būšu vīrs, kas izturējies, kā pienākas īstam aristokrātam. D'Epinē kungs, kuram es solīju šo summu pūrā, to arī dabūs, un lai arī man vajadzētu ciest visasāko trūkumu!

—   Tomēr, — Vilfora kundze sāka atkal, atgriezdamās pie tām domām, kuras pastāvīgi saviļņoja viņas sirds dziļumus, — tomēr varbūt būtu labāk, ka d'Epinē kungam paziņotu par šo nelaimi, un viņš pats tad varbūt ņemtu atpakaļ savu vārdu?

—    Ak! Tā būtu liela nelaime, — iesaucās Vilfors.

—    Liela nelaime?

—    Bez šaubām, — atbildēja Vilfors, drusciņ nomierinājies, — neizdevušās precības, kaut arī naudas dēļ, tomēr met nelabu gaismu uz meitām, un tad arī visas tās baumas, kurām es gribēju darīt galu, sāktos no jauna un vēl lielākā mērā. Bet nē, tas nenotiks, d'Epinē ir godavīrs, kurš ar Valentīnas izslēgšanu no mantošanas jutīsies vēl vairāk saistīts, citādi jau varētu viņu nosaukt par mantrausi un sīkstuli. Nē, tas nav iespējams!

—     Es domāju kā Vilfors kungs, — teica Monte.-Kristo, stīvi nolūkodamies Vilfora kundzē, — un, kad es viņam, stāvētu diezgan tuvu, lai varētu dot padomu, tad es viņu vēl pamudinātu, tā ka d'Epinē kungs drīzā laikā pārnākšot, šīs saites sasiet tik cieši, ka tās nebūtu vairs saraujamas, es ātrāk novestu galā lietu, kura Vilfora kungam ir tik pagodinoša.

Vilfors piecēlās un acīmredzami bija gluži sajūsmināts, kamēr viņa sieva nobālēja.

—    Labi, tas jau ir tas, ko es gribēju, un es priecājos, ka man ir tāds padomdevējs kā jūs, — viņš teica, sniegdams grāfam Monte-Kristo roku. — Kad nu katrs uzskata to, kas šodien noticis, par nenotikušu, tad visos mūsu nolūkos nekas nav grozījies.

—    Mans kungs, — teica Monte-Kristo, — lai pasaule cik netaisna, bet tā tomēr slavēs jūsu apņemšanos: jūsu draugi būs par to lepni, un d'Epinē

kungs, kaut viņam nāksies ņemt Valentīnas jaunkundzi bez pūra, būs sajūsmināts, ienākdams ģimenē, kuras locekļi spēj pacelties līdz tādai pašaizliedzībai, par spīti visiem apstākļiem turēt savu vārdu un izpildīt savu pienākumu.

Grāfs bija piecēlies un grasījās aiziet.

—   Vai jūs atstājat mūs, grāfa kungs? — jautāja Vilfora kundze.

—            Esmu spiests to darīt, es atnācu tikai atgādināt jums jūsu solījumu par sestdienu.

—   Vai jūs baidāties, ka mēs to aizmirsīsim?

—            Jūs esat ļoti laipna, cienījamā kundze, bet Vilfora kungam reizēm ir tādas darīšanas…

—            Mans vīrs ir devis savu vārdu, grāfa kungs, — teica jaunā sieva, — nu redzējāt, ka viņš tur savu vārdu, kad arī tik daudz būtu jāzaudē, cik daudz vairāk viņš šeit turēs vārdu, kur var ar to tikai vinnēt.

—    Vai viesības būs jūsu pilī Elizejas laukos? — jautāja Vilfors.

—            Nē, tās būs ārpus pilsētas. Tāpēc jūsu uzupurēšanās būs vēl jo vairāk cienāma.

—   Ārpus pilsētas?

—   Jā.

—   Un kur? Tuvu pie Parīzes, vai ne?

—   Pie pašiem vārtiem, pusjūdzi no šķērskoka, Oteilā.

—            Oteilā! — iesaucās Vilfors. — Ak jā, mana sieva man teica, ka jūs dzīvojat Oteilā, viņa jau tur tika ienesta jūsu namā. Un kurā vietā?

—   Fontēnas ielā.

—            Fontēnas ielā! — Vilforš atkārtoja aizsmakušā balsī. — Un kurā numurā?

—   Divdesmit astotajā.

—            Ak! — iesaucās Vilfors. — Tad jūs esat tas, kurš nopirka marķīza Senmerāna namu?

—            Senmerāna kunga nams? — it kā izbrīnījies jautāja Monte-Kristo. — Tātad šis nams piederēja Senmerāna kungam?

—            Jā, — atbildēja Vilfora kundze, — un vai gribat man ticēt, grāfa kungs?

—   Ko?

—   Jūs to namu uzskatāt par ļoti jauku, vai ne?

—   Krāšņs nams.

—   Nu, redzat, un mans virs nekad nav gribējis tajā dzīvot.

—    Ā! — atteica Monte-Kristo. — Tiešām, mans kungs, tas ir aizspriedums, kuru es nesaprotu.

—   Es nemīlu Oteilu, — prokurors teica klusi un ar lielām pūlēm.

—   Bet es taču ceru, ka nebūšu tik nelaimīgs, — teica Monte-Kristo, — ka šī jūsu antipātija laupītu man laimi jūs pie sevis redzēt?

—    Nē, grāfa kungs, es ceru… esiet pārliecināts… ka es darīšu visu, kas iespējams, — stomījās prokurors.

—   Ā, — atteica Monte-Kristo, — es nepieņemu nekādu atvainošanos. Sestdien pulksten sešos es jūs sagaidīšu, un, ja jūs neierastos, tad es domātu nezin ko; es pēdīgi domātu, ka ar šo divdesmit gadus neapdzīvoto namu saistās kāda tumša teika, kāds asiņains notikums.

—   Es nākšu, grāfa kungs, es nākšu, — steidzīgi teica prokurors.

—   Paldies! — teica grāfs Monte-Kristo. — Bet nu man jāatvadās.

—   Jā, tiešām, jūs sacījāt, ka esat spiests mūs atstāt, un gribējāt minēt pat iemeslu, bet runa novērsās uz citu pusi, — teica Vilfora kundze.

—    Tiešām, cienījamā kundze, es nezinu, vai varu iedrošināties jums teikt, kurp es eju.

—   Ak, sakiet vien!

—   Es eju kā īsts dienaszaglis paskatīties to, par ko jau veselas stundas esmu sapņojis.

—    Un kas tas ir?

—   Telegrāfs. Ak, nu man tas vārds ir pasprucis!

—   Telegrāfs? — atkārtoja Vilfora kundze.

—   Jā, telegrāfs*. Kad es savos ceļojumos ceļā un kāda pakalniņa skaistā saulgozī redzēju šīs melnās rokas kā milzīgu kukaiņu kājas ceļamies

Šeit domāts senais zīmju, ne musdienu elektriskais telegrāfs.

un nolaižamies, tad man aizvien uznāca iegriba redzēt tuvumā šos lielos kukaiņus ar baltiem vēderiem un kalsnējām, melnām rokām, zem kuru spārniem es iedomājos atrast sēžam cilvēku ģēniju. Bet nu es kādurīt dabūju zināt, ka ierēdnis pie katra telegrāfa ir nabaga algādzitis, kurš par simt frankiem mēnesī visu dienu pētī nevis-debesis vai ainavu, bet uzlūko šo milzu kukaini — savu korespondentu četras vai piecas jūdzes attālu no viņa. Es nu gribētu tuvumā noskatīties šo kukaiņu kustības.

—    Un turp jūs ejat?

—    Turp.

—    Uz kuru telegrāfu? Iekšlietu ministrijas vai zvaigžņu lūkotavas?

—    Ā, nē, nē! Tur es atrastu ļaudis, kas gribētu mani piespiest sajēgt lietas, kuras es negribu zināt, un kas, paši nezinot, atklātu man noslēpumu, kuru paši nezina. Nē, lai velns parauj! Es negribu zaudēt savas ilūzijas par šiem kukaiņiem! Ir jau diezgan ļauni, ka es tās zaudēju par cilvēkiem. Es gribu iet uz telegrāfu, kurš stāv brīvā laukā, kur es atrodu tikai to nabaga ierēdnīti algādzīti.

—   Jūs esat savāds, liels kungs, — piezīmēja Vilfors.

—    Kuru līniju jūs man ieteiktu studēt?

—    Nu, visādā ziņā to, kurai tagad visvairāk darba, tā uz Spāniju. Vai gribat varbūt vēstules no ministra, lai jums tiktu doti paskaidrojumi?

—    Nē, nē, — atbildēja Monte-Kristo, — es jau tieši negribu nekā saprast. Tiklīdz es saprastu, man būtu zudusi ilūzija.

—   Nu, tad steidzieties, pēc divām stundām nakts, un tad jūs nekā vairs neredzēsit.

—    Ā, jūs mani baidāt! Kurš tad ir vistuvākais?

—    Tas pie Bajonas ceļa, vai nu pie Šatilonas, vai pie Montierī.

—    Paldies! Uz redzēšanos! Sestdiena es jums atstāstīšu savus iespaidus.

Pie durvīm grāfs Monte-Kristo sastapa abus notārus, kuri pašulaik bija izslēguši no mantošanas Valentīnu un devās mājās, priecīgi, ka sarakstījuši dokumentu, kas viņiem atnesīs lielu godu.

IV

Līdzeklis, kā dārznieku atsvabināt no žurkām

Ne tajā pašā vakarā, kā bija teicis, bet nākamajā rītā grāfs Monte- Kristo atstāja Parīzi ne pa Bajonas, bet pa Orleānas ceļu un devās uz Montierī pakalna torni.

Pie pakalna Monte-Kristo atstāja savus ratus un kāpa augšā pa šauru, izlocītu taku.

Pašā pakalna virsu bija krūmiem iežogots augļu dārzs. Pa maziem koka vārtiņiem, kuriem bija kārklu vicu eņģes, viņš iegāja dārzā, kas bija divdesmit pēdu garš un divdesmit pēdu plats. To apsargāja liels, vecs tornis, kurš visapkārt bija apaudzis ar apvijām, kamēr zemē ziedēja vijolītes un lefkojas.

Kas redzēja šo veco torni, nokvēpušu un saplaisājušu, bet ietītu zaļumos un ziedos kā vecomāti bērnubērnu vidū, kas nākuši viņai vēlēt laimes dzimumdienā, tas nebūtu domājis, cik daudz šausmīgu un briesmīgu stāstu bija piedzīvojis tas, kas te stāvēja tik pilns miera un cienības. Sarkanām smiltīm apbārstīts ceļš ar skaistiem kokiem gar malām veda uz dārzu, kurš bija jo rūpīgi apkopts. Kādi divdesmit rožu kociņi, kuri bija šeit savienoti un, kaitīgu kukaiņu netraucēti, krāšņi ziedēja, varēja to apliecināt.

„Gluži tā vien liekas," ienākdams nodomāja Monte-Kristo, „ka šis telegrāfists tur sev dārznieku vai pats ir kaislīgs dārzu mīļotājs."

Piepeši viņš uzdūrās kādam tumšam ķermenim, kurš iesaucās un piecēlās. Tas bija laipns vecītis, gadus piecdesmit vecs, kurš pašulaik bija plūcis zemenes un licis tās uz spīdošām vīna lapām. Lāga virs uztraukdamies tik tikko noturēja šķīvi ar vīna lapām un ogām.

—    Vai jūs jau esat pļaujas svētkos, mans mīļais, — smaidīdams teica Monte-Kristo.

—   Atvainojiet, mans kungs, — teica telegrāfists, — ka neesmu tur augšā, bet es tik tikko nonācu lejā.

—    Neliecieties no manis nebūt traucēts, mans miļais draugs, — teica Monte-Kristo, — plūciet savas zemenes, ja jums vēl kādas ir.

—    Man vēl ir desmit, — teica vecitis, — šeit ir vienpadsmit, un divdesmit viena man bija, piecas vairāk nekā pērn, — un viņš sāka tās skaitīt. — Ak, mans Dievs! Te jau trūkst, un es labi zinu, ka tās vēl vakar šeit bija. Nudien, tas palaidnis Simonietes dēlēns būs tās nozadzis! Kas no tāda vēl iznāks?

—    Tiešām, — teica Monte-Kristo, — lieta ir ļauna, bet jaunībai jāpiedod.

—     Nu jā, — atbildēja dārznieks, — bet tas ir ļoti nepatīkami. Bet atvainojiet vēlreiz, cienījamais kungs, jūs varbūt esat kāds priekšnieks, kuram es esmu licis gaidīt?

Viņš bailīgi uzlūkoja grāfu un viņa zilos svārkus.

—    Nomierinieties, mans draugs, — smiedamies teica grāfs, — es neesmu priekšnieks, kas nāk revidēt jūsu darbu, bet vienkāršs ceļotājs, kuru ziņkārība šurp atvedusi un kurš jau nožēlo, ka laupījis jums dārgo laiku.

—    Ak, mans laiks nav dārgs, — atbildēja vecītis, skumīgi smaidīdams. — Bet nu ir tas laiks, kad telegrāfs mēdz strādāt, un to es gan nevaru nokavēt, bet man bija dota zīme, ka es vienu stundu varot atpūsties, — un viņš paskatījās savā saules pulkstenī — un tā nu man ir vēl'desmit minūtes. Bez tam arī manas zemenes bija jau ienākušās, un vienu dienu ilgāk… Bez tam — iedomājieties vien, mans kungs, ka žurkas man tās sagrauž!

—     Vai tu .re! — nopietni atbildēja Monte-Kristo. — Tie jau ir nepatīkami kaimiņi, mans draugs, jo mēs jau nemākam žurkas ēst, medū ievārītas, kā to darīja senie romieši.

—   Ā, vai romieši viņas ēda? — jautāja dārznieks. — Viņi ēda žurkas?

—    Es tā tiku lasījis Petronija darbos, — atbildēja grāfs.

.— Tiešām? Tās taču nevar garšot, kaut gan mēdz teikt: trekna kā žurka. Nav jau ari brīnums, ka viņas ir treknas, jo visu dienu guļ un tikai pa naktīm grauž. Pagājušajā gadā man bija četras aprikozes, no tām viņas man vienu apēda. Man bija viens asinsfirziķis, viens vienīgs, no ļoti retas, krāšņas sugas, tur pie mūra — to viņas man līdz pusei apgrauza! Vislabākās sugas firziķis! Bet šogad tas vairs nenotiks, ja ne citādi, es pa naktīm pats sargāšu.

Monte-Kristo bija diezgan dzirdējis.

Katram cilvēkam ir sava mījotā nodarbošanās, kura viņam nedod miera, kā katram auglim savs tārps; telegrāfistam bija sava dārzniecība.

Monte-Kristo nolauza dažas vīnogulāju lapas, kuras ogām atņēma sauli, un ar to iekaroja dārznieka sirdi.

—   Kungs laikam ir atnācis palūkoties uz telegrāfu? — viņš jautāja.

—   Jā, mans draugs, ja tik vien tas nav aizliegts?

—            Ā, nebūt nav aizliegts, - teica dārznieks, — nav jau mums no kā baidīties, jo neviens nevar zināt, ko mēs telegrāfējam.

, — Jā, tā ir taisnība, esmu pat dzirdējis, ka jūs pats nesaprotat tās zīmes, kuras jūs dodat.

—   Tiešām, mans kungs, un es par to tikai priecājos.

—   Kāpēc tad priecājaties? — jautāja grāfs.

ļ — Tāpēc, ka man tādā ziņā nav nekādas atbildības. Es esmu mašīna iyv vairāk nekas, un, kad es nenokavēju nevienu zīmi, tad savu pienākumu esmu izpildījis.

Monte-Kristo uzlūkoja telegrāfistu brīnīdamies. Vai viņam bija gadījies vīrs bez godkārības? [ Tas nenāktu par labu viņa nolūkiem.

i — Mans kungs, — teica dārznieks, palūkodamies saules pulkstenī, — desmit minūtes ir pagājušas, man jāiet savā vietā. Vai gribat nākt man līdzi?

[ — Es eju.

1    Telagrāfists ieveda grāfu tornī, kurā bija trīs stāvi. Apakšējā bija darbarīki, kapļi, lāpstas, grābekļi utt. Otrā bija ierēdņa dzīvoklis ar nedaudzām nabadzīgām mēbelēm, galdu, gultu, diviem krēsliem, pie sienām piekārtas kaltētas zāles, vīķi, lupina u.c., katram saišķim bija piekārta zīmīte

ar uzrakstu.

\ — Vai vajag daudz laika, lai iemācītos telegrafēt? ; — Mācīšanās nav ilga, — atteica ierēdnis.

—   Un cik liela ir alga?

—   Tūkstoš franku.

2    :3ax. 100

—   Tas nav daudz.

—    Nē, bet ir brivs dzīvoklis.

Monte-Kristo palūkojās visapkārt: „Šis dzīvoklis taču nebūs viņam pie sirds pieaudzis?" viņš nodomāja pie sevis.

Viņi uzkāpa trešajā stāvā, kur bija darba telpas un atradās telegrāfa mašīna.

—            Tas jau ir ļoti interesanti, — teica Monte-Kristo, aplūkodams mašīnas daļas, — bet ar laiku šāds darbs laikam krietni apnīk?

—            Jā, sākumā dabū stīvu kaklu no piespiestas skatīšanās, bet gada, divu gadu laikā pie tā pierod. Tad mums arī ir savas atpūtas stundas un brīvdienas.

—    Kādas brīvdienas?

—    Kad laiks ir apmācies un miglains.

—   Ak jā, tā ir taisnība.

—            Tās tad man ir' svētku dienas; es tās pavadu dārzā: dēstu, ravēju, apgraizu, un tā man laiks paiet it ātri…

—   Cik ilgi jūs jau esat šeit?

—    Desmit gadus.

—   Cik jums pašam gadu?

—    Piecdesmit.

—    Un cik ilgi jums jākalpo, lai dabūtu pensiju?

—   Ak, mans kungs, divdesmit pieci gadi.

—   Un cik liela ir pensija?

—   Simt dālderu.

—   Nabaga ļautiņi, — nomurmināja Monte-Kristo.

—   Ko sacījāt? — jautāja ierēdnis.

—   Es saku, ka tas viss ir ļoti interesanti.

—   Kas?

—            Viss, ko šeit redzu un dzirdu… Un jūs tiešām nekā nesaprotat no šīm zīmēm?

—    Itin nekā.

—    Vai nekad neraudzījāt tās saprast.

—   Nekad, kāpēc gan?

—   Taču ir arī zīmes, kuras tiek dotas jums?

—   Kā tad!

—    Un tās jūs saprotat?

—    Tās ir aizvien tās pašas un saka vai nu „nekā jauna", vai „jums viena stunda brīva", vai „uz ritu"!

—   Tas ir ļoti nevainīgi, — teica grāfs, — bet palūkojiet, vai tur nesāk kustēties jūsu korespondents?

—    Ak, jā. Paldies, mans kungs!

—    Un ko viņš saka? Vai jūs lo saprotat?

—   Jā, viņš jautā, vai es esmu gatavs.

—    Un jūs viņam atbildat?

—    Ar to pašu zīmi, kura arī manam korespondentam otrā pusē norāda, ka es esmu gatavs!

—   Tas ir lieliski izdomāts, — teica grāfs.

—   Jūs redzēsit, — lepni teica telegrāfists, — pēc piecām minūtēm viņš sāks runāt.

„Nu, tātad man ir piecas minūtes vairāk laika, nekā man vajadzīgs," nodomāja pie sevis Monte-Kristo.

—    Mans mīļais kungs, — viņš tad teica skaļi, — atļaujiet man jums likt priekšā vienu jautājumu.

—   Jautājiet!

—   Jūs mīlat dārzkopību?

—    Kaislīgi.

—    Un jūs būtu laimīgs, ja jums būtu dārzs nevis dažu soļu garumā un platumā, bet vairākas pūrvietu liels?

—    Mans kungs, es no tā izveidotu paradīzi zemes virsū.

—    Ar jūsu tūkstošs frankiem maz ko var izdarīt.

—    Maz gan; dzīvot tomēr var.

—   Jā, bet jums jau ir gluži nabadzīgs dārziņš.

—   Jā, dārziņš ir gan mazs.

—    Nu jā, mazs, jo vēl ir žurkas, kas to apēd un maitā.

—    Ak, tas ir mans posts!

—    Sakiet man, — ja jūs kādas ķibeles dēļ nepaskatītos turp, kad jūsu korespondents sāk strādāt?

—   Tad es nevarētu tās zīmes atkārtot.

—    Un kas tad būtu?

—    Kad es aiz palaidnības nokavētu, tad man uzliktu sodu naudā.

—   Cik liels tas būtu?

—   Simt franku.

—   Ko? Tā jau desmitā daļa no visiem jūsu ienākumiem.

—   Ak jā, — teica ierēdnis.

—   Vai jums tas jau ir kādreiz gadījies?

—   Vienu reizi, kad es potēju Noazetas rožu koku.

—   Labi. Bet ja nu jums iekristu prātā piepeši mainīt zīmes?

—            Tā ir cita lieta. Tad es tiktu no vietas padzīts un pazaudētu arī pensiju.

—   Trīs simti franku? — jautāja Monte-Kristo.

—   Jā, kungs, bet jūs redzat, ka es to nekad nedarītu.

—  Arī ne par tādu summu, kas līdzinātos jūsu piecpadsmit gadu algai. Vai tas nebūtu vēl jāpārdomā?

—    Ko?

—   Par piecpadsmit tūkstošiem franku?

—   Jā, — teica Monte-Kristo.

—   Kungs, jūs mani izbiedējat. Nevediet mani kārdināšanā!

—   Vai saprotat labi? Piecpadsmit tūkstoši franku.

Kungs, ļaujiet man paskatīties uz savu korespondentu pa labi.

—   Ko tur skatīties? Paskatieties labāk šo! — un Monte-Kristo izvilka paciņu naudas.

—    Kas tas ir?

—    Ko? Vai nepazīstat šos papīrus?

—    Bankas zīmes?

—   Jā, piecpadsmit gabalu, katra pa tūkstoš franku.

—    Un kam tās ir?

—   Jums, ja vien gribat.

—   Man? — iesaucās telegrāfists gandrīz vai bez elpas. — Kungs, mans korespondents tagad sāk strādāt.

—   Lai viņš strādā!

—    Mans kungs, jūs mani traucējat, man būs jāmaksā sods.

—   Tas jums maksās simt franku, tātad jūs labi redzat, ka jums ir iemesls pieņemt manus piecpadsmit tūkstošus.

—        Cienījamais kungs, mans korespondents pa labi kļūst nepacietīgs un atkārto savas zīmes.

Grāfs iedeva ierēdnim naudas zīmes rokā.

—   Lai, lai, ņemiet šo!

—        Bet, — viņš teica, — tas nav vēl viss, no saviem piecpadsmit tūkstošiem jūs nevarat dzīvot.

—    Man jau vēl ir sava vieta.

—         Nē, to jūs pazaudēsit, jo jūs rādiet citādas zīmes nekā tās, ko rāda jūsu korespondents.

—        Ak, cienījams kungs, ko jūs no manis gribat? Mans kungs, ja es uz to tieku spiests…

—         Es tiešām gribu jūs uz to spiest, — teica Monte-Kristo un izvilka no kabatas otru naudas • paciņu.

—         Šeit ir vēl 10 000 franku; tas ir kopā ar tiem piecpadsmit, kuri jums jau ir kabatā, divdesmit pieci tūkstoši. Par pieciem tūkstošiem jūs sev nopirksit mazu mājiņu ar dažām pūrvietām dārza, un no pārējo divdesmit tūkstošu franku procentiem jūs varēsit mierīgi pārtikt.

—    Dārzu, divas pūrvietas lielu!

—    Un tūkstošs franku par gadu lieku.

—   Ak, mans Dievs, mans Dievs!

—   Nu, ņemiet jel ātrāk!

Un Monte-Kristo gandrīz vai ar varu iebāza ierēdnim rokā tos desmit tūkstošus.

—   Kas tad man jādara?

—    Nekas sevišķi grūts; jāparāda šīs te zīmes.

Monte-Kristo izņēma no kabatas lapiņu, uz kuras bija uzvilktas zīmes līdz ar visām formalitātēm, kas turklāt bija jāievēro.

—   Nav daudz, kā jūs redzat.

—   Jā, bet…

- Tas ir tādēļ, lai jūs varētu sev audzēt labi daudz asinsfirziķu no labākās sugas, un pats varētu nodarboties ar žurku iznīcināšanu.

Šī piezīme izšķīra visu cīņu.

Drudžaini degošiem vaigiem un lielām sviedru lāsēm uz pieres telegrāfists rādija grāfa iedotās zīmes, neskatoties uz korespondenta draudošo izturēšanos, kurš, nevarēdams sev izskaidrot šo nekārtību, sāka baidīties, vai tik virs ar asinsfirziķiem nav kļuvis traks.

Korespondents pa kreisi pilnīgi atdarināja visas grāfa dotās zīmes, un tās patiesi nonāca iekšlietu ministrijā.

—   Nu jūs esat bagāts vīrs, — Monte-Kristo teica ierēdnim.

—   Jā, — atteica ierēdnis, — bet par kādu cenu?

—            Klausieties, mans draugs, — teica Monte-Kristo, — es negribu, ka jūsu sirdsapziņa jums pārmestu; ticiet man, es jums zvēru. Jūs nevienam cilvēkam neesat pāri darījis, jūs esat tikai bijis ierocis likteņa rokās.

Ierēdnis uzlūkoja bankas zīmes, aptaustīja tās, skaitīja; viņš palika drīz bāls, drīz sarkans; tad viņš skriešus devās uz savu istabu uzdzert ūdeni, bet nokrita bez spēka uz kādas lupīnu kaudzes.

Piecas minūtes pēc tam, kad telegrāfiskā ziņa bija pienākusi iekšlietu ministrijā, Debrē lika iejūgt savu ekipāžu un brauca pie Danglāra.

—   Jūsu vīram ir spāņu aizdevuma papīri? — viņš jautāja baronesei.

—   Ir gan, par veseliem sešiem miljoniem.

—    Viņam vajag tos tūdaļ pārdot par katru cenu.

—   Kāpēc?

—            Tāpēc, ka dons Karloss ir izbēdzis no Burgosas un atkal ieradies Spānijā.

—   Kā jūs to zināt?

—            Zinu! — teica Debrē, plecus raustīdams. — Tāpat kā es zinu visas citas ziņas.

Baronese nelika to sev divas reizes teikt; viņa steidzās pie sava vira, tas steidzās pie vekseļu aģenta un lika tam pārdot spāņu papīrus par katru cenu.

Kad ļaudis redzēja, ka Danglārs pārdod spāņu papīrus, spāņu fondi sāka acumirklī krist.

Danglārs pazaudēja 500000 franku, bet nu bija atsvabinājies no visiem papīriem.

To pašu vakaru avīzē „Messager" bija lasāms:

..Telegrāfiska depeša

Karalis dons Karloss, neskatoties uz visu uzmanīgo apsargāšanu, ir izbēdzis no Burgosas un pāri Katalānijas robežām iebrucis Spānijā. Bar- selona ir sacēlusies viņam par labu."

Visu vakaru tik vien Parīze runāja kā par Danglāra paredzēšanas spēju, kurš vēl īstā laikā bija pārdevis papīrus, un par viņa baņķiera izmaņu, ka tik lielā spērienā bija zaudējis tikai pusmiljonu franku.

Tie, kas bija paturējuši savus spāņu papīrus vai bija no Danglāra nopirkuši, uzskatīja sevi par izputinātiem un šajā naktī gulēja slikti.

Nākamajā dienā oficiālajā „Monitēurut bija lasāms:

„Vakar no "Messager„ pasludinātā ziņa par dona Karlosa bēgšanu un Barselonas sacelšanos ir gluži nepamatota. Karalis dons Karloss nav at- stājis Burgosu, un Spānijā valda pilnīgs miers. Miglas dēļ nepareizi at- darinātās telegrāfa zīmes ir devušas iemeslu šai kļūdai „Messager". Vai- nigais telegrāfists ir aizbēdzis."

Tagad spāņu fondi pacēlās divreiz tik augstā kursā nekā agrāk. Danglāram tas nozīmēja pazaudētu pusmiljonu un nokavētu vinnestu, arī pusmiljonu, kopā vienu miljonu franku zaudējuma.

—            Labi! — teica Monte-Kristo Morelim, kurš tanī acumirklī, kad dīvainie biržas notikumi bija kļuvuši zināmi, atradās pie grāfa, — es esmu par divdesmit pieciem tūkstošiem franku ieguvis atradumu, par kuru esmu gatavs dot simt tūkstošus.

—    Ko tad jūs esat atradis? — jautāja Maksimiliāns.-

—            Līdzekli, kā atsvabināt dārznieku no žurkām, kuras grauž viņa fir- ziķus.

V

Spoki

Pēc pirmā acu uzmetiena Monte-Kristo nams Oteilā neizlikās tik grezns un krāšņs, kādi parasti mēdz būt grāfa īpašumi. Tomēr šis ārējais vienkāršums bija atstāts pilnīgi pēc īpašnieka pavēles: nabobu varēja atrast tikai nama iekšpusē, un, tiklīdz viesis pārkāpa slieksni, viss skats mainījās.

Bertučio nama iekārtošanas ātruma un labas garšas ziņā šoreiz bija pārspējis pats sevi.

Kā dienās Atinas hercogs vienā naktī bija licis nocirst un nokopt aleju, kura Ludviķim XIV kavēja redzēt ainavu, tā Bertučio trīs dienās bija gluži kailo pagalmu apdēstījis ar slaikām papelēm, kuras apēnoja nama galveno fasādi, kuras priekšā pletās gluži svaigi zaļš maurs, vēl mirdzošs no ūdenslāsēm, ar kurām pastāvīgi bija ticis aplaistīts.

Aplūkojot no šīs puses, nams bija gluži pārvērsts un nepazīstams. Bertučio vēl labprāt būtu pārvērtis arī veco dārzu, bet grāfs to bija jo stingri aizliedzis, kamēr visām citām pārmaiņām viņš zīmējis pat plānus. Monte- Kristo un Bertučio lielā veiklība un lietpratība pavēlēšanā un izdarīšanā parādījās visredzamāk, kad šis divdesmit gadu neapdzīvotais nams, kurš vēl pirms trim dienām bija bijis tik tukšs un drūms, tik īsā laikā mirdzēja viscaur gaismā un bija pieņēmis to dzīvības un svaiguma smaržu, kuru Monte-Kristo tik ļoti mīlēja.

Atnākot grāfs Monte-Kristo atrada arī gleznas, ieročus, sakārtotas grāmatas; priekšistabās bija viņa mīļākie putni, kuru dziedāšanā viņš tik labprāt klausījās. Viss nams kā caur burvību bija atmodies no miega un tik dzīvs, svaigs un starojošs līdzinājās tām ilgi mīlētajām mājām, kurās neviļus paliek gabals mūsu dvēseles, kad mums, kādas nelaimes spiestiem, vajag tās atstāt.

Vienu pašu istabu Bertučio veiklā roka bija pametusi neskartu; šai istabai sulaiņi gāja garām ziņkārīgi, bet Bertučio — bailīgi un negribot.

Tieši pulkstens piecos ieradās Monte-Kristo un Alī. Bertučio bija nepacietīgi gaidījis un cerējis uz atzinīgu vārdu, kaut gan arī baidījās no pazīstamās pieres saraukšanās.

Klusuciešot Monte-Kristo izgāja caur pagalmu, namu un dārzu. Nonācis līdz savai guļamistabai, viņš ieraudzīja kādu mazu rožukoka galdiņu, kurš jau sen bija viņa īpašums, un teica:

—    Šeit var būt uzglabājami tikai cimdi.

—    Tiešām, ekselence, — priecīgi atbildēja Bertučio, — atveriet tikai atvilktnes, un jūs atradīsit cimdus!

Visu, ko vien varēja vēlēties, grāfs atrada savās istabās un beigās teica: „Labi!"

Bertučio gluži laimīgs aizgāja, tik liels bija šā vīra iespaids uz visu apkārtni.

Pulkstens sešos pie vārtiem atskanēja zirgu soli: atjāja spahu kapteinis Maksimiliāns Morelis ar savu Medeju.

Monte-Kristo smaidīdams sagaidīja viņu uz kāpnēm.

—             Te es esmu, — teica Morelis, — visādā ziņā pirmais, Jūlija un Emanuēls liek jūs mīļi sveicināt. Bet šeit jau ir burvīgi! Lūdzu, grāf, lieciet parūpēties par manu Medeju! Viņa ir labi jākopj. Cik viņai strauja gaita, gluži kā vējš!

—             To es ticu, zirgs, kas maksā piecus tūkstošus franku! — atteica Monte-Kristo it kā tēvs savam dēlam.

—    Vai jums žēl? — jautāja Maksimiliāns, laipni smiedams.

—   Man žēl? Nē, man būtu žēl, ja zirgs varbūt nebūtu bijis nekā vērts.

—           Ak, mīļais grāf, pat Šato-Reno kungs, viens no labākajiem Francijas lietpratējiem, un Debrē, kurš vadīja ministra arābu zirgus, nespēja mani panākt, un tikai vēl aiz viņiem nāk baroneses Danglāras zirgi, kuri taču skrien sešas jūdzes stundā.

—   Tad viņi jums seko? — jautāja Monte-Kristo.

—   Jā, tur jau viņi nāk.

Tai pašā acumirklī pie vārtiem piebrauca viegli rati, kuriem sekoja divi kavalieri. Debrē nolēca no zirga, piesteidzās pie ratiem un palīdzēja baronesei izkāpt. Grāfs no tālienes redzēja, ka nemanot no baroneses rokas Debrē rokās ieslīdēja balta zīmīte.

Aiz baroneses no ekipāžas izkāpa Danglārs, bāls un noguris, it kā viņš atstātu līķa ratus.

Baronese Danglāra nolūkojās visapkārt ar ziņkārīgu un bailīgu skatienu, kuru tikai Monte-Kristo varēja novērot un saprast. Tad viņa kāpa pa kāpnēm augšā, ar pūlēm savaldīdama savu uztraukumu. Viņa ieraudzīja Moreli un teica:

—            Mans kungs, ja jūs būtu viens no maniem draugiem, es jautātu, vai jūsu zirgs ir pārdodams.

Maksimiliāns piespiesti pasmaidīja un lūdzoši paskatījās uz grāfu, lai tas viņam izpalīdzētu.

Grāfs viņu saprata.

—     Ak, cienījamā kundze, — viņš teica, — kāpēc jūs savu vēlējumu neizteicāt man?

—    No jums nav iespējams kaut ko vēlēties, grāfa kungs, var būt pārāk pārliecināts, ka to dabūs, — atteica baronese. — Es griezos pie Moreļa kunga…

—     Diemžēl! — teica grāfs. — Es esmu liecinieks, ka Moreļa kungs šo zirgu nevienam nevar dot, jo viņa gods ir atkarīgs no tā, ka viņš to patur.

—    Kā tas ir iespējams?

—     Viņš ir saderējis Medeju sešu mēnešu laikā iejāt. Jūs redzat, cienījamā kundze, ka, viņš ne vien zaudē, ja pirms šā laika pārdod, bet ka varētu ari domāt, ka viņš baidījies iejāt zirgu; un spahu kapteinis nevar atļaut par sevi tādas baumas, arī ne par patikšanu skaistai sievietei.

—    Man bezam liekas, — iemeta starpā Danglārs, — ka jums, kundze, būtu jau pietiekami daudz zirgu.

Šādus uzbrukumus Danglāra kundze citkārt nemēdza atstāt bez atbildes, tāpēc jaunie ļaudis bija ļoti izbrīnījušies par viņas tagadējo miermīlību.

Monte-Kristo pasmējās par šo baroneses pārvēršanos un rādīja viņai divus ļoti lielus ķīniešu porcelāna podus, ap kuriem vijās jūras augi. Baronese bija pārsteigta.

—    Šajos podos jau varētu iestādīt pat kastaņu no Tileriju pils! — viņa iesaucās.

Danglārs, kurš nebija ne pazinējs, ne draugs tādām retām lietām, mehāniski plūkāja no skaistiem oranža kokiem ziedus un netīšām piegāja pie kāda kaktusa, kuram tāpat gribēja noplūkt ziedus; bet tas viņam stipri iedzēla pirkstos.

Drebošiem pirkstiem viņš berzēja savas acis, it kā no kāda sapņa pamozdamies.

—     Mani kungi, — tikmēr tērzēja Monte-Kristo, — īsti neuzdrošinos pievērst jūsu uzmanību manām gleznām, tāpēc ka jums pašiem ir tik izvēlēti skaistas, bet šīs divas Hobema , šeit Pauls Poters, Miriss, divas

Dovi, viena Rafaela, Van Deika, Surbarana un pāris Muriljo gleznas ir varbūt jūsu uzmanības cienīgas.

—    Ā, tiešām, šo Hobema gleznu es pazīstu, — iesaucās Debrē.

—    Tiešām?

—    Jā, tā tika piedāvāta valsts muzejam.

—   Kuram vēl nevienas Hobema gleznas nav, — piebilda Monte-Kristo.

—    Nē, bet tas tomēr atsacījās pirkt.

—    Kāpēc? — iejautājās Šato-Reno.

—           Ak, jūs esat naivi: tāpēc ka valstij gleznām nav naudas, naudu vajag kareivjiem.

—     Majors Bartolomeo Kavalkanti kungs un grāfs Andrea Kavalkanti kungs! — pieteica sulainis Batistēns.

Gluži jauna, no fabrikanta tikko atsūtīta melna atlasa kravate, labi nosmailināta bārdiņa, iesirmas ūsas, drošs skatiens un ar pieciem krustiem un trim zvaigznēm pušķota uniforma norādīja uz veco, priekšzīmīgo kareivi, mums jau pazīstamo mīlošo tēvu Bartolomeo Kavalkanti.

Viņam blakus gāja mums arī jau pazīstamais dēls Andrea, tāpat gluži jaunā apģērbā un saldiem smaidiem uz lūpām.

Trīs jaunie cilvēki, kuri kopā trieca, aplūkoja pienācējus ļoti uzmanīgi, sevišķi jauno grāfu.

—    Kavalkanti! — teica Debrē.

—    Vai velns, kas tas par skaistu vārdu! — iesaucās Morelis.

—    Ak jā, — piebilda Šato-Reno, — šie itālieši gan labi prot saukties, bet ne labi ģērbties.

—     Ā! Jūs gribat par daudz, Šato-Reno! — smējās Debrē. — Viņa apģērbs ir nācis no laba skrodera rokām un gluži jauns.

—    Tas jau ir tieši tas, ko es smādēju. Šis kungs gluži tā izskatās, it kā viņš šodien pirmoreiz būtu labi apģērbies.

—    Kas ir šie kungi? — Danglārs jautāja grāfam.

—    Jūs jau dzirdējāt — Kavalkanti kungs.

—    Tā nu es zinu tikai vārdus un vairāk nekā.

—    Ā, taisnība, jūs nepazīstat itāliešu muižniecību; vārds „Kavalkanti" nozīmē firstu cilti.

—    Vai bagāji? — jautāja baņķieris.

—    Pasakaini bagāti.

—    Ar ko viņi nodarbojas?

—            Viņi mēģina nodzīvot savu bagātību, bet tas viņiem neizdodas. Bez tam viņiem ir kredītvekseļi uz jūsu banku, un tikai jūsu dēļ vien šie abi kungi ir ielūgti. Atļaujiet, es jums stādīšu viņus priekšā.

—             Bet man šķiet, ka viņi franciski runā gluži skaidri, — teica Danglārs.

—            Jā, dēls ir uzaudzināts kādā pansijā Marseļā. Jūs redzēsit, ka viņš par Franciju gluži sajūsminās.

—    Par ko sajūsminās? - ievaicājās baronese.

—            Par frančiem, cienījamā kundze. Viņš grib visādā ziņā precēt parīzieti.

—    Tad ta iedoma! — iesaucās Danglārs, plecus paraustīdams.

Viņa sieva uzmeta skatienu, kurš būtu katrā citā laikā vēstījis par auku, bet arī šoreiz viņa klusēja.

—            Barons šodien neliekas pie labas dūšas, — jokoja Monte-Kristo. — Vai cienījamā kundze negrib viņu iecelt par ministru?

—     Nē, vēl ne, cik es zinu. Bet viņš laikam būs biržā spekulējis un pazaudējis, un vairs nezina, kur dusmas izlaist!

—    Vilfora kungs ar kundzi! — sauca Batistēns.

Pieteiktie viesi ienāca salonā. Neskatoties uz savu lielo spēju savaldīties, Vilfors tomēr nevarēja apslēpt stipru uzbudinājumu. Kad Monte-Kristo satvēra viņa roku, viņš manīja, ka tā dreb.

„Tikai sievietēm vien ir iespējams pilnīgi izlikties un liekuļot," nodomāja grāfs un ievēroja Danglāra kundzi, kura smaidīdama sasveicinājās ar prokuroru un apkampa viņa kundzi.

Pēc pirmiem apsveicinājumiem Monte-Kristo blakusistabā pamanīja savu intendantu, kurš līdz šim bija aizņemts ēdamistabā.

Viņš piegāja pie tā.

—    Ko jūs vēlaties, Bertučio?

—    Ekselence nav man nosaucis ielūgto viesu skaitu.

—    Ā, taisnība.

—    Cik kuvēru?

—    Izskaitiet pats!

—    Vai visi jau ir sapulcējušies?

—   Jā.

Bertučio skatījās pa pievērtām durvīm. Monte-Kristo sekoja viņam ar

acīm.

—    Ak, mans Dievs! — iesaucās Bertučio.

—    Kas jums kaiš, mans draugs? — teica grāfs.

—    Šī sieviete!.. Šī sieviete!

—    Kura?

—           Gaišmate baltā kleitā ar dimantiem!.. . — Danglāra kundze?

—    Es nezinu, kā viņu sauc, bet tā ir viņa! Viņa!

—    Kas tā ir? Kas?

—             Tā sieviete dārzā, kura sagaidīja dzemdības un kura gāja staigāt gaidīdama, gaidīdama!

Bertučio apklusa, stāvēdams ar pusatvērtu muti, bāls un trīcošs.

—    Ko tad viņa sagaidīja?

Bertučio klusuciezdams rādīja ar pirkstu uz Vilforu gandrīz vai ar tādu pašu žestu, kā Makbets rādīja uz Banko.

—    Ak., ak!,. — viņš murmināja. — Skatieties!

—    Kas tad? Ko?

—    Viņu!

—   Viņu? Karalisko prokuroru de Vilfora kungu? Zināms, to es redzu.

—   Tātad es viņu neesmu nokāvis!?

—            Ak tā, bet man šķiet, ka jūs esat mazliet traks, mī(ais Bertučio, — teica Monte-Kristo.

—    Ak, tātad viņš nav miris!

—            Nē, jūs redzat, viņš nav miris; nevis starp sesto un septīto ribu, kā tas parasts pie jūsu tautiešiem korsiešiem, jūs esat viņam dunci iegrūdis, bet drusciņ par zemu vai par augstu. Šiem prokuroriem mēdz būt sīksta dzīvība. Vai varbūt viss ir pasakas, ko jūs man stāstījāt. Jūs, par atriebšanos domādams, iemigāt, kuņģis jums nav bijis kārtībā un lietuvēns jūs vajājis. Esiet nu prātīgs, saņemieties un skaitiet viesus! Vilfora kungs ar kundzi — divi, barons Danglārs ar kundzi — četri, Šato-Reno, Debrē, Moreļa kungs — septiņi, majors Kavalkanti — astoņi.

—    Astoņi, — atkārtoja Bertučio, gribēdams aiziet.

—     Pagaidiet jel, ne tik steidzīgi, pie velna, jūs aizmirstat vēl vienu viesi! Paliecieties drusku uz kreiso pusi… Andrea Kavalkanti kungs, jaunais, melni ģērbtais vīrietis, kas aplūko Muri gleznu, tā, nu jūs viņu varat redzēt.

Grāfa nopietnais skatiens apspieda uz Bertučio lūpām kliedzienu.

—    Benedeto! — tas stomījās. — Nolādētais liktenis!

—     Pag, Bertučio, pulkstenis jau ir pusseptiņi, — teica Monte-Kristo nopietni, — es pavēlēju, ka ap šo stundu iesim pie galda. Jūs zināt, es nemīlu, ka man liek gaidīt.

Un Monte-Kristo atkal iegāja salonā pie saviem viesiem, kamēr Bertučio grīļodamies un kā bez spēka devās uz ēdamzāli. Piecas minūtes vēlāk atvērās augstās dubultdurvis, parādījās intendants un, kā Vateļjī* Šantiljā varonīgi saņēmis spēkus, teica:

—    Cienījams grāfa kungs, dineja sarīkota!

Monte-Kristo sniedza roku Vilfora kundzei.

—     Vilfora kungs, — viņš sauca, — esiet tik laipns būt par kavalieri baronesei Danglāra kundzei, ļoti lūdzu!

Vilfors neiedrošinājās atteikties, un viesi sagāja ēdamzālē.

VI

Dineja

Acīm redzot savādas jūtas pārņēma viesus, kas gāja uz ēdamzāli. Daži jautāja paši sev, kāds savāds iespaids viņus ievedis šinī mājā, kamēr citi

Vēsturisks, slavens Ludviķa XIV pavārs.

bija izbrīnījušies, pat nemierīgi, ka šeit atkal sastapās, kur nekad vairs nebija cerējuši redzēties.

Un kaut gan grāfa Monte-Kristo dīvainais stāvoklis, viņa nezināmā, bet pasakainā bagātība varēja vīriešus jo vairāk brīdināt un mudināt būt uzmanīgiem un kaut gan dāmām «saviesīgs likums pavēlēja neiet namā, kur viņas neapsveicināja sieviete — namamāte, tomēr visi bija aizmirsuši gan uzmanību, gan pienākumu. Ziņkārība tomēr visu bija pārvarējusi.

Visi, pat abi Kavalkanti, tēvs, neskatoties uz savu kareivibu, dēls — uz savu pārdrošību, bija pārsteigti, ka tā kopā saradušies pie vīra, kura nolūkus viņi nezināja, ar citām personām, kuras redzēja šeit pirmo reizi.

Baronese Danglāra bija ļoti uztraukta, kad redzēja Vilforu viņai tuvojamies, lai to pavadītu pie galda, un Vilfora skatiens aptumšojās aiz viņa zelta brillēm. Nevienu no šīm kustībām grāfs nepalaida garām nepamanītu.

Baronese pie galda sēdēja pa labi no Vilfora, viņam pa kreisi — Morelis. Grāfs sēdēja starp Vilfora kundzi un Danglāru. Debrē bija iesēdies starp abiem Kavalkanti un Šato-Reno — starp Vilfora kundzi un Moreli.

Ēdieni bija izvēlēti gardi un dārgi. Monte-Kristo, apgāzdams Parīzes kārtību, bija vēl vairāk darījis, nekā kairinājis savu viesu ziņkārību un ēstgribu, viņš pacienāja viņus austrumnieku gaumē, varēja sacīt — pasakaini.

Visi aromātiskie un smalkie augļi, kādus vien dod Eiropas dārzi, bija šeit sakopoti piramīdās skaistās japāņu vāzēs. Retākie putni starojošās spalvās, izlasītas zivis bija izklātas uz sudraba paplātēm. Vīni no Arhi- pelāga, no Mazāzijas fioles, kuru izskats un vērtība vēl likās pavairojam to garšu, mirdzēja pārbrīnīto parīziešu acu priekšā, kuri nevarēja saprast, ka uz dineju desmit personām var izdot desmit tūkstošu franku, ka var dzert kausētas pērles kā Kleopatra vai šķidru zeltu kā Lorenco Mediči.

Grāfs pasmaidīja par vispārējo izbrīnu.

— Mani kungi, — viņš teica, — kas ir brīnišķīgs? Tas, ko mēs nesaprotam. Ko vēlamies? Mantu, kuru mēs nevaram dabūt. Jā, redzēt lietas, kuras es nespēju saprast, — tas ir manas dzīves darbs. Ar divu lietu palīdzību es pie tā tieku — ar naudu un gribasspēku. Kāda nebūt untuma apmierināšanai es nododos ar tādu pašu uzcītību un neatlaidību kā jūs, Danglāra kungs, kāda dzelzceļa būvei, vai jūs, Debrē kungs, lai dažus politiskus brīvdomātājus apspiestu, jūs, Šato-Reno kungs, lai dāmām patiktu, un jūs, Moreli, lai iegūtu ne no viena nepieveiktu zirgu. Te jūs redzat, piemēram, šis divas zivis, viena dzīvo piecdesmit stundu attālumā no Pēterpils, otra — piecas jūdzes no Neapoles, un vai nav dīvaini, ka viņas šeit uz viena galda sastopas?

—    Kā sauc šīs abas zivis? — jautāja Danglārs.

—   Šato-Reno kungs, kurš bija kādu laiku Krievijā, pateiks jums vienas zivs vārdu, un siņjors Kavalkanti kā itālietis — otras vārdu.

—    Kā man liekas, tad tā ir sterlete, — teica Šato-Reno.

—    Ā, lieliski, lieliski!

—    Un šis ir, — teica Kavalkanti, — ja nemaldos, nēģis.

—   Tā ir. Un nu, barona kungs, lieciet, lai tie kungi jums pastāsta, kur šīs zivis tiek ķertas!

—    Ā, — teica Šato-Reno, — sterlete ir atrodama tikai Volgas upē.

—    Bet tikai Fuzaro ezerā, — teica Kavalkanti, — mēdz būt tik lieli nēģi.

—    Gluži pareizi, viena nāk no Volgas, otra — no Fuzaro ezera.

—    Vai tas var būt? - iesaucās viesi.

—    Tas tieši dara man prieku, — turpināja Monte-Kristo, — es kā ķeizars Nerons esmu cupitor inmpossibilium[1]. arī jums tas tagad dara patikšanu, un jums šī zivs, kura īsti nevar mēroties ar mūsu lasi un plaudi, tagad izliekas tik sevišķi garda. Tikai tāpēc, ka neiespējamais ir darīts iespējams.

—    Bet kā tad bija iespējams transports?

—    Ak, nav nekas vienkāršāks. Katra tika ielikta lielā mucā, kura bija izlikta ar kalvēm un ūdensaugiem. Muca tika iekrauta uz īpaši šim nolūkam taisītiem ratiem. Sterlete ir ķerta pirms divpadsmit, nēģis — pirms astoņām dienām, un abas bija dzīvas un svaigas, kad nonāca pavāra rokās, kurš vienu sagatavoja vīnā un otru — pienā. Jūs neticat, Danglāra kungs?

—    Es vismaz šaubos, — tas atteica.

—        Batisten, atnesiet man sterleti un nēģi, kas vēl ir dzīvi tajās pašās mucās! — pavēlēja grāfs.

Danglārs pārsteigts pacēla acis, pārējie viesi priecīgi applaudēja.

Četri sulaiņi atnesa divas lielas mucas, kurās katrā jautri spēlējās pa minētajai zivij.

—    Bet kāpēc pa divām no katras sugas? — jautāja Danglārs.

—    Viena varēja nonīkt, — vienkārši atbildēja grāfs.

—    Ak, jūs tiešām esat apbrīnojams virs! - iesaucās Danglārs.

—    Ak, un kam var nākt prātā tādas domas, — piebilda viņa sieva.

—        Ak, cienījamā kundze, domas nav manas, — smiedamies atteica grāfs, — tās bija lielā cieņā pie senromiešiem. Jau Plīnijs lika saviem vergiem Ostijas zelta zivtiņas nest uz Romu. Bija arī greznības likums, lai tās būtu vēl dzīvas, un patīkams skats redzēt, kā tās mirst, jo tad viņas mirdzēja visās varavīksnes krāsās, pēc tam tās sūtīja uz ķēķi, jo viņu nāves cīņa bija ievērības cienīga. Kad viņas bija nedzīvas, tās tika nicinātas.

—        Bet Ostija bija tikai septiņas astoņas jūdzes atstatu no Romas, — piebilda Debrē.

—        Jā gan, — teica Monte-Kristo, — bet kādā ziņā tad mēs pēc astoņpadsmit gadu simteņiem pēc Lukulla būtu tikuši uz priekšu, ja mēs negribam viņu pārspēt?

Abi Kavalkanti izpleta platas acis, bet bija diezgan gudri nekā neteikt.

—       Tas viss, es atzīstos, pilnīgi pelna apbrīnu, — teica Šato-Reno, — bet es vēl vairāk apbrīnoju šo jūsu nepārspējamo apkalpošanas akurātību. Vai taisnība, grāfa kungs, ka jūs šo namu nopirkāt tikai pirms sešām dienām?

—    Jā.

—        Nu, labi, esmu pārliecināts, ka tas astoņās dienās būs pilnīgi pārvērsts. Ja nemaldos, tad ieeja bija citāda un pagalms tukšs un bruģēts, kamēr šodien tur parādās zaļš maurs, simtgadīgu koku ieskauts.

—    Ko tur teikt? Es mīlu zaļumu un pavēni, — atbildēja grāfs.

—       Tiešām, — teica Vilfora kundze, — citkārt ieeja atradās ielas pusē, un es atminos, ka es savas brīnišķās izglābšanās dienā pa tām durvīm iegāju jūsu namā.

—  Jā, cienījamā kundze, bet pēc tam es labāk izvēlējos ieeju, no kuras var redzēt Buloņas mežu.

—   Četrās dienās! — iesaucās Morelis, — tas jau ir gluži vai brīnums.

—   Tiešām, — turpināja Šato-Reno, — vecu māju pārvērst par jaunu! Jo šis nams bija vecs un ļoti drūms. Es to apskatīju pirms trim gadiem savas mātes uzdevumā, kad Senmerāna kungs vēlējās to pārdot.

—   Senmerāns? — jautāja Vilfora kundze. — Tātad no viņa jūs esat pircis šo namu?

—   Liekas gan, — teica Monte-Kristo.

—   Liekas? Mans Dievs, vai tad jūs nezināt, kas jums pārdeva šo namu?

—   Tiešām ne, cienījamā kundze, jo tādus darījumus veic mans intendants.

—   Nams likās vismaz desmit gadus neapdzīvots, — Šato-Reno stāstīja tālāk, — un atstāja ļoti bēdīgu iespaidu ar nolaistām žalūzijām, aizslēgtām durvīm un ar zāli aizaugušu pagalmu. Tiešām, ja tas nebūtu "piederējis karaliskā prokurora sievastēvam, tad varētu domāt, ka tas ir viens no tiem briesmīgākajiem namiem, kuros ir izdarīts liels noziegums.

Vilfors pēc šiem vārdiem vienā rāvienā izdzēra glāzi vīna. Monte-Kristo nogaidīja, kamēr visi klusuciezdami pārdomāja par nupat teikto, un tad teica:

—   Tiešām dīvaini, barona kungs, kad es pirmoreiz biju šeit, man ienāca prātā gluži tās pašas domas un nams man likās tik drūms, ka es to nekad nebūtu pircis, ja mans mājas pārvaldnieks nebūtu šo veikalu jau noslēdzis. Laikam viņš bija dabūjis kādu dzeramnaudu no mākleriem.

—    Laikam gan, — diezgan neskaidri teica prokurors, mēģinādams pasmaidīt, — bet ticiet man, ka man nav nekādas daļas par šā nama nejauko izskatu. Senmerāna kungs vēlējās pārdot šo namu, kurš piederēja pie viņa meitasmeitas pūra. Nams, vēl dažus gadus stāvēdams neapdzīvots, būtu gluži vai sakritis drupās.

Šoreiz nobāla Morelis.

—   Sevišķi viena istaba, — turpināja grāfs, — gluži vienkārša no izskata, kā visas citas istabas, tomēr man izlikās — tā ir izsista ar sarkanu damastu — tāda dramatiska.

—   Dramatiska? Kā tā?

—     Vai var izskaidrot kādu neapzinīgu iedvesmu, — teica Monte- Kristo, — un vai nav tādu vietu, kurā jūs elpojat it kā skumību? Kāpēc? Kas to zina? Ar kādu ideju sakopojumu, kurš patvaļīgi rada zināmas atmiņas, kuras varbūt nav ne mazākā sakarā ar to vietu, kurā mēs atrodamies. Brīnišķīgā kārtā šī istaba man atgādina Dezdemonas istabu. Bet tiešām — mūsu dineja ir beigusies, es jums parādīšu to istabu. Pēc tam mēs dārzā dzersim kafiju.

Monte-Kristo piecēlās, viņam līdzi Vilfora kundze, kurai sekoja visi citi viesi. Prokurors un Danglāra kundze acumirkli palika iepakaļ, kā pieauguši pie savām vietām, aukstiem, mēmiem skatieniem viens otrā lūkodamies.

—    Vai jūs dzirdējāt? — jautāja baronese Danglāra.

—    Vajag iet, — atbildēja prokurors, sniegdams viņai roku.

Ziņkārības dzīti, viesi jau bija izklīduši pa namu, cerēdami, ka viņiem

tiks rādīta ne šī istaba vien. Visi izgāja pa atvērtām durvīm, grāfs gaidīja palikušos. Kad arī tie bija izgājuši, viņš aizvēra durvis ar tādu smaidu uz lūpām, kas viesus būtu izbiedējis vairāk nekā pati noslēpumainā istaba; bet neviens šo smaidu nepamanīja.

Tiešām — tika apskatīta visa māja, istabas bija ierīkotas ar izsmalcinātu greznību, ar labu gaumi dekorētas austrumnieku garā, šur tur ieročiem greznotas. Zāles bija greznotas ar vecu gleznotāju slavenajiem darbiem, buduāri — ar ķīniešu audumiem visdīvainākās krāsās, fantastiskiem rakstiem ar brīnišķiem zīmējumiem.

Beidzot viesi nonāca noslēpumainajā istabā.

Šeit pēc pirmā acu uzmetiena nebija nekā sevišķa, ja neskaita, ka, neskatoties uz pievakari, istaba nebija apgaismota un ka šeit nebija nekas uzkopts kā citās istabās. Tas vien jau deva tai drūmu izskatu.

—    Ha! — iesaucās Vilfora kundze. — Te tiešām ir šausmīgi!

Danglāra kundze drebēdama stomījās, bet ko viņa sacīja, to neviens

nesaprata. Vispār tika izteikta pārliecība, ka sarkanā damasta istaba esot šaušalaina.

—     Vai ne? — teica Monte-Kristo. — Cik dīvaini ir nolikta šī gulta, kādas drūmas, asinskrāsas tapetes, un Šīs abas no mitruma nobālušās gleznas, vai tās neliekas it kā bālām lūpām čukstot:

—   Mēs esam redzējušas!

Prokurors k(uva līķa bāls, un baronese nokrita uz kāda krēsla blakus kamīnam.

—            Ā! — smiedamās iesaucās Vilfora kundze. — Vai juras ir dūša sēsties krēslā, kurā varbūt tika izdarīts noziegums?

Danglāra kundze piepeši pielēca stāvus.

—   Ak, tas vēl nav viss! — teica Monte-Kristo.

—            Mans Dievs, kas tad vēl ir? — jautāja Debrē, kurš bija pamanījis baroneses uzbudinājumu.

—            Ak, kas tad ir vēl, — teica Danglārs, — jo līdz šim es neredzu nekā sevišķa, un jūs, Kavalkanti kungs, ko domājat jūs?

—           Ak, mums Pizā ir Ugolīni tornis.* Ferārā — dzejnieka Taso cietums un Rimini — Franēeskas un Paolo istaba!

—            Labi, bet jums nav šo mazo kāpņu, — teica Monte-Kristo, atvērdams apslēptās durvis. — Aplūkojiet tās un sakiet, ko par tām domājat!

—   Kas par drūmām, locītām kāpnēm! — smiedamies teica Šato-Reno.

—            Es īsti nezinu, — teica Debrē, — vai jūsu Miosas vīns mani dara tik sērīgu, bet man viss nams liekas melns.

Morelis visu laiku, kopš bija bijusi runa par Valentīnas pūru, bija skumīgs un nerunāja ne vārda.

—            Iedomājieties, — smējās Monte-Kristo, — kāds Otello, piemēram, vētrainā naktī lēni kāpj lejup pa šīm kāpnēm, apkrāvies ar drūmu nastu, kuru viņš steidzīgi gribētu slēpt no cilvēku vai pat Dieva acīm.

Danglāra kundze pie prokurora rokas gandrīz vai paģība, prokurors pats atslējās pret sienu, lai nekristu.

—             Ak, mans Dievs, cienījamā kundze, kas jums kaiš? — iesaucās Debrē. — Cik jūs esat bāla!

—            Kas viņai kaiš, ir ļoti vienkārši saprotams, — atteica Vilfora kundze. — Grāfa kungs stāsta mums šausmīgus stāstus laikam ar nolūku mūs sabiedēt.

Pizas tornī Ugolīni tika nomērdēts badā. Ferārā — apcietināts slavenais dzejnieks Taso, Rimini Frančesku lidz ar Paolo nodūra viņas vīrs, Paolo brālis.

—   Tiešām, grāfa kungs, — stomījās prokurors, — jūs biedējat kundzes.

—    Kas jums kaiš? — Debrē vēlreiz jautāja baronesei.

—    Nekas, nekas, — viņa atteica, — man tik trūkst svaiga gaisa.

—       Tad iesim dārzā, — teica Debrē, piedāvādams viņai roku un iedams uz trepju pusi.

—    Nē, nē, nē, — viņa atteica, — es vēl palikšu.

—       Ak, cienījamā kundze, — iesaucās grāfs, — vai jūsu riebums ir tik nepārvarams?

—       Nē, mans kungs, bet jūs tā stāstāt, ka fantāzijai piedodat patiesības izskatu.

—        Ak, mans Dievs, — Monte-Kristo atteica smīnēdams, — tās visas ir tikai iedomas, kāpēc tad mēs nevaram šo istabu tikpat labi iedomāties par ģimenes mātes mītni? Šai gultai blakus, piemēram, stāv dieviete Lu- čīna, pa šīm noslēpumainām kāpnēm kāpj nedēļnieces ārsti vai bērnu aukle lēniem soļiem, lai netraucētu jaunās mātes saldo miegu. Vai varbūt pats tēvs nes projām guļošo bērniņu.

Baronese kļuva nevis mierīgāka, bet sāpīgi ievaidējās un paģība.

—        Danglāra kundze liekas ļoti nevesela, — murmināja prokurors, — vajadzētu likt piebraukt viņas ekipāžai.

—       A, mans Dievs, — iesaucās grāfs, - un mana flakona man nav pie rokas.

—    Man ir savs, — ieteicās Vilfora kundze.

Un viņa pasniedza Monte-Kristo stikla trauciņu ar sarkanu šķidrumu, līdzīgu grāfa zālēm, ar kurām Eduārs tika atmodināts.

—    Ā! — pārsteigts iesaucās Monte-Kristo.

—    Jā, — viņa teica, — pēc jūsu aizrādījumiem es mēģināju.

—    Un jums izdevās?

—    Es ceru.

Baronesi iznesa blakus istabā, grāfs uzpilināja viņai vienu pilienu uz lūpām, un viņa atmodās.

—    Ak! — viņa ievaidējās. — Kas par šausmīgu sapni!

Meklēja pēc viņas laulātā drauga, bet tas nebija draugs poētiskām un romantiskām sajūtām un bija devies dārzā, kur ar veco Kavalkanti runāja par kādu dzelzceļu starp Livorno un Florenci. Monte-Kristo likās ļoti noskumis par notikumu un noveda baronesi dārzā, kur Danglāra un Kavalkanti dzēra kafiju.

—        Vai es jūs tiešām tā esrnu sabiedējis, cienījamā kundze? — viņš jautāja.

—        Nē, grāfa kungs, bet jūs zināt, ka iespaidi grozās pēc mūsu gara virziena.

Vilfors pūlējās pasmaidīt:

—    …ar vienkāršu fantāziju reizēm ir jau pietiekami…

—      Tiešām, — teica Monte-Kristo, — bet izzobojiet vien mani, es taču netieku vajā no domām, ka šinī namā izdarīts kāds noziegums.

—   Sargieties, — teica Vilfora kundze, — šeit ir karaliskais prokurors!

—       Labi, — atteica grāfs, — ja jau ir tieši šāds gadījums, tad es tūdaļ varētu nodot liecību.

—   Liecību? — jautāja prokurors.

—   Jā, un liecinieku priekšā, — atteica grāfs.

—        Tas jau ir īsti interesanti! — iesaucās Debrē. — Un kad tiešām stāsts attiecas uz kādu noziegumu, tad izbrīns veicinās gremošanu pēc jūsu dinejas.

—       Jā, šeit ir runa par noziegumu, — nopietni teica grāfs. — Sekojiet man, mani kungi un jūs, prokurora kungs, jo, lai liecība būtu likumiski derīga, tai vajag būt nodotai pienācīga tiesas vīra priekšā.

Monte-Kristo noveda viesus pie kādas platānas, zem kuras gulēja tumšas ēnas.

—       Šeit, šai vietā, — teica grāfs, ar kāju apzīmēdams vietu, — es liku rakt apkārt šim kokam, lai uzliktu tam mēslotu zemi. Ko, domājat, atrada mani strādnieki? Maza sainīša atliekas un jaunpiedzimuša bērniņa ģilteni. Tas, es ceru, nav spoku parādība.

Monte-Kristo manija, ka Danglāra kundzei, kuru viņš bija atvedis un kuras roku paturēja savējā, nodrebēja roka.

—       Jaunpiedzimis bērniņš! — iesaucās Debrē. — A, tā lieta kļūst nopietna!

—       Lūk, — teica Šato-Reno, — vai man nebija taisnība, kad teicu, ka namiem tāpat ir sava dvēsele un seja kā cilvēkiem un ka tie savos vaibstos tāpat atspoguļoja savu iekšējo dzīvi. Šis nams bija sērīgs, jo tam bija ļauna sirdsapziņa, tas slēpa slepkavību.

—       Kas to var apgalvot? — atbildēja prokurors, saņemdams savus pēdējos spēkus.

—       Kā? — skaļi iesaucās Monte-Kristo. — Dzīvu bērnu aprakt zemē, tas nav noziegums? Kā tad jūs tādu darbu saucat, jūs, karaliskais prokurors?!

—    Bet kas tad apgalvo, ka bērns bija vēl dzīvs?

—       Kāpēc tad viņš būtu šeit aprakts tik slepeni? Šis dārzs jau nav kapsēta.

—       Kā Šeit Francijā tiek sodīti bērnu slepkavas? — naivi iejautājās majors Kavalkanti.

—       Ak, mans Dievs, — teica Danglārs, — viņiem nocērt galvu ar giljo- tinu.

—   Ak tā, nocērt galvu ar giljotīnu!

—   Jā, es domāju, vai ne, prokurora kungs? — vaicāja Monte-Kristo.

—       Jā, grāfa kungs, — atteica prokurors tik tikko dzirdamā balsī, kura nemaz vairs neizklausījās pēc cilvēka balss.

Monte-Kristo juta, ka tie abi, kuru dēļ viss šis skats bija sarīkots, bija gluži paguruši, un teica:

—    Bet, mani kungi, mēs aizmirstam kafiju.

Un viņš līdz ar viesiem gāja uz mauru, kurā bija klāts kafijas galds.

—       Tiešām, grāfa kungs, es kaunos atzīties, bet jūsu šausmīgie stāsti mani tā aizgrābuši, ka man jāatsēžas, — teica baronese Danglāra un atkrita kādā krēslā.

Monte-Kristo paklanījās un tuvojās Vilfora kundzei:

—    Man liekas, ka Danglāra kundzei vajadzēs jūsu flakonu.

Bet kamēr vēl viņi abi runāja, prokurors Vilfors bija piegājis pie Danglāra kundzes un viņai klusu teica:

—    Man ar jums jārunā.

—   Kad?

—    Rīt.

—   Kur?

—    Manā birojā tiesas namā, tur vēl ir visdrošāk.

—    Es atnākšu.

Šinī acumirklī Vilfora kundze pienāca ar flakonu.

—    Paldies, dārgā draudzene! — teica Danglāra kundze un lūkoja pasmaidīt. — Nekas jau nebija, un es tagad jūtos daudz labāk.

VII ubags

Vilfora kundze vēlējās atgriezties Parīzē, Danglāra kundze, kaut gan vēl ļoti vāja, neuzdrošinājās izsacīt to pašu vēlējumu.

Pēc savas sievas lūguma Vilfors sāka posties uz prombraukšanu. Viņš piedāvāja baronesei sēdekli savos ratos, lai viņa sieva varētu parūpēties par neveselo draudzeni. Danglārs bija ļoti nogrimis sarunās ar Kavalkanti, ka nekā nepamanīja no visa tā, kas notika apkārt.

Kamēr Monte-Kristo runāja ar Vilfora kundzi, viņš gan bija pamanījis, ka prokurors tuvojās baronesei, un bija pat uzminējis sarunas saturu. Viņš palīdzēja kundzēm iesēsties ratos. Danglārs, kurš bija gluži sajūsmināts par veco Kavalkanti, piedāvāja viņam sēdekli savos ratos. Andrea devās pie saviem vieglajiem angļu ratiem, kamēr viņa zirgu puisis, grūms lielos zābakos, uzlēca mugurā lielajam, pelēkajam zirgam.

Pa dinejas laiku Andrea bija maz runājis. Viņš bija pārāk gudrs, lai tik bagātu un varenu ļaužu vidū neizteiktu varbūt kādu muļķību, it sevišķi vēl tāpēc, ka klāt bija prokurors. Vēlāk Danglārs bija viņu pilnīgi sev noņēmis, noturēdams viņu un majoru par bagātiem nabobiem. Ar lielu prieku baņķieris bija pamanījis majora mazā pirkstiņa gredzenā milzīgu dimantu, jo gudrais majors savas bankas zīmes, kuru kurss taču varēja krist, bija tūdaļ izmainījis pret lietām, kuras vērtību nemaina. Pēc dinejas Danglārs bija sīki iztaujājis tēvu un dēlu par viņu dzīves veidu un nodomiem, un abi, ievērodami, ka vienam jādabū no Danglāra četrdesmit astoņi tūkstoši franku, bet otram ik gadu piecdesmit tūkstoši liru, uz visiem jautājumiem atbildēja ar sevišķu laipnību.

Viens apstāklis Danglāra acīs vēl pavairoja Kavalkanti cieņu līdz pat dievināšanai. Pēc Horācija principa nil admirori (ne par ko nebrīnīties) majors bija pratis gluži vienaldzīgi pateikt, kurā ezerā ķerami labākie nēģi, un bija savu tiesu apēdis, nedz brīnīdamies, nedz uzslavēdams. Danglārs to bija uzskatījis par zīmi, ka bagātajiem firstiem Kavalkanti tādi reti ēdieni laikam ir kaut kas gluži parasts. Ar lielu prieku viņš tāpēc uzņēma viņa paziņojumu:

—    Rīt, mans kungs, man būs tas gods jūs apmeklēt veikala darīšanās, — uz ko Danglārs atbildēja:

—    Es jutīšos laimīgs, ka varēšu jūs pie sevis redzēt.

Tad viņš viņam lika priekšā, ja tam nebūtu pārāk sāpīgi šķirties no dēla, aizvest viņu uz „Prinču viesnīcu".

Majors atbildēja, ka viņa dēls jau sen vedot tādu dzīvi kā visi modernie jaunie kungi, ka viņam savi apkalpotāji un ekipāža un ka viņi arī neesot reizē atbraukuši.

Abi kungi, majors un baņķieris, tātad kopā aizbrauca uz Parīzi, Danglārs arvien vairāk brīnīdamies par šo vīru, kurš savam dēlam varēja dot tēriņam ik gadu 50000 liru, kas lika domāt par mantību, kura atmet ik gadus procentus pāri par pusmiljonu liru.

Andrea domāja, ka izturās ļoti kundziski, kad izbāra savu grūmu, kur? bija ar zirgu gaidījis pie vārtiem, ne pie kāpnēm un bija licis kungam iet kājām veselus trīsdesmit soļus. No grūma rokām Andrea paņēma grožus un uzcēla kāju spodri lakotā zābakā uz ratu kāpšļa.

Šinī acumirklī kāda roka uzsita viņam uz pleca. Domādams, ka tas ir grāfs un Danglārs, Andrea aši apgriezās apkārt.

Neviens no tiem nebija, bet gluži svešāds tēls ar nodegušu seju, lielu bārdu, spīdošām acīm kā vilkam. Ņirgādamies tas rādīja baltus, asus zobus kā šakālim. Sarkans, rūtains lakats bija apsiets ap nosirmušajiem matiem, netīrs, gluži noplīsis virssvārks apsedza lielo, lieso un kaulaino stāvu, kura kauli ejot likās grabam kā ģiitenim. Roka, kura arvien vēl gulēja uz Andrea pleca, bija plata un liela.

Vai nu jaunais cilvēks izbijās no šā savādā tēla, vai varbūt viņu pazina? Visādā ziņā viņš stipri nodrebēja.

—    Ko jūs gribat? — viņš stostījās.

—             Atvainojiet, pilsoni! Es varbūt traucēju, bet man noteikti vajag ar jums runāt.

—            Vakarā neubago! — uzsauca viņam grūms, lai atsvabinātu savu kungu no šā nekauņas.

—            Es neubagoju, mans mīļais puis, — teica nepazīstamais, briesmīgi smiedamies, tā ka grūms aizgāja. — Es vēlos tikai dažus vārdus parunāt ar tavu kungu, kurš man pirms divām nedēļām deva kādu uzdevumu.

—            Nu, labi, — saņemdamies teica Andrea, lai grūms nepamanītu viņa apjukumu. — Sakiet — ko gribat?

—            Es vēlos, — teica vīrs ar sarkano lakatu, — braukt, ne kājām iet. Es esmu piekusis uņ tiešām ne tik labi pabrokastojis kā tu.

Jaunais cilvēks drebēja no šis dīvainās, draudzīgās uzrunas.

—   No Dieva puses, ko tad jūs īsti gribat?

—            Nu, ko! Es gribu tavos skaistos ratos un ar tevi kopā braukt uz Parīzi.

Andrea nobāla, bet nekā neatbildēja.

—            Nu, kas tad tur sevišķs? — nekaunīgi teica svešais. — Tas no manas puses tāds mazs untums, mīļais Benedeto.

Šie vārdi, likās, atstāja iespaidu uz Andrea, viņš piegāja pie grūma un teica:

—            Šim vīram tiešām ir kaut kas svarīgs, ko man teikt. Ej un paņem važoni, lai tu mājās nenonāktu daudz vēlāk kā es!

Sulainis aizgāja gluži pārsteigts.

—    Ļauj man vismaz stāties ēnā! — teica Andrea.

—   Ā, to var. Es tevi aizvedīšu klusā vietiņā.

Un viņš paņēma zirgu pie pavadas un veda to tālāk, nostādīdams aiz krūmiem, kur tiešām neviens nevarēja redzēt, kādu godu viņš parādīja Andrea.

—           Tiešām! — smiedamies teica svešais. — Man nemaz nerūp tas gods sēdēt tev blakus skaistos ratos, bet es tiešām esmu noguris un man ar tevi jārunā!

—   Tad kāp iekšā!

Tiešām bija žēl, ka nebija vairs gaišs, būtu bijis dīvains skats redzēt šo noplīsušo tēviņu skaisto ratu zīda spilvenos sēžam blakus eleganti ģērbtajam jaunkungam.

Andrea dzina savu zirgu uz priekšu, ne vārda nerunādams; arī svešais klusēja, kaut gan mute bija sašķobīta smieklos.

Kad viņi bija izbraukuši ārpus Oteilas un Andrea redzēja, ka viņi ir vieni paši, viņš salika rokas krustām uz krūtīm un teica savam pavadonim:

—   Kāpēc jūs traucējat manu mieru?

—   Kāpēc tad tu mani kaitini, puis?

—    Kā tā — es jūs kaitinu?

—            Kā tad? Mēs šķīrāmies pie Varas tilta, tu solījies iet uz Toskānu, un nu tu esi Parīzē.

—    Un kā tad es jums ar to stājos ceļā?

—    Ceļā? Nebūt ne. Es domāju, ka tas man atnesīs labumu.

—    Ā! Jūs gribat mani izsūkt ?

—    Pareizi, mans mīļais. Tie bija īstie vārdi.

—   Nu, meistar Kadrus, tad es jums saku jau iepriekš, ka jūs alojaties.

—            Mīļais, mazais, neiekaisti! Bet tev jāzina, ka nelaime padara greizsirdīgu. Es domāju, ka tev pa Toskānu vajadzēs staigāt kā nabagam un zaglim, un no visas sirds tevi nožēloju, kā es būtu nožēlojis savu paša bērnu. Tu vēl atceries, ka es tevi aizvien saucu par savu bērnu?

—   Nu un tad?

—    Pacieties, mans dēls!

—    Es pacietīšos, turpiniet!

—           Piepeši es tevi redzu pie pilsētas vārtiem un Šeit Parīzē ar sulaiņiem un ekipāžām. Vai tu esi atradis kādu zelta raktuvi?

—   Ak tu esi skaudīgs!?

—            Ak, zēn, es esmu laimīgs, ka varu tev izteikt komplimentu. Bet tā kā es neesmu ģērbies pēc pēdējās modes, tad esmu rīkojies tā, lai tevi neapkaunotu!

—            Laba rīcība, — kliedza Andrea, — kad jūs tuvojaties man mana sulaiņa klātbūtnē!

—            Es tuvojos tev, kad es spēju. Tev ir ātrs zirgs un ļoti viegli rati, tu vari pasaulē ātri tikt uz priekšu, un man grūti tevi sasniegt, es tādēļ izmantoju gadījumu.

—   Jūs redzat, ka es neslēpos.

—       Tu esi ļoti laimīgs; es vēlētos, ka arī es to varētu, bet es slapstos un ļoti baidījos, ka tu mani varbūt vairs nepazīsi. Nu, es esmu maldījies, — teica Kadruss, ļauni smiedamies, — tu esi ļoti labsirdīgs.

—    Nu, ko jūs vēl gribat? — jautāja Andrea.

—       Tu mani vairs nekaitini, mani, savu veco darbabiedru! Tas nav smuki, Benedeto, tu topi lepns!

Šie draudi apspieda Andrea dusmas, viņš juta, ka atrodas Kadrusa varā. Viņš padzina zirgu straujāk.

—       Tu nedari labi, Kadrus, tā izturēdamies pret vecu biedru, kā pats saki. Mēs abi esam dienvidnieki un ar karstām asinīm — starp tādiem ļaudīm kā mēs draudi ir nevietā. Vai mana vaina, ka laime man uzsmaidījusi?

—        Vai laime tev tiešām uzsmaidījusi? Vai visas šīs smukās lietas nav aizņemtas, bet tās tavs paša īpašums? Nu, jo labāk! — atteica Kadruss mantkārībā mirdzošām acīm.

—        To jau tu zināji, citādi nebūtu mani uzmeklējis. Ja man būtu tādi saplīsuši svārki un tāds sarkans lakats ap kaklu, tu mani vis nepazītu…

—       Nenicini mani, zēn! — teica Kadruss. — Kas tad man liedz ģērbties tikpat labi kā tev? Es jau pazīstu, mans dēls, tavu labo sirdi! Ja tev divi labi svārki, tu man dosi vienus. Kā es ar tevi dalīju savu maizes kumosu, kad tu biji izsalcis.

—    Tā ir taisnība, — teica Andrea.

—   Ak, cik tu biji izsalcis! Vai tev aizvien vēl tik laba apetīte kā toreiz?

—    A jā! — teica smiedamies Andrea.

—    Bet kā tev gadījās brokastot pie šā prinča?

—    Tas nav princis, bet grāfs.

—    Grāfs un laikam bagāts, he?

—   Jā, bet nealojies, tam nav tik viegli tikt klāt.

—       Nu, mans Dievs, esi gluži mierīgs! Neviens jau negrib tavam grāfam nekā darīt. Es viņu atstāju tev. Bet nu man vajag, tu zini, sīknaudu…

—    Cik tad tev vajag?

—    Es domāju, ka ar simt frankiem mēnesī sākumā pietiks…

—    Nu?

—    …Ko dzīvot, bet diezgan paplāni…

—    Nu?

—    Ar simt piecdesmit jau varētu labāk izkulties…

—    Še tev divi simti, — teica Andrea, ielikdams viņam rokā desmit zelta gabalus.

—    Labi, — teica Kadruss.

—     Pieteicies katru mēnesi pirmajā dienā pie mana durvju sarga, — viņš tev šo summu izmaksās!

—    Ak, cik tas man ir apkaunojoši!

—    Kā tā?

—    Tu man liec tikties ar saviem sulaiņiem, nē, es gribu tikai ar tevi pašu visu nokārtot.

—     Nu, labi, nāc tad pie manis paša, un, kamēr vien es dabūšu izmaksātu savu renti, tikmēr ari tu dabūsi savu.

—    Tu esi labs puika, un es redzu, ka es tevi neesmu alojies. Ak, tā ir debesu lairne, ka liktenis tādus cilvēkus kā tevi piemeklē! Kā tad tas nu nācās, ka tu tiki pie tādas laimes?

—    Kāpēc tev tas jāzina? — jautāja Andrea.

—   Tātad no tavas puses neuzticība!?

—    Nē. Labi, es tev teikšu: es atradu savu tēvu.

—    Savu īsto tēvu?

—    Lai velns, kamēr viņš maksā…

—    Gluži pareizi. Kā sauc tavu tēvu?

—    Majors Kavalkanti.

—    Un vai viņš ir apmierināts ar tevi?

—    Līdz šim jā.

—    Un kas tev palīdzēja tikt pie tēva?

—    Grāfs Monte-Kristo.

—   Tas pats, no kura tu nupat atnāci?

—   Tas pats.

—   Saki, mans dēls, vai tu nevarētu arī mani pie viņa iekārtot par kādu radinieku, jo liekas, ka viņam tādām lietām ir birojs.

—     Es darīšu, kas vien būs iespējams. Ar ko tu līdz šim laikam nodarbosies?

—    Vai es?

—    Nu ja, tu!

—   Tu esi ļoti laipns, ka tā rūpējies par mani, — teica Kadruss nikni.

—     Nu, vai tad es nevaru par tevi domāt, kad tu ņem dzīvu dalību manā liktenī? — atteica Andrea tāpat.

—    Tev taisnība… Es noīrēšu sev pieklājīgu dzīvokli, katru dienu skūšu bārdu, labi ģērbšos un iešu kafejnīcā lasīt laikrakstus. Pa vakariem es tad iešu uz teātri, un mani noturēs par maiznieku, kurš dzīvo no savas rentes; tāds ir mans sapnis un ideāls.

—    Ā, lieliski! Paliec pie šādas dzīves kārtas, un tu būsi laimīgs!

—    Tu esi ļoti laipns! Un kādi ir tavi nolūki? Vai tu gribi tikt par Francijas senāta locekli?

—    Nu, nu, — teica Andrea, — kas zina?

—     Varbūt majors Kavalkanti jau ir pēc kārtas… Par nelaimi tagad šādi nav vairs mantojami.

—    Mīļais draugs, atturēsimies no politikas… Bet nu tev ir, ko tu gribēji, un mēs esam arī atbraukuši, kur gribējām, — un nu atstāj manus ratus!

—    Vēl ne.

—    Kā tā — vēl ne?

—     Bet, dēls, apdomā taču, ar sarkanu lakatu ap galvu, bez cepures, noplīsušiem svārkiem bez pases, ar divdesmit zelta gabaliem kabatā — mani tūdaļ notvertu policija! Man būtu jāatzīstas, ka es naudu dabūju no tevis, tas novestu pie dažādiem nepatīkamiem tālākiem jautājumiem: dabūs dzirdēt, ka es no Tulūzas aizgājis bez ardievām, es tiktu no etapa un etapu līdz Vidusjūrai aizstiepts un tiktu beigās atkal par 16. numuru. Tad ardievu mans jaukais sapnis par maiznieku, kas dzīvo no savas rentes! Nē, mans dēls, es labāk ar godu dzīvoju šepat galvaspilsētā.

Andrea sarauca uzacis. Viņš acumirkli pārdomāja, tad palūkojās aši visapkārt, un, kad nekur nebija manāma dzīva dvēsele, viņš nemanot lika rokai ieslīdēt kabatā un ķerties pie pistoles. Bet Kadruss bija labi novērojis katru viņa kustību un nemanot izvilka savu spāniešu nazi. Acīm redzot abi draugi bija viens otra cienīgi un pilnīgi sapratās. Andrea roka drīz vien atkal parādījās, un pistole palika mierīgi kabatā.

—    Labi, Kadrus, tātad tu dzīvosi laimīgi!

—            Es darīšu visu, kas vien iespējams, — atbildēja agrākais viesnīcas „Gāras tilts" īpašnieks, atkal ielikdams nazi svārku piedurknē.

—            Bet kā tad tu gribi izbēgt no policijas, jo šeit ratos tu esi vēl vairāk briesmās?

—    Klau, kas man iekrita prātā! — teica Kadruss.

Viņš paņēma grūma mēteli, kuru tas bija atstājis ratos, un apņēma to sev ap pleciem, tad noņēma sarkano lakatu no galvas, paņēma Andrea cepuri un uzlika to sev, tagad pilnīgi līdzinādamies saīgušiem bagāta kunga kučierim, kura kungs pats vada zirgus.

—    Un vai tad lai es palieku bez cepures? — jautāja Andrea.

—   Kāpēc gan ne! Laiks vējains, cepure tev var būt no galvas nokritusi.

—    Nu, labi taisies, ka tiekam tālāk! — nikni teica Andrea.

—    Nu, es taču neesmu tas, kas tevi aizkavē?

Laimīgi viņi pabrauca garām šķēršļiem, kur stāvēja policijas sargi.

Pie pirmās šķērsielas Andrea pieturēja savu zirgu un Kadruss izkāpa.

—    Nu, — teica Andrea, — dod nu cepuri un mēteli!

—    Jā, — smējās Kadruss, — tu taču negribēsi, ka es saaukstējos!

—    Bet es?

—   Tu esi jauns, bet es sāku jau vecs palikt. Uz redzēšanos, Benedeto!

Un Kadruss pazuda kādā šķērsieliņā.

—            Ak, — nopūzdamies teica Andrea, — cilvēkam šinī pasaulē nav iespējams kļūt laimīgam!

VIII

Māju ķildas

Debrē, pārnākot no grāfa Monte-Kristo viesībām, nejāja taisni uz mājām, bet uz Danglāru dzīvokli, kur pašlaik piebrauca Vilfora rali, kuri atveda baronesi Danglāru. Debrē kā māju draugs nodeva savu zirgu zir- gupuisim un sniedza baronesei roku, ievezdams to viņas istabās.

Tiklīdz viņi bija vieni, Debrē čukstēja:

—            Hermīne, es lūdzu jūs, kas jums kaiš, un kāpēc šis grāfa Monte- Kristo stāsts jeb, pareizāk, šī pasaka jūs tā uztrauca?

—    Es šovakar neesmu labā noskaņojumā, — atbildēja baronese.

—             Nē, nē, — teica Debrē, — nelūkojiet mani tā vien nomierināt, jo jūs, tieši otrādi, ļoti labi sapratāt humoru, kad mēs nonācām pie grāfa. Barons, taisnība gan, bija mazliet saskābis, bet es zinu, ka tas jūs citreiz nemēdz uztraukt. Tur ir cita vaina. Pasakiet man! Jūs zināt, es neciešu, ka jums kāds kaut ko pāri dara.

—            Lūdzu, jūs alojaties, — teica baronese, — tas ir viss, ko es teicu, es tikai neesmu labā omā, un vai nu vērts par to runāt, mans draugs?

Acīm redzot, vai nu Danglāra kundzei nervi bija uztraukti, kas bieži mēdz atgadīties smalkām kundzēm gluži neapzināti, vai Debrē bija taisnība un viņa kaut ko slēpa. Viņš tātad apņēmās pacietīgi nogaidīt izdevīgu mirkli un tagad viņu vairs nemocīt ar jautājumiem.

Pie savas istabas durvīm baronese atrada istabmeitu.

—    Ko dara jaunkundze? — viņa jautāja.

—             Viņa visu vakaru studēja, — atbildēja kalpone, — tagad viņa ir devusies pie miera.

—            Man taču likās, it kā es dzirdētu viņas klavieres? — noprasīja baronese.

—             Luīza d'Armili jaunkundze spēlē pēc Eiženijas jaunkundzes vēlēšanās.

—    Labi, nāc pārģērb mani!

Baronese ar istabmeitu iegāja tualetes istabā, kamēr Debrē apsēdās lielajā sofā un spēlējās ar mazu sunīti, kas, saprazdams mājas drauga vietu šinī namā, pret Debrē izturējās ļoti laipni.

—            Jūs sūdzaties, ka Eiženija ar jums nerunājot, — teica baronese, atkal atnākdama, — viņa drīz vien griezīsies pie jums ar lūgumu.

—    Pie manis?

—            Patiesībā pie ministra, lai apgādātu viņai angažementu operā. Tiešām, es nekad neesmu redzējusi tādu jaunas, augstdzimušas dāmas smieklīgu entuziasmu uz mūziku, — teica baronese.

—        Ā, vareni! Mēs viņu tūdaļ uzņemsim operā, kaut neesam diezgan bagāti, lai tādu talantu spētu cienīgi atalgot.

Baronese atlaida savu istabas meitu.

—       Hermīne, — atkal sāka Debrē, — esiet atklāta pret mani, jūs nomāc kaut kādas domas.

—        Nekas, — atteica baronese, smagi elpodama, viņa pacēlās un nostājās spoguļa priekšā.

—    Es šovakar izskatos briesmīga, — viņa teica.

Debrē piecēlās smiedamies, lai šinī ziņā pilnīgi nomierinātu baronesi, kad piepeši atvērās durvis. Ienāca Danglārs; Debrē apsēdās.

Izdzirdot ienākam kādu cilvēku, baronese pagriezās un uzlūkoja savu vīru lielām acīm.

—    Labvakar kundze, — teica baņķieris, — labvakar, Debrē kungs!

Baronese bija pārliecināta, ka šīm negaidītajam apciemojumam vajadzēja izlīdzināt visu ļaunu, ko viņas vīrs bija, pēc viņas domām, viņai nodarījis.

Viņa pieņēma nopietnu sejas izteiksmi un teica Debrē, neatbildēdama savam vīram:

—    Palasiet man priekšā, Debrē kungs!

Debrē, drusciņ uztraukts par barona negaidīto ienākšanu, atkal saņēmās, kad redzēja, ka viņa draudzene izturas tik mierīgi, un paņēma rokās kādu grāmatu.

—       Atvainojiet, — teica barons, — bet baronese ir ļoti nogurusi, pulkstenis ir jau vienpadsmit, un jūs dzīvojat ļoti tālu, Debrē kungs.

Debrē no brīnumiem gluži vai sastinga: baņķiera vārdi bija tik mierīgi un pieklājīgi, bet aiz šā mierīguma bija manāma neparasti cieta griba stāties pretim baronesei.

Arī baronese bija pārsteigta un uzmeta savam vīram tādu augstmanīgi nicinošu skatienu, ka viņš citā reizē būtu nodrebējis, bet viņš pašlaik skatījās kādā žurnālā.

Tā šis draudīgais skatiens zaudēja savu spēku.

—       Lisjēna kungs, — teica baronese, — es jums izskaidroju, ka es nebūt negribu vēl gulēt un man jums vēl daudz kas jāsaka; tāpēc es ceru, ka jūs man novēlēsit vēl dažas stundas no sava laika.

—    Kā pavēlat, cienījamā kundze, — flegmātiski teica Debrē.

—    Mīļais Debrē kungs, — no savas puses teica baņķieris, — nepūlieties velti arī šonakt uzklausīties manas sievas muļķības; rīt jums būs diezgan laika. Šovakaru es gribu paturēt sev, lai ar jūsu laipnu atļauju pārrunātu ar baronesi svarīgas lietas.

Šoreiz spēriens bija tik tieši mērķēts, ka tas gluži vai apstulbināja tiklab Debrē, kā arī baronesi. Abi saskatījās, it kā viens pie otra palīgu meklēdami pret šo necerēto uzbrukumu, bet namatēva neapstrīdamā vara pārspēja mājas draugu; baņķieris palika uzvarētājs.

—    Tomēr nedomājiet, mīļais Debrē, ka es jūs aizdzenu, — turpināja Danglārs, — mani tikai sevišķs apstāklis spiež vēlēties sarunu ar baronesi. Tas gadās tik reti, ka, es ceru, man to ļaunā neņems.

Debrē noņurdēja dažus vārdus un steidzīgi devās projām.

—    Gluži neticami, — viņš teica pats sev, kad no otras puses bija aizvēris durvis, — kādu varu pār mums iegūst šie vīri, kurus mēs uzskatām par tik smieklīgiem.

Baņķieris apsēdās uz sofā, aizvēra vaļā atstāto grāmatu un gribēja spēlēties ar sunīti, bet tas nelikās sajūtot pret viņu tādu pat laipnu prātu kā pret Debrē un iekoda viņam rokā. Baņķieris uzlēca stāvus un ar joni nosvieda sunīti zemē, kurš, kaukdams par tādu neparastu apiešanos, ielīda zīda spilvenos.

—    Vai zināt, mans kungs, — mierīgi teica baronese,- — jūs atzīstaties: parasti jūs esat tikai neaptēsts, šodien jūs esat rupjš.

—    Tas tāpēc, — vienaldzīgi teica baņķieris*- — ka es šodien esmu sevišķi nelabā omā.

Baronese uzlūkoja savu vīru ar parastiem nicinājuma skatieniem, kuri aizvien atstāja lielu iespaidu, bet šoreiz baņķieris pret tiem izturējās gluži vēsi.

—    Kas man par daļu gar jūsu untumiem! — sadusmota un nepacietīga atteica baronese. — Izgāziet savas dusmas uz saviem algotajiem komijiem!

—    Nē, madame, jūs dodat man greizus padomus, es tos neizpildīšu. Mani komiji ir godīgi ļaudis, kuri man pelna naudu un, diemžēl, nebūt netiek tik labi atalgoti, kā tas pienāktos. Kā lai es uz viņiem izgāžu savas dusmas? Nē, lai tās labāk krīt uz tiem, kas dzīvo uz mana rēķina, samoka manus zirgus, iztukšo manu kasi.

—    Kas tad ir šie ļaudis, ja drīkstu prasīt? Runājiet skaidri, mans kungs!

—    Nomierinieties, — atteica Danglārs, — es ilgi nerunāšu mīklās. Tie ļaudis, kas tukšo manu kasi, ir tie, kas no tās vienā stundā izņem 700000 franku.

—    Es jūs nesaprotu, mans kungs, — teica baronese nedrošā balsi, lūkodama apslēpt savu nosarkumu.

—    Jūs saprotat ļoti labi, ka es ar spāņu vērtspapīriem pazaudēju šo summu.

—   Ā, — ņirgājās baronese, — un es lai esmu atbildīga par jūsu biržas zaudējumiem?

—    Kāpēc gan ne?

—    Mans Dievs, vai tur mana vaina, ka jūs nepratāt labāk spēlēt biržā un zaudējāt?!

—    Visādā ziņā ne mana vaina.

—    Vienu par visām reizēm, mans kungs, — uzbudināta teica baronese, — es jūs esmu lūgusi mani negarlaikot ar tādām lietām; šādu valodu es neesmu dzirdējusi ne tēva, ne pirmā vīra namā.

—    Ā, velns, tam es neticu, — smējās Danglārs, — abiem nebija naudas ne plika graša.

—    Un man šīs tirgoņu sarunas plēš ausis, man ir riebīga naudas skaitīšanas skaņa, man cits nekas nav tik pretīgs kā jūsu balss.

—    Tiešām? — zobodamies iesaucās barons. — Cik dīvaini, un es domāju, ka jūs ņemat visdzīvāko dalību manās biržas operācijās.

—    Es? Kā jūs nākat uz tādām smieklīgām domām?

—    Caur jums pašu.

—    Nu, izskaidrojiet, kas jums dod iemeslu tik muļķīgi domāt!

—     Izskaidrosimies, labprāt! Pagājušajā februārī jūs pirmoreiz runājāt ar mani par Haiti fondiem; jūs bijāt nosapņojusi, ka nu kāds kuģis ienācis Havrā ar ziņu, ka maksājums, uz kuru neviens nebija cerējis, esot pienācis. Es zinu, ka jūs labi protat nosapņot, un nopirku visus Haiti papīrus, kādi vien bija dabūjami, — pelnīju 400000 franku, no kuriem 100000 atdevu jums, ar kuriem jūs varējāt darīt, ko gribat.

—     Martā bija runa par kādu dzelzceļa koncesiju, — pēc brīža turpināja baņķieris. — Trīs sabiedrības toreiz solīja gluži līdzīgas garantijas. Jūs man sacījāt, ka jūsu instinkts — un, kaut gan jūs nicināt katru biržas spekulāciju, es tomēr varu uzticēties jūsu instinktam, — tātad jūsu instinkts sakot, ka koncesiju dabūšot dienvidu sabiedrība. Es pasteidzos divas trešdaļas no tās akcijām uzpirkt. Akcijas tiešām pacēlās trīskārtīgā cenā, un es nopelnīju veselu miljonu, no kura jums atdevu 250000 franku. Kas ir noticis ar šo naudu? Man par to nav daļas.

—    Bet ko tad jūs gribat, mans kungs? — iesaucās baronese, pavisam uztraukuma un nepacietības pārņemta.

—    Pacietieties, madame, drīz redzēsit.

—    Nu, tad?

—    Aprīlī jūs bijāt pusdienās pie ministra un dzirdējāt slepenu sarunu par Spāniju, par dona Karlosa padzīšanu. Es sapirku spāņu fondus un nopelnīju 600000 franku, kad Karloss V gāja atkal pār Bidasso upi. No šīs summas jūs dabūjāt ceturto daļu, un es arī neprasīju, kur jūs to liekat; bet šinī vienā gadā jūs dabūjāt no manis pusmiljonu franku.

—    Nu labi, un kas tad ir, mans kungs?

—     Ak, jā — no šejienes sākās jūsu instinkta vilšanās, kā jūs tūdaļ dzirdēsit. Pirms divām dienām jums bija politiska saruna ar Debrē kungu, un jūs no tās secinājāt, ka dons Karloss atkal esot Spānijā. Tūliņ es pārdevu savus spāņu papīrus, ziņa izplatījās, visi baidījās, es vairs nepārdevu, bet atdāvināju, — un otrā dienā jūsu ziņa izrādās nepareiza un es esmu zaudējis 700000 franku!

—    Nu, kas tad ir?

—    Nu, ja jums varbūt vairs nav minētās summas, tad jau jūs varat arī nest ceturto daļu no mana zaudējuma, tas ir, 175000 franku.

—    Bet tas jau ir gluži smieklīgi, kāda man daļa par šo lietu?

—     Nu, ja jums varbūt nav vairs minētās summas, tad jau jūs varat vērsties pie kāda no saviem draugiem, varbūt pie Debrē kunga.

—    Fui! — izsaucās baronese.

—    Lūgtu, kundze, neizrādiet kādu teātra skatu, vai arī jūs mani piespiedīsit teikt, ka es redzu Debrē kungu, kā viņš smējās par to pusmiljonu, ko jūs viņam devāt, un priecājās, ka atradis spēli, kurā vinnē, nekādu risku nenesdams un nekā neiemaksādams, un nekā nezaudē, kad paspēlē.

Baronese no dusmām gribēja gandrīz vai plīst.

—    Nelietis, kā jūs uzdrīkstaties teikt tādus vārdus?

—    Nu, ko! — vienaldzīgi atteica baņķieris. — Jūs esat redzējusi manu izturēšanos šajos četros gados, kopš jūs neesat vairs mana sieva un es neesmu jūsu vīrs; es vismaz esmu bijis konsekvents. Vienu laiku jūs vēlējāties mācīties mūziku pie tā baritona, kurš viesojās itāliešu operā, es atkal gribēju ar slaveno Londonas dejotāju mācīties dejot. Šīs abas mācības mums maksāja apmēram simttūkstoš franku. Un simttūkstoš franku izdot, lai vīrs un sieva pamatīgi iemācītos dejot un muzicēt, tas nav par daudz. Tad mūzika jums apnika un jums ienāca prātā ar ministrijas sekretāru mācīties diplomātiju. Es jums ļāvu mācīties, jo kas man par daļu, ka jūs par mācībām samaksājat no savas naudas. Bet šodien es manu, ka jūs maksājat no manas naudas un ka šīs jūsu mācības man mēnesī maksā 700000 franku. Tas ir tik daudz, kundze! Kad diplomāts dod savas stundas par velti, tad lai viņš nāk arī turpmāk, ja ne, tad viņš ne kāju vairs neiespers manā namā. Vai saprotat, kundze?

—    Ak, tas ir par traku, mans kungs, — kliedza baronese, — jūs jau sen esat pārkāpis pieklājības robežas!

—    Bet, — turpināja Danglārs, — es ar prieku redzu, ka jūs esat no laba prāta klausījusi likumam, ka sievai jāklausa savam vīram.

—    Tie ir apvainojumi!

—     Labi, runāsim gluži mierīgi un vēsi. Es aizvien tikai jums par labu esmu iejaucies jūsu darīšanās. Dariet jūs tāpat! Man nav daļas par jūsu kasi, jūs sakāt? Labi, pārvaldiet savu kasi, bet netukšojiet manu! Kas tad jums apgalvo, ka tā varbūt nav politiska intriga no ministra puses, kurš ir dusmīgs, ka es esmu opozīcijā, un licis Debrē kungam man sagādāt naudas zaudējumus.

—    Ak, cik gudri jūs to izdomājāt! — ironiski teica baronese.

—    Bet kas tad to ir piedzīvojis?.. Nepareiza telegrāfiska ziņa, tā jau ir neiespējamība… abi pēdējie telegrāfi deva gluži pretēja zīmes, vai tas neizklausās, it kā manis dēļ vien būtu izdarīts?..

—    Mans kungs, — jau pazemīgāk teica baronese, — es ceru, ka jūs atminēsities, ka šis ierēdnis ir no savas vietas atlaists, jo, kā tika pat runāts, it kā gribot viņu saukt pie tiesas, it kā jau pavēlēts viņu apcietināt, bet ka viņš aizbēga… Tātad te ir kļūda.

—    …Par kuru muļķi smejas, ministrs vienu nakti neguļ, sekretāri pieraksta daudz papīra, bet man jāzaudē 700000 franku.

—    Bet, mans kungs, — teica baronese, — kad jūs jau apvainojat Debrē kungu, kāpēc tad neuzdodat jautājumus tieši viņam, kāpēc jūs uzbrūkat man, sievietei?

—     Vai es pazīstu Debrē kungu? — iesaucās Danglārs. — Vai gribu viņu pazīt? Vai es gribu zināt, ka viņš dod tos padomus? Vai es tam gribu paklausīt? Vai es esmu tas, kas spēlē biržā? Nē, tas viss ir jūsu darbs, kundze, vienīgi jūsu, man tur nav nekādas daļas!

—    Bet man liekas, ka jūs šim padomam labprāt paklausījāt?

Danglārs paraustīja plecus.

—     Ak, jūs domājat, ka esat sevišķi veikla, kad viena otra intriga jums ir izdevusies. Veikla jūs būtu tad, ja būtu spējusi apslēpt no manis savus neceļus. Bet es visu esmu redzējis. Sešpadsmit gados jūs man varbūt esat apslēpusi kādu domu, bet nevienu vienīgu darbu, vājību vai kļūdu. Kamēr jūs, priecādamās par savu gudrību, domājat mani pieviļam, kas notika? Pateicoties manai uzmanībai, visi jūsu draugi, no Vilfora līdz Debrē, ir trīcējuši manā priekšā! Neviens nav iedrošinājes mani nicināt un to sacīt, ko tagad es pats saku jums. Es atļauju uzskatīt mani par neciešamu, bet neatļauju jums darīt mani smieklīgu un noliedzu jums grūst mani naudas zaudējumos!

Līdz tam acumirklim, kad baņķieris minēja Vilfora vārdu, baronese bija bijusi diezgan mierīga, bet, to izdzirdot, viņa nobāla, uzlēca augšā, it kā iekšēja spēka dzīta, izpleta rokas, kā kaut ko atgaiņādama, un piesteidzās tuvāk savam vīram, it kā gribēdama izraut viņam šo briesmīgo noslēpumus, kuru viņš laikam negribēja visu izteikt pa paradumam, savu briesmīgo aprēķinu dēļ.

—     Vilfora kungs? Ko tas lai nozīmē? Ko jūs ar to gribat teikt? — viņa jautāja.

— Ar to teikt es gribu, ka Narsona kungs, jūsu pirmais vīrs, nebija ne filozofs, ne baņķieris un varbūt nomira dusmās vai bēdās, ka viņam nekas neatlec no karaliskā prokurora, vai ka viņam grib sagādāt tēva priekus, kad viņš deviņus mēnešus nav bijis mājās. Es esmu brutāls un rupjš, to es zinu, tas man ir daudz piepalīdzējis gūt panākumus manos uzņēmumos. Kāpēc Narsona kungs labāk nenokāva citus kā pats sevi? Tāpēc, ka viņam nebija nekāda mērķa, ka viņam nebija jāpārvalda kase; bet man ir šāds pienākums. Mans veikala biedrs Debrē kungs ir vainīgs manā lielajā zaudējumā, lai viņš cieš vienu daļu no tā, tad mēs varam arī turpmāk būt veikala biedri. Ja viņš turpmāk liek man vienam ciest visus zaudējumus, tad es varu tādus kā viņš dabūt piecdesmit, un tie varbūt būs vēl derīgāki un mazāk izmaksās, jo pati zināt: Debrē ir lāga zēns, kamēr viņa ziņas ir pareizas.

Baronese bija gluži satriekta, tomēr viņa, kaut gān velti, lūkoja atbildēt uz pēdējiem nežēlīgajiem pārmetumiem. Viņa atkrita krēslā, domāja par Vilforu, par skatiem pie Monte-Kristo, par šiem dīvainajiem apstākļiem, kas pēdējās dienās sāka apdraudēt viņu un parasto mieru pārvērst briesmīgās ķildās.

Danglārs viņu tālāk neievēroja, kaut gan redzēja, ka viņa ir tuvu ģībonim. Viņš atstāja istabu, un, kad baronese atmodās no sava apstulbuma, viss viņai likās kā nejauks sapnis.

IX

Precību nolūki

Dienu pēc attēlotā skata, ap to stundu, Debrē kungs citkārt, uz biroju braukdams, mēdza piebraukt pie baroneses, viņa vieglie rati neparādījās pagalmā.

Tieši ap to laiku Danglāra kundze lika aizjūgt un pati aizbrauca.

Baņķieris, aiz kāda loga aizkara sēdēdams, jau bija to gaidījis un pavēlēja viņam tūdaļ paziņot, kad baronese atgriezīšoties; tomēr pagāja divas stundas, kamēr viņa pārbrauca mājās. Tad arī barons pats pavēlēja sev aizjūgt zirgus un devās uz parlamentu, kur lika ierakstīties runātāju sarakstā, lai turētu runu pret budžetu.

Līdz tam viņš bija lasījis vēstules, un viņa seja bija aizvien vairāk aptumšojusies; viņš bija skaitījis un skaitījis, bet tikai zaudējumi vien bija gaidāmi. Viņš bija arī pieņēmis majoru Kavalkanti, kurš bija nācis veikala dēļ.

Parlamenta sēdes laikā Danglārs bija ļoti nemierīgs un runā pret ministru bija sevišķi kodīgs. Parlamentu atstādams, viņš lika braukt uz Eli- zejas laukiem Nr.30.

Monte-Kristo gan bija mājās, bet ne viens, un baņķierim vajadzēja dažus mirkļus gaidīt. Pa šo laiku atvērās durvis, ienāca kāds priesteris, sveicināja un iegāja iekšējās istabās. Drīz pēc tam iznāca Monte-Kristo.

—    Atvainojiet, mīļais barona kungs, — viņš teica, — bet viens no maniem draugiem, abats Buzoni, nupat iebrauca Parīzē, mēs ilgi nebijām redzējušies, un es nevarēju viņu tūdaļ atstāt; ceru, ka jūs mani atvainosit, ka tāpēc liku jums gaidīt.

—     Ā, nekas, — teica Danglārs, - es apciemojumam biju izvēlējies neīstu laiku un tūdaļ atkal aizeju.

—     Nebūt ne, es lūdzu jūs apsēsties, — teica Monte-Kristo. — Bet, mans Dievs, kas tad jums kaiš? Jūs izskatāties noraizējies; tiešām, jūs mani biedējat, jo liela kapitālista bēdas ir līdzīgas komētai, kas norāda uz lielu nelaimi visai zemei.

—    Kas man kaiš? Mani jau vairākas dienas vajā nelaimes.

—    Ak, mans Dievs, — teica Monte-Kristo, — jums bijusi kāda neizdošanās biržā?

—     Nē, no tās es esmu dziedēts vismaz uz dažām dienām; tagad ir pasludināts kāds bankrots Triestā.

—    Tiešām? Un vai jūsu bankrotētājs nesaucas Džakopo Manfrēdi?

—   Jā, tas pats! Iedomājieties jel, tam vīram jau sen ir ar mani veikals par 90000 franku. Nekad nav gadījusies kāda pārrēķināšanās, kāds nokavējums, tas virs maksāja kā princis, maksāja… un nu piepeši tas vīrs ir bankrotējis!

—    Vai tiešām?

—   Tas ir nedzirdēts gadījums. Es dabūju atpakaļ nesamaksātu vekseli par 600000 franku, jā, vēl vairāk, man ir no viņa prasījums par 400000 franku, kurš viņam bija jāmaksā šomēnesi caur kādu Parīzes korespondentu. Šodien ir trīsdesmitais, es aizeju naudu saņemt, bet korespondents ar savu banku ir pazudis. Turklāt vēl mana spāņu vērtspapīru nelaime! Ak, tas ir lielisks mēneša noslēgums!

—    Bet vai šie spāņu notikumi jums tiešām sagādā kaut kādus zaudējumus?

—    Jā, protams, 700000 franku, vairāk nekā.

—    Velns, kā tas varēja jums atgadīties, tādam vecam lietpratējam?

—   Ak, tur ir vainīga mana sieva. Viņa tic sapņiem un bija nosapņojusi, ka dons Karloss atgriezies Spānijā. Nu gan es neesmu zaudējis, bet viņa, viņai ir arī sava patstāvīga kase; bet, kad sieva pazaudē 700000, tad arī vīrs to mana. Bet vai tad jūs par to nekā nezinājāt? Visa Parīze par to runāja.

—    Varbūt, ka es dzirdēju par to, bet man biržas lietas ir tik svešas.

—    Vai jūs nekad biržā nespekulējat?

—    Es? Ak, kā lai es pie tā tieku, kad man mana paša lietu nokārtošana sagādā tik daudz rūpju; tad jau man būtu jātur bez viena nama pārvaldnieka vēl vesels pulks komiju. Bet kā tad bija ar Spāniju? Man šķiet, ka ne vien baroneses kundze nosapņoja dona Karlosa atgriešanos, bet ka par to rakstīja arī avīzē?

—    Vai tad jūs ticat avīzēm, grāf?

—   Nē, nebūt ne, bet „Mcssager", kā liekas, ir izņēmums, vismaz saņemot drošas telegrammas.

—    Ak, tas jau ir tas nesaprotamais, — iesaucās Danglārs, — telegramma izrādījās nepareiza!

—   Tad jau jūs būsit zaudējis kādu miljonu un 700000 franku? — jautāja grāfs.

—   Jā, tieši tik daudz.

—    Velns, tas jau ir krietns zaudējums trešās šķiras bagātniekam! — līdzcietīgi teica grāfs.

—  Trešā šķira? — pārjautāja Danglārs, juzdamies pazemots. — Kā jūs to domājat?

—    Ak, es iedalu bagātniekus šādi: pirmā šķirā nāk tie, kuriem ir ievērojami īpašumi, muižas, kalnraktuves un Francijas, Anglijas, Austrijas valsts vērtspapīri, kas viss kopā ir vismaz simt miljonu vērtībā. Otrā šķirā es lieku tādus, kuriem ir lielas rūpniecības iestādes, lieliski tirdznieciski sakari un kuru gada ienākumi sniedzas līdz piecpadsmit miljoniem, bet kopīpašums nav mazāks par piecdesmit miljoniem. Trešajā šķirā, pēc manām domām nāk tie, kuru kapitāli nes augļus no dažādām veikalu nozarēm, kur peļņa ir atkarīga no citu gribas vai no gadījuma, kurus kāds svešs bankrots var satricināt, kāda telegramma izputināt, ar vārdu sakot, tie, kuru kapitāli nav droši un sniedzas līdz piecpadsmit miljoniem. Vai jūsu stāvoklis nav apmēram šāds, Danglāra kungs?

—   Velns, jā, — atteica baņķieris.

—    Tātad, — turpināja Monte-Kristo, — pēc sešiem tādiem mēneša noslēgumiem trešās šķiras bagātnieks ir izputināts.

—   Ā, — teica Danglārs, vāji smiedamies, — jūs esat ļoti steidzīgs.

—   Labi, teiksim, septiņus mēnešus, — grāfs netraucēti runāja tālāk. — Sakiet, vai jūs kādu reizi esat apdomājis, ka septiņi reiz 1700000 ir gandrīz vai divdesmit miljonu franku?.. Nē?.. Nu, labi! Tā pārdomājot, veikalnieks nekad pārāk neriskētu ar savu kapitālu, jo kapitāls viņam ir tas, kas citiem ir sava paša āda. Mums ir vairāk vai mazāk lepnas drēbes, tas ir mūsu kredīts, bet, kad cilvēks mirst, viņam ir tikai sava āda, tāpat, kad viņš atstāj veikalu, viņam paliek ne kredīts, bet savs īstais īpašums, kurš jūsu gadījumā būtu apmēram pieci līdz seši miljoni. Bet no šiem pieciem sešiem miljoniem sava īstā īpašuma jūs pazaudēsit divus miljonus, kuri tad mazinās tiklab jūsu īpašumu, kā arī kredītu, tas ir, jūsu āda ir no asinslaidēja atvērta, un, četras reizes atkārtojot šo asins laišanu, jāies- tājās nāvei. Bet, mīļais draugs, varbūt jums ir vajadzīga nauda? Vai es varu iedrošināties jums piedāvāt?

—   A, jūs esat slikts rēķinātājs, grāf! — iesaucās Danglārs, kurš nu arī bruņojās ar savu gudrību un izlikšanās spēju. — Jau tagad es zaudēto naudu esmu atkal ar citām laimīgām spekulācijām atdabūjis atpakaļ. Es vienu kauju zaudēju Spānijā, man Triestā bija pametumi, bet mana indiešu kara flote iegūs man miljonus, mani pionieri Meksikā uzies man zelta raktuves.

—      Ā, tas ir lieliski, ļoti lieliski! Bet vāts paliek, un pēc laika tā var atvērties.

—      Nē, — iesaucās Danglārs, nu jau lielīdamies kā šarlatāns, lai celtu savu kredītu, — nē, lai es varētu tikt gāzts, vajadzētu iet bojā valstīm.

—      Ak, tas jau ir gadījums un var gadīties ar pašām lielākajām, kas apņem pusi Eiropas un pusi Āzijas.

—    Zemei vajadzētu apstāties nest augļus.

—    Atcerieties faraona septiņas liesās govis.

—        Varbūt jūrai vajadzētu izkalst kā faraona laikos; bet ir arī citas jūras, un mani kuģi pārvērstos par karavānām.

—      Jo labāk, jo labāk, Danglāra kungs, — iesaucās Monte-Kristo, — es redzu, ka esmu maldījies; jūs esat ieskaitāms otrajā šķirā.

—      Es domāju, ka varētu cerēt uz šo godu, — teica baņķieris. — Bet sakiet jel man, — viņš piebilda, lai novērstu sarunu uz citu pusi, — ko es varētu darīt majora Kavalkanti kunga labā?

—      Ko tad vēl darīt? Dot viņam naudu, viņam ir vekselis pie jums, un, tā kā jums šis vekselis liekas drošs…

—       Viņš man to lika šorīt priekšā par četrdesmit tūkstošiem franku, maksājams pēc uzrādīšanas, parakstījis Buzoni un adresēts jums. Jūs saprotat, ka es tāpēc liku tūdaļ šo summu izmaksāt.

Monte-Kristo paklanījās, izrādīdams piekrišanu.

—      Bet tas nav viss, — teica Danglārs, — viņš pie manis atvēra kredītu arī savam dēlam.

—    Cik tad viņš dod tam jaunajam cilvēkam, ja ļaujat jautāt?

—    Pieci tūkstoši franku mēnesī.

—      Tā es tūdaļ domāju, ka šie Kavalkanti ir sīkstuļi. Ko lai jauns cilvēks iesāk ar tik niecīgu summu? Un kāds nams šo kredītu viņam ir atvēris?

—    Fenci banka Florencē, viena no drošākajām.

—      Es nesaku, ka jūs varētu zaudēt, bet visādā ziņā turieties tanīs robežās, kuras jums uzrādījis vecais Kavalkanti.

—    Grāfa kungs, vai jūs neuzticaties Kavalkanti namam?

—      Es pret viņa parakstu dotu desmit miljonus, jo viņi pieder pie otrās bagātnieku šķiras.

—      Un cik vienkāršs viņš turklāt ir, šis majors, es viņu nebūtu ne par ko vairāk turējis kā par vecu kareivi.

—      Jā, tiešām, nevar no viņa sejas redzēt, ka viņam būtu miljoni. Bet tādi jau itālieši ir, vai nu viņi atgādina vecus žīdus vai spīdošus austrumnieku prinčus.

—   Jaunais Kavalkanti jau izskatās daudz labāk, — teica Danglārs.

—      Jā, viņš varbūt ir drusku pabailīgs, bet vispār viņš man patīk. Es ļoti raizējos viņa dēļ… Tāpēc ka viņš pie manis bija nesen — pēc iestāšanās lielajā sabiedrībā. Viņam bijis ļoti stingrs skolotājs, un viņš pirmo reizi redz Parīzi.

—     Šie bagātie itālieši gan mēdz aizvien precēties savā starpā, lai manta paliktu kopā? — teica Danglārs.

—      Tā gan pa lielākai daļai dara, bet šis Kavalkanti ir oriģināls, kurš neko negrib tā darīt kā citi. Runā pat, ka viņš tāpēc dēlu sūtījis uz Parīzi, lai šeit izmeklētu sev piederīgu partiju.

—    Vai jūs tā domājat?

—    Es esmu gandrīz vai pārliecināts.

—    Un jūs esat dzirdējis runājam par viņa mantas apstākļiem?

—      Par tiem tiek runāts ļoti daudz, tikai vieni sauc viņu par miljonāru, otri teic, ka viņam neesot nekā.

—    Un jūsu domas?

—    Neskatieties pēc manām domām, tās ir gluži personiskas.

—    Bet kādas?..

—       Manas domas ir tādas, ka visi šie senie laupītāji un dēku meklētāji — jo Kavalkanti savulaik ir komandējuši armijas un pārvaldījuši veselas provinces, — manas domas tātad ir tādas, ka viņiem ir miljoni, kuri vēl palikuši no sentēviem un kuri pāriet uz viņu dēludēliem. Pierādījums jau ir tas, ka viņi visi izdzeltējuši, ka zelts no republikas laikiem jau sejā rēgojas.

—   Jā, jā, — teica Danglārs, — bet vai taisnība, ka viņiem neesot ne pēdas zemes īpašuma?

—   Ļoti maz visādā ziņā, es zinu tikai viņu pili Lukā.

—   Ā, pils, — smiedamies teica Danglārs, — tas taču jau ir kaut kas.

—   Jā, un turklāt viņš to vēl izīrē finansu ministram, kamēr pats dzīvo mazā mājelē; es jau jums teicu, tas cilvēks ir īsts sīkstulis.

—   Na, jūs gan neglaimojat.

—    Klausieties, es viņu tik tikko pazīstu, — tikai reizes trīs esmu redzējis; visu, ko es par viņu zinu, man stāstījis abats Buzoni. Vēl šorīt viņš man runāja par saviem nodomiem attiecībā uz dēlu un teica man, ka viņam apnicis turēt savus fondus Itālijā, kura esot nedzīva zeme. Viņš gribot savu naudu vai nu Anglijā, vai Francijā izdevīgi noguldīt, bet ievērojiet labi, ka es neuzņemos ne mazāko atbildību, kaut gan Buzoni ir mans draugs.

—    Labi, labi, es pateicos, grāf, par klientu, kuru jūs man piesūtījāt; viņa vārds greznos manus mēneša pārskatus, un mans kasieris ar viņu lepojas. Sakiet, — vai šie ļaudis saviem dēliem mēdz dot arī uz kāzām nama ierīkojumu?

—   Jā, jā, to gan. Es pazinu vienu bezgala bagātu itāliešu princi, kurš saviem dēliem, kad tie precējās viņam pa prātam, deva līdzi katram pa miljonam, kamēr viņš nedeva ne trīs dolārus mēnesī, kad tie gribēja precēties pret tēva gribu. Var domāt, ka, piemēram, Kavalkanti dos Andrea divus miljonus, kad tas viņam klausīs. Ja tā būtu, sacīsim, baņķiera meita, viņš ar krietnu summu piedalītos bankā, bet, ja partija viņam nepatiktu, tad naudas lāde būtu aizslēgta ar deviņām atslēgām un tad Andrea varētu raudzīt, kā izkulties.

—   Ak, tam gan katra firsta nams ir atvērts un neviena princese viņam neliegtu savu roku!

—    Nē, visi šie lielie kungi Itālijā mēdz precēt gluži vienkāršas meitenes. Bet sakiet, vai tad jums ir kaut kādi nodomi ar Kavalkanti, ka jūs man uzdodat tādus jautājumus?

—    Ak, tā nemaz nebūtu ļauna spekulācija, — teica Danglārs, — un jūs zināt, es spekulēju labprāt…

—     Par jūsu jaunkundzi es nemaz nerunāju, jo jūs taču negribēsit, ka Albērs nožņaudz nabaga Andrea!

—     Ak, Albērs maz par to bēdātu, — atteica Danglārs, plecus paraustīdams.

—    Bet es taču domāju, ka viņš ir jūsu meitas saderinātais.

—     Tā ir, es un Morserfa kungs esam reizēm runājuši par šīm precībām, bet Morserfa kungs un Albērs…

—    Vai jūs nesacījāt, ka nav diez cik laba partija?

—   Nu, mana meita jau varētu viegli atsvērt Albēru, — teica Danglārs.

—     Es esmu pārliecināts, ka Danglāra jaunkundzes pūrs būs varens, sevišķi ja telegrāfs atkal neizdarīs nekādas muļķības.

—    Ā, labs pūrs nebūs vienīgais… bet…

—    Ko jūs gribējāt sacīt, baron?

—     Kāpēc jūs uz mielastu nebijāt ielūdzis Morserfa kungu līdz ar ģimeni?

—    Es viņus biju gan ielūdzis, bet viņiem bija brauciens uz jūrmalu, jo ārsts kundzei bija parakstījis jūras gaisu.

—   Jā, jā, — smējās Danglārs, — tas viņai tiešām būs ļoti veselīgi.

—    Kāpēc tā?

—    Tas ir tas gaiss, kādu viņa elpojusi jaunībā.

Grāfs likās nedzirdam šo piezīmi.

—    Kad Albērs nav bagāts, — viņš turpināja, — tad jums laikam gan patīk viņa skaistais vārds?

—    Es savu vārdu ne mazāk mīlu, — atteica baņķieris.

—     Kātad, — teica Monte-Kristo, — jūsu vārds cēlies no tautas un bija par greznumu barona titulam. Bet, mīļais baron, jūs esat pārāk gudrs un ieskatāt, ka vecs muižnieku vārds ir vairāk vērts nekā jauns, kaut gan tādas domas arī balstas uz aizspriedumiem.

—    Nu, tieši tāpēc es grāfu Kavalkanti ņemu labāk nekā vikontu Albēru de Morserfu, — ņirgājās Danglārs.

—    Kā? Manuprāt, Morserfi ir tikpat veci muižnieki kā Kavalkanti?

—    Morserfi?.. Vai jūs kaut ko saprotat no ģerboņiem?

—    Drusku gan.

—    Nu, uzlukojiet manu un Morserfa ģerboni, manējs bus mazliet pamatīgāks!

—    Kā tā?

—     Es, kaut gan neesmu dzimis barons, vismaz tiešām esmu dzimis Danglārs.

—    Nu?

—    Bet Morserfs nav dzimis Morserfs.

—    Kā? Nav Morserfs?

—    Tiešām nav.

—    Nu?

—    Es esmu tiešām iecelts barona godā, kamēr viņš savu grāfa titulu pats sev pielicis.

—    Vai tas var būt?

—     Klausieties, mīļais grāf, — teica Danglārs,' — Morserfs ir mans draugs, tas ir, pareizāk, es viņu pazīstu jau gadus trīsdesmit, bet es savā tagadējā stāvoklī nekad neaizmirstu, kas es biju agrāk.

—    Tas norāda vai nu uz lielu pazemību, vai uz lielu augstprātību, — piebilda Monte-Kristo.

—     Nu, lūk, kad es biju vienkāršs komijs, Morserfs bija vienkāršs zvejnieks.

—    Un kā viņu sauca?

—    Fernāns Mondego.

—    Vai jūs to skaidri zināt?

—    Nu, laikam gan, jo viņš man ir pārdevis diezgan daudz zivju.

—    Bet kāpēc tad jūs gribat savu meitu dot viņa dēlam?

—   Tāpēc, ka mēs abi kā bagāti kļuvuši zemas kārtas ļaudis esam viens otram diezgan līdzīgi, kaut gan par viņu runā to, ko par mani gan neviens nevarētu sacīt.

—    Un kas tas tāds būtu?

—    Ak, nekas, tāpat.

—    Ak, pie vārda Fernāns Mondego man ienāk prātā kāds pusaizmirsts stāsts; es šo vārdu tiku dzirdējis Grieķijā.

—    Kopā ar stāstu par Alī pašā?

—   Jā.

—           Nu, tas arī ir tas noslēpums, — iesaucās Danglārs, — un es atzīstos, ka labprāt zinātu, cik šajā stāstā ir taisnības.

—   To jau viegli uzzināt.

—   Kā tā?

—            Jums laikam ir veikala darīšanas Grieķijā, varbūt, piemēram, Janīnas pilsētā?

—   Jā gan.

—            Nu, rakstiet tikai savam korespondentam un pieprasiet, kāda loma bija francūzim, vārdā Fernānam Mondego, lietā ar Alī Tebelinu.

—           Jums taisnība, — pieceldamies teica Danglārs, — vēl šodien es uzrakstīšu.

—   Dariet vien tā.

—   Jā, tūlīt.

—    Un kad būsit ievācis vajadzīgās ziņas?

—    Es jums tās pasacīšu.

—    Es jau iepriekš pateicos par to.

Danglārs atvadījās un aizbrauca.

X

Karaliskā prokurora kabinets

Iepriekšējā nodaļā ziņojām, ka Danglāra kundze ap pusdienlaiku izbrauca.

•Viņa brauca caur Senžermēnas priekšpilsētu un lika apturēt Jaunā tilta tuvumā, kur izkāpa. Pagājusi vairākas ielas tālāk, viņa pieņēma ormani un lika tam braukt uz Arlē ielu.

Baronese bija ģērbusies vienkārši, bet ar labu gaumi. Tiklīdz viņa iesēdās ormaņa ratos, tā no kabatas izvilka melnu, ļoti biezu plīvuru, kuru

apsēja ap cepuri. Paskatīdamās mazā rokas spogulītī, viņa sev par prieku redzēja, ka nav nemaz pazīstama.

Kad bija sasniegts tiesas nams, baronese samaksāja ormanim un devās pa kāpnēm augšā.

Tiesā bija daudz ļaužu," tā kā viņa nepamanīta varēja uzmeklēt prokurora kabinetu. Pie durvīm kāds sargs pieklājīgi jautāja, vai viņa esot tā persona, kurai prokurors solījis audienci, un tad ielaida viņu kabinetā.

Prokurs sēdēja ar muguru pret durvīm lielā atzveltnē un tik tikko pakustējās, kad dzirdēja durvju sargu sakām:

—    Lūgtu šeit ienākt, cienījamā kundze.

Tikai kad sulainis bija atkal aizgājis, viņš uzlēca stāvus, vēl paskatījās, vai neviens neklausās, un tikai tad piedāvāja baronesei krēslu.

—             Pateicos daudzreiz, cienījamā kundze, — viņš teica, — ka nākat laikā.

Baronesei airds pukstēja tik stipri, ka viņa nespēja nekā atbildēt.

—             Ak, cienījamā kundze, — turpināja prokurors, atsēzdamies viņai iepretim, — ir jau sen aizgājušas tās dienas, kad man bija laime ar jums runāt vienatnē. Diemžēl mūsu šodienas saruna būs ļoti nepatīkama.

—            Tomēr es atnācu, mans kungs, kaut gan sekas man ir vēl briesmīgākas nekā jums.

Vilfors rūgti pasmējās.

—            Ak, ir taisnība, — viņš teica, — ka visi mūsu darbi atstāj zināmas pēdas, kuras reizēm liek mums pagātni redzēt spožākā gaismā, reizēm ietērpj to tumšākā segā. Visi mūsu soļi dzīvē līdzinās rāpojošiem tārpiem, kuru sliedes paliek smiltīs…

—            Dieva dēļ, mans kungs, saudzējiet mani, jums jāsaprot, jo es jūtu. Šī istaba, šis krēsls, kurā es sēžu dreboša un apkaunota, kā varbūt daudz noziedznieku šeit sēdējuši… Ak, man jāsaņem visi prāti, lai neturētu sevi par noziedznieci un jūs par bargu soģi.

Prokuros nopūzdamies purināja galvu.

—           Ak, nē, — viņš iesaucās, — es pārāk dzīvi jūtu, ka man būtu jāsēž nevis soģa, bet gan noziedznieka krēslā.

—   Jums?

—   Jā, man.

—     Es domāju, Vilfora kungs, — teica Danglāra kundze, kuras acis iemirdzējās pārejošā spožumā, — jūsu pārmērīgā stingrība pret sevi liek mūsu stāvokli iztēlot pārāk drūmu. Tās pēdas, par kurām jūs runājāt, atstāj ikviena jaunība, ikviens prieks, ikviena kaislība. Evaņģēlijs, visu nelaimīgo patversme, mums, sievietēm, tāpēc devis līdzību par laulības pārkāpēju. Es pati, atskatīdamās uz manas jaunības grēkiem, reizēm domāju, ka Dievs man tos piedevis, vismaz es esmu daudz cietusi. Bet kas jums ir ko baidīties? Vai vīrietis netiek aizvien atvainots, kamēr mūs, sievietes, par to pašu noziegumu soda?

—     Cienījamā kundze, — atteica prokurors. — Jūs pazīstat mani, es neesmu liekulis, vismaz ne bez iemesla. Ja mana piere ir drūmi saraukta, tad tas ir no daudziem grūtiem nelaimes sitieniem; manā jaunībā es biju citāds; es biju citāds, kad Marseļā svinēju savu saderināšanos ar Senmerāna jaunkundzi. Mana dzīve kopš tā laika pagājusi, dzenoties pakaļ sasniedzamiem mērķiem, man aizvien bija jācenšas pārvarēt kavēkļus. Visu to, ko pats karsti vēlies, ko gribi atņemt citiem, viņi tikpat karsti aizstāv. Te lielāko daļu mūsu ļauno darbu rada šāda iedomāta nepieciešamība, un uztraukumā vai bailēs padarītu ļaunu darbu atzīst tikai vēlāk par ļaunu un redz arī tad, ka viss nebūt nebija nepieciešams, bet ka varēja citādi rīkoties. Bet toreiz tu biji akls un neko neievēroji, un par vēlu nu jautā pats sevi ar mokām: „Kāpēc tu labāk nedarīji tieši tā?" Ak, es domāju, ka tieši sievietes retāk ko nožēlo, sirdsapziņa viņas nemoca, viņām tās nav. Bez tam viņām vienām reti ir izšķirošā loma, viņu noziegums ir arī citu noziegums.

—    Visādā ziņā es par savu personīgo vainu vakar izcietu sodu.

—    Nabaga sieviete! — teica prokurors, spiezdams viņas roku. — Sods bija pārāk bargs jūsu spēkiem, jo divas reizes jūs tik tikko nesaļimāt, un tomēr…

—    Kas?

—     Nu jā, man jums jāsaka, un saņemiet visu savu dūšu, cienījamā kundze, ka jūs vēl neesat pie mērķa.

—    Mans Dievs! — izbijusies iesaucās baronese. — Kas tad vēl ir?

—        Jūs skatāties tikai pagātnē, un tiešām tā ir drūma… Ak… padomājiet nu uz vēl drūmāku nākotni… drūmu? Ak! Briesmīgu un asiņainu varbūt!

Baronese, pazīdama Vilfora mierīgumu, bija tik ļoti satriekta un izbiedēta no viņa izskaidrojuma, ka kliedziens aizrāvās viņas kaklā.

—       Kā šī briesmīgā pagātne ir no nāves uzcēlusies? — iesaucās prokurors. — Kas to kā spoku izsaucis no mūsu sirdīm, kur tā gulēja, lai vēl tagad mūsu vaigi nobālētu?

—    Ak, — stomījās baronese, — vai gadījums…

—    Nē, cienījamā kundze, nē, nē, tas nebija gadījums!

—       Un es saku tomēr, ka tas bija gadījums. Grāfs Monte-Kristo nejauši nopircis šo nelaimīgo māju, netīšām licis uzrakt zemi, un vai nu nebija gadījums, ka nelaimīgais bērns bija aprakts tieši z^m šī koka.

Ak, nabaga nevainīgais radījums, kuru es nespēju ne reizes noskūpstīt, bet kura dēļ es tik bieži esmu raudājusi. Ak, visa mana sirds nāca pretim grāfam, kad viņš runāja par šo dārgo, no viņa zem puķēm atrasto laupījumu.

—        Ak, Hermīne, saņemieties! Ir šausmīgi, ka man jāatņem jums šis pēdējais mierinājums. Grāfs nav atradis bērna atliekas, nē, mēs nevaram nopūsties, raudāt, mums vajag drebēt.

—    Ko jūs gribat ar to teikt? — trīsēdama jautāja baronese.

—        Es gribu teikt, ka grāfs Monte-Kristo rokot nav atradis ne bērna ģindeni, ne aizsaini, jo ne viens, ne otrs zem kokiem neatradās.

—       Neatradās tur? — jautāja baronese stīvu skatienu, kamēr acu āboli no šausmām likās paplašināmies.. — Neatradās tur? — viņa atkārtoja vairākas reizes kā cilvēks, kas visas domas gribētu sakopot vienuviet.

—    Nē, — teica Vilfors, savu vaigu rokās apslēpdams.

—       Bet sakiet jel, — vai tad jūs nabaga bērnu tur neaprakāt? Vai jūs mani apmānījāt? Kāpēc tā?

—        Uzklausiet mani, cienījamā kundze, un jūs žēlosit mani, kas viens pats nesu šīs mokas divdesmit gadus, un runāju šodien par to pirmo reizi, jo esmu spiests tā darīt.

—    Mans Dievs, jūs mani baidāt, bet runājiet!

—   Jūs atceraties to šausmīgo nakti sarkanajā istabā, jūsu sāpes, manas mokas… Bērns bija piedzimis un man nodots; viņš bija bez balss, bez nopūtas, bez pakustēšanās… mēs to uzskatījām par nomirušu.

Danglāra kundze tik spēji pielēca kājās, ka būtu gandrīz vai no krēsla nokritusi. Vilfors viņu atturēja.

—     Mēs viņu uzskatījām par nedzīvu, es viņu ieliku mazā aizsainī kā zārkā, kāpu aši un apjucis lejā dārzā un izraku mazo kapu. Tiklīdz es biju pabeidzis bēdīgo darbu, kad korsikāņa roka pacēlās pret mani. Es redzēju viņa tēlu paceļamies kā ēnu un viņa rokā paspīdam kā zibeni. Es sajutu stipras sāpes, gribēju kliegt, bet nevarēju. Bez spēka es pakritu un domāju, ka mirstu. Es nekad neaizmirsīšu jūsu cēlo drosmi, kad es, atkal atjēdzies, aizvilkos līdz kāpnēm un jūs, pati gandrīz vai pie nāves, man palīdzējāt. Pār visu vajadzēja valdīt noslēpumam un klususciešanai, un jums bija bezgalīgs spēks, aukles balstītai, atgriezties savās mājās. Es teicu, ka divkauja ir cēlonis manam ievainojumam, un mūsu drūmais noslēpums palika noslēpums visiem. Mani aizveda uz Versaļu, trīs mēnešus es cīnījos ar nāvi; kad es beigās sāku atspirgt, ārsti man lika braukt uz dienvidiem. Mani aizveda uz Marseļu, Vilfora kundze man sekoja. Vēl vajadzēja desmit mēnešus, pirms es kļuvu gluži vesels; es neiedrošinājos par jums jautāt, tātad arī neko nezināju par to, kā jums klājas. Pārnākot uz Parīzi, es dzirdēju, ka Narsona kunga atraitne apprecējusi Danglāra kungu.

Ko es domāju visu to laiku, kopš es nācu pie samaņas? Aizvien tikai vienu un to pašu: ik naktis šis mazais līķītis pacēlās no savas vēsās gultas un draudoši stāvēja manā priekšā kā vienīgais šausmīgais sapnis. Parīzē es tūdaļ apklaušinājos pēc tā nama. Tas kopš tā laika nebija ticis apdzīvots, bet nu izīrēts uz deviņiem gadiem. Es tūdaļ uzmeklēju īrnieku un teicu, ka šo namu, kurš pieder manas sievas vecākiem, es labprāt negribētu nodot svešās rokās, un solīju viņam atkāpšanās naudu; viņš prasīja 6000 frankus. Ak, es būtu viņam divdesmit samaksājis! Nu es biju panācis, ko gribēju, devos uz Oteilu un pārliecinājos, ka neviens nebija iegājis šinī namā.

Bija pulkstenis pieci pēc pusdienas, es devos uz sarkano istabu un gaidīju nakti.

Tad pār mani pacēlās viņi briesmu tēli — vēl drūmāki un draudošāki.

Tas korsikānis, kurš no Nimas bija sekojis uz Parizi, bija dārzā paslēpies, — vai viņš nevarēja būt redzējis, ka es raku kapu, ieliku bērnu iekšā… vai viņš arī jūs nevarēja būt redzējis? Un kādudien viņš varēja nākt un atklāt noslēpumu… Vai tad viņam nebija vēl daudz saldāka atriebšanās, kad viņš redzēja, ka viņa duncis mani nebija nonāvējis? Tātad visādā ziņā vajadzēja tās nakts pēdas iznīcināt.

Nakts pienāca; es pacietīgi gaidīju. Pēdīgi viss apklusa, visa apkārtne gulēja dziļā miegā, tad es apņēmos nokāpt lejā dārzā. Klausieties, Hermīne, es domāju, ka esmu tikpat dūšīgs kā kurš katrs vīrietis, bet, kad es izvilku no kabatas mums abiem tik mīļo atslēgu, kuru jūs likāt ieslēgt zelta riņķī, kad es pa kāpnēm devos lejā un gar logiem ievēroju palsu gaismu, tad man bija pie sienas jāpieturas un es būtu vai iekliedzies, — ak, es domāju, ka kļūšu ārprātīgs…

Beigās es tomēr atkal atjēdzos, nokāpu lejā, tikai ceļos vēl jutu trīsas. Bet man vajadzēja steigties. Es nonācu līdz durvīm, paņēmu lāpstu, aizdedzu lukturi un meklēju ceļu. Bija novembra pēdējās dienas, koki visi stāvēja kaili, lapas čaukstēja zem maniem soļiem. Bailes mani gluži gribēja pārmākt. Es izvilku no kabatas mazu pistoli, jo visur domājos redzam korsikāni. Es paskatījos visapkārt, viss bija tukšs. Es piestiprināju lukturi pie kāda zara. Visapkārt bija augusi kupla zāle, tikai viena vieta bija kaila: tur es biju racis.

Es sāku atkal rakt.

Ak, pēc tik ilgas gaidīšanas tomēr pie mērķa! Bet, lai cik daudz un dziļi, un plaši apkārt es arī neraku, nekur nekā nevarēju uziet. Es domāju, ka varbūt neesmu atradis pareizo vietu, bet viss bija gluži pareizi; kad es sajutu dunča dūrienu, es biju atspiedies pret kādu ozolu, aiz tā bija mākslīgi uzcelta klints ar solu. Es to visu it labi atcerējos, vieta bija pareizi atrasta. Bet aizsaiņa un ģindeņa nebija.

—    Aizsaiņa nebija? — Hermīne čukstēja kā apreibusi.

—     Nedomājiet, ka es alojos! — atteica Vilfors. — Es nodomāju, ka slepkava varbūt noturējis aizsaini par mantu un apracis citur vai nosviedis kaut kur dārzā. Es tātad nogaidīju rītu un meklēju dienas laikā. Es biju, kā izrādījās, zemi izrakņājis divdesmit pēdu platumā un divu pēdu dziļumā. Algādzis to būtu paspējis padarīt tikai veselas dienas laikā. Es meklēju, meklēju, bet viss bija velti.

—    Ak, — iesaucās Hermīne, — tur jau bija ārprātīgam jāpaliek!

—       Es vienu mirkli uz to cerēju, — teica Vilfors, — tomēr es nebiju tik laimīgs. Tad es sev jautāju: kas par iemesliem slepkavam bijuši aiznest līķi sev līdzi?

—   Ak, jūs jau sacījāt, — teica Hermīne, — lai viņam būtu pierādījums.

—       Nē, nē, kurš līķi uzglabās gadiem ilgi? Viņš tad to būtu uzrādījis tiesām, bet tas nav noticis.

—    Nu, kas tad?.. — nobālēdama stomījās Hermīne.

—       Varbūt kaut kas vēl briesmīgāks? Varbūt bērns ir dzīvs, un korsikānis to ir glābis?

Briesmīgi iekliegdamās, baronese satvēra Vilfora rokas:

—       Vai tad mans bērns dzīvoja? Vai tad jūs manu bērnu dzīvu aprakāt? Ak, mans kungs, jūs nebijāt pilnīgi pārliecinājies par viņa nāvi un tomēr to aprakāt?..

Hermīne bija piecēlusies un draudoši uzlūkoja prokuroru, ar savām smalkajām rokām cieši turēdama viņa roku.

—       Vai es to zinu? — teica Vilfors, un viņa stīvais skatiens liecināja, ka šis citkārt tik cietais vīrs bija tuvu ārprātībai.

—       Ak, mans bērns, mans nabaga bērns! — iesaucās baronese, atkrizdama savā krēslā un savu elsošanu lūkodama apslāpēt mutautiņā.

Prokurors atkal saņēmās un redzēja, ka viņam bija jāpasaka viss, lai novērstu mātes sirdssāpes.

—       Jūs saprotat: ja tiešām ir tā, tad mēs esam pazuduši, — viņš teica klusā balsī, — bērns ir dzīvs, un kāds par to zina, zina mūsu noslēpumu, un, tā kā nu vakar grāfs Monte-Kristo runāja par atrastu bērna līķīti un šis līķītis tur vairs nebija, tad grāfs ir tas, kas zina mūsu noslēpumu.

—    Ak, žēlīgais Dievs! — iesaucās baronese.

Vilfors tikai iestenējās.

—    Bet šis bērns, mans kungs? — atkal jautāja māte.

—       Ak, kā es viņu esmu mīlējis, — atteica prokurors, — kā es viņu esmu saucis garās bezmiega naktīs! Es domāju, ka korsikānis viņu varbūt iemetis upē, lai tas nekavētu bēgšanu!

—   Ak, tas nevar būt, — iesaucās baronese, — var gan atriebībā nokaut vīru, bet nenokauj bērnu.

—    Varbūt viņš viņu aiznesa uz bāriņu namu?

—   Ak jā, jā, tur ir mans bērns! — iesaucās Hermīne.

—   Es steidzos uz bāriņu namu un jautāju, vai tur 20. septembra naktī nav nodots bērns, kura autiņos iešūts burts „H" ar barona kroni?

—   Ak, tā ir, tā ir! Jā, visa, mana veļa bija apzīmēta ar „H", un Nar- sons bija barons. Paldies Dievam, mans bērns nav miris!

—    Nē, viņš nav miris.

—   Un jūs man to sakāt tik vienaldzīgi! Ak, Vilfor, kur ir mūsu bērns, aši, aši?

Prokurors paraustīja plecus.

—   Vai es to zinu? Vai tad es jums būtu šo garo stāstu pirms stāstījis, ja būtu to zinājis? Nē, es nezinu. Pēc sešiem mēnešiem bija atnākusi sieva, pateikusi visas zīmes un paņēmusi bērnu.

—   Bet jums vajadzēja uzmeklēt šo sievu.

—    Un vai jūs domājat, ka es to nedarīju? Es sarīkoju tiesas izmeklēšanu, sadzinu arī šīs sievietes pēdas līdz pat Šalonai; tad pēdas nozuda.

—   Un vai tas ir viss? — sauca baronese, kura bija noklausījusies stāstā drīz elsodama, drīz vaidēdama un trīsēdama, drīz kliegdama. — Vai jūs vairāk nekā netikāt darījis?

—    Ak, es nekad neesmu atmetis meklēšanu, — teica prokurors, — tagad es to sākšu vēl naskāk, jo nu mani dzen ne vien sirdsapziņa, bet arī bailes.

—    Bet grāfs Monte-Kristo nekā nezina, — teica baronese, — citādi viņš mums netuvotos tā, kā viņš to tagad dara.

—    Ak, cilvēka ļaunsirdība ir ļoti liela, lielāka par Dieva labsirdību. Vai jūs ievērojāt šā cilvēka acis, kad viņš ar mums runāja?

—    Nē.

—   Bet varbūt esat piegriezusi viņam nopietnu vērību?

—   Nu jā, viņš ir savādnieks; man tikai tas šķita dīvaini, ka viņš pats nekā neēda no visiem gardumiem, kurus mums lika priekšā.

—   Jā, to es arī pamanīju; un, kad es būtu jau toreiz zinājis, ko es tagad zinu, tad arī es nebūtu nekā ēdis bailēs, ka mani nenozāļo.

—            Jā, bet, ticiet man, šim cilvēkam ir citādi nolūki, tāpēc es gribēju ar jums runāt un jūs brīdināt no viņa. Sakiet man, — turpināja Vilfors, acis vēl ciešāk vērsdams uz baronesi, — vai ari jūs ne ar vienu neesat runājusi par mūsu sakaru?

—    Nekad un ne ar vienu!

—            Jūs saprotat, — prokurors čukstēja gandrīz vai glaimīgi, — kad es saku nevienu, tad es domāju nevienu visā pasaulē.

—           Jā, es saprotu, — nosarkdama teica Hermīne, — un es zvēru jums, nevienam visā pasaulē es neesmu par to ne vārda teikusi.

—    Un vai jūs nerakstāt dienasgrāmatu?

—    Nē, es labāk vēlētos aizmirst savu agrāko dzīvi.

—    Un vai jūs pa miegam nerunājat un guļat cietu miegu?

—    Es guļu tādu miegu kā bērns. Vai jūs vairs neatceraties?

Baronese bija kļuvusi kvēlojoši sarkana un prokurors — bāls kā līķis.

—            Jā, taisnība, — viņš stomījās tik tikko dzirdami. Tad, atkal saņemdamies, viņš turpināja skaļāk: — Es redzu, kas man tagad jādara. Pirms paies astoņas dienas, es zināšu, kas viņš tāds ir, šis grāfs Monte-Kristo, no kurienes viņš nāk, kurp iet un kāpēc viņš runā ar mums par maza bērna līķi savā dārzā.

Prokurors šos vārdus izteica tādā balsī, ka grāfs būtu nodrebējis, ja būtu šos vārdus dzirdējis.

Danglāra kundze atvadījās, paņēma citu ormani, aizbrauca līdz savai ekipāžai, kuras kučieris gaidīdams bija iesnaudies, un pārbrauca mājās.

XI

Balle vasaras vidū

Tai pašā stundā, kad baronese Danglāra atradās pie prokurora, Morserfa kundze ar dēlu piebrauca pie sava nama Heldera ielā 27.

Tikko Albērs bija savu māti pavadījis viņas istabās un pats pārģērbies un izpeldējies, viņš lika aizjūgt zirgus un braukt pie grāfa Monte-Kristo.

Grāfs saņēma viņu ar parasto laipno smaidu, bet uz siltāku sirsnību neviens šo dīvaino vīru nespēja piespiest. Albērs nāca viņam pretī ar izplestām rokām, bet, viņu ieraugot, viņa rokas noslīga un viņš tik tikko iedrošinājās saņemt grāfa pasniegto roku.

—   Te es atkal esmu, mīļais grāf, un mans pirmais gājums ir pie jums.

—            Tā ir ļoti liela laipnība no jūsu puses, — teica Monte-Kristo, it kā būtu runājis par visvienaldzīgākajām lietām.

—            Nu, vai ir kas jauns? Vai esat kaut ko darījis manā labā? — jautāja Albērs.

—            Vai jūs bijāt man parādījis to godu kaut ko uzdot? — jautāja grāfs, it kā nekā nenojauzdams.

—            Ak, neizliecieties jel, it kā nekā nezinātu! — iesaucās Albērs. — Es, Treporā būdams, kā caur tālumu sajutu, ka jūs par mani domājat.

—             Tas nevar būt, — atteica Monte-Kristo, — jo es gan esmu par jums domājis, bet, ka jūs esat to caur tālumu sajutis, tas nav atkarīgs no manas gribas.

—    Nu, vismaz stāstiet man!

—    Tas ir ļoti vienkārši. Danglāra kungs pie manis ēda pusdienas.

—   To es zinu, tāpēc jau mēs ar māti aizbraucām uz jūrmalu.

—   Jā, viņš bija reizē ar Andrea Kavalkanti kungu.

—   Jūsu itāliešu princi?

—    Sipjors Andrea pieliek tikai grāfa titulu.

—    Pieliek sev grāfa titulu, tātad nav grāfs? — jautāja Albērs.

—            Vai es to zinu? Viņš to sev pieliek, es viņam to pielieku, tas ir tikpat daudz, ka viņam tas būtu.

—   Jūs esat ļoti dīvains cilvēks! — teica Albērs.

—    Bet nu?

—    Ko? — jautāja grāfs.

—    Danglāra kungs ēda pie jums pusdienas?

—   Jā.

—            Kopā ar grāfu Andrea Kavalkanti, marķīzu — viņa tēvu, Vilforiem un tā tālāk. Vai par mani arī runāja?

—    Nevienu vārdu.

—   Toties ļaunāk, jo tad par mani domāja jo vairāk.

—    Kas par to? Vismaz Danglāra jaunkundze par jums daudz nedomāja.

—   Ā, tas gan. Un, ja domāja, tad to pašu ko es.

—    Tās tik ir mīlīgas simpātijas, — smējās grāfs. — Jūs abi nicināt viens otru?

—   Ak! — teica Albērs. — Kad Danglāra jaunkundze kļūtu par manu sievu, viņa dzīvotu man blakus, desmit soļus attālu no manis domātu un dziedātu, un sacerētu savus pantiņus, un tas tā turpinātos visu manu dzīves laiku — ak, es esmu kā apstulbināts, — jo, kad viņa būtu tikai mīļākā, tas pāriet, bet sieva, velns un mēris! Tā ir gluži cita lieta. Tā paliek mūžam! Un mūžam būt piespiestam redzēt Danglāra jaunkundzi, ak, tas ir briesmīgi!

—   Jūs pats esat briesmīgs, vikont, — teica Monte-Kristo.

—   Zināt, grāf, bieži es domāju par kādu neiespējamību.

—   Kādu?

—   Atrast sev tādu sievu, kādu mans tēvs ir atradis sev.

Monte-Kristo uzlūkoja Albēru nobālēdams, tad spēlēdamies paņēma

kādu dārgu pistoli.

—   Tātad jūsu tēvs ir ļoti laimīgs? — viņš teica.

—    Jūs pazīstat manas domas par manu māti, grāf: viņa ir kā debesu eņģelis, turklāt skaista, gudra un bezgala laba. Es pavadīju savu māti uz jūrmalu. Tūkstošiem citu dēlu tas būtu grūts pienākums, gandrīz vai slogs, — es uzskatu šīs četras dienas, kuras pavadīju ar viņu, par laimīgām, poētiskām un apmierinošām savā dzīvē, it kā es būtu pavadījis feju karalieni Mabu vai Titāniju.

—  Ak, tā ir apbrīnojama pilnība un liek visiem, kas par to dzird, vēlēties palikt vecpuiša kārtā, — atteica grāfs Monte-Kristo.

—   Un taisni tāpēc, ka es zinu, ka pasaulē ir ideāla sieviete, es negribu precēt Danglāra jaunkundzi. Vai jūs esat ievērojis, ka mūsu patmīlība izgrezno to visu, kas mums pieder? Kad dimants skaisti mirdz, tas būs vēl skaistāks, kad mums piederēs. Bet, ja mums jāatzīstas, ka ir taču vēl

labāks nekā mūsējais un ka mēs esam nosodīti nēsāt uz visu mūžu savu, — vai jūs saprotat tās mokas?

—   Jā, jā, — nomurmināja Monte-Kristo.

—        Nu, tieši tāpēc es gavilētu priekā, kad Danglāra jaunkundze reiz uzskatītu, ka es, salīdzinot ar viņu, esmu tikai nieka vīrelis, kuram nav ne tik daudz simttūkstošu, cik viņai miljonu.

Monte-Kristo smējās.

—       Man bija vienas domas, — turpināja Albērs. — Mans draugs Franss mīl visu dīvaino, ekscentrisko, viņš sajūsminās par Danglāra jaunkundzi, bet, lai gan es viņam rakstīju četras vēstules, citu pēc citu vilinošāku, viņš tomēr tikai atbild, ka reiz doto vārdu nelauzīšot.

—       Bet tā arī ir īsta draudzība, kad draugam grib dot sievu, kuru pats ne par ko negribētu ņemt.

Albērs smējās un tad piebilda, ka Franss laikam drīz atbraukšot, bet grāfs jau viņu nemīlot.

. — Es? — iesaucās Monte-Kristo. — Kā jūs varat teikt, ka es d'Epinē kungu nemīlētu? Es mīlu visu pasauli.

—    Un mani līdz ar visu pasauli? Paldies!..

—        Ak, nesajauciet to visu kopā! — teica Monte-Kristo. — Es mīlu visu pasauli, kā pienākas, bet es dažas personas ienīstu… Bet tātad d'Epinē kungs drīz cer pārbraukt?

—       Jā, pēc Vilfora kunga atgādinājuma, kurš liekas tāpat steidzamies kā Danglārs, lai izprecinātu savu meitu; meitu tēviem, liekas, ir kāds sevišķs drudzis, līdz viņi tikuši vaļā no savām meitām.

—    Bet d'Epinē kungs nelīdzinās jums un pacietīgi nes savu nelaimi.

—   Jā, viņš nopietni domā par precībām. Viņš arī cienī Vilforus.

—    …Kuri to pelna pilnā mērā? — iemeta grāfs starpā pavīpsnādams.

—   Jā, Vilfors tiek uzskatīts par stingru, bet taisnīgu vīru.

—       Nu taču jūs par vienu vīru spriežat cienīgāk nekā par nabaga Danglāru.

—   Tās tāpēc, ka man nav jāprec viņa meita, — atbildēja Albērs.

—       Bet, mīļais draugs, — teica grāfs, — jūs esat gluži neprātīgs. Vai varu jums piedāvāt cigārus?

—    Labprāt. Bet kāpēc es esmu neprātīgs? — jautāja Albērs.

—           Tāpēc, ka jūs šis precības dēļ velti uztraucaties. Lai viss mierīgi iet savu gaitu. Varbūt jūs vēl nebūsit pirmais, kas ņem savu vārdu atpakaļ.

—    T-ā! — gluži izbrīnījies teica Albērs.

—            Jā, bez šaubām, vikont, — atbildēja Monte-Kristo. — Bet vai jūs tiešām vēlaties atteikties?

—    Es esmu gatavs par atteikšanos dot 100000 franku!

—            Nu, labi esat laimīgs, Danglārs tam pašam mērķim par labu gatavs upurēt divtik daudz.

—            Ā, vai tāda laime domājama? — iesaucās Albērs, kaut gan viņa piere aptumšojās. — Bet kāds tad Danglāra kungam iemesls?

—    Ā, lūk nu, kas jums par augstprātīgu un patmīlīgu dabu! Cita patmīlībai jūs gatavs uzbrukt ar cirvi un kliedzat, kad jūsu patmīlību grib aizskart ar adatu.

—    Nē, bet man liekas, ka Danglāra kungam…

—     …Vajadzētu būt par jums sajūsminātam? Ak, baņķierim ir slikta gaume, un viņš par citu ir vēl daudz vairāk sajūsmināts…

—    Par ko tad?

—    Es nezinu. Novērojiet pats un meklējiet sev labumu!

—    Nu, labi, es saprotu. Bet klausieties, mana māte, nē, es alojos, mans tēvs grib sarīkot balli.

—    Tagad, šinī gadskārtā?

—    Tagad vasaras balles ir modē.

—     Un, kad tās nebūtu modē, tad ar grāfienes Morserfas vēlmi vien pietiktu, lai tās nāktu modē, — piebilda Monte-Kristo.

—     Ā! Nu, jūs saprotat, šīs ir gluži aristokrātiskas balles īstiem parīziešiem. Vai jūs nebūsit tik laipns ielūgt Kavalkanti kungus?

—    Kad būs balle?

—    Sestdien.

—    Vecais Kavalkanti kungs tad jau būs projām.

—    Nu, tad ielūdziet vismaz jauno Kavalkanti!

—    Bet klausieties, vikont, es viņu nemaz nepazīstu.

—    Kā? Jūs viņu nepazīstat?

—    Jā, ir tikai četras dienas, kopš viņu redzēju pirmoreiz, un nevaru par viņu galvot.

—    Bet jūs taču viņu pieņemat pie sevis?

—    Jā, tā ir cita lieta; kāds abats viņu man ieteicis, "bet abats pats var būt pievilts. Ielūdziet viņu pats, bet nelieciet man viņu priekšā stādīt! Kad viņš varbūt vēlāk precētu Danglāra jaunkundzi, jūs mani apvainotu par intrigām un mēs viens otram lauztu kaklu. Bez tam es nezinu, vai es pats varēšu būt ballē.

—    Mans Dievs, bet kāpēc tad ne?

—    Nu, vispirms tāpēc, ka es neesmu vēl ielūgts.

—    Es jau ar to nolūku vien nāku jūs ielūgt.

—    Ak, jūs esat ļoti laipns, bet man būs nevaļa.

—    Bet mana māte liek jūs ļoti lūgt.

—    Grāfiene Morserfa kundze? — iesaucās Monte-Kristo, atkal iedrebēdamies.

—    Ak, grāf, — teica Albēra, — es jau jums stāstīju, ka mana māte runā ar mani par daudz ko; un mēs jau četras dienas esam runājuši tikai par jums.

—    Par mani? Ak, jūs esat pārāk laipni.

—    Jā, tā iet katram, kas ir tāda mīkla kā jūs.

—    Ā! Vai tad es arī jūsu mātei esmu mīkla? Es domāju, ka viņa ir pārāk nopietna, lai nodotos tādām liekām iedomām.

—    Jā, mīļais grāf, mīkla manai mātei un visiem; no visiem atzīta, bet neuzminēta mīkla. Mana māte nesaprot jūsu jaunumu. Kamēr komtese G. domāja, ka jūs esat lords Retvens, mana māte redz jūsu personā kādu Kaliostro vai Senžermēnu. Jums ir it kā pirmā gudrības akmens un otrā asprātība.

—    Es pateicos, ka jūs mani sagatavojat, — smiedamies atteica grāfs Monte-Kristo, — nu es varēšu saņemties, lai spētu izpildīt prasības.

—    Tātad jūs sestdien būsit?

—    Morserfa kundze tā vēlas.

—   Jūs esat ļoti laipns. Bet vai jūs dejojat, grāfa kungs?

—    Es?

—    Jā, jūs! Kas tad tur būtu sevišķs?

—    Nē, nē, kad jau pāri par četrdesmit gadiem. Nē. Un vai Morserfa kundze dejo?

—          Nekad. Jūs laikam jokojat. Viņa vēlas ar jums sarunāties. Es jums varu apgalvot, ka jūs esat pirmais vīrietis, par kuru mana māte tā ieinteresējusies.

Albērs paņēma cepuri, un grāfs pavadīja viņu līdz durvīm.

—    Kad ierodas d'Epinē kungs? — vēl jautāja Monte-Kristo.

—    Pēc piecām sešām dienām.

—    Un kad viņam būs kāzas?

—    Tūdaļ, tiklīdz atbrauks Senmerāna kungs un kundze.

—          Atvediet viņu drīzāk pie manis! Jo, kaut gan jūs domājat, ka es viņu neciešu, es tomēr būšu ļoti laimīgs redzēt viņu pie sevis.

Kad Albērs bija aizbraucis, Monte-Kristo pamanīja, ka Bertučio viņu gaida.

—    Nu? — viņš jautāja savam nama pārvaldniekam.

—    Viņa bija tiesas namā pie prokurora.

—    Vai ilgi tur palika?

—    Pusotru stundu.

—    Un kurp pēc tam brauca?

—    Taisni uz mājām.

—         Labi, mans mīļais Bertučio, — teica grāfs, — ja es jums tagad varu dot padomu, tad brauciet uz Normandiju un pērciet mazo muižiņu, par kuru es ar jums nesen runāju.

Bertučio to tikai vien vēlējās un tāpēc vēl tai pašā vakarā aizbrauca uz Normandiju.

XII

Zinu ievākšana

>

Vēl tai pašā dienā, kad prokurors bija sarunājies ar Danglāra kundzi, viņš sāka ievākt ziņas par Monte-Kristo. Viņš rakstīja kādam Bovila kungam, bijušajam cietuma inspektoram, kas tagad kalpoja diezgan augstā vietā policijā, un lūdza tam ziņas. Bovila kungs apsolījās tās viņam pagādāt pēc divām dienām. Tiešām noteiktā laikā prokurors dabūja šādu paziņojumu:

„Tā persona, kura saucas par grāfu Monte-Kristo, ir labi pazīstama lordam Vilmoram, bagātam anglim, kurš šimbrīžam uzturas Parīzē. Tāpat viņu pazīst arī abats Buzoni, sicīliešu priesteris, kurš Austrumos labi pazīstams ar savu labdarību

Prokurors tūdaļ lika ievākt ziņas par šīm abām personām un dabūja šādu atbildi.

Abats bija tikai vienu mēnesi Parīzē un viens pats apdzīvoja nelielu namiņu ar četrām istabām aiz Sensilfisa. Viena no šīm istabām bija ļoti vienkārši ierīkota ēdamistaba, otra tikpat vienkārša zāle. Abats dzīvoja pēc iespējas skopi. Viņš mēdza aizvien sēdēt savā bibliotēkas istabā. Viņa sulainis, kad kāds viņam nepatika, viņš teica, ka abats esot aizceļojis, kas arī patiesībā notika ļoti bieži. Bet, vai nu viņš bija Parīzē, vai nebija, dāvanas viņš deva vienmēr, un viņa sulainis tās izdalīja. Ceturtā istaba bija gulēšanai un arī ļoti vienkārši ierīkota.

Par lordu Vilmoru turpretī tika ziņots, ka tas dzīvojot Fontēna ielā Senžoržā un nodarbojoties tikai ar mūžīgu ceļošanu. Viņam esot mēbelēts dzīvoklis, kur viņš tomēr uzturoties tikai divas trīs stundas un kur reti guļot pa nakti. Viena no viņa savādībām esot tā, ka viņš negribot runāt franciski, kaut gan protot.

Todien, kad visas šīs ziņas bija pienākušas karaliskajam prokuroram, kāds vīrs Ferū ielā izkāpa no ratiem, pieklauvēja pie kāda maza namiņa durvīm un jautāja pēc abata Buzoni.

—    Abata kungs jau agri no rīta ir izgājis.

—    Nu, labi, tiklīdz viņš atnāk, nododiet viņam šo vizītkarti un šo aizzīmogoto vēstuli! Vai šovakar ap astoņiem abata kungs būs mājās?

—   Jā, būs gan mājās, ja tikai nestrādās, jo tad viņš nevienu nepieņem.

—    Es astoņos būšu atkal šeit.

Ap astoņiem otrreiz atbrauca tas pats kungs tanīs pašos ratos un atkal apvaicājās pēc abata.

—         Jā, viņš strādā savā bibliotēkā, bet lika jūs lūgt ienākt, — šoreiz sulainis teica daudz laipnāk.

„Laikam vēstule atstājusi iespaidu," pie sevis domāja svešais.

Abats Buzoni garajā uzvalkā, ar kapuci pār galvu sēdēja pie gaišas lampas ar abažūru, kad ienāca svešais.

—    Man ir gods runāt ar abatu Buzoni kungu? — jautāja svešais.

—         Jā, mans kungs, un vai jūs esat tas, ko man sūta Bovila kungs no policijas prefekta puses?

—   Jā, abata kungs.

—    Laikam viens no slepenās policijas aģentiem?

—        Jā, — atbildēja svešais, drusku apjukdams un nosarkdams. — Lieta, kuras dēļ pie jums nāku, prasa uzticību no jautātāja un atbildētāja puses.

Abats, kura acis bija aizsegtas no lielām brillēm, atsēdās un paklanījās.

—         Jūsu godprātība, — turpināja policijas vīrs, — ir tik labi pazīstama, ka policijas prefekts vēlas no jums dabūt ziņas, kuras viņu ļoti interesē. Un mēs ceram, ka nedz draudzība, nedz cilvēciska līdzjūtība nepiespiedīs jūs teikt netaisnību tiesai.

—         Jā, bet tas, ko jūs prasāt, nedrīkst būt pret manu sirdsapziņu un pienākumus. Tā, piemēram, bikts noslēpumus es nekādā ziņā jums neteikšu.

—    Ā, par to nerūpējieties! — teica policists.

Pie šiem vārdiem abats pagrieza lampu tā, ka pats palika ēnā, kamēr visa gaisma apspīdēja svešā seju.

—        Atvainojiet, — teica policijas priekšnieka aģents, — bet manas acis necieš tik stipru gaismu.

Abats atkal aizgrieza lampu projām.

—    Vai jūs pazīstat grāfu Monte-Kristo?

—  .Ā, es domāju, jūs runājat par Dzakoni?

—    Dzakoni!.. Tātad viņš nesaucas Monte-Kristo?

—    Monte-Kristo ir kādas salas nosaukums, tas nav uzvārds.

—         Nu, labi, lai ir tā, nestrīdēsimies par vārdu; ja tikai grāfs Monte- Kristo un Dzakone ir viena un tā pati persona, tad sakiet man, vai jūs viņu pazīstat un kas viņš ir!

—   Es viņu pazīstu labi; viņš ir bagāta kuģu īpašnieka dēls no Maltas

salas.

—   Jā, es zinu, ka tā saka, bet vai tas arī tiešām tā ir? Policija nevar samierināties ar to vien, ko saka.

—   Bet, mans kungs, — pasmaidīdams teica abats, — kad tas ir taisnība, ko ļaudis saka, tad arī policijai ar to jāsamierinās.

—   Vai jūs arī esat pārliecināts par to, ko sakāt?

—    Kā tā? Vai es esmu pārliecināts?

—    Ievērojiet labi, abata kungs, ka es ar to nebūtu negribu aizskart jūsu patiesības mīlestību!

—   Nu, bet es taču pazinu jau viņa tēvu.

—   Ak tā?

—   Un, kad viņš bija mazs bērns, mēs bieži ar viņu rotaļājāmies kuģu būvlaukumos.

—   Bet grāfa tituls?

—   Jūs zināt, ka tas ir pērkams.

—   Itālijā?

—   Visur.

—    Bet šī neizmērojamā bagātība?

—   Ak jā, mans kungs, neizmērojams, tas ir īstais vārds.

—    Cik tad viņam mantas var būt?

—   Nu, apmēram simt piecdesmit līdz divi simti tūkstošu liru procentos.

—   Bet runāja par trim līdz četriem miljoniem?..

—   Nu, jā, mans kungs, 200000 liru procentos, tas būs apmēram kapitāls četri miljoni.

—   Bet tika runāts par četriem miljoniem procentos, — teica policists.

—   Ā, tas nav ticams.

—   Vai jūs pazīstat Monte-Kristo salu?

—    Protams, un katrs, kas brauc pa jūru no Palermo vai Romas uz Franciju, brauc tai garām.

—   Brīnišķi jauka uzturēšanās vieta, kā saka?

—    Klints.

—   Un kāpēc tad grāfs pircis klinti?

—    Nu, lai būtu grāfs. Jo Itālijā katram grāfam vajag ari būt savam zemes īpašumam.

—   Jūs, bez šaubām, esat dzirdējis par Dzakones kunga jaunības piedzīvojumiem?

—    Tēva?

—    Nē, dēla.

—    To es nemāku pateikt; jo pa to laiku mēs kopā nedzīvojām.

—    Viņš bija karā?

—    Jā, kā jūrnieks.

—    Jūs esat viņa biktstēvs?

—    Ak nē, es domāju, viņš ir luterānis.

—    Kā — luterānis?

—    Es teicu, ka es tā domāju; apgalvot es to nevaru. Bez tam man šķiet, ka Francijā pastāv ticības brīvība.

—   Protams, mums nav daļas par viņa ticību. Policijas priekšnieks tikai vēlējās ziņas par viņa dzīves kārtu.

—    Viņš tiek uzskatīts par labdarīgu vīru. Mūsu svētais tēvs, pāvests, dāvājis viņam Kristus ordeni, ko viņš mēdz dot tikai retiem prinčiem. Bez tam ļoti labdarīgie grāfa darbi Austrumos viņam ienesuši piecas sešas lielākas goda zīmes.

—    Un viņš tās nēsā?

—    Nē, bet viņš ir lepns par tām. Viņš teic, ka prātīgāk un taisnīgāk esot dot goda zīmes tiem, kas cilvēcei labu darot, nekā tiem, kas viņu vajājot, sēdinot cietumos, notiesājot uz nāvi vai karā liekot apkaut simtiem.

—    Vai viņam ir draugi?

—    Jā, jo katrs, kas viņu pazīst, ir viņa draugs.

—    Bet viņam taču ir ienaidnieki?

—    Jā, viens vienīgs, tas ir lords Vilmors.

—    Vai jūs par to varat dot kaut kādas ziņas?

—    Jā, viņš reizē ar Dzakoni bija Indijā.

—    Vai jūs, abata kungs, domājat, ka viņš jau agrāk kādreiz ir bijis Francijā?

—   To es varu gluži precīzi pateikt: viņš Francijā nekad agrāk nav bijis. Pirms sešiem mēnešiem viņš man lūdza kādu ziņu no Francijas, bet es to nevarēju dot, jo nezināju, kad būšu šeit; es viņu nosūtīju pie Kavalkanti kunga tēva.

—    Tagad man palicis vēl viens jautājums, abata kungs, uz kuru es jūs lūdzu, Dieva dēļ, atbildēt patiesīgi: kādā nolūkā grāfs ir pircis sev namu Oteilā?

—   To es varu pilnīgi noteikti sacīt: viņš grib šeit dibināt hospitāli, līdzīgu barona Pižani iestādei Palermo. Vai jūs pazīstat šo hospitāli?

—    Esmu dzirdējis, abata kungs.

—    Ak, tā ir iestāde, kas nes svētību!

Tad abats paklanījās pret svešnieku un lika saprast, ka viņš vēlas atkal atsākt savu pārtraukto darbu. Svešnieks arī piecēlās; abats viņu pavadīja līdz durvīm.

—    Jūs dodat lielas dāvanas nabagiem, abata kungs, un kaut, gan jūs esat bagāts, kā dzird, tomēr varbūt neapsmādēsit manu artavu?

—    Nē, mans kungs, es gribu, ka tas, ko es daru labu, nāktu tikai no skaidrām rokām, kam nav daļas ar varu. Ir jau diezgan iespējams jums savā vietā labu darīt.

Svešais aizbrauca uz prokurora dzīvokli.

Stundu vēlāk tie paši rati piebrauca pie lorda Vilmora, kurš tam pašam svešniekam bija apsolījis sarunu ap pulkstens desmitiem vakarā. Kad policijas priekšnieka aģents piebrauca desmit minūtes pirms pulkstens desmitiem, viņam tika teikts, ka lords vēl neesot mājās, bet esot ļoti akurāts un nekādā ziņā nenokavēšoties. Tiklīdz pulkstenis sāka sist, pēc piektā sitiena parādījās lords Vilmors. Viņš bija liels augumā, ļoti baltu vaigu krāsu, bārda plāna un iesarkana, mati gaiši, bet jau iepelēki. Pirmajā acumirklī varēja redzēt, ka tas ir anglis. Lorda svārki bija zili, ar zelta pogām un augstu apkakli, kādas mēdza nēsāt sen, 1811. gadā. Nankina bikses bija vismaz trīs collas par īsu. Viņa pirmais vārds bija:

—    Jūs zināt, mans kungs, ka es nerunāju franciski, bet jūs varat franciski runāt, jo es saprotu.

—    Un es, — policists atteica angliski, — ar jūsu atļauju, lorda kungs, runāšu angliski, jo es šo valodu ļoti mīlu.

—    Hao! — iesaucās lords ar savādu, tikai īstiem Lielbritānijas bērniem parastu balss modulāciju.

Aģents nu nodeva viņam ieteikšanas rakstu, kuru lords ar īstu angļu flegmātismu izlasīja līdz galam.

—    Es saprotu, — viņš tad teica angliski, — es saprotu ļoti labi.

Nu iesākās gandrīz vai tie paši jautājumi kā pie abata Buzoni, bet, tā kā lords nebija tik atturīgs, tad aģents dabūja daudz vairāk zināt. Desmit gadu vecs, Monte-Kristo bija iestājies pie kāda indiešu virsaiša, kas karoja pret angļiem. Šeit Dzakoni angļi bija sagūstījuši un aizveduši uz Angliju, kur peldot izbēdzis no kuģa. Tad tas bija ceļojis, kāvies divkaujās, ielaidies mīlestības dēkās, pēdīgi iestājies grieķu karaspēkā. Tur viņš Tesālijā bija atradis zelta bedres, bet nevienam par to neesot stāstījis. Kad bija nodibinājusies grieķu valdība, viņam bija izdota privilēģija uz zelta raktuvi; no turienes nākot viņa lielā manta, kura atmetot gadā divus miljonus franku procentos; bet bagātība varētu piepeši beigties, tiklīdz zelta bedres izsīktu.

—    Bet kāpēc viņš ieradies Francijā? — jautāja aģents.

—    Viņš grib spekulēt ar dzelzceļa akcijām, — atteica lords, — un kā viņš ir veikls ķīmiķis un dabas pētnieks, tad viņš izgudrojis jaunu telegrāfu, kuru nupat grib praktiski pārbaudīt.

—    Un vai jūs man varat sacīt, cik viņš par gadu apmēram izdod?

—    Vislielākais pusmiljonu franku, jo viņš ir ļoti skops.

Aģentam bija gluži skaidrs, ka anglis to sacīja naida dēļ, nezinādams neko citu ļaunu par grāfu teikt.

—    Vai jūs zināt ko tuvāk par viņa namu Oteilā?

—    Kāpēc viņš to pircis?

—    Jā. Grāfs ir spekulants un visādā ziņā caur to izputēs. Viņa nama tuvumā esot, kā viņš saka, minerālūdens avots, kura ūdens tikpat labs kā Banjērā-Lukšonā un Kortā. Tur viņš grib ierīkot ārstētavu. Jau trīs reizes viņš licis dārzu aprakt, bet nekā nav atradis. Viņš laikam atpirks arī apkārtējās mājas. Un es ceru, ka šie dzejzceļi, telegrāfi un veselības avoti viņam drīz vien darīs galu.

—    Un kāpēc jūs to vēlaties? — jautāja aģents.

—       Viņš Anglijā ir pavedis viena mana drauga sievu! — iesaucās lords Vilmors.

—    Kāpēc tad jūs labāk neduelējaties ar viņu?

—       Tas jau trīs reizes ir noticis, bet pirmo reizi viņš man ar pistoli sašāva roku, otrreiz ar floreti izdūra man caur plaušām un trešo reizi iecirta šeit kaklā.

Anglis pabīdīja pie malas savu augsto apkakli unn parādīja sarkanu, vēl diezgan svaigu vāti.

—   Lai velns! Viņam reiz jāņem gals no manas rokas! — kliedza lords.

—' Bet man liekas, ka jūs neizvēlaties īsto ceļu, kā viņam tikt klāt, —

teica aģentš, — ja jūs grieztos pēc policijas palīga, tad drīz vien varētu viņu iespundēt kādā caurumā, no kura viņš vairs ārā netiktu.

—       Hao! — iesaucās lords. — Es esmu brīvs anglis un neiešu savas rokas smērēt ar policiju.

Lords atlaida aģentu un devās uz savu guļamistabu, kur ātri noņēma gaišos matus, sarkano bārdu, sarkano kakla vāti un parādījās atkal melnie mati un bālā vaigu krāsa — grāfs Monte-Kristo.

Bet arī policijas aģents pārvērtās par prokuroru.

Prokuroram šie abi ciemi gan nebija devuši nekādu drošību, bet tomēr arī neuztraukuši no jauna ar gaidāmām briesmām. Šai naktī prokurors pirmo reizi kopš mielasta Oteilā gulēja mazliet mierīgāk.

XIII

Balle

Sestdiena, kurā, pēc smalku aprindu likumiem, grāfs de Morserfs rīkoja balli, bija viena no karstajām jūlija dienām.

Bija pulkstens desmit vakarā. Caur lielajiem kokiem Morserfa parkā lūkojās zilas debesis, nosētas ar zeltainām zvaigznēm. No zālēs atskanēja viļņojošas dejas mūzikas skaņas, un caur slēģiem spiedās mirdzošie gaismas stari.

Līdz šim vēl saimnieki bija šaubījušies, vai vakariņas pasniegt zālē vai ārā zem teltīm, zilās debesis jautājumu izšķīra par labu dārzam.

Dārza ejas apgaismoja lampas, kā tas parasts Itālijā, galdi greznoti ar puķēm.

Grāfiene de Morserfa, kura bija devusi pēdējās pavēles, atkal parādījās viesu zālē, kura bija pilna smalkākās sabiedrības, kas ļoti labprāt paklausīja grāfienes Morserfas ielūgumiem, aizvien apbrīnodama viņas smalko garšu un sirsnīgo viesmīlību.

Danglāra kundze vēl bija šaubījusies, vai nākt uz šo balli vai ne, viņa vēl jutās ļoti nevesela, bet dienu pirms tam viņa netīšām ceļā bija satikusi Vilforu, kurš deva viņai padomu braukt, kas viņiem varot būt tikai par labu.

Skaista kā aizvien, grezni ģērbusies, baronese Danglāra parādījās zālē, kur Albērs viņu saņēma, aizvezdams viņu uz sēdekli, kuru tā bija izraudzījusies.

—            Vai cienījamā kundze būtu bijusi tik nežēlīga, ka nebūtu atvedusi līdzi Eiženijas jaunkundzi? — jautāja Albērs.

—            Nomierinies! Eiženija, lūk, ir tur kopā ar Vilfora jaunkundzi, abas baltas, viena ar kamēliju, otra ar neaizmirstuļu pušķi. Bet sakiet jel… vai grāfs Monte-Kristo šodien būs?

—   Septiņpadsmit! — smiedamies atteica Albērs.

—    Es jūs nesaprotu, — teica baronese.

—            Cienījamā kundze, — atbildēja vikonts, — jūs esat septiņpadsmitā persona, kas man šovakar jautā to pašu. Pie Jupitera, grāfam jāpaliek lepnam!

—    Un vai jūs citiem arī tā atbildējāt? — jautāja baronese.

—           Ak, atvainojiet, cienījamā kundze. Grāfa kungs tiešām būs šeit, mēs esam tik laimīgi šo vīru, kas tagad tik ļoti modē, uzskatīt par savu draugu.

—    Vai viņa grieķu princese arī būs?

—            Nē, viņas stāvoklis mājās vēl nav diezgan noteikts, — atbildēja Albērs.

—         Bet, vikont, steidzieties pretim Vilfora kundzei, es redzu: viņa vēlas ar jums runāt.

Albērs, klausīdams baroneses pavēlei, tūdaļ steidzās pretim de Vilfora kundzei, kura tiešām likās viņu gaidījusi.

—    Es deru, — teica Albērs, — ka atminēšu, ko jūs gribat teikt.

—    Un kas tas būtu?

—    Jūs gribējāt jautāt, vai grāfs Monte-Kristo būs šeit.

—         Ak nē. Mani acumirklī nodarbina citas domas. Es gribēju dabūt ziņas par Fransa kungu.

—        Es vakar saņēmu no viņa vēstuli, kurā viņš raksta, ka reizē ar vēstuli izceļojot.

—    Labi. Un nu grāfs?..

—    Esiet mierīga, viņš nāks.

—         Vai jūs zināt, — jautāja Vilfora kundze, — ka viņam ir cits vārds nekā Monte-Kristo? Tas tikai ir kādas salas vārds.

—    Nekad nebiju dzirdējis.

—         Ā, tad es zinu vairāk nekā jūs. Viņš saucas Dzakone, no Maltas, bagāta kuģu īpašnieka dēls.

—         Tiešām? Bet, cienījamā kundze, jums vajadzētu to visu stāstīt atklāti. Jūs iemantotu lielisku piekrišanu un interesi.

—         Viņš dienējis Indijā, Tesālijā atradis zelta bedres un nāk uz Parīzi, lai Oteilā ierīkotu minerālūdens avotus ārstēšanai.

—         Ā, vai ne! — iesaucās Albērs. — Kas par jaunām ziņām! Vai atļaujat, ka es tās izplatu tālāk?

—         Jā, bet tikai vienu pēc otras urt nesakot, no kurienes tās nāk, jo tas ir netīšām izzināts noslēpums.

—    Ar ko?

—         Vakar vakarā pie policijas priekšnieka. Jūs saprotat, Parīze bija izbrīnījusies par šo nedzirdēto greznību, un policija gribēja lietu izdibināt.

—        Tas ir lieliski! Nu tikai vēl trūkst, ka grāfu saņemtu ciet kā klaidoni un iespundētu par viņa lielo bagātību.

—         Ā, tas nemaz nebūtu bijis tik neiespējami, ja ziņas nebūtu bijušas tik apmierinošas.

—    Nabaga grāfs! Un vai viņš zina par briesmām, kas viņam draudēja?

—    Es domāju, ka nē.

—    Nu tas ir tiešs pienākums viņam tūdaļ par to paziņot; es tāpēc…

Šinī acumirklī Vilfora kundzei tuvojās jauns, skaists cilvēks ar dzīvām,

spīdošām acīm, melniem matiem un viņu godbijīgi sveicināja. Albērs sniedza viņam roku un teica:

—     Cienījamā kundze, man ir gods jums priekšā stādīt Maksimiliānu Moreļa kungu, spahu kapteini un vienu no mūsu karaspēka dūšīgākajiem virsniekiem.

—    Man bija jau prieks redzēt šo kungu Oteilā pie grāfa Monte-Kristo, — atteica de Vilfora kundze, ļoti vēsi paklanīdamās.

Šis vēsums nabaga Morelim plosīja sirdi, bet pagriežoties viņš attālāk zālē ieraudzīja baltu sievietes tēlu, kas pie lūpām lēni spieda neaizmirstulīšu pušķi. Šo sveicienu, kas visas Maksimiliāna sāpes piepeši remdēja, viņš saprata tik labi, ka atbildēja tāpat, mutes lakatiņu spiezdams sev pie mutes; šie abi stāvi, viens otra vērošanā nogrimuši, bija uz acumirkli aizmirsuši ap sevi visu pasauli.

Te visa smalkā sabiedrība sakustējās — bija ienācis grāfs Monte-Kristo. Ārīgi nekas sevišķs, nekāds spožums, nedz greznums nevērsa uz viņu ļaužu acis, viņa uzvalks bija ļoti elegants, bet ļoti vienkāršs; viņa seja bija tā, kas visas acis neviļus saistīja pie sevis; viņa dziļās acis, ļoti smalkā mute, kas tik viegli pieņēma lielākās nicināšanas vaibstus.

Bija skaistāki vīrieši, bet neviena seja nebija tik runājoša un svarīga; pastāvīgā paraža domāt bija viņa vaibstiem devusi cietu gribas spēku un dziļa gara varenības nozīmi, kamēr viņa kustības liecināja par eleganci un veiklību.

Un tomēr varbūt viss tas nebūtu ticis parīziešu pamanīts, ja zeltīts noslēpuma plīvurs nebūtu klājies pār šo personu; bet nu viņam sekoja visi skatieni.

Viņš tuvojās de Morserfa kundzei, kura, pie kāda puķēm greznota kamīna stāvēdama, viņu sagaidīja. Viņš mēmi paklanījās viņas priekšā: abi gaidīja, ka varbūt otrs teiks kādu vārdu, bet abi palika klusu, seklas runas nebija viņu cienīgas.

Albērs atsteidzās grāfam pretim, abas rokas viņam sniegdams. Bet kāds viņus traucēja, grāfam uz pleca uzsizdams.

Grāfs pagriezās.

—   Ā, tas esat jūs, baron Danglāra kungs!

—            Kāpēc jūs mani saucat -par baronu? — atbildēja Danglārs. — Jūs zināt, es daudz svara nelieku uz šo titulu, ne tā kā šeit grāfs Albērs.

—            Ā, tiešām, — teica Albērs, — ja es nebūtu grāfs, es nebūtu nekas, kamēr jūs bez sava barona titula vēl aizvien būtu miljonārs.

—            Tas, man liekas, ir labākais tituls Jūlija monarhijas laikā, — teica Danglārs.

—             Par nelaimi, ne visu mūžu paliek par miljonāru, — teica Monte- Kristo, — kamēr grāfs, barons, pērs, akadēmiķis ir uz visu mūžu. Miljonāri Franks un Pulmans Frankfurtē, piemēram, ir bankrotējuši!

—   Tiešām? — nobālēdams iesaucās Danglārs.

—           Es dabūju ziņu šovakar no mana kurjēra, man bija pie viņiem vesels miljons, bet es pirms mēneša paspēju to visu izņemt.

—            Ak, mans Dievs, — teica Danglārs, — un man viņi ir parādā 200000 franku!

—            Nu, — teica Monte-Kristo, — tātad šie 200000 franku ir sekojuši citiem.

—            Ak, nerunājiet jel par to! — teica Danglārs, tuvāk pieiedams grāfam un čukstēdams. — Lūdzu jūs par to nerunāt, kad dzird jaunais Kavalkanti!

Pašlaik arī ienāca Kavalkanti un steidzās apsveicināt baņķieri. Albērs atstāja grāfu, lai uzmeklētu savu māti.

Monte-Kristo palika viens. Karstums zālē tika nepaciešams. Sulaiņi staigāja apkārt ar augļiem un ledus atspirdzinājumiem, bet grāfs nekā neņēma. Mersedese bija visas grāfa kustības ievērojusi un redzēja arī, ka viņš atteicās jel ko iebaudīt, viņa teica par to Albēram, bet tas atbildēja, ka grāfs taču pie viņa brokastojis, kad tikko iebraucis Parīzē.

—            Pie tevis gan, bet ne pie tava tēva, — atteica Mersedese, — un, kopš viņš ir šeit, es ievēroju, ka viņš nekā nav ņēmis no atspirdzinājumiem.

—    Ak, grāfs ir ļoti sātīgs, — atteica Albērs.

—    Ej, mans dēls, — teica Mersedese, sāpīgi pasmaidīdama, — piedāvā tu viņam kaut ko un neatlaidies!

Albērs, kaut gan nesaprazdams, paklausīja mātes uzaicinājumam un piedāvāja grāfam atspirdzinājumus, bet tas pateicās, neņemdams.

—    Nu, redzi, viņš atkal neņēma! — teica Mersedese.

—    Bet kāpēc tas tevi tā uzbudina, mīļā māt?

—    Tu zini, mans dēls, mēs, sievietes, esam bieži savādnieces, man tas būtu darījis prieku, ja grāfs būtu šeit kaut ko baudījis; varbūt viņš nevar pierast pie franču virtuves.

—    Ak nē, es esmu redzējis, ka viņš Itālijā no visa baudīja, laikam viņš šodien jūtas nevesels.

—    Varbūt viņš arī no karstuma tā necieš, jo ir dienvidnieks?

—    Ak nē, viņš pat žēlojas, ka neesot slēģi attaisīti, kaut gan logi stāvot vaļā.

Mersedese atstāja zāli, un pēc dažiem acumirkļiem visi slēģi bija atvērti un varēja redzēt apgaismoto dārzu un telti, kurā bija klāts vakariņu galds. Visi viesi priecīgi iesaucās, jo karstums visus bija nomācis.

Mersedese atkal parādījās vēl bālāka, bet ar cietu un drošu mierīgumu. Viņa tuvojās kādam pulciņam viesu, kuri bija salasījušies ap viņas vīru.

—    Neatturiet šos kungus, grāf, — viņa teica, — kuri nespēlē kārtis un tātad labprāt dotos dārzā svaigā gaisā.

- — Ak, cienījamā kundze, — teica kāds ļoti vecs, ļoti galants ģenerālis, — mēs vieni paši dārzā neiesim.

—     Es eju pa priekšu, rādot labu priekšzīmi, — teica Mersedese, un viņa vērsās pie grāfa Monte-Kristo. — Grāfa kungs, parādiet man godu, sniedziet man savu roku!

Grāfs Monte-Kristo gluži satrūkās pie šiem vienkāršajiem vārdiem, tad viņš mirkli uzlūkoja Mersedesi, bet viņai likās, ka tas būtu vesels mūžs, — tik daudz domu bija šinī skatienā.

Tad viņš sniedza grāfienei roku, un starp rododendriem un kamēlijām viņi nokāpa pa kāpnēm lejā dārzā. Pulks viesu trokšņojot un smejoties viņiem sekoja.

XIV

Sāls ar maizi

De Morserfa kundze ar savu pavadoni gāja zem ziedošas liepu gatves zaļā juma uz kādu siltumnīcu.

—            Zālē bija pārāk karsti, vai ne, grāfa kungs? — jautāja de Morserfa kundze.

—            Jā, cienījamā kundze, tās bija teicamas domas, ka jūs likāt atvērt durvis un logus.

Mersedeses roka, grāfs juta, nodrebēja.

—    Bet jūs savā vieglajā uzvalkā varbūt salstat tagad? — viņš jautāja.

—            Vai jūs zināt, kurp es jūs vedu? — jautāja Mersedese', neatbildēdama uz viņa jautājumu. — Uz siltumnīcu, kuru jūs tur redzat.

Monte-Kristo jautājoši palūkojās uz Mersedesi, bet, kad viņa nekā neteica, arī viņš cieta klusu. Siltumnīca bija pilna skaistāko siltzemju augu, kuri bija pilni ar vilinošiem augļiem. Grāfiene palaida grāfa roku un noplūca greznu muskatvīnogas ķekaru.

—            Ņemiet, grāfa kungs! — viņa teica ar tik skumju smaidu, ka domāja redzam viņas acu dziļumos ritošās asaras. — Ņemiet, mūsu vīnogas gan nevar līdzināties Sicīlijas vai Kipras salas skaistajām ogām, bet jūs nenosodīsit tā mūs ziemeļnieku aukstāko sauli.

Grāfs soli atkāpās.

—    Jūs atraidāt manu lūgumu? — trīcēdama iesaucās Mersedese.

—            Es pazemīgi lūdzu piedošanu, cienījamā kundze, bet es nekad neēdu muskatvīnogas,

Mersedese ļāva ķekaram nokrist zemē.

Pie tuvākā koka krāsojās nogatavojies firziķis; grāfiene noplūca to un piedāvāja grāfam.

—    Ņemiet šo firziķi! — viņa teica lūdzoši.

Bet grāfs pakustējās tāpāt kā pirmo reizi.

—        Ak, ari ne! — Mersedese teica ar tik sāpīgiem vaibstiem sejā, ka varēja sajust apspiestas elsas. — Ak, man nav laimes!

Ilgs klusums sekoja, un arī firziķis noritēja zemē.

—       Grāfa kungs, — pēdīgi teica Mersedese, lūdzoši viņu uzlūkodama, — arābiem ir cēla paraža, ka tie, kas zem viena jumta ir dalījušies ar sāli un maizi, ir mūžīgi draugi.

—        Es zinu šo paražu, cienījamā kundze, — atteica Monte-Kristo, — bet mēs esam Francijā un nevis Arābijā; Francijā nav mūžīgas draudzības saites, ne arī šeit dalās ar sāli un maizi.

—       Bet, — teica grāfiene, Monte-Kristo roku gandrīz vai konvulsīvi trīsoši spiezdama, — mēs taču esam draugi?

Asinis grāfam saplūda sirdī, viņš kļuva līķa bāls, tad atkal, piepeši kvēlojoši sarkans; viņa acis maldījās kā neprātīgas, it kā ģībonis viņu būtu sagrābis.

—       Jā, mēs esam draugi, cienījamā kundze, — viņš pēdīgi stomījās, — un kāpēc gan ne? — viņš piebilda jau cietākā balsī.

Šī balss izlikās tik sveša un auksta, ka grāfiene novērsās, lai apslāpētu savas elsas.

—    Pateicos! — viņa tad teica, un klusēdami viņi gāja tālāk.

—        Mans kungs, — Mersedese pēdīgi teica, — vai tas ir taisnība, ka jūs esat tik daudz ceļojis, tik daudz redzējis un cietis?

—        Jā, cienījamā kundze, — atteica Monte-Kristo, — es esmu daudz cietis.

—    Bet nu jūs esat laimīgs?

—   Jā, protams, jo neviens nedzird mani žēlojamies.

—    Un vai jūsu tagadējā laime ir jums darījusi mīkstāku sirdi?

—    Mana tagadējā laime līdzinās manām bijušām ciešanām.

—    Vai jūs nekad nebijāt precējies?

—       Es, precējies? — iedrebēdamies teica Monte-Kristo. — Kas to jums sacījis?

—   Tik bieži jūs esat redzēts operā ar kādu jaunu kundzi.

—        Ak, cienījamā kundze, tā ir mana verdzene, kuru es Konstantino- polē nopirku. Viņa ir kāda bijušā valdnieka meita, un es viņu mīlu kā savu bērnu.

—   Jūs dzīvojat gluži viens? Jums nav ne māsas, ņe brāļa, ne tēva?

—   Man nav neviena.

—   Bet kā jūs varat tā dzīvot, kad nevienam dzīvē nepieķeraties?

—       Tā nav mana vaina, cienījamā kundze. Es mīlēju jaunu meiteni Maltā un gribēju ar viņu salaulāties, kad izcēls karš un aizrāva mani līdzi savā virpulī. Ak, es domāju, ka viņa mani diezgan mīl, lai mani sagaidītu, lai paliktu man uzticīga pat pār kapu pāri. Kad es pārnācu, viņa bija precējusies… Tāda ir apmēram katra jaunekļa vēsture, kas sasniedzis divdesmit, gadus. Es varbūt biju vājāks nekā citi, bet arī cietu briesmīgi…

Grāfiene acumirkli apstājās, it kā viņai vajadzētu šo mieru, lai varētu elpot.

—         Jā, — viņa teica, — un jūs palikāt uzticīgs šai mīlestībai… Ak, cilvēks mīl tikai vienu reizi… Un jūs šo sievieti nekad vairs neesat redzējis?

—   Nekad vairs.

—   Un jūs viņai esat visas sāpes piedevis, kuras cietāt viņas dēļ?

—   Viņai — jā.

—   Bet viņai vien, — jūs ienīstat visus, kas jūs no viņas šķīruši?

—   Es? Nebūt ne, kādēļ lai es to ienīstu?

Grāfiene stāvēja grāfam tieši iepretim, vēl viņa turēja vīna ķekara daļu rokā. — Ņemiet! — viņa lūdza.

—        Es nekad neēdu šīs vīnogas, — tagad gluži vienaldzīgi atbildēja Monte-Kristo.

—   Nepielūdzams, — Mersedese čukstēja.

Monte-Kristo palika tik vienaldzīgs, it kā šī piezīme neattiektos uz viņu.

Šinī mirklī ienāca Albērs.

—   Ak, māt, — viņš sacīja, — liela nelaime!

—       Kā? Kas tad ir noticis? — jautāja Mersedese, it kā no sapņa atmozdamās. — Nelaime, tu saki?

—        Vilfora kungs nupat atbrauca pēc savas sievas un meitas. Marķīze Senmerāna nupat esot ieradusies ar ziņu pie viņiem, ka viņas vīrs, Marseļu atstādams, pirmajā stacijā esot nomiris. Vilfora jaunkundze no nelaimes vēsts tā izbijās, ka paģība.

—        Kādā sakarā bija marķīzs Senmerāns ar Valentīnas jaunkundzi? — jautāja Monte-Kristo.

—        Marķīzs bija viņas vectēvs no mātes puses un brauca šurp, lai paātrinātu viņas precības ar Fransu d'Epinē kungu.

Mersedese pagāja dažus soļus tālāk.

Monte-Kristo uzlūkoja viņu tik savādi, sapņaini un ar tik maigu apbrīnu, ka viņa atgriezās, satvēra viņa roku, savienoja viņu ar sava dēla roku un, grāfu lūgdama ar acīm, sacīja:

—    Mēs esam draugi, vai ne? *

—        Ak, cienījamā kundze, jūsu draugs? Tik pārdrošs es neesmu, — iesaucās grāfs, — visādā ziņā es esmu jūsu padevīgais kalps.

Grāfiene atstāja viņu bezgala skumīga un saplosītu sirdi, un, iekams viņa vēl bija pagājusi desmit soļu, viņš ievēroja, ka viņa slaucīja acis.

—        Vai jūs nebijāt vienisprātis ar manu māti? — izbrīnījies jautāja Albērs.

—        Tieši otrādi, — atteica grāfs, — vai jūs nedzirdējāt, ka viņa mūs jūsu klātbūtnē sauca par draugiem?

Un viņi iegāja zālē, kad Valentīna un viņas māte atvadījās. Pēc viņām arī Morelis atstāja balli.

XV

Senmerāna kundze

Drūms notikums bija gadījies Vilfora namā.

Kad māte un meita bija aizbraukušas uz balli, uz kuru Vilfors, neskatoties uz sirsnīgajiem sievas lūgumiem, negribēja viņas pavadīt, karaliskais prokurors ieslēdzās savā kabinetā. Parastā aktu kaudze gulēja viņa priekšā, tik liela, ka ikvienu pie darba nepieradušu cilvēku būtu izbiedējusi.

Bet aktu kaudze bija tikai iemesls; ne strādāt gribēja prokurors, viņam vajadzēja netraucēti pārdomāt savu dzīvi. Viņš atvēra sava rakstāmgalda slepenu atvilktni un izņēma no tās piezīmju paku, kur bija ziņas par viņa politisko dzīves gaitu, viņa naudas darīšanām un mantas stāvokli un saraksts par tām personām, kuras kaut kādā veidā bija kļuvušas par viņa ienaidniekiem. To skaits tagad, kad viņš sāka baidīties un drebēt, viņam likās ļoti liels. Un tomēr visi šie vārdi, cik vareni tie arī nebija izvilināja viņam tikai smaidu kā ceļiniekam, kas pēc vislielākām, neticamām grūtībām sasniedzis stāva kalna virsotni un nu redz, ka šeit nav ejami ceļi, un pats sev jautā, kāpēc viņš tā centies, kāpēc tā cietis.

—    Nē, neviens no šiem ienaidniekiem, — viņš čukstēja, — nebūtu līdz šim laikam mierīgi gaidījis, lai mani tagad izpostītu ar šo noslēpumu. Nē, korsikānis laikam būs savu stāstu pateicis priesterim, tas atkal Monte- Kristo, un tas, lai gūtu skaidrību…

—     Bet kāpēc? — atkal iesaucās prokurors. — Kāda interese varēja būt šim maltietim Dzakone, grāfam Monte-Kristo, izdibināt šo drūmo noslēpumu? Viņš nekad Francijā nav bijis. No savām pie viena drauga un viena ienaidnieka ievāktām ziņām es vismaz par to esmu skaidrībā, ka starp mani un Monte-Kristo nav ne mazākās sadursmes.

Bet Vilfors pats neticēja tam, ko sacīja. Noslēpuma atklāšana vēl nebija tas briesmīgākais, jo viņš taču varēja liegties; bet šī nezināšana viņu mocīja: kā roka visu šo bija sākusi celt gaismā? Viņš tagad vairs nesapņoja par politisku slavu nākotnē; bailes viņam tagad lika domāt tikai par klusu ģimenes laimi.

Šinī acumirklī viņš izdzirda iebraucam pagalmā ratus, par brīdi smagus soļus un pusapspiestu raudāšanu. Tiklīdz viņš atvēra durvis, bez pieteikšanas ienāca veca kundze ar šalli uz rokas, noņemtu cepuri, baltiem matiem, saraudātām acīm.

—    Ak, mans Dievs, kāda nelaime! — iesaucās Senmerāna kundze, atslīgdama kādā krēslā. — Ak, es esmu pārliecināta, ka nu man arī būs jāmirst!

Vilfors piecēlās un steidzās pretī sievasmātei.

—    Ak, mans Dievs, cienījamā kundze, kas jums noticis? Kāda nelaime jūs tā satricinājusi, un kāpēc marķīza kungs jūs nepavada?

—    Viņš ir miris! — iesaucās marķīze gluži apstulbusi.

Vilfors nodrebēja.

—    Pirms astoņām dienām, — stāstīja marķīze, mazliet nomierinājusies, — mēs pēc pusdienām kāpām ratos. Mans vīrs gan dažas dienas bija drusciņ nevesels, bet domas par mīļo Valentīnu tomēr dzina viņu doties ceļā. Apmēram sešas stundas aiz Marseļas viņš ēda savas parastās pastilas un tad iēkrita dziļā miegā, kas man likās nedabisks; bet es viņu tomēr negribēju celt. Tad viņa vaigs man likās kļūstam aizvien sarkanāks, viņa pulss spēji pukstam. Tad kļuva tumšs un es neredzēju. Bet piepeši viņš dobji iekliedzās, un galva viņam nokārās atpakaļ. Es saucu sulaini, pastnieks apturēja, es pūlējos gan šā, gan tā marķīzu atdzīvināt, bet viss velti… ar viņa līķi es nonācu Eksā.

Vilfors bija gluži mēms, pēc laiciņa viņš teica:

—    Bet jūs taču griezāties pie ārsta?

—    Jā, bet bija jau par vēlu; viņš arī nezināja teikt, kāda bijusi slimība, laikam trieka. Tā kā marķīzs aizvien bija vēlējies, lai viņu apglabā mūsu ģimenes kapos, tad es liku līķi atvest šurp.

—     Ak, nabaga dārgā māte, — iesaucās Vilfors, — kādas rūpes vēl pēc tādas briesmīgas nelaimes, un viss jūsu vecumā!

—    Dievs man devis spēku visu paciest; mīļais marķīzs manā labā būtu to pašu darījis. Bet nu mani spēki galā… es nevaru raudāt… vecumā ir asaras izsīkstot… Kur mūsu mīļā Valentīna? Viņas dēļ es esmu šeit.

Vilfors sajuta, ka būtu nežēlīgi teikt, ka viņš meita ir ballē, un tāpēc teipa, ka viņa līdz ar pamāti izgājušas un viņš tūdaļ likšot viņas pasaukt. Tad viņš aizveda veco kundzi uz viņas istabām. Marķīze gandrīz vai nokrita kāda krēsla priekšā un paslēpa savu veco, sirmo galvu spilvenā, rūgti raudādama.

Kad viņa bija drusciņ aprimusi, Vilfors atstāja viņu vienu ar apkalpotājiem un pats lika aizjūgt ratus un devās pie Morserfiem pēc Valentīnas.

Balles zālē parādoties, viņš bija tik bāls, ka Valentīna viņam izskrēja pretī un, dzirdēdama, ka vecmāte atbraukusi viena pati bez vectēva, paģība.

—    Cik dīvaini! — Vilfora kundze teica savam vīram. — Kas to būtu domājis?

Un šīs ģimenes skumjas kā melns plīvurs pārklājās arī pār citiem viesiem un pār tik spožo mielastu un balli.

Mājās vecais Nuartjē sulainis Baruā sagaidīja Valentīnu un iečukstēja viņai, ka vecais kungs vēloties ar viņu runāt vēl šovakar. Viņa solījās nākt, tiklīdz būšot apkopusi vecomāti, jo maigā, dziļjūtīgā meitene saprata, ka tagad viņas pirmās rūpes piederēja vecaimātei, marķīzei.

Veco marķīzi viņa atrada gultā. Mēmi apskāvieni, sāpīgas elsas, nopūtas un asaras, tas ir viss, ko var ziņot par šo satikšanos. Vilfora kundze, atspiezdamās uz sava vīra rokas un izrādīdama dziļu līdzjūtību, noskatījās uz šo skatu. Piepeši viņa čukstēja savam vīram:

—    Es labāk iešu, mana klātbūtne, liekas, uzbudina marķīzes kundzi.

Senmerāna kundze bija šos vārdus dzirdējusi un teica Valentīnai:

—    Lai viņi iet, bet tu paliec!

Prokurors pārsteigts sekoja savai sievai, atstādams savu meitu vienu ar vecomāti, kura drīz iemiga nemierīgā miegā. Tagad Valentīna tikai piebīdīja tuvāk pie gultas galdiņu ar pomeranču limonādi, kura bija atnesta vecaimātei, un tad steidzās pie vectēva Nuartjē, kurš viņu uzlūkoja ar tādu mīlestību, ka viņas acis atkal pildījās asarām.

—    Jā, jā, — viņa teica, — tu gribēsi sacīt, ka man aizvien vēl ir mīļš, labs vectēvs.

Nuartjē izrādīja „jā" zīmi.

—   Ak, tā vēl ir laime, — iesaucās Valentīna, — kas citādi gan notiktu ar mani!

Bija jau pulkstenis viens pēc pusnakts, un vecais Baruā darīja kungu uzmanīgu, ka laiks doties pie miera; negribīgi vectēvs atlaida Valentīnu.

Kad Valentīna otrā rītā gāja apsveicināt Senmerāna kundzi, tā bija palikusi vēl neveselāka, viņas acis kvēloja, visas miesas kratīja neparastas nervu trīsas. Tāpēc viņa lūdza Valentīnu atsaukt tēvu. Pēc nedaudzām minūtēm ienāca Vilfors.

—     Mans dēls, — marķīze teica bez kādiem aplinkiem, it kā baidīdamās velti zaudēt laiku, — vai jūs netikāt rakstījis par nodomu izdot pie vīra mūsu mīļo Valentīnu?

—   Jā, cienījamā kundze, tas nav nodoms vien, — atbildēja Vilfors, — tas jau ir izlemts.

—   Jūsu znots saucas Franss d'Epinē, tā ģenerāļa dēls, kas pirms uzurpatora atnākšanas tika slepeni nonāvēts?

—   Jā. Mūsu pilsoniskās ķildas ir jau aprimušas, — atteica Vilfors, — viņš vēl bija bērns, kad viņa tēvs krita no slepkavu rokām, un nekā negribēs zināt par naidu.

—    Vai partija citādi ir laba?

—   Visādā ziņā; jaunais cilvēks bauda vispārēju cienību, ir patīkams un godprātīgs, — atteica Vilfors.

—    Nu labi, — beigās teica Senmerāna kundze, — tad to paātrināsim, jo man atliek vairs maz laika dzīvot.

—   Jūs, dārgo vecomāt! Jūs, cienījamā kundze! — iesaucās vienlaikus Valentīna un Vilfors.

—    Es zinu, ko es runāju, — atteica marķīze, — vajag šīs pre'cības pasteidzināt, lai nabaga bērns nepaliktu vismaz bez savas vecāsmātes svētības. Es esmu vienīgā, kas viņai vēl palika no manas nabaga Renē puses, kuru jūs, mans kungs, tik drīz aizmirsāt.

—    Ak, cienījamā kundze, — atbildēja Vilfors, — jūs aizmirstat, ka man šim nabaga bērnam vajadzēja dot māti.

—    Pamāte nekad nebūs māte, — teica vecā marķīze, — bet lai dus mirušie, runāsim labāk par Valentīnas nākotni.

Ak, labā vecāmāte! — iesaucās Valentīna. — Vai tad mūsu sēras neprasa, lai… atliktu šo lietu… kāzas svinēt tik bēdīgā laikā?

—    Mans bērns, — viņu pārtrauca vecāmāte, — tikai vājus garus var aizkavēt tādi šķēršļi; arī mana laulība tika slēgta pie manas mātes nāves gultas un tomēr biju laimīga. Pirms es mirstu, es gribu redzēt tavu nākamo laulāto draugu un lūgt viņu, lai dara tevi laimīgu. Es gribu viņu pazīt, — marķīze turpināja biedinošā balsī, — lai no sava kapa dziļuma varētu nākt pie viņa, ja viņš tevi dara nelaimīgu.

—   Cienījamā kundze, — teica prokurors, — nevajag ļaut vaļu šīm uztrauktām domām: mirušie nekad vairs augšā neceļas.

—   Un es, mans dēls, saku jums, ka jūs nepareizi to noliedzat; šonakt mans miegs bija šausmīgs, jo man likās, ka mana dvēsele atstājusi miesas;

es lūkoju acis atvērt, bet tās atkal slēdzās, un tomēr — es zinu, ka jums izliksies neticams, — tomēr es redzēju tanī vietā, kur jūs tagad stāvat, baltu tēlu parādāmies no tās istabas, kur guļ Vilfora kundze.

Valentīna iekliedzās.

—   Jums būs bijis drudzis, — teica Vilfors.

—     Šaubieties, cik gribat, bet es esmu pārliecināta, ka redzēju baltu tēlu, vēl stinkšēja mana glāze uz galdiņa, un, kad es izstiepu rokas pēc zvaniņa, tad baltais tēls pazuda. Drīz pēc tam ienāca kalpone ar sveci. Tas laikam bija mana laulātā drauga gars, viņš nāca mani saukt. Kādēļ lai mans gars nenāktu sargāt manu meitasmeitu?

—    Ak, cienījamā kundze, — aizkustināts teica Vilfors, — neļaujiet uzmākties tik briesmīgām domām, jūs ar mums dzīvosit ilgi, laimīgi, mīlēta un cienīta un aizmirsīsit…

—   Nekad, nekad! — iesaucās marķīze. — Kad ierodas d'Epinē kungs?

—    Mēs viņu gaidām kuru katru stundu.

—     Tiklīdz viņš atnāks, vediet viņu pie manis! Mums jāsteidzas. Atsauciet arī notāru, jo man jāpārliecinās, ka Valentīna saņem mūsu mantojumu.

—    Mīļā, labā vecmāmiņ, ļauj labāk sūtīt pēc ārsta! — lūdzās Valentīna.

Valentīna pasniedza viņai ne bez zināma uztraukuma to pašu glāzi, kura naktī bija stinkšējusi. Vilfors atstāja istabu. Valentīna palika sēžot pie slimās, pati būdama gandrīz vai tikpat slima: viņa izmisuma dēļ nezināja, ko darīt, jo šī pati vecāmāte, uz kuras palīdzību viņa un Maksimiliāns bija cerējuši, tagad darbojās viņiem par ļaunu, steidzinādama kāzas ar d'Epinē. Daudzreiz Valentīna bija apņēmusies visu atklāt vecaimātei, un katru reizi atkal baidījās, jo pazina marķīzes lielo nicināšanu pret visiem zemākas kārtas ļaudīm. Un kad vēl tēvs un pamāte dabūtu zināt par Maksimiliānu Moreli, tad visas cerības bija izzudušas.

Tā pagāja gandrīz vai divas stundas. Senmerāna kundze gulēja, kad lika pieteikts notārs. Kaut gan runāts tika ļoti klusu, marķīze tūdaļ pamodās.

—    Lai notārs tūdaļ nāk šurp! — viņa teica.

Notārs ienāca, un marķīze izsūtīja Valentīnu laukā. Salonā viņa atrada ārstu, slavenu mediķi d'Avrinji, kurš bija mājas draugs un sevišķi mīlēja Valentīnu, arī viņam bija meita Valentīnas vecumā, bet ļoti slimīga. Valentīna apjautājās pēc Magdalēnas veselības un paziņoja par bēdīgajiem notikumiem viņu ģimenē, par Senmerāna nāvi un marķīzes saslimšanu, kuru pūlējās ārstam tuvāk aprakstīt.

— Gluži savādi, — teica ārsts, — es līdz šim pie marķīzes kundzes nepazinu tādas parādības. Viss, ko jūs man stāstāt, liekas ļoti dīvaini.

Ienāca notārs, un Valentīna lūdza ārstu aplūkot marķīzi, kamēr viņa pati devās dārzā, lai cik necik atspirdzinātos pēc lielā uztraukuma.

Nebūs gan jāsaka, kurā dārza daļā jaunā meitene gāja pastaigāties; drīz viņa izdzirda, ka Maksimiliāns to sauca.

XVI

Solījums

Ar instinktu, kāds ir tikai mātēm un mīļotajiem, Maksimiliāns bija atminējis, ka Senmerāna nāvei un marķīzes atbraukšanai būs svarīga nozīme viņa un Valentīnas liktenī.

—    Kā jūs šeit gadījāties šinī stundā? — viņam jautāja Valentīna.

—      Es nāku, lai uzklausītu un atnestu ļaunas vēstis, — atbildēja jaunais cilvēks. — Dārgā Valentīna, — viņš tad turpināja gandrīz vai mierīgā, nopietnā balsī, — kad ir nospriests jūs salaulāt?

—      Šorīt tika par to runāts, mīļo Maksimiliān, un mana vecāmāte, uz kuru ņiēs bijām cerējuši, pati vēl steidzina laulības.

—      Ai! — iesaucās Maksimiliāns, ilgi un skumji uzlūkodams meiteni. — Ir šausmīgi to dzirdēt no tās sievietes mutes, kuru mīli. Pēc nedaudz stundām viss būs pārciests. D'Epinē kungs laikam to tik vien gaida, lai laulāšana varētu notikt. Un d'Epinē kungs šorīt iebrauca Parīzē.

Valentīna iekliedzās.

—    Pirms stundas biju pie grāfa Monte-Kristo, kur tika runāts par nelaimes gadījumu jūsu namā, kad piebrauca rati un drīz vien durvīs parādījās kāds jauns cilvēks, kuru grāfs apsveica kā Fransu d'Epinē kungu. Man vajadzēja saņemt visus spēkus, lai neizrādītu savu uzbudinājumu. Pēc piecām minūtēm es atvadījos… Es biju izpostīts.

—    Nabaga Maksimiliān! — žēli noteica Valentīna.

—     Nu es esmu šeit. Atbildiet man tagad, Valentīna, un apdomājiet labi, jo nO jūsu atbildes ir atkarīga mana dzīvība un nāve! Ko jūs domājat darīt?

Kad Valentīna klusi nolieca galvu, viņš turpināja:

—     Jūs ne pirmo reizi pārdomājat par mūsu stāvokli. Nav šeit laiks laiks nodoties liekām sāpēm, tādas lai jūt tas, kas cieš no nevarības un laiskuma. Tādiem ļaudīm būs reiz jāatbild par savu lieko padevību, par to, ka nav uzņēmušies cīņu. Kas jūt spēcīgi savu pienākumu, tas neatbild uz katru likteņa spērienu, tas pēc katra spēriena top vēl spēcīgāks un drošāks. Vai jūs gribat, Valentīna, cīnīties pret savu likteni?

Jaunā meitene drebēja un uzlūkoja Maksimiliānu ar lielām, izbiedētām acīm. Šīs domas pretoties tēvam, vecaimātei, visai ģimenei bija viņai gluži svešas.

—    Ko jūs runājat Maksimiliān, — viņa beigās teica, — ko jūs saucat par cīņu? Bēgt… Ko? Es lai saceltos pret mana tēva, manas labās vecāsmātes gribu, un viņa pašulaik gatavojas mirt? Ak, tas ir neiespējami!

Morelis nepacietīgi pakustējās.

—     Jums ir pārāk cēla sirds, mīļais Maksimiliān, lai jūs mani nesaprastu, un jūs mani arī saprotat tik labi, ka nekā nevarat pretī runāt. Es — cīnīties? Lai Dievs mani pasargā: manu tēvu apbēdināt, manas vecāsmātes pēdējos acumirkļus darīt grūtus!

—    Jums taisnība, — ļoti mierīgi teica Morelis.

—   Mans Dievs, kādā balsī jūs to sakāt? — izbrīnījusies iesaucās Valentīna.

—     Es jums saku kā vīrs, kas jūs apbrīno, cienījamā jaunkundze, — atteica Morelis.

—   Jaunkundze? — iesaucās Valentīna. — Jaunkundze!.. Ak, tas egoists!.. Viņš redz, ka es izsamistu, un izliekas, it kā manis nesaprastu.

—   Jūs alojaties. Es jūs saprotu gluži pareizi: jūs negribat rīkoties pret Vilfora kunga gribu, negribat nepaklausīt marķīzei- un tāpēc rīt iesit salaulāties ar Fransu d'Epinē.

—   Bet mans Dievs — vai tad es varu citādi?

—   Ko jūs mani jautājat, jaunkundz, es šinī lietā esmu netaisns soģis, un mans egoisms dara mani aklu, — dobji atteica Morelis.

—    Ko tad jūs man būtu ieteicis, Morei? Šeit taču nav jāsaka: „Jūs darāt nepareizi," — bet jādod padoms, ko darīt.

—   Vai jūs runājat nopietni, Valentīna? Ak, sakiet, — vai es jums tiešām varu dot padomu?

—   Jā, mīļais Maksimiliān, ja tas labs, es paklausīšu; jūs zināt, cik uzticīga es esmu.

—   Valentīna, — teica Morelis, izlauzdams dēli sienā, — sniedziet man roku par zīmi, ka piedodat man manas dusmas; es pats pār sevi reizēm vairs nevaldu. Tad klausieties manu padomu: jūs zināt, es esmu neatkarīgs, pietiekami pārticis un zvēru jums, ka jūs kļūsit par manu sievu, pirms manas lūpas būs aizskārušas jūsu pieri. Sekojiet man; es aizvedīšu jūs pie savas māsas, viņa būs arī jūsu māsa! Mēs aizbrauksim uz Alžīru, Angliju, Ameriku, kur vien jūs gribat, un nogaidīsim, kamēr mūsu draugi būs lauzuši jūsu ģimenes pretestību un mēs varēsim atgriezties Parīzē.

Valentīna purināja galvu.

—    Es domāju gan, ka tas ir neprātīgs padoms, — teica Maksimiliān, — jūs man neklausīsit un bez pretestības sekosit tai laimei, kuru jums sagādājis liktenis.

—   Jā, un lai man vai būtu jāmirst, — atteica Valentīna.

—    Nu, labi, jūs darāt pareizi, atbilstoši savai kārtai un pierādāt, kāds nerrs es ar savu kaislību, jūs, kas esat mierīga un bezkaislīga. Labi, rīt jūs būsit Fransa d'Epinē sieva no brīvas gribas.

—    Ak, jūs mani nokaujat, Maksimiliān… Ko tad gan jūs darītu, ja jūsu māsa klausītu tādam padomam?

—   Jaunkundze, — atbildēja jauneklis, rūgti pasmiedamies, — es esmu egoists un nedomāju, ko citi darītu manā vietā, bet ko es pats gribu darīt.

Es domāju par to, ka es jūs tagad veselu gadu jau pazīstu un biju laimīgs, jūs mīlēdams. Tagad es nekā vairs nedomāju, es redzu, ka es esmu visu zaudējis. Tas notiek ik dienas, kā kāršu spēlētājs pazaudē ne vien to, kas viņam ir, bet arī to, kas tam nav.

Morelis runāja gluži mierīgi. Valentīna uzlūkoja viņu ar lielām acīm, raudzīdama ieskatīties viņa sirdī, kur viļņojās spējākais nemiers.

—    Bet ko jūs darīsit? — viņa tad jautāja.

—    Es atvadīšos, cienījamā jaunkundze, un novēlēšu jums laimi un mieru. Lai jūsu nākotne ir tik jauka, ka jūs drīzāk mani aizmirstu! Ardievu!

—     Mans Dievs, kurp tad jūs ejat? — iesaucās nabaga meitene gluži satriekta, rokas izstiepdama, lai atturētu Maksimiliānu. — Ko jūs gribat darīt, Maksimiliān? Ak, runājiet, runājiet, es jūs lūdzu!

—     Vai jūs savas domas esat mainījusi? — jautāja Morelis, skumīgi smaidīdams.

—     Es taču nevaru nekā mainīt, nelaimīgais, jūs taču to zināt! — iesaucās Valentīna gluži izmisusi. — Jā?

—    Tad dzīvojiet sveika!.. Valentīna!

—    Ko jūs gribat? Es gribu, man vajag to zināt! — iesaucās meitene, rokas lūgšanā saņemdama.

—    Ak, esiet gluži mierīga, — teica Morelis, trīs soļus no sētmalas palikdams stāvot, — es nekā nedarīšu jūs Fransam d'Epinē kungam! Kur viņš ir vainīgs? Viņš mani šorīt redzēja pirmo reizi, viņš varbūt nekā nezināja, kad līgums tika noslēgts viņu vecāku starpā. Es viņam nekā nedarīšu.

—    Bet kam tad? Man?

—     Jums, Valentīna? Lai Dies' pas'! Sieviete ir neaizskarama, tā sieviete, kuru esi mīlējis, ir svēta!

—    Maksimiliān, nāciet atpakaļ, es tā gribu! — sauca meitene. Maksimiliāns tuvojās tik mierīgs kā aizvien, tikai drusciņ bālāks.

—    Uzklausiet mani, — viņš teica, — mana mīļā, dievinātā Valentīna, tādi kā mēs, kas nekad neloloja domas, kuru dēļ vajadzētu ļaužu priekšā kaunēties, tādi var viens otra sirdī lasīt kā atvērtā grāmatā. Es nekad neesmu bijis romānu varoņu lomā, es neesmu bijis sentimentāls; bez kavēšanās, bez liekiem vārdiem es savu dzīvi nodevu jums. Jūs mani atstājat, jūs citādi nevarat. Bet bez jums mana dzive ir tukša un es pasaulē palieku viens. Manai māsai es neesmu vajadzīgs, viņa ir laimīga — mana dzīvība pasaulē ir lieka… Nu, jūs zināt, ko es darīšu… Bet es gaidīšu līdz pēdējam mirklim, līdz jūs tiešām būsit salaulāta… vēl pa to laiku daudz kas var notikt. Kad būs viss galā, tikai tad es darīšu, kas man jādara kā viskrietnākā Francijas vīra dēlam, es izdzīšu sev lodi galvā.

Valentīna notrīsēja, viņas rokas slābi nolaidās no sētmalas, asaras lēni ritēja pār viņas bālajiem vaigiem. Jaunais cilvēks stāvēja drūms un mierīgs.

—    Līdzcietības, līdzcietības dēļ pret mani jūs dzīvosit, vai ne? — viņa beigās čukstēja.

—    Nē, goda vārds, nē! — iesaucās Maksimiliāns. — Bet ko tad jūs gribat? Jūsu sirdsapziņa paliek tīra, jūs esat veikusi savu pienākumu.

—    Maksimiliān, — stenēja nabaga meitene, saļimdama ceļos, — mans draugs, mans brālis šai pasaulē, mans laulātais draugs tur augšā, es tevi lūdzu, dari kā es, dzīvo ar savām ciešanām, viena diena varbūt var visu pārgrozīt!

—    Dzīvo sveika! — teica Maksimiliāns.

—    Mans Dievs! — iesaucās nabaga meitene, rokas paceldama. — Tu redzi, es visu esmu darījusi kā paklausīga meita, es lūdzu, raudāju… Viņš manas lūgšanas nav paklausījis un nav dzirdējis manu raudāšanu. Nu, labi, — viņa teica cietāk, žāvēdama savas asaras, — es labāk gribu mirt aiz kauna nekā aiz sirds pārmetumiem. Jūs dzīvosit, Maksimiliān, un es kļūšu jūsējā. Kad? Vai tūdaļ? Sakiet, pavēliet, es esmu gatava!

—    Valentīna, mīļā draudzene, — viņš iesaucās, — nerunā tā ar mani, ļauj man labāk mirt! Kādai lai es varai pateicos par tevi, kad tu mani mīlē tā, kā es tevi? Vai tu cilvēku mīlestības dēļ mani piespied dzīvot?.. Tad l^bāk mirt!..

—    Kas tad mani pasaulē mīlē? — čukstēja Valentīna. — Viņš. Kas mani ir mierinājis manās ciešanās? Viņš. Kur ir visas manas cerības? Pie viņa. Pie kā apklust mana asiņojošā sirds? Pie viņa, pie viņa, aizvien pie viņa! Tev taisnība, Maksimiliān, es tev sekošu, es atstāšu sava tēva namu. Ak, cik es nepateicīga, pat savu vectēvu es atstāšu! — piepeši viņa iekliedzās.

—    Nē, tu viņu tā neatstāsi! — teica Morelis. — Tu teici, ka viņš liekas mani milam. Pirms mūsu bēgšanas es viņam visu pateikšu un viņš dos savu svētību mums, un, kad būsim salaulāti, viņš mums sekos un dzīvos pie mums.

—     Lūk, Maksimiliān, cik liela ir tava vara pār mani; es gandrīz vai ticu tam, ko tu saki, un tomēr tas nav iespējams. Jo mans tēvs nolādēs mani, es pazīstu viņa nelokāmo prātu. Bet, ja nu gadījuma dēļ laulāšana tiktu atlikta, tu gaidītu?

—    Jā, to es zvēru, ja tu zvēri nekad neļauties salaulāties. Vai tu to gribi?

—   Jā, to es zvēru pie savas mīļās mātes vārda.

—    Tad gaidīsim, ja tik daudz vēl var notikt tāda, kas glābj nelaimīgos. Es uz tevi paļaujos. Ja tevi tomēr spiež salaulāties…

—    Es nāku pie tevis un mēs kopā bēgam. Bet nu ej, ka mūs neatrod. Es tev došu ziņu vai nu ar notāru Dešānu, vai arī pati rakstīšu. Vai tu nu esi mierā ar savu sievu, Maksimiliān? — jautāja meitene, skumīgi smaidīdama.

—    Mana Valentīna, mans eņģelis, ja ir par daudz maz sacīts.

—    Saki vienmēr tā! Uz redzēšanos!

—    Un vai es saņemšu vēstuli no tevis?

—   Jā.

Piepeši Valentīna pakāpās un pārliecās pār sētmali, noskūpstīja Maksi- miliāna pieri un tad aši pazuda. Maksimiliāns stāvēja kā apstulbis, pārsteigts, ka laimes tik daudz.

Jaunais cilvēks lēni atgriezās savā dzīvoklī un šo un nākošo dienu velti gaidīja kādu ziņu. Trešās dienas rītā, kad viņš gribēja doties pie notāra Dešāna, viņš pa pastu saņēma šādu vēstuli:

„Asaras, lūgšanas, viss nav nekā palīdzējis. Vakar es divas stundas sabiju Svētā Filipa baznīcā un no sirds dziļuma lūdzu Dievu… Dievs nav pielūdzams tāpat kā cilvēki, un šovakar ap pulkstens deviņiem tika parakstīts laulības kontrakts.

Man ir tikai viens vārds, kā man ir tikai viena sirds, Maksimiliān, un šo vārdu un sirdi es esmu Jums devusi. Tātad ceturksni uz deviņiem sagaidiet mani ar ekipāžu pie sētmalas, lai varētu bēgt.

Jūsu sieva Valentīna de Vilfora.

P.S. Mana vecāmāte top aizvien slimāka. Vakar viņas uztraukums pārgāja fantāzijās, šodien murgi jau ir gandrīz kā ārprātība.

Ak, mīļais Maksimiliān, vai Jūs mani ļoti mīlēsit? Lai es varētu aizmirst, ka viņu atstāju šādā stāvoklī.

Man liekas: no vectēva Nuartjē grib slēpt, ka šovakar parakstīs laulības līgumu."

Morelis neapmierinājās vēl ar Valentīnas ziņām, bet aizgāja pie notāra, kas visu apstiprināja. Tad viņš vēl apciemoja grāfu Monte-Kristo un tur dzirdēja to pašu: Franss viņam to bija paziņojis un Vilfora kundze bija par to rakstījusi. Iepriekšējā vakarā Franss bija marķīzei ticis priekšā stādīts; marķīze bija atstājusi gultu, bet tūdaļ atkal apgūlusies.

Nabaga Morelis bija uzbudināts vislielākā mērā, kas, zināms, nevarēja palikt apslēpts Monte-Kristo vērīgajām acīm. Viņš bija laipnāks un mīļāks nekā citām reizēm pret Maksimiliānu, kas tik tikko noturējās, neizstāstījis viņam par savu noslēpumu.

Vai divdesmit reizes Morelis lasīja un pārlasīja Valentīnas vēstuli. Tās bija pirmās rindiņas, kuras viņa bija tam rakstījusi, tās iejūsmināja viņu ar katru reizi jo vairāk, un viņš pats sev nosolījās upurēt visu viņas laimei. Uz bēgšanu viss bija rūpīgi sagādāts un noslēpts dārzā. Drebot Morelis iedomājās par to acumirkli, kad viņš Valentīnai palīdzes pārkāpt pāri mūrim. Kad tuvojās pusdiena, viņš sajuta vajadzību pabūt^ vienam pašam, visvienkāršākais drauga jautājums viņu uztrauca, viņš ieslēdzās viens, mēģināja lasīt, simtām reižu pārdomāja, vai bēgšanai viss arī pareizi sarīkots.

Norunātā stunda tuvojās.

Nekad mīlētāji nav devuši mieru saviem pulksteņiem; Morelis savu bija tik ilgi tramdījis, kamēr pulkstenis apjukumā ap sešiem nosita deviņus. Morelis uzlēca un steidzās projām uz savu dārzu, pats sev teikdams, ka laulības līguma parakstīšana nolikta gan uz deviņiem, bet Valentīna laikam gan tik ilgi negaidīs. Pulkstens astoņos viņš jau gaidīja dārzā, kur aiz kāda mūra bija apslēpts zirgs ar ekipāžu.

Saule rietēja, un koki dārzā atgādināja tumšas, mēmas ēnas.

Morelis atstāja savu paslēptuvi un tuvojās sētmalai, bet nekā neredzēja.

Pulkstenis nosita pusdeviņi.

Viņa sirds stipri pukstēja; viņš gaidīdams staigāja šurp un turp un aizvien pa īsākiem starpbrīžiem atgriezās pie vārtiem palūkoties. Dārzs kļuva aizvien tumšāks, bet nekāda balta kleita neparādījās, nekādi soļi nedzir- dējās. Nams, kuru no tālienes varēja redzēt caur krūmiem, palika tumšs, nekādu sveču gaisma neatspīdēja, nekas nenorādīja uz to, ka tur tiktu parakstīts laulības līgums.

Morelis skatījās pulkstenī, tas bija desmit, bet torņa pulkstenis tik tikko sita deviņus. Katra sekunde kā svina slogs gulēja uz jaunā vīra krūtīm un…

Nu pulkstenis sita jau pusdesmit.

Pusstunda bija pāri par norunāto laiku. Tiklīdz iečaukstējās lapas, tiklīdz vējš pakratīja zarus, tā sviedri apklāja Moreļa pieri. Trīsot viņš piestiprināja virvju trepes pie sienas, lai vēlāk velti netērētu laiku. Kamēr viņš mocījās neizsakāmās mokās, šaubīdamies starp cerībām un bailēm, pulkstenis nosita jau desmit.

„Ak," nodomāja Morelis, „es visu esmu aprēķinājis, un nevar būt, ka ceremonija tik ilgi turpinātos; laikam ir notikusi kāda nelaime."

Aizvien nemierīgāks viņš staigāja šurp un turp un laiku pa laikam dzesināja savu kvēlojošo pieri pie aukstajiem dzelžiem. Vai varbūt Valentīna lielajā uztraukumā bija paģībusi? Vai viņas bēgšana bija tikusi aizkavēta? Tikai to viņš varēja iedomāties.

Piepeši viņam iekrita prātā, ka bailes varētu būt Valentīnai beidzot noņēmušas spēkus un viņa varbūt kaut kur dārza malā guļ bez samaņas pakritusi.

— Ak, ja tiešām tā ir, — viņš iekliedzās, — un es šeit gaidu un kavējos…

Zibens ātrumā viņš pa trepēm uzlēca augšā, un viņa iedomas lika viņam tiešām kaut ko guļošu redzam. Viņš iedrošinājās saukt, un viņam likās, it kā kāda balss atbildētu. Viņš nolēca lejā Vilfora dārzā. Viņš ātri pārdomāja, ka līdzīgi zaglim ielaužas Vilfora īpašumā, iedomājās kādas viņa solim varētu būt sekas, bet nebija laika daudz pārspriest un šaubīties.

Viņš lēni un uzmanīgi gāja uz priekšu pa gatvi, kas veda uz namu, kurā atradās viņa vienīgā cerība, viņa dzīvība.

Nams tiešām nebija apgaismots, nekas neliecināja par kāzu svētkiem; šad un tad nespoža gaisma parādījās apakšējā stāvā, kur bija marķīzes istabas. Otra gaisma nekustīga bija redzama Vilfora kundzes istabā. Šī tumsa, šis kapa klusums viņu izbiedēja vēl vairāk.

Gluži izmisis un cieti apņēmies tagad vairs neatlaisties un izpētīt šo nelaimi, lai notiktu kas notikdams, viņš tuvojās puķu dārzam pie pašā nama, kad kļuva dzirdamas tālu balsu skaņas.

Morelis aši atlēca atpakaļ krūmos un paslēpies stāvēja nekustēdamies.

Viņš bija izdomājis, ko darīt: ja te būtu Valentīna viena, viņš viņu uzrunātu; ja viņu kāds pavadītu, viņš vismaz pārliecinātos, ka viņai nav notikusi kāda nelaime; ja būtu sveši, viņš varbūt noklausītos to, kas attiecas uz Valentīnu. Piepeši mēness parādījās no mākoņiem, un Morelis redzēja no nama iznākam Vilforu līdz ar kādu melni ģērbušos kungu, kuru viņš drīz vien pazina kā ārstu d'Avrinjī. Neviļus Morelis vēl dažus soļus atkāpās, līdz kāds koks viņam gadījās ceļā. Viņš palika stāvot, un abi gājēji tuvojās viņam.

—            Mīļais dakter, — teica prokurors, — debesis liekas pret mums ir sazvērējušās! Kas par šausmīgu nāves gadījumu! Nelūkojiet mani mierināt, nelaime ir tik piepeša, tik negaidīta!

Auksti sviedri parādījās uz Moreļa pieres un zobi sāka klabēt. „Kas tad tik piepeši bija miris?.. Kad tik ne?.."

—            Mans mīļais de Vilfora kungs, — ārsts atbildēja ļoti nopietnā balsī, — es jūs nebūt nevedu šurp, lai jūs mierinātu, tieši otrādi.

—    Ko jūs sakāt? — iesaucās prokurors, šausmu pārņemts.

—            Es saku, ka šai nelaimei, kas piemeklējusi jūsu namu, varbūt sekos vēl lielāka nelaime.

—   Ak, mans Dievs, — ievaidējās Vilfors, — kas man vēl būs jādzird?

—    Vai mēs šeit tiešām esam vieni? — jautāja ārsts.

—   Jā, jā! Bet ko tas viss nozīmē? Kāpēc šī lielā uzmanība?

—            Man ir jums jāatklāj briesmīgs noslēpums, — teica ārsts. — Apsēdīsimies.

Vilfors nevis apsēdās, bet gan vairāk atkrita uz sola; Avrinjī palika viņa priekšā stāvot, uzlikdams roku uz drauga pleca.

Morelis šausmās bija gluži vai sastindzis, viņš spieda roku uz savas nemierīgās sirds, lai nedzirdētu tās spējos pukstus. „Mirusi! Varbūt viņa!" viņš pie sevis visu laiku atkārtoja.

—            Senmerāna kundze bija ļoti veca, taisnība, bet viņas veselība bija aizvien ļoti laba, — teica ārsts.

Morelis pirmo reizi desmit minūšu laikā atkal brīvi uzelpoja.

—             Bēdas viņu nonāvējušas, — teica Vilfors, — viņa nebija paradusi būt viena, četrdesmit gadus kopā sadzīvojusi ar marķīzu…

—            Nē> ne bēdas, mans draugs, — teica ārsts. — Bēdas var nonāvēt, kaut gan reti, bet tās nenonāvē piepeši, ne vienā stundā, vienā dienā…

Vilfors neatbildēja, viņš tikai iztrūcies uzlūkoja ārstu.

—             Vai jūs bijāt pie marķīzes nāves klāt? Vai ievērojāt pareizi visas nāves parādības?

—             Jūs jau man teicāt tā darīt. Marķīzei uznāca trīs lēkmes. Kad jūs atnācāt, viņa jau ilgi bija ļoti uzbudināta, tad nāca krīze, vēl daudz spējāka nekā pirmā, tā pati locekļu staipīšanās un raustīšanās, tad mute saviebās. un kļuva zilgana. Trešās lēkmes laikā viņa izdzisa; es domāju, tā bija trieka, un jūs tā arī sacījāt.

—   Jā, ļaužu priekšā, — teica ārsts, — bet šeit mēs esam vieni.

—    Ak, Dievs, ko tas nozīmē?

—    Ka triekas pazīmes ir ļoti līdzīgas saindēšanās pazīmēm.

Prokurors uzlēca kājās, stīvi uzlūkoja ārstu un atkal atkrita atpakaļ.

—             Klausieties, — turpināja ārsts, — es zinu, cik nopietns ir tas, ko es jums saku, un zinu arī, kam es to saku!

—    Un vai jūs ar to domājat prokuroru vai draugu?

—            Draugu, tagad tikai draugu. Pierādīt es nekā nevaru, bet līdzība ir tik liela, ka man liekas gluži neapstrīdami, ka marķīze ir noindēta. Es pat zinu, kas tā bijusi par indi. Tas ir brucīns vai strihnīns, kas netīšām nokļuvis ēdienā vai dzērienā.

Prokurors satvēra sava drauga roku.

—            Ak, tas nevar būt! — viņš iesaucās. — Es laikam sapņoju. Ir briesmīgi no tāda vīra kā jūs dzirdēt tādas lietas. Dieva dēļ, dakter, sakiet, ka jūs varat būt maldījies!..

—    Protams, ka varu būt maldījies, bet…

—   Bet?

—   Bet es tam neticu.

—  Dakter, esiet līdzcietīgs pret mani, jau dažas dienas ar mani atgadās tik briesmīgas lietas! Es baidos, ka nekļūstu ārprātīgs.

—   Vai bez manis vēl kāds ir redzējis marķīzi?

—   Neviens.

—   Vai aptiekā ir ticis izgatavots kāds līdzeklis, par kuru es nekā nezinu?

—   Nē.

—   Vai Senmerāna kundzei bija ienaidnieki? Vai kādam varētu būt labums no viņas nāves?

—    Nē, nē! Mana meita ir viņas vienīgā mantiniece…

—   Mans draugs, — teica ārsts, — es neapvainoju nevienu, es runāju tikai par gadījumu, par neuzmanību! Bet es jums saku: pētiet, meklējiet, uzmanieties!

—    Kā - no kā?

—    Vai varbūt Baruā nav pārskatījies? Viņš ir vecs Un varbūt devis marķīzei no tā dzēriena, kurš pagatavots Nuartjē kungam?

—   Jā, bet kā tad viņam pagatavots dzēriens marķīzei varēja būt nāvīgs?

—   Jūs taču zināt, ka pie dažām slimībām indes tiek lietotas kā zāles, pie šīm slimībām pieder trieka. Kad biju izlietojis visus pārējos līdzekļus pie Nuartjē kunga, es devu viņam brucīnu, no sākuma mazās, vēlāk lielākās porcijās; pēdējo reizi viņa dzērienā bija sešas simtdaļas grama indes, kas gluži nekaitīga viņam, bet citu, nesagatavotu personu var nonāvēt.

—    Mīļais dakter, mana tēva istabas nav nekādā sakarā ar marķīzes istabām, kurās Baruā nekad nav iegājis. Es tomēr domāju, ka jūs, kuru es uzskatu par gudrāko, veiklāko un godprātīgāko cilvēku, esat maldījies.

—    Klausieties, Vilfor, — vai jūs citam kādam ārstam tāpat uzticētos kā man? Es viņam visu pateikšu, un mēs līķi uzšķērdīsim.

—    Un atradīsit indes pēdas?

—   To ne, bet mēs redzēsim, ka šeit nav vainīga vienkārša slimība. Mēs tad jums teiksim, ja bija nolaidība, uzmanīties no saviem apkalpotājiem, ja bija ienaids — sargāties no saviem ienaidniekiem.

—    Ak, mans Dievs, ko jūs man iesakāt! — nodrebēdams teica Vilfors. — Tiklidz kāds cits bez jums vēl par to zinās, būtu bez žēlastības vajadzīga tiesas izmeklēšana, izmeklēšana pie manis! Briesmīgi! Tomēr es tam pa- došos, ja jūs uz to pastāvat. Bet, dakter, jūs redzat, ka es esmu bēdu sagrauzts, vai lai es nesu vēl šo kaunu par savu namu? Jūs zināt, ka nevar nodzīvot divdesmit piecus gadus kā prokurors bez ienaidniekiem. Man viņu ir ļoti daudz. Ak, kā viņi gavilētu, kad es no kauna nezinātu, kur likties! Atvainojiet par šīm pasaulīgajām domām, bet jūs esat mans draugs! Dakter, dakter, jūs man nekā neesat sacījis?

—    Mans draugs, — teica ārsts, — mans pirmais pienākums ir palīdzēt cilvēkiem. Noglabāsim šo noslēpumu dziļi sirdīs, bet jūs meklējiet, pētiet… varbūt, ka ar to vēl nebeidzas?.. Ja es nemaldos, ja jūs atrodat vainīgo, tad jūs esat ierēdnis un dariet savu pienākumu!

—    Paldies, tūkstošreiz paldies, dārgais draugs, — prokurors iesaucās neaprakstāmā priekā, — man nekad nav bijis labāka drauga par jums!

Abi vīri aizgāja.

Morelis bija bāls kā līķis.

„Ak, Dievs, kas par šausmīgu ziņu," viņš domāja, „nabaga Valentīna, kā viņa tik daudz ciešanu izturēs!"

Maksimiliāns uzmanīgi noskatījās abos logos ar sarkaniem priekškariem un trijos logos ar baltiem priekškariem. Pirmajos vēl spīdēja tikai nespoža gaismiņa, Vilfora kundze likās bija izdzēsusi savu lampu, un tikai nakts- lampiņa vāji apgaismoja logus.

Nama otrā galā atvēras viens no balti aizkārtajiem logiem, uz kamīna dega sveca, un kāds tēls likās stāvam pie loga.

Morelis nodrebēja, viņam šķita, it kā viņš dzirdētu kādu elsojam.

Kaut gan nebija iespējams, ka Valentīna būtu viņu pazinusi šajā paslēptuvē, viņam tomēr likās, it kā ēna logā viņu sauktu. Viņa uztrauktais prāts, viņa kvēlojošā sirds to viņam atkārtoja. Un neapdomīgi un neuzmanīgi, kā jau rīkojas tikai jaunībā, viņš atstāja savu paslēptuvi un ar pāris lieliem lēcieniem, nebēdādams nedz par to, ka viņu varētu redzēt, nedz ka viņš varētu izbiedēt Valentīnu, viņš metās puķu dārzā. Tad viņš steidzās cauri caur oranžēriju pie paša nama, uzkāpa pa kāpnēm augšā un atvēra ārdurvis. Nu Morelis pa segām apklātu grīdu nedzirdami steidzās tālāk un bija tik nedabiski uzbudināts, ka nebūtu pat vairs baidījies, ja pats Vilfors būtu gadījies viņam pretim. Viņš bija noņēmies, ka būtu tam tuvojies, visu viņam atklājis, lūdzis tā piedošanu un svētību. Viņš savā uzbudinājumā bija gandrīz vai ārprātā.

Par laimi neviens viņu neredzēja.

Viņš izgāja caur dažām istabām un ejām un pēdīgi nonāca pie kādām pusatvērtām durvīm, caur kurām spīdēja vāja gaisma un bija dzirdamas nopūtas. Pēc Valentīnas nostāstiem viņš bija spējis saprast, kur nu kuras istabas atrodas. Viņš pusatvērtās durvis atvēra līdz galam un iegāja iekšā.

Zem baltas segas, kas klāja visu ķermeni un seju, gulēja nomirusi marķīze, vēl briesmīgāka Moreļa acīs, kopš viņš zināja šausmīgo noslēpumu. Blakus gultai viņš ieraudzīja Valentīnu; logs vēl bija atvērts. Nabaga bērns bija lūdzis Dievu nesakarīgos, aizgrābjošos bērna vārdos. Mēness liegi apgaismoja šo īsta izmisuma skatu.

Morelis nespēja mierīgi noskatīties šinī skatā, kaut gan viņš nebija sentimentāls, — bet redzēt mīļoto Valentīnu raudot, rokas lauzot, to viņš nespēja. Viņš klusi čukstēja viņas vārdu, un meitenes galva pacēlās, un viņas acis nolūkojās viņā stīvi, bet bez izbrīnās. Tik spēji salauzta sirds ne ar ko vairs nevar tikt uztraukta.

Valentīna sniedza viņam roku, par aizbildinājumu rādīja uz apsegto mironi un sāka no jauna raudāt.

Neviens no viņiem neiedrošinājās šinī istabā runāt. Abi kavējās pārtraukt cēlo klusumu. Nāve likās arī viņu lūpas aizslēgusi.

Pēdīgi meitene saņēmās.

—    Kā jūs nākat šinī namā, mans draugs? — viņa čukstēja. — Ja nāve jums nebūtu atvērusis durvis, es jums teiktu: „Tūkstoš reižu sveiki!"

—    Valentīna, — drebēdams teica Morelis, — es ilgi jūs gaidīju, paliku nemierīgs, nācu jums pretim, dzirdēju kādu runājam par šo nāves gadījumu…

—    Un kas tas bija?

Morelis nodrebēja, visa saruna dzīvi stāvēja viņa acu priekšā, viņam likās, it kā viņš caur segu redzētu zilās lūpas, sarautos locekļus.

—    Es dzirdēju runājam sulaiņus, — viņš stomījās.

—    Bet šurp nākt, tas nozīmē mūs grūst postā, — teica Valentīna bez bailēm un dusmām.

—   Piedodiet, — lūdzās Morelis, — es tūdaļ iešu.

—            Nē! — atteica Valentīna. — Jūs varētu kāds satikt, šeit jūs esat drošs, tur ir mūsu sargs, — un viņa rādīja uz izdzisušo vecomāti.

—   Bet kā bija ar d'Epinē kungu? — čukstēja Morelis.

—            Viņš atnāca tanī mirkli, kad mana vecāmāte pēdējo reizi nopūtās, bet mirstot viņa pavēlēja šo laulību noslēgt, cik drīz vien iespējams. Pati nezinādama, viņa mums darīja ļaunu.

Morelis bija pirmajā acumirklī prieka pārsteigts, ka laulāšana nu atlikta. Piepeši viņš izdzirda soļus.

—   Tas ir mans tēvs, viņš atstāj savu kabinetu, — čukstēja Valentīna.

—    Viņš izvadīja ārstu, — piebilda Morelis.

—   Kā jūs to zināt, ka tas bija ārsts? — izbrīnījusies jautāja meitene.

—    Es tā domāju.

Tikmēr lejā tikai aizslēgtas durvis uz ielas pusi. Vilfors pats aizbultēja dārza durvis, tad uznāca pa kāpnēm augšā, palika acumirklī stāvot, šaubīdamies, vai iet miroņa istabā vai savā kabinetā. Morelis paslēpās aiz durvju priekškara, Valentīna nepakustējās, lielās sāpes likās nomākušas viņā visas citas jūtas.

Vilfors iegāja savā kabinetā.

—           Tagad, — teica Valentīna, — jūs šo namu nevarat vairs atstāt, visas izejas ir aizslēgtas. Ir tikai vēl viena atļauta izeja cauri mana vectēva istabām. Nāciet man līdzi!

—   Kurp? — pārsteigts jautāja Morelis.

—    Pie mana vectēva, Nuartjē kunga.

—    Pie Nuartjē kunga? Apdomājiet labi, Valentīna!

—            Esmu visu labi apdomājusi. Viņš ir mūsu vienīgais draugs, mums viņš vajadzīgs… Nāciet!..

—           Ak, Valentīna, - kavēdamies teica Morelis, — es izdarīju ārprātīgu darbu, ka ienācu šeit, vai jūs nedarāt vēl ko neprātīgāku, mīļotā draudzene?

—            Tikai vienas šaubas man ir — atstāt vienu dārgo vecomāti; bet es jau drīz būšu atpakaļ.

Viņi devās uz Nuartjē istabām, kur salika veco sulaini.

—   Baruā, — teica Valentīna, — aizslēdz durvis un nelaid nevienu iekšā!

Nuartjē sēdēja savā atzveltnē, ieklausīdamies katrā mazākajā troksnī. Baruā bija viņam par visu notikušo paziņojis. Viņa acis staroja, kad viņš durvīs ieraudzīja savu mīluli. Meitenes gaitā bija tik daudz nopietnības un svinības, ka vectēvs viņu uzlūkoja jautājoši.

—             Mans mīļais vectēv, — viņa teica nopietni, — tu zini, ka pirms stundas nomira mana vecāmāte un ka tagad nav neviena cilvēka bez tevis, kas mani mīlētu. Es tikai tev vienam varu teikt savas bēdas, savas cerības.

Sirmgalvja acis apstiprināja viņas vārdus.

Tad viņa, paņēmusi Moreli pie rokas, teica:

—            Paskaties uz šo kungu, tas ir Maksimiliāns Morelis, ļoti godājamā tirgoņa dēls no Marseļas, par kuru tu laikam būsi dzirdējis.

Sirmgalvis deva „jā" zīmi un uzmanīgi un izbrīnījies uzlūkoja jauno cilvēku.

—             Maksimiliānam ir nevainojams vārds, kuru viņš darīs slavenu, jo trīsdesmit gados viņš ir jau spahu kapteinis un Goda Leģiona virsnieks. Jā, mīļo vectēt, tu mīli Maksimiliāna kungu?

Sirmgalvja gudrās acis skatījās uz Moreli, it kā gribēdamas teikt: „To es vēl redzēšu." Maksimiliāns saprata šo skatienu.

—            Jaunkundz, — viņš teica, — jums ir jāizpilda svēts uzdevums savas vecāsmātes istabā; atļaujiet man dažus acumirkļus parunāties ar Nuartjē kungu.

—   Jā, jā, — teica sirmgalvja acis, tad tās nemierīgi uzlūkoja Valentīnu.

—            Tu domā, — teica Valentīna, — ka viņš tevi-nesapratīs? Esi mierīgs, mēs tik bieži par tevi esam sarunājušies, ka viņš zina, kā es to daru.

Valentīna savam mīļākajam atnesa krēslu, apkampa sirsnīgi vectēvu un atvadījās no Moreļa, viņam mīļi, kaut gan sērīgi uzsmaidīdama.

Morelis tūdaļ atnesa vārdnīcu, tinti un spalvu un to visu nolika uz galda lampās priekšā.

. — Vispirms atļaujiet man jums sacīt, kas es esmu, ka es Valentīnas jaunkundzi mīlu un kādi ir mani nolūki, — teica Maksimiliāns.

Sirmgalvja cēlais vaigs atstāja tik labu iespaidu uz Moreli, ka viņš savu stāstu iesāka trīsot. Viņš stāstīja, ka iepazinies ar Valentīnu un sācis viņu mīlēt, ka viņa savā nelaimē un vientulībā dalījusies ar viņu jūtās. Viņš runāja par šo stāvokli, par mantas apstākļiem un beigās pārgāja uz savām cerībām un nodomiem tagadnē, ka viņš gribējis sarīkot bēgšanu, aizvest Valentīnu pie savas māsas un tur nogaidīt, kamēr Vilfora dusmas pāries un viņš atļaus abiem salaulāties.

Nuartjē skatiens izrādīja, ka tas nekad nenotiks.

—   Vai tad lai es tā nedaru?

—   Nē, — atbildēja sirmgalvis.

—            Ir vēl cits ceļš, par kuru es domāju, — teica Morelis, — es uzmeklēšu d'Epinē kungu un piespiedīšu viņu izturēties kā pienākas godavīram.

Sirmgalvja skatiens bija jautājošs.

—   Kā es to izdarīšu?

—   Jā, — atbildēja sirmgalvis.

—            Es viņam visu izstāstīšu, un viņš kā godavīrs atkāpsies no savām tiesībām uz Valentīnu. Bet ja viņš neatsakās un, zinādams, ka Valentīna mīl citu, grib tomēr viņu precēt, tad es viņu izaicināšu uz divkauju.

Nuartjē ar neaprakstāmu prieku uzlūkoja šo jauno, nopietno un cēlo vaigu, kurā atspoguļojās visas jūtas, kuras izteica Morelis. Tomēr pēc šā izskaidrojuma sirmgalvis slēdza savas acis trīs reizes par zīmi, ka nav mierā ar viņa nodomu.

—            Nē? — iztrūcies jautāja Morelis. — Tātad arī šis priekšlikums nerod jūsu piekrišanu?

—    Nē, — teica sirmgalvis.

—            Bet ko tad lai es daru? Pēc marķīzes Senmerānas lēmuma laulībai ir jānotiek. Vai tad man nekā nedarīt?

Sirmgalvis sēdēja nekustēdamies.

—   Ak, es saprotu, — teica Morelis, — man jānogaida?

- Jā, — atbildēja Nuartjē.

—            Bet tas būs mūsu posts! Nabaga Valentīna ir pārāk vāja, viņu piespiedīs kā bērnu! Vai lai es nu eju bez kāda cita apmierinājuma kā vien: gaidit, gaidīt! Dodiet atļauju jūsu dēlameitai man uzticēties!

—    Nē, — atteica Nuartjē kungs.

—   Vai man labāk runāt ar d'Epinē kungu?

—    Nē.

—   Mans Dievs, no kā tad man gaidīt palīgu? Vai no debesīm!

Sirmgalvja acis smējās, kā tās vienmēr smējās, kad runāja par debesīm; vecais revolucionārs jakobinietis neticēja nekādām debesīm.

— Paļauties uz gadījumu? — jautāja Morelis.

— Nē.

— Uz jums paļauties?

— Jā.

— Uz jums?

— Jā, — atkārtoja sirmgalvis.

— Jūs taču arī labi saprotat manu jautājumu, mīļais kungs? Atvainojiet, ka es jūs vēlreiz jautāju, bet mana dzīvība ir atkarīga no jūsu atbildes. Vai jums lai mēs pateicamies par savu laimi?

— Jā.

— Vai jūs esat pārliecināts?

— Jā.

— Jūs to apstiprināt? — atkal jautāja Morelis.

— Jā, — arvien atbildēja sirmgalvis, un viņa skatienā bija tik daudz drošas pārliecības, ka nevarēja šaubīties nedz' par viņa gribu, nedz par spējām.

— Ā, paldies, tūkstoškārt paldies! — iesaucās Morelis. — Bet kā jūs bez valodas, bez kustēšanās spēsit pretoties šīm precībām?

Nuartjē vaigu apstaroja smaids, tik savādi kā šīs dzīvās acis nekustīgā sejā.

— Tad lai es tikai gaidu? — jautāja Morelis.

— Jā.

— Bet laulības līgums?..

Tie paši smaidi atkārtojās.

— Vai jūs gribat teikt, ka līgums netiks parakstīts?

— Jā.

— Ak, piedodiet! — iesaucās Morelis. — Kā lai es ticu tik lielai, necerētai laimei? Tātad līgums tiešām paliks neparakstīts?

t Jā.

Neskatoties uz šo atkārtoto apgalvojumu, Morelis tomēr neiedrošinājās ticēt: viņam izlikās neiespējami, ka šis gluži bezspēcīgais vīrs varētu izdarīt tādus brīnumus.

— Vai jūs gribat, lai es jums atkārtoju savu solījumu gaidīt? — jautāja Morelis.

Ņuartjē acis cieši skatījās viņā; Morelis saprata, ka viņš kaut ko vēlas.

— Vai lai es zvēru? — viņš jautāja.

— Jā, — nopietnām acīm teica sirmgalvis.

Morelis pacēla roku un zvērēja pie sava goda, ka nogaidīs, ko Nuartjē darīs pret d'Epinē kungu.

— Labi, — teica sirmgalvja acis.

— Tagad, mans kungs, jūs laikam vēlaties, lai es jūs atstāju?

— Jā.

— Vēlreiz neredzējis Valentīnas jaunkundzi?

— Jā.

— Bet nu atvēliet man jūs apkampt kā dēlam tēvu, kā to nupat darīja Valentīna.

Nuartjē acis lūkojās tik laipni, ka Morelis apkampa viņu un noskūpstīja sirmgalvi uz pieres.

Priekšistabā viņš atrada veco Baruā, kurš viņu caur dažādām ejām izvadīja dārzā. Drīz Morelis sasniedza sētmalu, pārkāpa pāri mūrim un atrada savu zirgu. Tik daudzu notikumu uztraukts, bet sirdi apmierināts, viņš iesēdās ratos un ap pusnakti sasniedza savu dzīvokli. Viņš tūdaļ metās gultā, it kā būtu jāizguļ krietnas paģiras.

XVII

De Vilforu ģimenes kapu velve

Divas dienas pēc šiem notikumiem liels ļaužu pūlis bija sapulcējies prokurora dzīvokļa priekšā, un daudz ratu un ekipāžu stāvēja gaidot.

Šo ekipāžu vidū bija kādi savādi rati, kuri likās nākam garāku ceļu; šie melnie, apšūtie rati bija pirmie ieradušies un atveduši marķīza Sen-merāna mirstīgās atliekas. Vienu bēru vietā parīzieši tā varēja noskatīties divās lepnās bērēs. Pavadoņu bija sevišķi liels pulks, jo tiklab Senmerānu ģimene bija viena no visvairāk pazīstamām aristokrātu ciltīm, kas bijušas uzticīgas un kalpojušas augstos amatos karaļiem Ludviķim XVIII un Kārlim X, kā arī pašam prokuroram Vilforam bija sava stāvokļa dēļ daudzpazīstamu.

Kad marķīza līķis bija no ceļa ratiem pārnests uz grezni pušķotiem līķu ratiem, viss brauciens sāka kustēties uz Perlašēzas kapsētu.

Bošāns, Debrē un Šato-Reno savos ratos arī sekoja bēru gājienam. Šato-Reno pirmais izsacīja izbrīnu par marķīzes drīzo nāvi. Viņš vēl nesen bija redzējis marķīzi sveiku, veselu un tik stipru, ka likās, viņa dzīvos vēl simt gadus. Neviens negribēja noticēt, ka viņa mirusi aiz bēdām, arī trieka nelikās īstā slimība, kurai viņa kritusi par upuri. Tikai tanī ziņā visi bija vienisprātis, ka Vilfors vai Valentīna, vai Franss d'Epinē' tikuši par laimīgiem mantiniekiem ar šo savādo, divkārtējo nāves gadījumu.

—    Un šis mantojums, kurš sniegsies līdz 100000 lirām gada ienākumu, vēl tiks pavairots ar vecā jakobīniešu revolucionāra Nuartjē kunga nāvi, kurš mirstot atstās tikpat daudz mantas.

—     Ak, šiem revolucionāriem ir sīksta dzīvība, — teica žurnālists Bošāns. — Es domāju, viņš pats vēl gribēs mantot pēc saviem mantiniekiem. Viņš ir tas vecais tautas vietnieks no 1793. gada, kurš 1814. gadā teica Napoleonam: „Jūs grimstat, tāpēc ka jūsu valsts ir jauns, spējas augšanas dēl novājinājies koks; aplūkojiet, piemēram, republiku, nāciet uz kaujas lauku ar labu, brīvu konstitūciju tautai, un es jums apsolu pusmiljonu jaunu brīvības karotāju un jaunas Marengo un Austerlicas uzvaras. Domas un idejas nemirst, tās tikai pa laikam guļ, lai mostos vēl spēcīgākas nekā agrāk."

—    Jā, viņa laikā bija lielas domas un lieli cilvēki! — teica Albērs. — Mani tagad dara nemierīgu bažas, kā Franss satiks ar šādu revolucionāru vectēvu, kurš negrib šķirties no savas dēlameitas. Bet kur tad Franss ir?

—    Vilfora ekipāžā, tas viņu jau uzskata par ģimenes locekli.

Gandrīz vai visur publikā tika risinātas tamlīdzīgas sarunas, bet neviens

nezināja īsto noslēpumu, kurš nospieda Moreli. Pēc apmēram stundas bērinieki nonāca kapsētā, kur ari Morelis bija atnācis un satikās ar saviem draugiem un ari ar Fransu, — bet, ievērodams savu zvērestu, viņš mierīgi sveicināja savu pretinieku, kurš stāstīja par Valentīnas dziļajām skumjām.

Vilforu kapu velve bija celta no baltiem akmeņiem, apmēram divdesmit pēdas augsta, ar priekšistabu un divām nodaļām: viens — Senmerānu, otra — de Vilforu ģimenes piederīgajiem. Abus jaunos zārkus nolika plašajās telpās, un lēni un svinīgi noritēja reliģiozās ceremonijas. Pēc tam maz pamazām bērinieki sāka izklīst. Vilfors aicināja Fransu savā ekipāžā, un viņi kopā sasniedza Vilfora namu. Ne pie savas sievas, ne meitas prokurors nepiegāja, bet ar znotu tūdaļ devās uz savu kabinetu, lai pārrunātu, pēc nelaiķa pavēles, kāzu jautājumu un pasteidzinātu lautību noslēgšanu. Tā kā pēc prokurora apgalvojuma no Valentīnas puses nekādi kavēkļi nevarēja gadīties, tad nosprieda tūdaļ, tai pašā dienā parakstīt laulības līgumu, bet, ievērojot sēras, visus svētkus atlikt. Valentīnai tūdaļ vajadzēja kopā ar Vilfora kundzi doties uz Senmerāna muižu, kur viņa klusumā nodzīvotu, lai tad pēc astoņām dienām turpat noslēgtu civillaulības, jo marķīze bija vēlējusies, lai kāzas notiktu viņu muižā. Tad Franss, jaunais vīrs, varētu atgriezties Parīzē, kamēr Valentīna ar Vilfora kundzi nodzīvotu vientulībā visu sēru laiku. Franss ar visu bija mierā.

—    Labi, — teica Vilfors, kurš likās ļoti steidzamies, — esiet tad tik laipns uzgaidīt šeit pusstundu, kamēr salonā ieradīsies Valentīna. Es sūtu pēc notāra, mēs nolasīsim un parakstīsim laulības līgumu, mana sieva ar Valentīnu vēl šovakar dosies ceļā, un jūs pēc astoņām dienām ari ieradīsities muižā uz civillaulībām.

—    Man ir tikai vēl viena vēlēšanās, — teica Franss.

—    Un tas būtu?

—    Ka mani draugi — Albērs de Morserfs un Rauls Šato-Reno, kuri ir mani liecinieki, būtu klāt līguma parakstīšanas brīdī.

—    Pusstundā viņi var būt šeit, — teica prokurors. — Vai jūs gribat pats viņus ataicināt, vai lai es lieku tos pasaukt?

—    Es iešu pats.

—     Labi, mīļais baron, pusstundā jūs būsit atpakaļ un Valentīna būs arī sarīkojusies.

Franss aizgāja.

Tiklīdz viņš bija aizgājis, Vilfors lika teikt savai meitas, lai viņa pusstundā ir gatava un var ierasties salonā, kur būs notārs un d'Epinē ar saviem lieciniekiem.

Šī ziņa visā mājā sacēla lielu uztraukumu. Vilfora kundze tai nemaz negribēja ticēt, un Valentīna tik tikko nepaģība; viņa velti lūkojās apkārt pēc palīdzības. Kad viņa pašlaik gribēja iet pie Nuartjē izsūdzēt savas bēdas, tēvs viņu satika un noveda salonā. Priekšistabā viņa satika veco Baruā, kurš Valentīnu uzlūkoja ar sērīgām acīm. Tūdaļ pēc Valentīnas salonā ienāca arī Vilfora kundze ar savu Eduāru, arī viņa bija uztraukta un noskumusi.

Drīz kļuva dzirdama ratu rībēšana. Pēc dažiem acumirkļiem ienāca Franss ar saviem draugiem un arī notārs, tā ka bija sapulcējušies visi, kam vajadzēja ceremonijā būt klāt.

Valentīna bija tik bāla kā līķis, arī Franss bija acīm redzami dziļi aizkustināts.

Šato-Reno un Albērs uzlūkoja viens otru pārsteigti: bēres sērīgumā likās būt gluži līdzīgas šīm kāzām.

Vilfora kundze sēdēja attāli, galvu noliekusi pie sava dēla, kuru turēja cieši apkamptu kā visu savu dzīves laimi.

Vilfora kunga vaigs bija mierīgs un auksts kā aizvien.

Kad notārs bija uz galda sakārtojis savus papīrus, atsēdies krēslā un uzlicis brilles, viņš jautāja Fransam, kaut gan viņu labi pazina:

—   Jūs esat Franss de Kenels, barons d'Epinē kungs?

—   Jā, mans kungs, — atbildēja Franss.

Notārs paklanījās un tad paziņoja baronam par Nuartjē kunga testamenta lēmumu, ar kuru Valentīna Vilfora tiek izstumta no mantošanas, ja precas ar d'Epinē kungu. Tomēr, viņš piebilda, ka testaments var tikt apstrīdēts, bet Vilfors lūdza, lai Epinē kungs šo strīdu neceltu viņa — Vilfora — dzīves laikā, bet tikai pēc viņa nāves.

Tiklīdz prokurors bija teicis šos vārdus, kad piepeši ienāca vecais sulainis Baruā.

—            Mani kungi, — viņš teica ļoti drošā un cietā balsī, — Nuartjē kungs vēlas tūliņ runāt ar Fransu de Kenelu, baronu d'Epinē kungu.

Vilfors nodrebēja, viņa sieva lika Eduāram noslīdēt uz grīdas, Valentīna stāvēja mēma un nekustīga kā marmora tēls.

Albērs un Šato-Reno saskatījās, vēl vairāk izbrīnījušies.

Notārs uzlūkoja prokuroru.

—            Tas nav iespējams, — teica prokurors, — d'Epinē kungs tagad nevar atstāt šo salonu.

—            Un tomēr mans kungs vēlas ar barona kungu tūdaļ runāt par ļoti svarīgu lietu, — teica Baruā.

—   Sakiet, — atteica prokurors, — ka viņa vēlējums nevar tikt izpildīts!

—           Tad mans kungs liks, lai viņu atnes uz šo salonu, — sulainis teica ļoti noteikti.

Vispārējais izbrīns sasniedza augstāko pakāpi. Vilfora kundze it kā pasmaidīja, Valentīna pacēla acis uz augšu — it kā pateikdamās.

—           Valentīna, — teica prokurors, — ej un palūko, ko nozīmē šis jaunākais tava vectēva untums!

Valentīna strauji devās uz durvīm, kad Vilfors viņai uzsauca:

—    Pagaidi, es tevi pavadīšu!

—            Atvainojiet, — Franss nu teica, — tā kā jūsu tēvs vēlas ar mani runāt, tad es steigšos izpildīt viņa vēlēšanos, jo vairāk tāpēc, ka man līdz šim nav bijis gadījums viņam stādīties priekšā.

Un, neļaudams Vilfora sevi atturēt, Franss piecēlās un sekoja Valentīnai, kura ar prieka pilnu sirdi, kā slīkone ķērdamās pie salmiņa, kāpa augšā pa kāpnēm.

Vilfors kungs abiem sekoja.

Morserfs un Šato-Reno saskatījās trešo reizi, vēl vairāk izbrīnījušies.

*

XVIII

Protokols

/

Nuartjē sagaidīja nācējus; viņš bija ģērbies melnā un sēdēja savā atzveltnē. Baruā aiz trim ienācējiem aizslēdza durvis.

— Sargies, — Vilfors klusu teica Valentīnai, kura tik tikko spēja apslēpt savu prieku, — ka nesaki kaut ko, kas varētu kavēt precības! Ja tavs vectēvs kaut ko tamlīdzīgu saka, tad ciet klusu! Es tev pavēlu!

Valentīna nosarka, bet nekā neatbildēja.

Vilfors tuvojās savam tēvam.

—            Šeit ir d'Epinē kungs, — viņš teica, — kā jūs bijāt vēlējies. Mēs visādā ziņā jau sen ilgojamies pēc šīs satikšanās, un es būšu laimīgs, ja tā pierādīs jums, cik nepamatota ir jūsu pretošanās Valentīnas precībām.

Nuartjē atbildēja tikai ar skatienu, kurš lika prokuroram nodrebēt. Viņš deva Valentīnai zīmi, lai tā pienāk tuvāk.

Pateicoties savai veiklībai sarunā ar vectēvu, viņa drīz vien atrada, ka viņš vēlas vārdu „atslēga".

Tad viņa sekoja sirmgalvja acīm, kuras norādīja uz kādu atvilktni mazā skapītī, kas stāvēja starp logiem.

Viņa atvēra šo atvilktni un tur tiešām atrada atslēdziņu.

Kad Valentīna bija pārliecinājusies, ka viņa atradusi īsto atslēgu, viņa sekoja vectēva skatienam, kurš norādīja uz kādu rakstāmgaldu, kurā, kā vispār domāja, atradās tikai mazsvarīgi papīri.

—    Vai atvērt šo rakstāmgaldu? — jautāja Valentīna.

—    Jā, — teica sirmgalvis.

Valentīna izņēma kādu paku papīru un jautāja:

—    Vai tu šos vēlies?

—    Nē, — atteica Nuartjē kungs.

Tā viņa izcilāja visus papīrus, bet neviens nebija tas, kuru sirmgalvis vēlējās.

—    Bet nu vairāk nekā nav iekšā, — viņa teica.

Sirmgalvis paskatījās uz vārdnīcu.

Valentīna pēc viņa aizrādījumiem sameklēja vārdu „noslēpums".

—    A, te ir kāds noslēpums? — viņa jautāja.

—   Jā.

—    Un kas zina šo noslēpumu?

Sirmgalvis lūkojās uz durvīm.

—    Baruā? — viņa jautāja.

—   Jā.

—    Vai pasaukt viņu?

—    Jā.

Valentīna paklausīja.

Franss bija gluži mēms no izbrīna, kamēr Vilfors izrādīja lielākās nepacietības zīmes.

Ienāca vecais sulainis Baruā.

—            Baruā, — teica Valentīna, — mans vectēvs tev pavēl ar šo atslēgu atvērt slepenu atvilktni šinī rakstāmgaldā, kur ir apslēpts kaut kas, ko jūs zināt.

Vecais sulainis uzlūkoja savu kungu.

„Paklausi!" teica sirmgalvja acis.

Baruā piegāja pie galda, atcēla kādu dēli un izņēma ar melnu lentīti pārsietu papīru vīšķi.

—    Vai cienījamais kungs vēlas šo? — jautāja vecais sulainis.

—    Jā.

—    Un kam lai es dodu šos papīrus? Vai Vilfora kungam?

—    Nē.

—    Valentīnas jaunkundzei?

—    Nē.

—    D'Epinē kungam?

—    Jā.

Pārsteigts Franss d'Epinē panāca soli uz priekšu.

—    Vai man, mans kungs? — viņš jautāja.

—    Jā.

Franss paņēma papīrus no sulaiņa rokām un skaļi lasīja:

—            „Pēc manas nāves nododams manam draugam ģenerālim Dirānam, viņš turpretī tos atstās savam dēlam pēc savas nāves ar noteiktu pavēli uzglabāt tos, it kā tie būtu vissvarīgākie dokumenti."

—    Bet ko tad lai es ar tiem daru? — jautāja Franss.

—    Uzglabājiet tos, tā kā tie būtu aizzīmogoti, — aši teica Vilfors.

—    Nē, nē, — atbildēja sirmgalvja acis.

—            Tu laikam vēlies, vectēv, lai d'Epinē kungs tos lasa? — jautāja Valentīna.

—    Jā.

—    Jūs dzirdat, barona kungs, mans vectēvs lūdz jūs šos papīrus lasīt.

—            Nu, tad apsēdīsimies, — dusmīgi teica prokurors, — tas var daudz laika aizņemt.

—    Jā, — teica vectēvs.

D'Epinē turēja papīrus rokā, sirmgalvja acis lūdza viņu lasīt.

Visā istabā valdīja nāves klusums, kad Franss sāka lasīt:

—            „/zvilkums no protokola par sēdi bonapartistu klubā Sen- žaka ielā 5. februārī, 1815. gadā."

Franss piepeši apstājās.

—    Februāra 5. diena ir tā diena, kad mans tēvs tika nokauts.

Valentīna un Vilfors sēdēja mēmi, tikai Nuartjē acis sacīja:

—    „Lasiet tālāk!"

—            Bet mans tēvs tika nokauts, kad viņš atstāja šo klubu! — iesaucās Franss.

„Lasiet!" viņu lūdza sirmgalvja skatiens.

Franss lasīja tālāk:

—             „Apakšā parakstījušies: Luijs Zaks Borepers, artilērijas pulkvedis, Etjēns Dišampī, brigādes ģenerālis, un Klods Lešarpels, mežu un ūdeņu direktors, izskaidrojam ar šo, ka februāra 4. dienā no Elbas salas pienāca vēstule, kura ieteica mums ģenerāii Flavienu de Kenelu. Kenels bija dienējis pie ķeizara Napoleona no 1804. līdz 1813. gadam un laikam bija arī uzticīgs Napoleonam, neskatoties uz barona d'Epinē titulu, kuru viņam bija dāvājis karalis Ludviķis XVIII.

Atsaucoties uz šo vēstuli no Elbas, tika rakstīts ģenerālim Kenclam un viņš tika lūgts piedalīties sēdē februāra 5. dienā.

Biļetē, kura viņam tika sūtīta, nebija minēta ne iela, ne nama numurs, kur notika kluba sēdes, arī paraksta nebija, bet bija teikts, ka Kenelu var aizvest, ja viņš vēlas piedalīties.

Sēdes tika noturētas no pulkstens deviņiem vakarā līdz pulkstens divpadsmitiem naktī.

Ap pulkstens deviņiem kluba prezidents ieradās pie ģenerāļa Kenela, un tas bija gatavs viņam sekot.

Prezidents teica, ka kluba viela tiek turēta noslēpumā, un ģenerālim tāpēc jāļauj sev aizsiet acis un jāapsolās apsēju nenoņemt.

Ģenerālis ar goda vārdu apsolījās to izpildīt un apņēmās nelūkot izpētīt, kurp viņš tiek vests.

Ģenerāļa rati stāvēja gatavi braukšanai, bet prezidents izskaidroja viņam, ka nav iespējams braukt ar viņa ratiem, jo, kaut ari ģenerāļa acis ir aizsietas, tad tomēr kučieris zinās, kurp viņš braucis.

„Ko tad mes darīsim?" jautāja Kenels.

„Man šeit ir savi rati," atteica prezidents.

„Vai tad jūsu kučieris ir tik drošs, ka viņam var uzticēt noslēpumu, kuru mans kučieris neparko nedrīkst zināt?"

„Jā, mūsu kučieris ir kluba loceklis," teica prezidents, „mūs vedīs valsts padomnieks."

„Ak," iesaucās ģenerālis Kenels, „tad mums draudēs citas briesmas, proti, tās, ka mēs tiksim izgāzti!"

Mēs pieminam šo joku tāpēc, ka tas arī liecina — neviens netika piespiedis Kenelu doties uz kluba sapulci, bet ka viņš gāja pēc paša brīvas gribas.

Kad visi kungi sēdēja ratos, ģenerālis atļāva, ka viņam tiek aizsietas acis.

Braucot prezidents pamanīja, ka ģenerālis lūkoja attaisīt acu apsēju, un atgādināja viņam par viņa solījumu.

„Jā, taisnība gan," teica Kenels.

Pie kluba ģenerālis izkāpa un, atbalstīdamies uz prezidenta roku, ienāca sapulces zālē.

Sapulce bija jau sākusies; locekļu bija sanācis labs pulks, lai iepazītos ar jauno viesi — ģenerāli Kenelu. Istabas vidū ģenerālim lika no acīm noņemt apsēju, un viņš šeit ieraudzīja daudz pazīstamu seju un lielu sapulci, par kuras pastāvēšanu viņam nebija bijis ne jausmas.

Sapulcētie lūkoja iepazīties ar viņa uzskatiem, bet viņš atsaucās uz vēstuli no Elbas."

Franss piepeši pārtrauca lasīšanu.

—             Mans tēvs, — viņš teica, — bija karaļa piekritējs, rojālists, tātad nevajadzēja nemaz taujāt pēc viņa uzskatiem, kuri bija diezgan pazīstami.

—            Un no turienes cēlās mans sakars ar jūsu tēvu! — iesaucās prokurors. — Līdzīgi domājoši ļaudis mēdz tikt par biedriem.

Bet, paklausīdams Nuartjē skatienam, Franss turpināja lasīšanu.

—    „Tad prezidents uzrunāja ģenerāli Kenelu, lai viņš noteikti izsacītu savas domas, bet Kenels atbildēja, ka viņš vispirms gribot zināt, ko no viņa vēloties.

Nu viņam nolasīja priekšā vēstuli no Elbas, kurā ģenerālis Kenels bija tēlots kā vīrs, uz kura palīdzību var paļauties. Tur bija arī runa par varbūtību, ka Napoleons atgrieztos no Elbas, un bija apsolīta otra, plašāka vēstule ar kuģi „Faraons", kura īpašnieks Morelis un kapteinis Leklērs esot uzticīgi Napoleonam.

Pēc vēstules nolasīšanas ģenerālis Kenels, uz kura pabalstu kluba locekļi tik cieti bija paļāvušies, klusēja un nepatikā sarauca uzacis.

„Nu, ģenerāļa kungs," jautāja prezidents, „ko jūs sakāt par šo vēstuli?"

„Es saku, ka mēs vēl pārāk nesen esam zvērējuši uzticību Ludviķim XVIII, lai zvērestu lauztu par labu bijušam ķeizaram Napoleonam."

Šoreiz atbilde bija tik skaidra, ka nevarēja šaubīties par ģenerāļa uzskatiem.

„Ģenerāli," teica prezidents, „mēs nepazīstam nekādu Ludviķi XVIII, nedz bijušo ķeizaru, bet tikai Viņa Majestāti Napoleonu, kurš pirms sešiem mēnešiem ar viltu un varu tika izraidīts no savas zemes Francijas."

„Atvainojiet, mani kungi," teica Kenels, „jums varbūt nav nekāda Ludviķa XVIII, bet es viņu atzīstu un nevaru aizmirst, ka viņš mani iecēla par baronu un par maršalu."

„Mans kungs," teica prezidents, pieceldamies ļoti nopietns, „apdomājiet labi, ko jūs runājat, no jūsu vārdiem mēs skaidri redzam, ka Elbā par jums ir maldījušies. Paļaujoties uz jūsu godu, mēs atklājām jums savu noslēpumu; mēs tagad redzam, ka maldījāmies, jo tituls un amats saista jūs pie valdības, kuru mēs apkarojam. Mēs nevienu nevaram un negribam piespiest iestāties mūsu sabiedrībā, bet mēs piespiedīsim jūs izturēties tā, kā nākas goda vīram, pat tanī gadījumā, ja jūs to negribētu."

„Jūs to saucat par godīgu darbu, kad es, zinādams par jūsu sazvērestību, to neatklāju? Es to saucu par lidzvainību; jūs redzat, es esmu vēl atklātāks nekā jūs…"

—    Ak, mans tēvs! — iesaucās Franss. — Tagad es saprotu, kāpēc viņi to nokāvuši.

Bet pēc Nuartjē uzaicinājuma Franss atkal turpināja:

— „Mans kungs," teica prezidents, „jūs tikāt tikai ielūgts piedalīties šai sēdē, neviens jūs uz to nav piespiedis; jums lika priekšā aizsiet acis, jūs to darījāt. Kad jūs to darījāt, jūs itin labi zinājāt, ka mūsu slepenais nolūks nevar būt Ludviķa XVIII troņa pabalstīšana, jo tad mums nebūtu vajadzējis tā slēpties no viņa policijas. Tagad jūs saprotat, ka būtu ļoti omulīgi noņemt mānīgo masku, lai varētu mūs grūst postā, ka mēs jums uzticējāmies. Tagad izskaidrojiet gluži atklāti: vai jūs esat mūsējais, vai ne."

„Es esmu rojālists, es savam karalim Ludviķim XVIII doto zvērestu nelauzīšu," atbildēja ģenerālis.

Šiem vārdiem sekoja dobja sačukstēšanās, bet prezidents pavēlēja klusēt un teica:

„Mans kungs, jūs esat pārāk piedzīvojis un goda vīrs, lai nesaprastu mūsu abu stāvokļa nopietnību, jūsu vaļsirdība pati saka mums, kas ar jums ir jādara. Zvēriet pie sava goda, ka jūs nekā neatklāsit, ko jūs šeit esat dzirdējis!"

Ģenerālis saķēra savu zobenu un sauca:

„Kad jūs runājat par godu, tad neaizskariet goda likumus un nepiespiediet ar varu!"

„Un jūs, mans kungs," atteica prezidents ļoti mierīgi, „juins es dodu padomu neaizskart savu zobenu."

Ģenerālis nemierīgi paskatījās visapkārt, tomēr viņš atbildēja lepni:

„Es nezvērēšu."

„Tad, mans kungs, jūs mirsit," gluži mierīgi atteica prezidents.

D'Epinē kungs kļuva ļoti bāls un klusu ciešot palūkojās atkal visapkārt. Vairāki kluba locekļi sačukstējās un izvilka savus ieročus.

«Ģenerāli," teica prezidents, «neuztraucieties! Jūs šeit esat goda vīru vidū, kuri vispirms izlietos visus līdzekļus, iekams ķersies pie pēdējā. Bet jūs esat arī sazvērnieku vidū, jūsu rokās ir mūsu noslēpums — un tas nedrīkst būt."

Kad ģenerālis neatbildēja, prezidents lika aizslēgt durvis.

Istabā valdīja nāves klusums.

Ģenerālis pacēlās un teica, acīm redzami pats ar sevi cīnīdamies:

„Man ir dēls, tam nedrīkst būt tēvs sazvērnieks!" «Ģenerāli," eienigi teica prezidents, «vienam atsevišķam cilvēkam ir aizvien tiesības aizskart piecdesmitus, tāda ir vājības priekšrocība. Bet šis atsevišķais cilvēks dara nepareizi, izlietodams savu priekšrocību. Zvēriet, ģenerāli, un mēs šķirsimies mierīgi!"

Ģenerālis kavējās, bet tad iznāca uz priekšu un teica:

«Kādi ir zvēresta vārdi?"

«Es zvēru pie sava goda," teica prezidents, «ka nevienam un nekad neatklāšu, ko es februāra 5. dienā, 1815. gadā, vakarā starp pulkstens deviņiem un desmitiem esmu redzējis un dzirdējis, un izskaidroju, ka esmu pelnījis nāvi, ja laužu savu zvērestu."

Stiprs nervu uzbudinājums neļāva ģenerālim tūdaļ atbildēt, pēc ilgas, grūtas cīņas viņš runāja pakaļ zvērestu, bet tik klusu, ka vairāki kluba locekļi prasīja, lai viņš skaļāk atkārtotu, kas tad arī notika.

«Tagad es vēlos aiziet," teica ģenerālis. «Vai es nu esmu brīvs?"

Prezidents izvēlēja trijus pavadoņus; aizsēja ģenerālim acis un veda viņu uz ekipāžu.

«Kurp lai mēs jūs vedam?" jautāja prezidents.

«Vienalga kur, lai tikai es esmu atsvabināts no jūsu klātbūtnes," teica ģenerālis.

«Sargieties, ģenerāl," teica prezidents, «jūs tagad neesat vairs sapulcē, bet runājat arvien brīvi, neaizskariet mani, citādi jums par apvainojumu būs jāatbild."

Bet, neklausīdamies šajā brīdinājumā, ģenerālis iesaucās:

«Jūs esat tikpat dūšīgs savos ratos kā savā klubā, jo labi zināt, ka četri vīri var pārspēt vienu."

Prezidents lika ekipāžai apstāties.

Tā bija nonākusi pie Sēnas, kur kāpnes ved lejā uz upi.

;,Kāpēc jūs likāt ekipāžai apstāties?" jautāja ģenerālis.

«Tāpēc, ka jūs esat apvainojis vienu atsevišķu vīru, un es nevienu soli nebraucu tālāk, nedabūdams no jums likumīgā kārtā gandarījumu."

«Tas ir tikai cits slepkavības veids," teica ģenerālis.

«Netaisiet troksni, mans kungs," iesaucās prezidents, «kad jūs negribat, lai es jūs uzskatu par pēdējo gļēvuli, kurš slēpjas aiz savas vājības! Jūs

esat viens, un es viens jums atbildēšu, mums abiem ir zobeni, mūsu pavadoņi būs mūsu liecinieki. Tagad jūs varat noņemt savu acu apsēju."

Ģenerālis norāva lakatu no acim.

„Nu es pēdīgi gribu zināt," viņš iesaucās, „ar ko man ir darīšana."

Ekipāžas durvis tika atvērtas, kungi izkāpa…"

Franss vēlreiz pārstāja lasīt. Auksti sviedri tecēja viņam pār pieri; bija briesmīgi uzlūkot šo bālo, trīsošo dēlu, kurš skaļā balsī lasīja šīs plašās ziņas par sava tēva nāvi.

Valentīna kā lūdzot bija saņēmusi rokas.

Nuartjē uzlūkoja prokuroru ar majestātisku skatienu, pilnu neizsakāmas nicināšanas.

Franss lasīja tālāk:

— „Kopš trim dienām bija uzsalis, trepes bija apsalušas un slidenas; ģenerālis augumā bija liels un spēcīgs, prezidents lika viņam izkāpt pa priekšu. *

Divi liecinieki viņiem sekoja.

Bija tumša nakts, lejā varēja redzēt dziļu, melnu ūdeni, kā tas sev līdzi rāva ledus gabalus.

Viens no lieciniekiem aizdedza lukturi; tā gaismā tika aplūkoti ieroči.

Prezidenta zobens bija daudz īsāks, un tam nebija roktura aizsarga.

Ģenerālis lika priekšā ieročus izlozēt, bet prezidents kā izaicinātājs uz divkauju visādā ziņā balsoja pret to.

Liecinieki lūkoja abus samierināt, bet prezidents viņiem pavēlēja klusēt.

Lukturi nolika zemē, abi pretinieki ieņēma savas vietas, un cīņa sākās.

Cilvēki tumšajā naktī tik tikko bija saredzami; abi ieroči lukturu gaismā spīdēja kā divi zibens stari.

Ģenerālis d'Epinē tika uzskatīts par vienu no labākajiem zobenu cīnītājiem visā armijā. Bet tūdaļ pirmajā gājienā viņu prezidents atvairīja, viņa zobens salūza un viņš pakrita.

Liecinieki domāja, ka viņš ir miris, bet prezidents, zinādams, ka nav viņu ievainojis, sniedza viņam roku, lai palīdzētu. Tas ģenerāli tā sakaitināja, ka viņš metās virsū savam pretiniekam.

Tas nebēga, bet ģenerālis klupdams uzkrita uz prezidenta zobena un nepiecēlās.

Liecinieki domāja, ka viņš paklupis tāpat kā pirmo reizi, bet, kad viņš vairs nepiecēlās, viņi steidzās viņu pacelt, bet manīja siltu valgumu ritam no rokām.

Tās bija asinis.

Ģenerālis atmodās no sava ģīboņa.

„Ā," viņš čukstēja, „man uzsūtīts kāds kaušanās meistars, lai mani nogalinātu."

Klusu ciezdams prezidents tuvojās lukturim, atbraucīja piedurkni un rādīja savu divas reizes caurdurto roku, atpogāja tad savu vesti un rādīja trešo ievainojumu krūtīs.

Un tomēr viņš nebija ne vienu skaņu izdvesis.

Ģenerālis pēc piecām minūtēm nomira."

Franss šos pēdējos vārdus lasīja tik aizkustinātā balsī, ka viņu tik tikko varēja saprast, viņš apklāja savas acis, lai aizdzītu miglu, kas -sāka tās aizsegt.

Drusku saņēmies, viņš turpināja:

—            „Kad prezidents bija iebāzis savu zobenu makstī, viņš staigāja dažus soļus šurpu turpu, atstādams aiz sevis asiņainas pēdas, tad viņš dzirdēja, ka ģenerāļa miesas tika iemestas upē, kad liecinieki par viņa nāvi bija pārliecinājušies.

Tātad ģenerālis Kenels krita atklātā divkaujā, nevis tika slepeni nokauts.

Par apliecināšanu mēs šo visu esam pēc patiesības uzrakstījuši, baidīdamies, ka varētu nākt acumirklis, kad kādu šā briesmīgā skala dalībnieku apsūdzētu par iepriekš nodomātu slepkavību vai goda likumu aizskaršanu.

Parakstījušies: Borepers, Dišampī, Lešapēls."

Kad Franss bija beidzis šo dēlam tik briesmīgo lasīšanu, viņš slaucīja sev sviedrus no pieres, Valentīna bāla no uzbudinājuma sēdēja nekustēdama, kamēr prokurors sarāvies lūdzoši uzskatīja savu tēvu, lai nu klusētu.

—            Mans kungs, — Franss teica Nuartjē, — tā kā jūs tik labi zināt šo bēdīgo stāstu, tā kā jūs liekas man ari līdzi jūtat, tad neliedzieties izpildīt pēdējo iūgumu: sakiet man kluba prezidenta vārdu, lai es zinātu to vīru, no kura rokas kritis mans nabaga tēvs!

Prokurors streipuļoja uz durvju pusi, Valentīna, kura bija sirmgalvi sapratusi un redzēja viņa rokā divas lielas rētas, stipri trīsēja.

—            Dieva dēļ, jaunkundz, — lūdza viņu Franss, — lūdziet par mani, lai es dabūtu zināt tā vārdu, kas mani par bāriņu padarījis!

Valentīna nekustējās.

—             Mīļais baron, — iesaucās Vilfors, — nāciet, iesim, nekavēsimies vairs pie šā šausmīgā skata! Kāpēc jūs gribat zināt to vārdu? Mans tēvs pats nezina prezidentu, un, ja viņš arī zinātu, viņš nevarētu vārdu pateikt, jo uzvārdu jau nav vārdnīcā.

—             Ak, kas par nelaimi! — iesaucās Franss. — Vienīgā cerība, kas man deva spēku izlasīt līdz beigām šo briesmīgo dokumentu, lai nu pazūd? Ak, mans kungs, mans kungs, — viņš sacīja, vērsdamies pie Nuartjē, — aiz žēlastības, Dieva dēļ, es lūdzu jūs, dariet ko spējat, lai varētu man paziņot šo vārdu!..

—   Jā, — teica sirmgalvja acis.

—             Ak, jaunkundze, jaunkundze! — iesaucās Franss. — vai jūs redzējāt? Jūsu vectēvs grib mani nomierināt… Ak, palīdziet man!.. Jūs saprotat… neliedziet man savu palīdzību… esiet līdzcietīga ar mani!

Nuartjē lūkojās uz vārdnīcu.

Franss paņēma grāmatu un izsauca burtus līdz E.

Pie šā burta sirmgalvis teica:

—   Jā.

Nu Franss ar pirkstu vilka pa vārdnīcas slejām, neatrazdams to, ko vectēvs vēlējās.

Valentīna paslēpa seju rokās.

Beidzot Franss tika līdz vārdam „es".

—   Jā, — izrādīja sirmgalvja acis.

—            Jūs tas bijāt? — iekliedzās Franss, kuram mati uz galvas sāka celties stāvus. — Jūs, Nuartjē kungs, esat manu tēvu nonāvējis?

Sirmgalvis uzlūkoja jauno cilvēku majestātiski, un viņa acis teica „jā".

Franss bez spēka atslīga krēslā. Prokurors metās laukā no istabas, jo viņam ienāca galvā domas nožņaugt šo briesmīgo sirmgalvi, kurš izpostīja visus viņa nodomus.

XIX

Jaunā Kavalkanti panākumi

Majors Kavalkanti bija atkal aizbraucis — nevis uz armiju, bet uz Lūkas spēles namiem. Saprotams, ka viņš iepriekš bija ar vislielāko rūpību iekasējis visu viņam solīto naudu par ceļojumu un par tēva lomu.

Andrea Kavalkanti bija no majora mantojis visus papīrus, kuri apliecināja, ka viņam ir tas gods būt par majora Bartolomeo Kavalkanti un marķīzes Olivias Korsināri dēlu.

Viņš bija nu gluži kā mājās Parīzes augstākajā sabiedrībā, kura rauga katru uzskatīt par to, kas viņš vēlas būt. Cik tad arī prasa no šāda jauna cilvēka, ka viņš mācētu veikli franciski runāt, labi ģērbties, būt labs kāršu spēlētājs un maksātu zelta naudā. Andrea jau pēc divām nedēļām bija īsts augstāko aprindu loceklis, par viņa bagātību bija visur izplatītas baumas. Beigās pat kāds zinātājs sacījās tiešām redzējis Kavalkanti bagātās akmeņlauztuves.

Nu vairs nebija nekādu šaubu.

Kad lietas bija nonākušas tik tālu, grāfs Monte-Kristo kādu vakaru lika pieteikt sevi pie barona, kad tas izrādījās izbraucis, — pie baroneses.

Baronese kopš mielasta Oteilā baidījās no Monte-Kristo, bet šoreiz viņš prata izrādīt tik daudz laipnības, miera un pat piemīlības, ka bailes sāka zust. Viņa nevarēja iedomāties, ka tik laipns virs varētu būt viņas ienaidnieks.

Kad grāfs ienāca baroneses mums jau pazīstamajā buduārā, tur sēdēja ari Eiženija un Kavalkanti stāvēja viņas priekšā zīda zeķēs, lakotās kurpēs; viņš baltām, mikstām rokām šķirstīja savas gaišās matu sprogas.

Šad un tad viņš nopūzdamies uzlūkoja Eiženiju.

Eiženija bija aizvien tā pati — skaista, auksta un zobgalīga. Neviena jaunekļa nopūtu viņa nepalaida nepamanītu, bet neviens neatstāja uz viņu iespaidu.

Eiženija vēsi apsveicinājās ar grāfu un tad izmantoja gadījumu pazust; driz bija dzirdamas divas jautras balsis, kas smējās,"tad atskanēja klavieru skaņas.

Monte-Kristo uzlūkoja Andrea, kurš sajūsmināts klausījās, neiedrošinādamies tomēr ieiet mūzikas istabā.

Ienāca baņķieris un vispirms apsveicinājās ar grāfu, tad ar jauno Kavalkanti.

—    Vai jaunkundzes jums nav atļāvušas ar viņām līdzi muzicēt? — viņš jautāja jaunajam cilvēkam.

—    Ak nē, barona kungs, — tas atbildēja nopūzdamies.

Tūdaļ Danglārs atvēra mūzikas istabas durvis; abas jaunkundzes sēdēja pie klavierēm un pa jokam katra spēlēja ar vienu roku. Eiženijas draudzene d'Armilji bija ļoti smuks skuķis, slaika gaišmate, kuru Monte-Kristo šodien redzēja pirmo reizi.

—    Ak, — teica barons, — mēs, pārējie, esam izslēgti, — un viņš iestūma Andrea istabā, durvis pievērdams, tā ka Monte-Kristo un baronese to neredzēja. Drīz pēc tam Monte-Kristo dzirdēja Andrea dziedam kādu korsikāņu tautas dziesmu, kamēr baronese slavēja viņam sava vīra Danglāra dvēseles spēku, jo tas šorīt atkal bija pazaudējis ar kādu Milānas bankrotu trīs četrus simtus tūkstošu franku.

Un tiešām, baronam nebūt nevarēja no sejas to redzēt, ka viņš būtu zaudējis tādu lielu summu.

„Labi," nodomāja Monte-Kristo pie sevis. „Tagad viņš jau slēpj savus zaudējumus, vēl mēnesi atpakaļ viņš ar to lielījās."

—     A, cienījamā kundze, — viņš skaļi teica, — jūsu vīrs ir jo labs biržas pratējs, viņš drīz divkārt vinnēs.

—   Tagad, piemēram, daudzi runā, — turpināja grāfs, — par Neapoles papīru krietnu peļņas tiesu.

—     Man tādu nav un nekad nav bijuši, — teica baronese, — bet lai tas paliek, grāfa kungs, mēs runājam kā divi vekseļu aģenti; runāsim labāk par šiem nabaga Vilforiem.

—    Kas tad viņiem noticis? — nevainīgi jautāja grāfs.

—    Bet, mans Dievs, vai tad jūs nezināt, ka pēc Senmerāna nāves nomirusi arī viņa laulātā draudzene.

—    Ak jā, par to es dzirdēju. Bet tāda jau ir pasaules gaita, kā saka Klaudijs Hamletam, viņu tēvi mira pirms viņiem un tika apraudāti, un viņi mirs pirms saviem bērniem un tiks apraudāti.

—     Bet vai jūs nezināt, ka Valentīnu Vilforu tieši tad gribēja saprecināt?

—   Jā, ar jauno d'Epinē…

—    Bet šorīt Franss d'Epinē paņēmis savu vārdu atpakaļ, — teica baronese.

—    Ā, un kāpēc?

—    Nav zināms.

—    Ak, Dievs, un kā tad Vilfora kungs pacieš šo likteņa sitienu?

—    Kā aizvien — kā filozofs.

Šinī brīdī no mūzikas istabas ienāca baņķieris.

—    Kā, jūs atstājāt Kavalkanti kungu vienu ar jūsu meitu?

—    D'Armilji jaunkundze arī tur ir. Bet par ko tad jūs viņu turat? — atteica barons un tad, pret grāfu pagriezies, teica:

—    Vai ne, patīkams jauns cilvēks, grāfa kungs? Vai viņš nav princis?

—    Par to es negalvoju. Viņa tēvs man tika priekšā stādīts kā marķīzs, tātad dēls būtu grāfs; bet viņš jau nemaz neliekas kārojam pēc šā titula.

—    Kāpēc? — iesaucās baņķieris. — Kad viņš ir princis, lai arī saucas par princi. Es nemīlu, ja kāds slēpj savu dzimtu.

—    Ak, jūs esat īsts demokrāts, baron, — teica Monte-Kristo.

—     Bet apdomājiet, — iesaucās baronese, — kādās nepatikšanās jūs nokļūstat, ja nu netīšām atnāk Morserfa kungs un atrod viņu savas līgavas istabās, kurās viņam nav ļauts ieiet?

—    Netīšām, — teica barons, — ir īstais vārds; citādi Morserfa kungs vairs pie mums nenāk. Viņš arī nemaz ļaunā neņemtu, ja atrastu Kavalkanti kungu tur. Un tad, kas man par daļu — vai viņš ļaunojas vai ne.

—    Vikonts Albērs de Morserfa kungs, — pieteica sulainis.

Baronese aši piecēlās, lai pateiktu par to savai meitai. Danglārs viņu

atturēja. Baronese uzlūkoja viņu gluži pārsteigta.

Grāfs Monte-Kristo visu nelikās manām.

Ienāca Albērs; viņš izskatījās skaists un ļoti jautrs.

—        Atļaujiet, cienījamā kundze, apjautāties par Danglāra jaunkundzes veselību! — viņš teica pēc apsveicināšanās.

—         Mana meita ir gluži vesela, — atteica Danglārs, — lūk, tur viņa muzicē savā istabā ar Kavalkanti kungu.

Albērs palika mierīgs, ieraudzīdams Monte-Kristo skatienu.

—        Kavalkanti kungam ir skaists tenors, — viņš teica, — un, kad pieskaita Eiženijas jaunkundzes skanīgo soprānu, tad var iedomāties, ka šādam koncertam jābūt jaukam.

—   Jā, — iesaucās Danglārs, — tie abi ļoti labi sader kopā.

Albērs likās nedzirdam šo rupjo divdomību, kamēr baronese stipri nosarka.

—        Es arī esmu drusciņ muzikāls — atteica Albērs, — bet dīvainā kārtā mana balss nekad nav saskanējusi ar otru, nekad jau ne ar soprānu.

«Dusmojies, dusmojies!" pie sevis domāja Danglārs.

Tad viņš teica:

—         Jā, princis un mana meita vakar izpelnījās vispārīgu atzīšanu. Vai jūs vakar nebijāt, Morserfa kungs?

—    Kāds princis? — jautāja Albērs.

—    Princis Kavalkanti, — atteica barons.

—        Ak, atvainojiet, — teica Albērs, — es nezināju, ka viņš ir jau princis.

—        Tas ir tiešām jauki. Neviens nevar savas zemes mūziku labāk prast kā princis Kavalkanti. Jūs taču sacījāt «princis"? Bez tam jau viņu par tādu var ātri padarīt, Itālijā tas nav grūti. Bet vai jūs nevarētu lūgt dziedātājus, lai viņi sniedz mums vēl kādu jauku baudījumu?

Danglārs par Albēra nejūtību un vienaldzību pilnīgi vai no ādas sprāga.

—    Lūk, nu, kas tā par mīlestību? — viņš klusi teica Monte-Kristo.

—         Nu tā, jaunais cilvēks ir mazliet ar aukstām asinīm. Bel ko darīl? Jūs esat saistīts, — atteica Monte-Kristo.

—         Kā tā? Es gribu savai meitai dot vīru, kas viņu mīl, ne kas tik vienaldzīgs pret viņu kā akmens, tik uzpūtīgs, kad vēl būtu bagāts kā Kavalkanti.

—         Nu, — atbildēja Monte-Kristo, — es uzskatu Albēru par ļoti patīkamu jaunu cilvēku, kurš jūsu meitu darīs laimīgu un agrāk vai vēlāk iegūs sev krietnu stāvokli, ievērojot lo, ka viņa tēvs ir Francijas pērs.

—    Hm! — teica Danglārs.

—    Vai jūs šaubāties?

—    Apdomājiet Morserfa pagātni!

—    Kas dēlam par lo daļas?

—   Taču… taču…

—     Kāds jūs dīvains cilvēks; vēl pirms dažām nedēļām jūs sajūsminājāties par šim precībām… jūs saprotat, cik man nepatīkami, jo jūs jauno Kavalkanti redzējāt pie manis pirmo reizi, kaut gan es viņu, es atkārtoju to vēlreiz, nemaz nepazīstu.

—    Bet es viņu pazīstu, — atteica Danglārs.

—    Vai jūs apklausījāties par viņu? — jautāja Monte-Kristo.

—    Kam tas vajadzīgs? Vai tad tūdaļ neredz, ar ko ir darīšanas. Un tad viņš ir bāgāts!

—    To es nevaru teikl, — atteica Monte-Kristo.

—    Bet jūs taču viņa tēvam esat parādā?

—    Jā, kādu nieku, 50000 liru.

—    Viņš ir krietni audzināts, — teica baņķieris.

—    Hm!

—    Viņš ir muzikāls.

—    Kā visi itālieši, — atteica Monte-Kristo.

—    Ak, grāf, jūs pret viņu esat netaisns.

—    Nu, jā, es nelabprāt redzu, ka šā svešinieka bagātība jūsu acīs kaitē Morserfam.

Danglārs smējās.

—    Bet, barona kungs, — teica Monte-Kristo, — jūs nevarat tūdaļ pārraut saites ar Morserfiem; viņi paļaujas uz šīm precibām.

—    Vai tiešām?

—    Tiešām.

• — Nu, tad jāizskaidrojas, jūs varētu būt tik laipns parunāt ar Morserfa kunga tēvu.

—     Bet, barona kungs! — iemeta Albērs starpā no tālienes. — Jūs, tāds mūzikas draugs būdams, tur tērzējat un neļaujat mums klausīties dziedāšanā.

—    Nu, labi, jūs smējējs, — teica Danglārs.

—            Tātad jūs būsit tik laipns, — Danglārs teica, atkal pievērsās grāfam, — un parunāsit ar Morserfa kungu?

—   Ja jūs vēlaties, labi, — atteica Monte-Kristo.

—    Paldies, es gaidīšu ar nepacietību, — un Danglārs nopūtās.

—            Bravo, bravissimol — tagad sauca Albērs, tāpat kā pirms tam baņķieris.

Danglārs izbrīnījies uzlūkoja Albēru; te piepeši ienāca sulainis un izsauca Danglāru, kurš aiziedams lūdza Monte-Kristo viņu pagaidīt.

Baronese, izmantodama baņķiera aiziešanu, aši atvēra mūzikas istabas durvis, un Andrea, kas sēdēja līdzās Eiženijas jaunkundzei pie klavierēm, strauji uzlēca kājās.

Albērs smaidīdams apsveica savu saderināto, kura bija kā aizvien vēsa, bez apjukuma.

Kavalkanti toties bija vairāk apjucis, it sevišķi no Albēra nicinošā skatiena. Tad Albērs sāka slavēt Eiženijas jaunkundzes balsi, kamēr Andrea noveda grāfu Montē-Kristo nomalis.

Šo acumirkli baronese uzaicināja viesus nākt tējas istabā; tiklīdz viesi bija apsēdušies, ļoti uzbudināts ienāca Danglārs un teica Monte-Kristo:

—    Ieradies mans kurjērs no Grieķijas!

—    Un kā klājas karalim Otonam? — jautri jautāja Albērs.

Danglārs mēmi uzlūkoja jauno cilvēku no galvas līdz kājām.

Monte-Kristo nolieca galvu, lai apslēptu sāpīgus līdzcietības vaibstu»,

kuri parādījās viņa sejā.

Pēc tējas Monte-Kristo un Morserfs piecēlās un pagāja nomaļus.

—            Bet vai jūs ievērojāt, kā viņš mani uzlūkoja? — jautāja Albērs. — Un ko viņš gribēja ar savām ziņām no Grieķijas?

—    Kā lai es to zinu?

—    Es domāju, ka jums ar to valsti ir darīšanas.

Monte-Kristo pasmējās, kā mēdz pasmieties, kad negrib nekā atbildēt.

Albērs atkal tuvojās Eiženijai, kad redzēja, ka pienāk Danglārs.

—            Jūsu padoms bija ļoti labs, — baņķieris paklusi teica Monte-Kristo. - No Janinas par Fernānu ziņo briesmīgas lietas.

—    Ā, vai tā? — teica Monte-Kristo.

—            Jā, tiešām; bet esiet tik laipns, aizvediet projām šo jauno cilvēku; man pat ir neomulīgi ar viņu ilgāk palikt kopā .

—     Labi, es viņu paņemšu līdzi. Vai lai es jums atsūtu viņa tēvu? — jautāja Monte-Kristo.

—    Dieva dēļ, to vien ne.

—    Labi.

Grāfs pamāja Albēram.

Abi atvadījās no dāmām: Albērs gluži vienaldzīgs pret baņķiera nicināšanu, Monte-Kristo, atkārtodams baronesei savus padomus par to, kā jāizturas gudrai baņķiera sievai, lai nodrošinātu savu nākotni.

Kavalkanti palika viens kā uzvarētājs.

XX

Haide

Tiklīdz grāfs Monte-Kristo un Albērs sēdēja grāfa ratos, kad Albērs sāka skaļi smieties, pārāk skaļi, lai būtu dabiski.

—     Nu es jums jautāju, kā agrāk Kārlis IX jautāja Katerinai Mediči pēc Bertuļa asinsnakts: vai es savu lomu labi ngspēlēju?

—    Kādu lomu?

—    Nu, kā jūsu mīluļa Kavalkanti sāncensis.

—    Ko jūs jokojaties, vikont? Kavalkanti nebūt nav mans mīlulis, un es viņam nebūt neizrādu protekciju pie baņķiera, — atteica Monte-Kristo.

—    Nu, tur protekcijas viņam arī nevajag, viņš tur ir jau tā labi pierakstīts.

—    Kas par to, bet par jums taču domā kā par saderināto!

—   Mani šodien divkārt tur aizskāra: Eiženijas jaunkundze nemaz ne…

—    Bet tēvs, tas gaida no jums lielas lietas, — teica Monte-Kristo.

—     Viņš? Tieši olrādi, viņš man desmitreiz lūkoja ar vārdiem iedzelt, tikai es par to nekā nebēdāju, kaut gan viņš dzēlienus bija domājis ļoti nopietni.

—   Jūs laikam maldāties, vikont?

—    Pierādiet to!

—    Labi, man uzdots lūgt grāfam de Morserfam, lai viņš noteikti savus nolūkus izskaidro baronam.

—    Kas jums to uzdeva?

—    Barons pats.

—    Ak, mīļais grāf, vai tad jūs visādā ziņā gribat mani saprecināt? — lūgdamies teica Albērs.

—    Es gribu ar visiem labi satikt… Bet sakiet, — kur tad ir Debrē? Viņš nebija pie baroneses.

—    Viņi ir sanīdušies.

—    Ar baronesi?

—    Nē, ar baronu.

—    Vai tad viņam radušās kādas aizdomas? — naivi jautāja grāfs.

—    Ak, mīļais grāf, no kurienes tad jūs nākat? — smējās Albērs.

—    Bet es nesaprotu, likās, ka Debrē un Danglārs tik labi saprotas.

—     Es nezinu sīkumus, apjautājieties Kavalkanti, tiklīdz tas būs kļuvis par ģimenes locekli.

Ekipāža apstājās pie Monte-Kristo nama, un grāfs lūdza Albēru vēl dažas minūtes ienākt pie viņa, kur viņš tūdaļ lika atnest tēju, kas pēc divām minūtēm jau bija klāt.

—     Tiešām, - teica Albērs, — cs apbrīnoju, grāf, ne tik daudz jūsu bagātību, jo var būt ļaudis vēl bagātāki, ne jūsu asprātību, Bomaršē bija jums līdzīgs, bel jūsu nesalīdzināmo, nekur neredzēto apkalpošanu: jūsu pavēles tiek izpildītas gandrīz vai tanī pašā sekundē, kad tikušas dotas.

—     Tas izskaidrojams ar to, ka manas paražas ir pastāvīgas un pazīstamas. Bet vai jūs nevēlaties smēķēt?

—   Jā, tiešām.

Monte-Kristo piezvanīja, un Alī, par lieliem brīnumiem Albēram, ienāca ar divām dārgām pīpēm.

—        Jā, izskaidrojums ir gluži vienkāršs, jo Alī zina, ka es pie tējas vai kafijas mēdzu smēķēt, un atnes divas pīpes, jo redzējis, ka man ir viesis, un, kā zināt, Austrumos viesi vispirms pacienā ar pīpi.

Tikai tagad Albērs izdzirda liegas stīgu mūzikas skaņas.

—        Tiešām, miļais Albēr, šodien mūzika jūs vajā; tik tikko jūs izbēgāt no Eiženijas jaunkundzes klavierēm, te dzirdat Haides gusļus.

—        Haide! Kas par skaistu vārdu! Tad tiešām ir tādi vārdi arī dzīvē, ne vien lorda Bairona dzejās?

—       Tiešām, Haide Francijā ir svešs vārds, bet parasts Albānijā un Epi- rā, tāpat kā, piemēram, Tikla, Nevainība, Skaidrība.

—        Ā, lieliski! — iesaucās Albērs. — Es labprāt gribētu dzirdēt, ka mūsu jaunkundzes sauktu: Labsirdības jaunkundze, Klusības jaunkundze vai Kristīgas Mīlestības jaunkundze. Iedomājieties, piemēram, nevis Klāra, Marija, Eiženija Danglāra jaunkundze, bet Piemīlība, Lēnprātība, Laipnība Danglāra!

—   Ak jūs, zobgali, nejokojieties tik skaļi, Haide to varētu dzirdēt!

—   Ak, viņa laikam ir kāda princese?

—   Jā, un viena no augstākajām savā zemē!

—   Bet kā viņa kļuva par verdzeni? Jūs taču tā viņu saucat.

—       Jā, varenais tirāns Dioniss kļuva par vergu — skolmeistaru, — tāds ir kara liktenis.

—   Un vai viņas vārds ir noslēpums?

—        Citiem jā, bet jūs esat mans draugs un klusēsit, kad es jūs tā lūgšu, — teica grāfs Monte-Kristo.

—   Es dodu savu godavārdu.

—    Vai jūs zināt stāstu par Janinas pašā?

—       Alī Tebelinu? Jā, mans tēvs, viņam kalpodams, ieguva savu mantu. Bet kādā sakarā stāv Haide ar pašā?

—   Viņa ir Alī Tebelina meita.

—   Kā? Aļī Tebelina meita? Bet kā tas ir iespējams?

—   Es kādu dienu gāju pa Konstantinopoles tirgu un viņu tur nopirku.

—        Dīvaini! Mīļais grāf, ar jums nedzīvo kopā, ar jums sapņo. Bet tagad es gribētu jums piedāvāt pārdrošu jautājumu. Jūs ar viņu ejat kopā uz operu?..

—    Jā.

—    Vai lai es iedrošinos teikt?

—    Sakiet vien!

—    Nu tad, grāf, vai jūs neiepazīstinātu mani ar jūsu princesi?

—    Labi, bet ar diviem noteikumiem.

—    Es tos apņemos pildīt.

—             Vispirms, nevienam neteikt par šo priekšā stādīšanu un, otrkārt, viņai neteikt, ka jūsu tēvs kalpojis viņas tēvam.

—    Es zvēru, ka neteikšu.

— Labi, es pazīstu jūs kā godavīru, — teica grāfs un tad piezvanīja. Ienāca Alī.

—            Paziņo Haidei, ka es vēlos kafiju dzert pie viņas un atvedīšu kādu draugu viņai priekšā stādīt!

Alī paklanījās un atstāja istabu.

—            Tātad, mīļais vikont, nejautājiet viņu tieši, bet, ja gribat ko zināt, griezieties vispirms pie manis!

—    Labi, — teica Albērs.

Alī atkal parādījās un pacēla durvju priekškaru par zīmi, ka var ieiet.

Albērs sakārtoja matus un noglaudīja ūsas, tad viņi gāja uz Haides istabām. Viņa bija gluži izbrīnījusies, jo tā bija pirmā reize, kad viņa redzēja vēl kādu vīrieti kopā ar Monte-Kristo ienākam savās istabās. Viņai blakus vēl bija kokle, kuras skaņas bija tā sajūsminājušas Albēru. Istabas bija grezni ierīkotas, austrumnieku gaumē, un uz vikontu atstāja dziļu iespaidu. Bet viņu gluži pārsteidza pat jaunā, skaistā grieķiete, kuru tagad viņš redzēja tik tuvu.

—    Ko tu atvedi, draugu vai ienaidnieku? — jautāja Haide grieķiski.

—            Draugu, grāfu Albēru, to pašu, kuru es Romā izglābu no bandītu rokām.

—    Kādā valodā lai es ar viņu runāju? — jautāja Haide.

Monte-Kristo griezās pie Albēra.

—    Vai jūs runājat modernajā grieķu valodā?

—            Ak, miļais draugs, ne šajā, ne modernajā, Homēram un Platonam nekad nav bijis nepateicīgāks skolnieks.

—    Nu, tad es runāšu ar viņu franciski vai itāliski, — teica Haide.

—    Runā itāliski! — viņš tad teica.

—        Man ļoti žēl, ka jūs nedzirdēsit grieķu valodu no Haides mutes, viņa runā apbrīnojami, tā jūs dabūsit nepareizu sajēgu par viņu.

Haide lika Alī atnest kafiju un pīpes, kamēr Monte-Kristo Albēram norādīja uz diviem krēsliem, kurus viņi ieņēma. Alī pasniegto pīpi Albērs atraidīja pieklājības pēc.

—        Ak, ņemiet vien, — teica Monte-Kristo. — Haide ir gandrīz vai tikpat civilizēta kā parīzietes, — „Havanna" viņai nepatīk, bet austrumnieku tabaka, kā jūs zināt, smaržo.

Kalpones ienesa šerbetu un atspirdzinošus dzērienus.

—        Atvainojiet, mīļais saimniek, un jūs, cienījamā sinjora, — Albērs teica itāliski, — es esmu gluži pārsteigts šeit atrast Austrumus, īstos Austrumus pašā Parīzē. Es dzirdu tur ārā zvanām omnibusu un limonādes pārdevējus kliedzam, un šeit Turcija. Ak, kāpēc es nevaru šinī burvīgajā apkārtnē runāt grieķiski!

—       Es varu ar jums sarunāties itāliski, mans kungs, — teica Haide, — un, ja jūs mīlat Austrumus, es darīšu visu, lai jūs šeit tos atrastu.

—    Vai jūs, sinjora, jau sen atstājāt Grieķiju? — jautāja Albērs.

—       Es biju piecus gadus veca; bet, kad es aizveru acis, es visu redzu skaidri savā priekšā.

—    Un cik senus laikus jūs vēl atceraties?

—       Es tik tikko biju sākusi staigāt, mana māte, kura sauca par Vasiliku, tas nozīmē — karaliene, — teica meitene, galvu paceldama, — paņēma mani pie rokas, apsedza mūs ar plīvuru, ielika naudu makā un lūdza dāvanas sagūstītajiem, teikdama: „Kas dod nabagiem, tas dod Dievam." Kad mūsu maks bija pilns, mēs atgriezāmies un sūtījām dāvanas klostera priekšniekiem, kurš tās izdalīja gūstekņiem.

—    Cik veca jūs toreiz bijāt?

—   Trīs gadus.

—    Un visu atceraties, kas toreiz notika?

—    Visu.

—       Grāf, — Albērs klusu teica Monte-Kristo, — jūs varētu lūgt sinjoru mums mazliet pastāstīt par savu pagātni. Varbūt es dzirdētu sava tēva vārdu no viņas mutes, kas mani darītu laimīgu.

—        Pastāsti mums, — grieķiski teica grāfs, — sava tēva likteni, tikai nemini nodevību, nedz nodevēja vārdu!

Haide nopūtās.

—    Ko jūs viņai teicāt? — Albērs klusi jautāja.

—        Es viņai atkārtoju, ka jūs esat draugs, no kura nekas nav jāslēpj, — atteica Monte-Kristo.

—         Un ko jūs vēl atceraties bez šā ceļojuma par labu nabagiem, sinjora? — jautāja Albērs.

—        Es redzu sevi sēžam vīģu koku pavēnī pie ezera, es redzu vēl, kā krasts atspoguļojas ezerā; pie koka uz spilvena sēdēja mans tēvs, pie viņa kājām — mana māte. Es spēlējos ar garo, balto bārdu. Šad un tad atnāca kāds albānietis ar kādu ziņu, un tēvs teica vai nu „apžēlot", vai «notiesāt"!

—        Es biju četrus gadus veca, — turpināja Haide, kā sapņos nogrimusi, — kad kāduvakar māte mani modināja. Mēs bijām Janinas pilī. Viņa pārliecās pār manu gultu un raudāja. Tad viņa mani paņēma un klusuciešot nesa projām.

Kad es redzēju, ka viņa raud, arī es sāku raudāt.

«Klusu, bērns," viņa teica.

Kā jau nerātns bērns es citreiz mēdzu vēl vairāk raudāt pēc mātes mierinājuma, bet šoreiz viņas balsī es dzirdēju tādas šausmas, ka acumirklī apklusu. Mēs pa platām kāpnēm devāmies lejā, mums sekoja manas mātes kalpones, nesdamas dažādas dārgas mantas. Aiz kalponēm nāca divdesmit apbruņoti sargi.

Šis garais gājiens man šķita ļoti drūms, varbūt arī tāpēc, ka es nupat kā biju no miega uzmodināta.

Milzīgas ēnas manas bailes pavairoja.

«Steidzieties!" kāda balss sauca no galerijas.

No šīs balss visi baidījās, visi locījās tās priekšā, kā vārpas lokās vēja priekšā.

Arī es nodrebēju. Tā bija mana tēva balss.

Viņš bija pēdējais gājienā, grezni ģērbies, ar karabīni rokās, kuru viņam bija dāvinājis jūsu ķeizars Napoleons.

—        Mans tēvs, — turpināja Haide, galvu lepni paceldama, — bija tas cēlais virs, kuru Eiropa pazina kā Alī Tebelinu, Janinas pašā, un no kura drebēja Turcija.

Neviļus Albērs iedrebejās, dzirdēdams šos ar lepnumu un cienību izrunātos vārdus un iedomādamies tos asiņainos notikumus un tā vīra briesmīgo nāvi, kurš Eiropā radīja tādu cienību un līdzjūtību…

—            Pie ezera gājiens apstājās, — turpināja Haide. — Mana māte spieda mani pie savas pukstošās sirds, mans tēvs nemierīgi lūkojās apkārt. Pa marmora kāpnēm mēs nokāpām lejā un sēdāmies kādā barkā, kura gluži klusi ar lakatiem aptītiem airiem tika ātri airēta uz kādu kiosku ezera vidū.

„Kāpec barka iet tik ātri un klusi?" es jautāju mātei.

„Klusu, mans bērns," viņa atbildēja, „mēs bēgam."

To es nesapratu: mans tēvs lai bēgtu, viņš, tas varenais, no kura visi ienaidnieki bēga un kura vārds bija: „Viņi mani nīst, tātad baidās no manis!"

Bet tiešām — mēs bēgām.

Man pēc tam tika sacīts, ka Janinas garnizons no ilgā nemiera bijis paguris…

Haide uzlūkoja Monte-Kristo, kura acis bija stingri vērstas uz jauno meiteni.

—            Jā, sinjora, jūs sacījāt, — teica Albērs, — ka garnizons bijis paguris…

—             Un ar Kuršidu sultāna vēstnieku uzsācis sarunas pret manu tēvu. Toreiz mans tēvs sūtīja franču virsnieku, kuram viņš pilnīgi uzticējās, pie sultāna un apņēmās tad ieslēgties savā patvērumā pilī.

—    Un vai jūs zināt šā virsnieka vārdu, sinjora? — jautāja Albērs.

Monte-Kristo ātri saskatījās ar Haidi, Albēra nepamanīts.

—    Nē, — atteica Haide.

Albērs gribēja teikt sava tēva vārdu, bet grāfa skatiens atgādināja viņam viņa zvērestu, un viņš klusēja.

—            Mēs tikām aizvesti uz kiosku, kurš pa terasēm pacēlām no ezera. Zem ezera līmeņa atradās plašas telpas; turp tika aizvesta mana māte. Tur arī bija noglabāti tēva zelta krājumi, divdesmit pieci miljoni, un divsimt muciņas pulvera.

Pie šīm pulvera muciņām dienu un nakti stāvēja uzticamais Selims ar degošu lāpu rokās, lai pēc pirmās mana tēva zīmes varētu visu pili uzspert gaisā.

Es atceros, kā mūsu kalpones, zinādamas šo stingro un šausmīgo pavēli, vaidēja un skaitīja lūgšanas.

Es redzu arī to jauno kareivi ar bālo seju un melnām acīm, un, kad reiz man tuvosies nāves eņģelis, es viņā atkal pazīšu Selimu.

Neatminos, cik ilgi mēs tur palikām; pa laikiem tēvs atļāva, ka mēs ar māti gājām pastaigāties pa terasēm. Tie tad bija laimīgi acumirkļi. Mans tēvs sēdēja kādu durvju priekšā, blakus viņam, ceļos nometusies, mana māte, galvu uz viņa pleca. Es spēlējos pie viņa kājām un kā bērns apbrīnoju skaisto skatu.

Kādurīt tēvs lika mūs atsaukt; mes atradām viņu mierīgu, bet briesmīgi bālu.

«Pacieties, Vasilika," viņš teica, «šodien viss beigsies; šodien būs sultāna atbilde. Ja tā būs laba, mēs gavilēdami atgriezīsimies Janinā, ja ne, tad bēgsim kalnos vēl šonakt."

«Bet ja viņi mums neļaus bēgt?" vaicāja māte.

«Nebēdājies," smaidīdams atteica tēvs, «domā, ka tur stāv Selims! Viņš grib gan, ka es mirtu, bet negrib ar mani reizē mirt."

Tikai ar nopūtām māte atbildēja uz šiem mierinājumiem, kuri tēvam nenāca no sirds.

Viņa pagatavoja tēvam spirdzinošu dzērienu, jo viņu mocīja drudzis. Piepeši tēvs sakustējās. Viņš prasīja pēc tālskata. Māte, bālāka par marmoru, to viņam pasniedza.

Es redzēju tēva rokas drebam.

Piepeši viņš uzlēca un ķēra pēc ieročiem.

«Vasilika," viņš teica, «izšķirošais acumirklis nāk, pēc pusstundas mums būs sultāna atbilde."

Pēdējo reizi tēvs mūs noskūpstīja, es vēl tagad jūtu uz pieres viņa lūpas, tad viņš mums lika doties apakšējās telpās.

Promejot mēs tagad jau skaidri varējām saredzēt barkas, kas peldēja šurp.

Augšā palika tēvs ar saviem apbruņotajiem divdesmit palikariem, kamēr mēs nokāpām pie Selima, kurš man sāpīgi uzsmaidīja.

Sāpīgo atmiņu gluži pārvarēta, Haide uz acumirkli apstājās un atspieda galvu rokās kā vētras lauzta puķe. Monte-Kristo viņu uzlūkoja ar neaprakstāmas līdzcietības pilnu skatienu. Albērs bija dziļi aizgrābts no dzīvā stāsta.

It kā no sapņa pamozdamās, par brīdi Haide turpināja atkal savu bēdīgo stāstu.

— Bija pulkstenis četri pēc pusdienas, un, kaut gan augšā gaiši spīdēja saule, pie mums bija tumšs. Viena vienīgā gaisma kā sarkana zvaigzne šeit uzstaroja, tā bija Selima nāvi nesošā lāpas liesma.

Man māte bija kristīta un lūdz Dievu.

Selims laiku pa laikam atkārtoja svētītos vārdus:

„Dievs ir liels!"

Mana māte vēl cerēja.

Viņa bija novērojusi, ķa atbraukušajās barkās atradās tas franču virsnieks, kuram mans tēvs tik ļoti uzticējās, jo viņš zināja, ka franču kareivji mēdz būt augstsirdīgi un uzticami.

Māte tuvojās kāpnēm un klausījās.

„Viņi nāk!" viņa teica. „Ak, kaut tie atnestu mieru un dzīvību!"

„Ko tu baidies, Vasilika!" teica Selims savā vienlaikus tik maigajā un lepnajā balsī. „Kad viņi nenes mieru, tad mēs viņiem dosim karu, kad viņi nenes dzīvību, mēs viņiem dosim nāvi."

Un viņš vēl uzkūra savas lāpas liesmu.

Mana māte, tāpat kā es, baidījāmies šīs lielās dūšības un trīsējām no liesmu nāves.

„Mans Dievs, mans Dievs," iesaucās mana māte. „Vai tad mums tiešām jāmirst!"

Tad viņa gluži klusi jautāja Selimam:

„Kā skanēja tava kunga pavēle, Sēlim?"

„Kad mans kungs man sūta savu dunci, tad sultāns liedz piedošanu un es mūs visus uzspridzinu gaisā; ja viņš man sūta savu gredzenu, tad viss ir piedots un mēs esam brīvi."

„Draugs," teica māte, „kad pienāk kunga pavēle un viņš atsūta tev dunci, tad es tevi lūdzu, labāk nodur mūs ar to, nekā uzspridzini, kas mūs pārāk biedē."

„Jā," mierīgi atteica Selims.

Piepeši mēs izdzirdām lielu kliegšanu; tie bija prieka kliedzieni, mūsu polikari sauca tā franču virsnieka vārdu, kurš bija pie sultāna uz Konstantinopoli sūtīts; tātad sultāna atbilde bija pienākusi un bija labvēlīga.

Troksnis kļuva lielāks, soļi nāca tuvāk, kāds kāpa pa kāpnēm lejā.

Selims pacēla savu lāpu.

„Kas tu tāds esi?" sauca Selims. „Bet esi kas būdams, nenāc tuvāk!"

„Slava sultānam," teica tēls, „Alī Tebelina pašā ir pilnīgi piedots, ne vien dzīvība, bet arī bagātība ir viņam atdota atpakaļ!"

Mana māte no prieka iekliedzās un spieda mani pie krūtīm.

«Pagaidiet!" mums uzsauca Selims, kad mēs gribējām aiziet. „Vēl nav tik tālu!"

„Tev taisnība," atteica mana māte un nokrita ceļos, lai lūgtu Dievu.

Savu drūmo atmiņu nomākta, Haide otrreiz pārstāja stāstīt, auksti sviedri ri.tēja viņai pār pieri, viņas trīsošā balss beigās bija tik tikko saprotama.

Monte-Kristo pasniedza viņai ledu un lēni teica:

—    Saņemies, mana meita!

Haide nopūzdamās turpināja:

—            Mūsu pie tumsas pieradušā acis bija tikmēr pazinušas pašā sūtīto, tas bija draugs!

Arī Selims viņu bija pazinis, bet viņš savā uzticībā zināja tikai vienu pavēli no sava kunga.

„Kā vārdā tu nāc?"

„Mūsu kunga un pavēlnieka Alī Tebelina vārdā!"

„Kad tu nāc viņa vārdā, tad tu arī zini, kas tev jāatnes man līdzi."

„Jā," teica sūtītais, „es atnesu gredzenu."

Un viņš pacēla roku pār galvu, bet bija par tālu un par tumšu, lai saredzētu, ko viņš tur rokā.

„Es neredzu, kas tev tur ir," teica Selims.

„Nāc tuvāk," teica sūtnis, „vai es tad tuvošos!"

„Ne vienu, ne otru negribu," atteica Selims, «noliec priekšmetu gaismā un pats aizej!"

«Labi," teica sūtnis.

Un sūtnis darīja, kā viņam bija teikts.

Mana sirds draudēja pušu sprāgt; tas priekšmets likās bija gredzens, bet vai tas bija mana tēva gredzens?

Selims ar savu lāpu rokā piegāja tuvāk un, dziļi pieliekdamies, iesaucās, gredzenu skūpstīdams:

„Tas ir kunga gredzens, ā, nu viss ir labi!"

Un viņš nometa lāpu zemē un ar kājām nomina liesmu.

Sūtnis iekliedzās priekā un sasita plaukstas.

Piepeši uz šo zīmi četri Kuršida kareivji metās virsū Selimam un viņu nodūra.

Un, vēl bāli no bailēm, viņi metās pagrabos izlaupīt zeltu.

Drebēdama, apstulbusi, tomēr mana māte aši sagrāba mani un steidzās pie slepenām kāpnēm, pa kurām devās augšā.

Augšā bija dzirdams briesmīgs troksnis, visas istabas bija pilnas ar Kuršida kareivjiem. Māte dzirdēja tēva vareno balsi. Viņš bija sācis izmisuma pilnu cīņu pret pārspēku. Viņam bija pasludināta sultāna pavēle, kas prasīja viņa galvu. Pavēles atnesēju uz vielas nošāva.

Tēva uzticamie polikari, kuri līdz tam bija klusi sēdējuši pie tēva kājām, visi piepeši uzlēca un izšāva uz ienaidniekiem. Troksnis, liesmas pildīja visas istabas.

Piepeši parādījās uguns arī no otras puses, un lodes džinkstēja ap mana tēva galvu.

Ā, cik lielisks, cik skaists bija Alī Tebelins ar garo balto bārdu, zobenu rokās dūmu un liesmu vidū, ienaidnieku ielenkts.

„Selim, Sēlim!" viņš kliedza. „Uguns sargs, dari savu pienākumu!"

„Selims ir nonāvēts!" atbildēja kāda balss, kas likās paceļamies no pils dziļumiem. „Un tu, mans kungs Alī Tebelin, esi pazudis!"

Bet arī šīs pēdējās cerības zušana nelika Alī Tebelinam izmisl; viņš ar divkārtēju spēku gāzās virsū ienaidniekiem, un tie sāka bēgt. Alī Tebelins pats gribēja izlauzties līdz pils pagrabiem un pulvera nmuciņām un ar rāvienu izplēsa no grīdas dēli. Bet ienaidnieki, savu vadoņu dzīti, metās no jauna viņam virsū, kāds pils pilārs sagruva un apraka varoni.

Mana māte dzirdēja viņu iekliedzamies un gribēja steigties pie viņa, lai kopā ar viņu mirtu, bet gruveši viņu aizturēja.

Visapkārt ap Alī Tebelinu asinis gulēja viņa uzticamie polikari; divi vai trīs no viņiem — neievainoti vai arī ne tik vārīgi ievainoti — metās zemē pa logu.

Uz pakritušo varoni tagad metās viss pulks ienaidnieku ar zobeniem, dunčiem un šautenēm; viņš pazuda šinī drūzmā, lodēm sprāgstot un it kā kā pekles gariem kaucot.

Manas mātes rokas palaida mani vaļā. Viņa bija paģībusi, es pakritu zemē.

Arī Haide bija tuvu ģībonim, it kā lūdzoši viņa uzlūkoja grāfu.

—            Atpūties, mans mīļais bērns, un saņem atkal dūšu, apdomā, ka nodevēji nepaliek bez soda!

—             Tas ir šaušalīgs stāsts, — teica Albērs gluži nobijies par Haides bālumu, — un es tagad ļoti nožēloju, ka biju tik .nežēlīgi ziņkārīgs.

—            Nomierinieties, — teica Monte-Kristo un uzlika roku uz Haides galvas, — tas drīz pāries. Haide ir drošsirdīga sieviete un bieži ir atradusi mierinājumu savu ciešanu pārstāstīšanā.

—             Jo manas ciešanas liek man atcerēties tavas labdarības, — teica Haide aizgrābta.

Albērs uzlūkoja viņu ziņkārīgi, jo viņa nebija vēl izstāstījusi lo, ko viņš sevišķi vēlējās zināt, ka viņa bija tikusi par grāfa Monte-Kristo verdzeni. Haide, to pamanīdama, turpināja stāstu.

—            Kad mana māte atkal atžirga, mēs abas atradāmies sereskina Kur- šida priekšā.

«Nokaujiet mani," viņa teica, „bet saudzējiet Alī Tebelina atraitnes godu!"

„Tev nav pie manis jāgriežas," atteica Kuršids.

„Pie kā tad?"

„Pie tava jaunā kunga."

„Un kurš tas ir?"

„Šis!"

Un viņš rādīja uz vienu no tiem, kas visvairāk bija palīdzējis pie mana tēva nokaušanas! — drūmās sāpēs iesaucās jaunā meitene.

—    Tātad jūs kļuvāt par tā vīra īpašumu? — jautāja Albērs.

—        Nē, viņš neiedrošinājās mūs paturēt, bet pārdeva kādam vergu tirgotājam, kurš devās uz Konstantinopoli. Mēs pusdzīvas nonācām pie Kon- stantinopoles vārtiem, ziņkārīgo aplenktas, piepeši mana māte pacēla savas acis, iekliedzās un pakrita zemē.

Es arī paskatījos uz to pusi, virs vārtiem bija pakārta nocirsta galva.

Zem galvas bija paraksts:

„Šī ir Alī Tebelina — Janinas pašā — galva\"

Raudādama es lūkoju pacelt māti; viņa bija nedzīva.

Mani aizveda uz vergu tirgu, kāds bagāts armēnis mani nopirka, lika audzināt un skolot 1111 trīspadsmit gadus vecu pārdeva sultānam Mago- medam.

—       No kura es viņu atkal nopirku, kā jau jums stāstīju, — teica Monte- Kristo, — par lielu smaragdu, tādu pat, kādā es tagad glabāju savu hašišu.

—        Ak, cik labs, cik liels ir mans kungs! — iesaucās Haide, satverdama Monte-Kristo roku.

Albērs no visa dzirdētā bija kā apmulsis.

—    Bet dzeriet taču savu kafiju, — teica grāfs, — stāsts ir galā!

PIEKTĀ DAĻA

.

I

No Janīnas ziņo

Franss d'Epinē Nuartjē istabu atstāja kā apstulbināts, pat Valentīna pret viņu juta līdzcietību.

Prokurors, kurš, murminādams kaut ko nesaprotamu, bija aizbēdzis uz savu kabinetu, pēc divām stundām no Fransa d'Epinē saņēma šādu vēstuli:

„Pēc šārīta notikumiem Nuartjē de Vilfora kungs vairs gan nevar domāt, ka būtu iespējams sakars starp viņa ģimeni un Fran- su baronu d'Epinē-Kenelu. Franss d'Epinē ir gluži pārsteigts, iedomājoties, ka de Vilfora kungs, kurš, kā rādījās, jau šorīt zināja atklātos notikumus, agrāk nebija nācis uz domām par sakara neiespējamību."

Kas gluži satriekto prokuroru būtu redzējis šinī acumirklī, tas nebūtu ticējis, ka viņš pārcietīs šo likteņa triecienu. Nekad viņš nebija domājis, ka tēvs iedrošināsies pārstāstīt šos notikumus. Kaut Nuartjē ļoti nicināja sava dēla kalpisko izturēšanos pret valdību, viņa prokurora amatu līdz ar spiega un varmākas uzdevumiem, viņš tomēr tam nekad nebija plašāk atstāstījis ģenerāļa Kenela nāvi, un prokurors bija domājis, ka Kenels kritis, no slepkavas rokas, nevis godīgā divkaujā.

Šī asā un cietā vēstule no jaunā cilvēka, kas līdz tam bija parādījis viņam cienību, nāvīgi ievainoja prokurora lepnumu.

Grāfs Montc-K risto

Tiklīdz viņš bija ienācis savā kabinetā, tā pie viņa ieradās sieva.

Viņa līdz ar notāru un lieciniekiem bija nepacietīgi gaidījusi Vilfora un Valentīnas atgriešanos no Nuartjē un nu gāja meklēt Vilforu.

Vilfors viņai tikai pateica to, ka pēc izskaidrošanās starp viņa tēvu un Fransu d'Epinē precības starp Valentīnu un baronu nevarot notikt.

Vilfora kundze neiedrošinājās teikt patiesību un tāpēc paziņoja, ka piepeši trieka esot ķērusi Nuartjē un līguma parakstīšana esot uz kādu laiku jāatliek.

Bet ari šī ziņa atstāja ļoti uztraucošu un nelāgu iespaidu uz notāru un Albēru, un Šato-Reno, sevišķi ievērojot nesenos iepriekšējos slimības gadījumus.

Tikmēr Valentīna gluži apmulsusi un laimīga apkampa savu vectēvu par atsvabināšanu, uz kuru viņa vairs nebija cerējusi, un tad aizgāja. Tomēr nevis uz savām istabām, bet gan uz dārzu.

Maksimiliāns jau tiešām viņu nepacietīgi gaidīja, jo viņš bija redzējis, ka Franss atbraucis reizē ar Vilforu un ka tika atsaukts notārs un liecinieki.

—    Glābti! — sauca viņam pretim Valentīna.

—    Glābti? — neticēdams jautāja Maksimiliāns. — Kādā veidā?

—             Ar vectēva palīdzību! Ak, Maksimiliān, mīliet viņu! — teica Valentīna.

—            Ak, kā es viņu mīlēšu! — aizgrābti iesaucās Maksimiliāns. — Bet kā tas bija iespējams? Kādus līdzekļus viņš izlietoja?

—            Tagad nav laika to visu izstāstīt, kad es būšu jūsu sieva, jūs visu dabūsit zināt, — teica Valentīna.

Rit viņi norunāja atkal satikties.

Tikmēr Valentīnas pamāte bija iegājusi pie vectēva Nuartjē.

Tas viņu kā aizvien uzlūkoja nopietni un drūmi.

—            Man jums nav vairs jāteic, ka Valentīnas precības ar d'Epinē kungu nenotiks, — viņa teica, — jo jūs to zinājāt agrāk nekā es.'

Nuartjē viņu uzlūkoja jautājoši.

—             Tagad, kad šis precības ir atceltas, es steidzos lūgt jums kaut ko tādu, ko nedz Vilfors, nedz Valentīna nevarētu darīt. Es gribēju jūs lūgt, — jo tikai man vienai uz to ir tiesības, tā ka man no tā nevar būt nekāds labums, — atkal iecelt Valentīnu par jūsu vienīgo mantinieci.

Nuartjē uzlūkoja viņu izbrīnījies, jo viņš nevarēja atrast cēloni, kas Vilfora kundzi pamudināja uz šo soli.

—            Vai es varu cerēt, — turpināja Vilfora kundze, — ka jūsu nodoms sader kopā ar manu lūgumu?

—    Jā, — atteica sirmgalvja acis.

—    Tad es jums sirsnīgi pateicos un daudzreiz vēlu jums visu labu.

Un viņa atvadījās no Nuartjē.

Tiešām, nākamajā dienā Nuartjē lika atsaukt notāru, kurš uzrakstīja jaunu testamentu, pēc kura par vienīgo mantinieci bija iecelta Valentīna ar to nolīgumu, ka viņa netiktu no vectēva šķirta.

Tādā kārtā tagad Vilfora jaunkundze bija mantiniece bagātībai, kura ienesa apmēram trīs simti tūkstošu liru gadā.

Kamēr šie notikumi norisinājās Vilfora namā, grāfs Morite-Kristo bija aizbraucis pie grāfa Morserfa, un Morserfs pilnā ģenerāļa uniformā, izgreznots ar visiem ordeņiem, savā goda ekipāžā devās pie barona Dan- glāra dēla saderināšanās lietā.

Danglārs pašlaik bija nodarbojies ar mēneša veikala noslēgumiem un, kā parasts, lielo iztrūkumu dēļ bija ļoti saīdzis; kad Morserfs ienāca laipns un jautrs un draudzīgi viņu sveicināja, viņš tik tikko piecēlās un ļoti vēsi atbildēja uz sveicienu.

Morserfs sarāvās un, iedomādamies, ka varbūt viņš nav pietiekami nopietni iesācis runāt par tik svarīgu lietu, formāli dziļi paklanījās, un teica':

—             Barona kungs, man ir tas gods jūs lūgt pēc jūsu vienīgās meitas Eiženijas Danglāra jaunkundzes rokas manam vienīgajam dēlam Albēram de Morserfam.

Bet baņķieris, nedz lūgdams grāfu apsēsties, nedz laipni atbildēdams, sarauca pieri un teica:

—    Grāfa kungs, pirms es jums atbildu, man ir vēl jāpārdomā.

—            Jāpārdomā? — gluži izbrīnījies iesaucās Morserfs. — Vai tad jums šajos astoņos gados, kopš pirmoreiz par šo lietu tika runāts, nav vēl diezgan laika bijis pārdomāt?

—            Grāfa kungs, — vēsi teica Danglārs, — bieži gadās, ka lieta, kuru uzskatām par labi apdomātu, jāpārdomā vēlreiz.

—    Es jūs nesaprotu, baron, — teica grāfs.

—             Es gribu jums teikt, ka pirms divām nedēļām ir gadījušies jauni notikumi…

—            Atvainojiet, baron, — teica Morserfs, — vai tad mēs šeit spēlējam komēdiju? Runāsim nopietni!

—    Jā, to es arī vēlos.

—    Vai jūs redzējāt grāfu Monte-Kristo? — jautāja Morserfs.

—   Jā, es redzu viņu ļoti bieži, viņš ir mans draugs, — atteica Danglārs, raustīdams savu kaklautu.

—    Vai tad jūs viņam neuzdevāt runāt par šīm precībām?

—    Uzdevu.

—     Nu, tātad es esmu šeit pēc jūsu vēlēšanās un nāku jums atgādināt jūsu solījumu.

Danglārs nekā neatbildēja.

—    Vai jūs savu vēlmi tik drīz mainījāt, vai atsaucāt mani tikai tādēļ, lai pazemotu?

Baņķieris no Morserfa draudošās balss manīja, ka lieta varētu nelāgi beigties, ja viņš turpinātu tikpat augstprātīgi.

—    Grāfa kungs, — viņš teica, — es labi redzu, ka mana atturība jūs varētu aizskart; tāpēc esat pārliecināts, ka man pašam šis gadījums ir visnepatīkamākais un ka tikai gluži ārkārtējis apstākļi varēja mani…

—    Tās ir gaisā sagrābstītas ierunas, mans mīļais, — iesaucās Morserfs, — grāfam Morserfam nenāciet ar tādām, kad viņš nāk jums atgādināt doto vārdu, man ir pilnas tiesības prasīt no juras paskaidrojumu.

Danglārs bija ģļēvulis, bet negribēja par tādu izrādīties.

—    Man arī netrūkst svarīgu iemeslu, — viņš teica.

—    Nu?

—    Bet nav tik viegli tos izteikt.

—    Ar to man nepietiek, es redzu tikai vienu, ka jūs gribat atkāpties no solījuma pildīšanas.

—    Nē, mans kungs, — iesaucās Danglārs, — es tikai atlieku lēmuma pieņemšanu uz vēlāku laiku.

—    Un jūs iedrošināties prasīt, lai es paciešu jūsu untumus un pazemīgi gaidu, kad jūsu labvēlība man atkal pievērsīsies?!

—    Grāfa kungs, ja jūs nevēlaties gaidīt, tad uzskatiet mūsu līgumu par nebijušu! — atteica barons.

Grāfa lepnais, ātri uzbudināmais raksturs bija dziļi aizskarts; tomēr apdomādams, ka viņš varētu kļūt smieklīgs, viņš jau pie durvīm atkal apgriezās, viņa vaibstos bija lasāms zināms nemiers.

—     Mēs sen jau esam pazīstami, mīļais Danglār, — viņš teica, — un mums vajadzētu vienam otru saudzēt. Sakiet man, — kas tie bijuši par nelaimīgiem notikumiem, kuru dēļ jūs neturat vairs labu prātu uz manu dēlu?

—    Šiem apstākļiem nav nekāda sakara ar jūsu dēla personu, un tas ir viss, ko varu jums sacīt, — atkal rupji atbildēja Danglārs, tiklīdz bija manījis, ka Morserfs ir mierīgāks.

—    Ar kā personu tad? — jautāja Morserfs, no jauna iekaisdams.

—    Pateicieties man, ka es neizsaku nekā skaidrāk! — atbildēja Danglārs.

—    Man ir tiesības prasīt pietiekamu izskaidrojumu, — teica Morserfs, tikai ar mokām savaldīdamies. — Vai jums ir kaut kas iebilstams pret Morserfa kundzi? Vai mana mantība nav diezgan liela? Vai mani uzskati runā pretī jūsējiem?

—     Nekas no visa tā, mans kungs, es to visu zināju agrāk un tomēr biju ar mieru piekrist šīm precībām. Nejautājiet tālāk, samierinieties ar lēmuma pieņemšanas atlikšanu, kura vēl nav atraidījums. Vēl jau ir laiks, mana meita ir tikai septiņpadsmit gadus veca. Pagaidīsim… vienā dienā var daudz kas mainīties… var izgaist visniknākie apmelojumi.

—    Apmelojumi, jūs sakāt? — kliedza Morserfs. — Mani apmelo, mani, mani!

—    Nerunāsim par to, grāfa kungs!

—    Un ar šādiem tukšiem vārdiem lai es samierinos?

—     Man šis gadījums ir vēl nepatīkamāks, — teica Danglārs, — jo, kad derības jāatsauc, tad aizvien vairāk jācieš līgavai nekā līgavainim.

—    Diezgan, nerunāsim tālāk par to! — dusmās kliedza Morserfs, gandrīz vai saplēsdams savus cimdus un atstādams istabu.

Vakarā Danglārs ilgi sarunājās ar dažiem draugiem, un Kavalkanti, kurš aizvien sēdēja pie dāmām, pēdējais atstāja baņķiera namu.

Nākamajā rītā Danglārs pasteidzās lasīt „/nipērti ai", kura atbildīgais redaktors bija Bošāns.

Uztraukdamies baņķieris aši pārskatīja avīzes slejas un tad ļauni pasmīnēja, ieraudzīdams rakstu „Mums ziņo no Janinas".

„Labi," viņš pie sevis teica uzvaras priekā, „te jau ir mazs rakstiņš par pulkvedi Fernānu; rakstiņš vien aiztaupīs izskaidrošanos ar grāfu."

Ap to pašu laiku, tas ir, apmēram pulkstens deviņos, Albērs de Morserfs, melni ģērbies un ļoti uzbudināts, devās uz grāfa Monte-Kristo dzīvokli.

—    Grāfa kungs jau pirms pusstundas izgāja, — atbildēja durvju sargs.

—    Pasauciet Batistenu, man ar viņu ir jārunā!

Batistens atnāca.

—    Vai grāfa kungs tiešām nav mājās?

—    Nav, vikonta kungs, es jūs nemērītu pēc vispārējās mērauklas.

—    Labi. Bet kad viņš būs mājās? Man ar viņu visādā ziņā ir jārunā.

—    Grāfs sev brokastis pasūtīja ap pulkstens desmitiem.

—    Labi, tad es būšu atkal šeit un ceru viņu noteikti atrast.

Un Albērs atlaida savu ormani un gāja projām kājām, lai nomierinātos.

Pie vingrošanas zāles viņš redzēja grāfa zirgus.

—    Vai grāfa kungs ir zālē? — viņš jautāja, kāpdams pa kāpnēm.

—    Jā, cienījamais kungs, — tam atbildēja.

Zālē ieejot, viņš sastapa vingrotāju meistara biedru, kurš lūdza viņu uzgaidīt, jo kāds kungs iznomājis visu šaujamo telpu un neļaujot nevienam būt klāt viņa vingrinājumiem.

—    Bet kas tad viņam lādē pistoles?

—    Viņa melnais sulainis.

—    Ā, tad tas ir viņš! — noteica Albērs.

—    Jūs pazīstat to kungu?

—    Jā, tas ir mans draugs.

—    Tad ir cita lieta, es jūs viņam pieteikšu.

Acumirkli vēlāk uz sliekšņa parādījās grāfs Monte-Kristo.

—            Atvainojiet, mīļais grāf, ka es jums nedodu mieru pat šeit, — teica Albērs, — ne jūsu ļaudis vainīgi, bet es ar savu uzbāzību. Es biju pie jums, man tur teica, ka jūs ap desmitiem brokastosit. Es gāju pastaigāt un redzēju šeit jūsu zirgus.

—    A, lieliski, tad mēs varbūt varēsim kopā brokastot?

~r Nē, paldies! Šeit nav runa par brokastīm, pie velna, varbūt mēs vēlāk brokastosim, bet (aunā sabiedrībā.

—   Ko jūs sakāt?

—   Mans mīļais, es šodien eju uz divkauju.

—   Jūs? Kāpēc?

—   Tāpēc, ka eju uz divkauju, pie velna!

—   Jā, es dzirdu, bet kas par iemeslu?

—   Goda lieta.

—   A, tad tas ir nopietni.

—   Tik nopietni, ka es nāku jūs lūgt neliegt mazu pakalpojumu.

—    Un tas būtu?

—   Būt man par sekundantu divkaujā.

—            Tas tiešām liekas gluži nopietni. Tāpēc nerunāsim šeit, bet labāk pie manis. Alī, dod man ūdeni, ko mazgāt rokas! Vingrotāju meistars paklusu teica vikontam Albēram:

—            Ienāciet jel drusku iekšā, vikonta kungs, jūs redzēsit gluži savādas lietas.

Morserfs iegāja iekšā. Pie mērķa bija piestiprinātas spēļu kārtis; bija visas kārtis no dūža līdz desmitniekiem.

—    Vai tā jūs spēlējat kārtis? — iesaucās Albērs.

—            Jā, — teica Monte-Kristo, — redziet, tur ir dūži un divnieki, bet manas lodes izveidoja no tiem trijnieku, četrinieku un tā tālāk — līdz desmitniekam.

Albērs piegāja tuvāk.

Tiešām, lodes bija iesitušās tur, kur trūka zīmju, un katra lode tieši savā numurā.

—    Va' velns! — Albērs iesaucās.

—            Kas tur nu sevišķs, — teica grāfs, rokas dvieli slaucīdams, — tā es pavadu savu brīvo laiku. Bet nu nāciet, iesim!

Grāfa ekipāža abus drīz vien aizveda uz mājām, Monte-Kristo ieveda Albēru savā kabinetā.

—   Ar ko jūs gribat kauties divkaujā?

—   Ar Bošānu.

—    Ar jūsu draugu?

—   Ak, kaujas jau aizvien ar draugiem.

—    Ko tad viņš jums nodarījis?

—            Viņš savā avīzē vakar… bet lasiet jel pats… — un Albērs pasniedza grāfam Monte-Kristo „/mpertial" numuru.

Grāfs lasīja:

„Mums ziņo no Janinas:

Mums kļuvusi zināma līdz šim nepazīstama, vismaz nepārrunāta lieta. Janinas priekšcietokšņus, kuri aizsargāja pilsētu, ir nodevis kāds franču virsnieks, kuram pašā Ali Tebelins pilnīgi uzticējies un kuru sauca par Fernānu."

—    Nu, — teica Monte-Kristo, — kas tad jums par daļu?

—    Un jūs varat vēl tā jautāt? — iesaucās Albērs.

—    Protams, kas tad jums tur ko dusmoties?

—   Jā, mans tēvs, grāfs de Morserfs, taču franču vārdā saucas Fernāns!

- Un vai jūsu tēvs kalpoja Ali Tebelinam?

—            Jā, mans tēvs cīnījās par Grieķijas brīvību un neatkarību; un jūs redzat neslavas celšanu.

—    Mīļais vikont, runāsim prātīgi!

—    Es nekā cita nevēlos.

—            Bet kas tad, pie velna, Francijā zina, ka grāfs de Morserfs un virsnieks Fernāns ir viena un tā pati persona, kam vēl rūp lietas, kas notikušas tik sen, 1822. un 1823. gadā, tur tālu Turcijā?

—             Tā jau ir tā neģēlība, ka likuši paiet laikam un nu tagad nāk ar aizmirstām lietām, lai saceltu skandālu un kaitētu augstam vārdam. Es kā šā vārda mantinieks to nekādā ziņā nevaru paciest. Es izaicināšu Bošānu, ja viņš šo ziņu neatsauks.

—    Bošāns nekā neatsauks.

—   Tad mēs kausimies divkaujā.

—            Nē, to arī ne, — jo viņš jums atbildēs, ka grieķu armijā varbūt ir piecdesmit Fernānu. Vai viņš atkal izskaidros avīzē: „Mēs esam pārliecināti, ka šim virsniekam Fernānam nav nekāda sakara ar grāfu de Mor- serfu, kurš, kā mēs dzirdam, arī ir Fernāns."

—    Tas jau būtu vēl ļaunāk.

—    Tātad jūs gribat viņu izaicināt?

—   Jā.

—   Tas no jūsu puses nav pareizi.

Tātad jūs liedzaties būt man par sekundantu?

- Jūs pazīstat manus uzskatus šinī lietā, kā es jums jau Romā sacīju.

—    Un tomēr jūs šorīt nodarbojāties ar šaušanu. Kā tas sader ar jūsu uzskatiem?

—    Ak, rnans draugs, kad ar nerriem dzīvo kopā, tad var gadīties, ka kāds fantasts tevi apvaino atklātā vietā, un tad man nekas cits neatliktu kā šo fantastu nošaut.

—   Tātad jūs pats zināmā reizē šautos?

—    Es jau arī tikai gribu, lai jūs lietu labi pārdomājat. Pieņemsim… bet vai jūs neļaunosities par to, ko es gribu jums teikt?

—    Es klausos.

—    Pieņemsim… ka ziņojums varbūt būtu pareizs…

—    Es kā dēls nevaru to nekad pieņemt.

—    Nu tad apjautājieties vismaz, iekams jūs izaicināt Bošānu!

—   Jā, kam lai es apjautājos?

—    Piemēram, Haidei.

—    Sievieti iejaukt šādā lietā — nē, tas neder.

—    Nu, tad es jums došu vēl vienu priekšlikumu.

—   Ja tas ir pēdējais, tad labi.

—    Nesūtiet Bošānam savus lieciniekus!

—    Kāpēc tā?

—    Labāk ejiet pats pie viņa!

—    Tas ir pret paradumu.

—    Jūsu gadījums arī ir pret paradumu.

—    Bet kāpēc man jāiet pie Bošāna?

—    Tad jūsu lieta paliks tikai starp jums. Es nesaprotu.

—    Ja Bošāns tiešām grib atsaukt, tad vajag viņam atstāt to nopelnu, ka viņš to darījis no brīva prāta. Ja viņš liedzas, tad vēl diezgan laika sūtīt sekundantus un iejaukt svešus šinī lietā.

—   Tie būs draugi, ne sveši.

—    Šodien ir draugi, rītdien — ienaidnieki.

—    Kā tā?

—    Nu, piemēram, Bošāns…

—    Tātad jūs man dodat padomu iet pie viņa pašam?

—    Jā, un vienam; nevajag neviena patmīlību velti aizskart.

—    Man liekas, ka jums ir taisnība.

—    Ak, vēl labāk būtu, ja jūs nemaz neietu.

—             Tas nav iespējams, — atteica Albērs. — Bet, ja nu tomēr man iznāk divkauja, vai tad jūs man būsit liecinieks un sekundants, grāf?

—            Mans mījais vikont, — nopietni teica Monte-Kristo, — jūs redzējāt, ka es jums labprāt pakalpoju, bet šoreiz es nevaru.

—    Un kāpēc ne?

—    Varbūt es jums to vēlāk pateikšu.

—            Bet, ja es kaušos, vai jūs tad man vismaz palīdzēsit, pamācot mani šaušanā vai zobena vadīšanā?

—    Nē, arī tas nav iespējams.

—             Jūs esat dīvains cilvēks. Labi, nerunāsim vairāk par to. Dzīvojiet vesels, grāf!

—    Ardievu, vikont!

Morserfs paņēma cepuri un atvadījās.

Nomākdams, cik vien spēj, savas dusmas, Albērs lika ormanim braukt uz Bošāna redakciju.

Bošāns bija savā darbistabā un tikai pēc vairākkārtējas pieklauvēšanas atskanēja:

„Iekšā!"

Istaba bija drūma, putekļaina, uz galdiem un pat uz grīdas gulēja izkaisīti avīžu numuri.

—            Jūs, mans mīļais Albēr! — iesaucās Bošāns, kārtīgi pārbrīnījies par drauga ierašanos tik neparastā laikā. — Kāds vējš jūs atpūtis? Vai jūs nomaldījies, vai gribat kopā pabrokastot? Pameklējiet sev tukšu krēslu, tur pie ģerānijas, kura viena vēl man atgādina, ka pasaulē bez avīžu lapām ir arī citas lapas.

—            Bošān, — Albērs teica svinīgi, — es nāku ar jums runāt par jūsu avīzi.

—   Jūs, Morserf? Ko jūs vēlaties?

—    Atsaukumu par kādu rakstu, kurš aizskar manas ģimenes godu.

—    Bet es nekā nesaprotu! Par ko jūs īsti runājat? Bet sēdieties taču!

—    Par rakstu no Janinas.

—    No Janinas?

—   Jā, jūs jau izliekaties, it kā gluži nekā nezinātu.

—    Goda vārds!.. Batist, atnes vakarējo numuru! — kliedza Bošāns.

—    Nav vajadzīgs, — teica Albērs, — šeit ir mans numurs.

Bošāns izlasīja rindiņas no Janinas.

—   Jūs saprotat, ka šī lieta ir nopietna, — teica Albērs.

—   Tātad šis virsnieks ir kāds no jūsu radiem?

—    Jā, — nosarkdams teica Albērs.

—    Bet ko tad lai es daru? — jautāja Bošāns laipni.

—    Es vēlos, ka šo rakstu atsauktu.

Bošāns uzlūkoja jauno cilvēku ar skatienu, pilnu draudzīgas labvēlības.

—            Palūkošu, — viņš teica, — kas te darāms. Tā būs gara runāšana, jo atsaukt aizvien ir nepatīkama lieta. Es vēl pārlasīšu šīs rindiņas. Sēdieties!

Albērs atsēdās.

—             Nu, redziet, — teica Albērs, — kāds manas ģimenes loceklis ir apvainots, un es prasu atsaukumu…

—    Atjaujiet iebilst, ka jūs neesat vidutājs, mīļais vikont.

—            Tas es arī negribu būt, — teica Albērs, nepacietīgi uzlēkdams, — es gribu atsaukumu un to ari panākšu, jūs zināt, ka man tādās reizēs ir cieta galva.

—            Esiet rams, Morserf, — ar asiem vārdiem jūs tikai panāksit, ka es aizmirsīšu mūsu draudzību… Neuzbudinieties!.. Sakiet, — kas ir šis radinieks, vārdā Fernāns?

—            Tas gluži vienkārši ir mans tēvs, Fernāns Mondego, grāfs de Morserfs, vecs kareivis, kurš redzējis divdesmit kaujas laukus un kura krūtis grib pārklāt ar dubļiem.

—            Jūsu tēvs? — izbrīnījies iesaucās Bošāns. — Tas ir kas cits, tad es saprotu jūsu stāvokli…

Viņš paņēma avīzi un atkal lēni pārlasīja visu rakstu.

—    Bet kā jūs zināt, ka šis Fernāns ir jūsu tēvs? — viņš tad jautāja.

—            Ak, es zinu, ka viņš tas nav, bet citi tā domās, un tāpēc es gribu atsaukumu. Vai ne, draugs, es taču to 110 jums dabūšu?

—   Jā, — teica avīžnieks, domīgi lūkodamies.

—    Paldies Dievam! — iesaucās Albērs.

—    Tas ir, es atsaucu tikai tad, kad esmu pārliecinājies, ka raksts ir bijis nepareizs.

—    Kā?

—   Jā, visu vajag noskaidrot, un es to darīšu.

—    Bet kas tad tur var tikt noskaidrots? — iesaucās Albērs, gluži aizmirsdamies no dusmām. — Kad jūs, mans kungs, domājat, ka tas ir mans tēvs, tad sakiet man, kas jums devis tiesības tā domāt!

Bošāns uzlūkoja Atbēru pa pusei nožēlojoši, pa pusei nicinoši.

—    Mans kungs, — viņš teica, — ja jau jūs gribat būt nevis draugs, bet gan svešnieks, — tātad, mans kungs, ja jūs esat atnācis ķildoties, tad nerunājiet šeit pusstundu par draudzību un tamlīdzīgām lietām. Vai mēs tiešām vairs neesam draugi?

—   Nē, ja jūs neatsaucat šo apmelojumu!

—     Pag', es neciešu nekādus draudus, mans kungs Fernān Mondego, vikont de Morserf, no draugiem ne, vēl mazāk - no ienaidniekiem. Tātat jūs gribat, lai es atsaucu rakstu par ģenerāli Fernānu, kaut gan man, goda vārds, par šo rakstu nav ne mazākās daļas.

—   Jā, to es gribu! — kliedza Albērs.

—   Ja ne, tad mēs ejam uz divkauju? — mierīgi vaicāja Bošāns.

—   Jā, — mierīgāk atbildēja Albērs.

—    Nu, labi, — teica Bošāns, — lūk, mana atbilde: šo rakstu es neieli- ku, es par to nemaz nezināju, bet nu es tik ilgi pētīšu, līdz zināšu, vai tas ir pareizs vai ne.

—   Tātad, mans kungs, — teica Albērs, — es jums sūtīšu savus sekundantus. Bet divkaujai jānotiek cik drīz vien iespējams.

—    Nē, nē, to ne. Es būšu savā vietā, kad vajadzēs, bet noteikt laiku pienākas man, jo jūs esat izacinātājs. Mēs esam gandrīz vai līdzīgi pretinieki, tātad divkauja būs nopietna. Bet es bez dibināta iemesla negribu nedz nokaut, nedz tikt nokauts. Tātad es vēlreiz jums vaicāju: vai man visādā ziņā būtu jāatsauc, lai divkauja nenotiktu, kaut gan es jums atkārtoju: goda vārds, ka es par šo rakstu nekā nezināju un nopietni jums izskaidroju, ka neviens nevar atminēt grāfu Morserfu no viena paša priekšvārda Fernāns.

—   Jā, jāatsauc.

—      Nu, labi, mans kungs, esmu ar mieru, ka mēs viens otru sašaujam, bet man vajag vēl trīs nedējas, tad es jums teikšu: „Viss ir nieks, un es varu atsaukt" vai: „Ziņa bija pareiza, un — kausimies."

—      Trīs nedēļas? — iesaucās Albērs. — Bet tā jau ir vesela mūžība, un tik ilgi mans gods būs aizskarts!

—      Ja jūs būtu palicis mans draugs, es jums teiktu: „Pacieties!" Bet tagad es varu tikai sacīt: „Kāda man tur daļa, mans kungs?"

—      Labi, trīs nedēļas, — teica Albērs, — bet pēc trim nedēļām jums nepalīdzēs vairs nekāda atruna…

—      Morserfa kungs, — teica Bošāns, ari iekaisdams un pieceldamies, — tikai pēc trim nedēļām es varu jūs izsviest ārā pa logu, un arī jums tikai tad būs tiesība mani izaicināt. Līdz tam — es jums dodu godavīra padomu — neriesimies kā divi asinssuņi, kas ir par tuvu viens pie otra pieķēdēti.

Bošāns nopietni sveicināja, un Albērs atstāja istabu, atriebdamies priekšistabā pie avīzēm, kuras sakapāja ar savu nūju.

Saniknots braukdams, viņš ceļā sastapa Moreli, kas gāja un priekā staroja.

—    Ak, — nopūtās Albērs, — tas tik ir laimīgs cilvēks!

Un tiešām Maksimiliāns bija laimīgs.

II

Limonāde

Nuartjē bija Baruā licis atsaukt pie sevis Maksimiliānu , un nu jaunais cilcēks tā steidzās, ka nelika pat aizjūgt zirgu, bet atskrēja kājām — par lielu nepatikšanu vecajam sulainim, jo Maksimiliānam mīlestība bija devusi spārnus, turpretim Baruā, kurš ar saviem sešdesmit gadiem jau sen vairs nebija iemīlējies, lielais karstums bija licis tikai krietni pasvīst.

Sajūsminātos vārdos Maksimiliāns izteica Nuartjē* savu pateicību par viņa un Valentīnas glābšanu. Valentīna, kaunīgi pieslējusies pie vectēva krēsla, viņam jautāja:

—    Vai nu man viņam sacīt, ko tu man liki izdarīt?

—    Jā, — sirmgalvis teica ar acīm.

—             Mans vectēvs grib šo namu atstāt, — teica Valentīna, — un Baruā jau pūlas atrast viņam derīgu dzīvokli.

—             Bet kā Nuartjē kungs varēs iztikt bez jūsu mīļās klātbūtnes? — iemeta starpā Maksimiliāns.

—           Ā, par to jau ir gādāts, — es savu vectēvu neatstāšu. Manas istabas būs blakus viņa istabām. Ja mans tēvs liedz atļauju, nu, tad es nogaidīšu līdz savai pilngadībai, līdz kurai ir vēl tikai desmit mēnešu, tad man ir pašai sava manta un…

—    Un?.. — jautāja Maksimiliāns.

—    Un ar sava vectēva atļauju es izpildīšu jums doto solījumu.

—            Vai tādas ir arī tavas domas, vectēv? — viņa piebilda, vērsdamās pie Nuartjē.

—   Jā, — atbildēja sirmgalvis.

—            Ak, — iesaucās Maksimiliāns, nomezdamies ceļos pie vectēva, — ko tad es labu esmu darījis savā dzīvē, ka tik daudz laimes krīt man rokās?

—             Līdz tam, — teica Valentīna savā skaidrajā, nopietnajā balsī, — mēs cienīsim savu vecāku balsi un gaidīsim uz mūsu galīgu savienošanu.

—            Jā, — laimīgi iesaucās Maksimiliāns, — ne vien pacietīgi, ne mierīgi, — es gribu gaidīt laimīgi!

Nuartjē uzlūkoja abus jaunos ļaudis ar sirsnīgu mīlestību. Vecais Baruā, kuram nekas netika slēpts un kurš arī šoreiz Moreli bija ievedis pa slepenām durvīm, labvēlīgi smaidīja, slaucīdams no pieres lielas sviedru lāses.

—            Iedzer kaut ko, Baruā, — teica Valentīna, — tu esi gluži sakarsis, — un viņa norādīja uz limonādes karafi, kura bija nolikta Nuartjē. Baruā izgāja ar karafi un tūdaļ izdzēra pilnu glāzi limonādes.

Morelis un Valentīna tikmēr atvadījās, kad piepeši atskanēja zvans. Bija atnācis kāds viesis.

Valentīna ielūkojās pulkstenī.

—            Pulkstenis ir divpadsmit, — teica Valentīna, — laikam gan daktera kungs nāk pie tevis, vectēv. Tad Maksimiliānam jāiet?

—    Jā.

—    Nāc, Baruā, — teica Valentīna, — un pavadi Moreļa kungu!

Baruā ienāca gluži bāls un tik tikko spēja noturēties kājās. Moreliin

vajadzēja viņu turēt — viņa vaibsti saviebās, visa miesa drebēja.

Nuartjē uzlūkoja viņu ar šaušalām acīs.

—            Ak, mans Dievs! Mans kungs, kas tad man kaiš? — vaidēja Baruā. — Kas man noticis?.. Tūkstoš uguņu šaudās man caur galvu… Ak, neaizskariet, neaizskariet mani!..

Viņa acis kļuva glāžainas un stīvas, miesas sastinga, galva atliecās atpakaļ. Valentīna iekliedzās no bailēm un pieķērās Maksimiliānam. Baruā apgriezās pats ap sevi apkārt, panāca dažus soļus uz priekšu un tad piepeši nokrita zemē pie sava kunga kājām, arvien vēl kliegdams:

—    Mans kungs, mans labais kungs!

Uz viņa kliedzieniem istabā ieskrēja prokurors.

Morelis palaida vaļā puspaģībušo Valentīnu un paslēpās aiz kāda priekškara.

Bāls un šaušalu pārņemts, it kā būtu ieraudzījis indīgu čūsku, prokurors nolūkojās uz nabaga Baruā.

Nuartjē gribēja vai izsamist aiz bailēm un nepacietības, nespēdams palīdzēt savam vecajam sulainim, kas viņam bija gandrīz vai tuvākais draugs. Viņa dzīslas uz pieres piepampa, acu muskuļi raustījās.

Baruā stāvoklis kļuva aizvien bīstamāks; viņa acis bija stīvas, pilnas ar asinīm, locekļi krampju sarauti, rokas sitās pret grīdu, kājas gulēja kā nedzīvas. Pa muti nāca putas, un viņš sāpīgi dvašoja.

Vilfors bija gluži sastindzis, viņš nebija pat Moreli pamanījis. Viņa mati bailēs sāka celties stāvus. Tad viņš saņēmās, aizskrēja uz durvju pusi, kliegdams:

—    Dakter, dakter, palīgā, palīgā!

Ienāca Vilfora kundze ar ožamām zālēm rokā; viņas pirmais skatiens krita uz Nuartjē, kas no uztraukuma izskatījās gluži vesels. Vilfora kundze, to redzēdama un pamanīdama pakritušo sulaini, gluži nobālēja.

—             Bet kur tad ir dakteris? Viņš gāja pie tevis, — lielā uztraukumā teica prokurors. — Tu redzi, ka šeit ir trieka; vajadzēs asinis nolaist.

—       Varbūt viņš par maz ēdis? — jautāja Vilfora kundze, neatbildēdama uz sava vīra jautājumu.

—         Ēdis viņš nav nekā, — atteica Valentīna, — bet, tā kā viņš bija diezgan tālu gājis vectēva uzdevumā, tad viņš sakarsa un izdzēris glāzi limonādes.

—         Ak, limonāde nav laba, kāpēc viņš labāk nedzēra glāzi vīna, — teica Vilfora kundze, un viņa sāka drebēt, kamēr Nuartjē viņu drūmi uzlūkoja.

—         Bet kur tad paliek dakteris, es prasu trešo reizi! — nepacietīgi vaicāja Vilfors.

—         Viņš ir pie Eduāra, — atteica Vilfora kundze, kura nu vairs nevarēja ilgāk izvairīties.

Vilfors pats uzskrēja pa kāpnēm augšā. Vilfora kundze, kura, kā pati teica, nevarēja redzēt asinis, arī aizgāja.

Nu Morelis atstāja savu paslēptuvi un, ātri atvadījies, aizgāja.

Tiklīdz viņš bija aizgājis, atnāca atpakaļ Vilfors ar dakteri. Baruā pa to laiku bija atkal atjēdzies, pirmā krīze bija pārgājusi, Vilfors un dakteris Avrinji viņu aiznesa un noguldīja uz dīvāna.

—    Ko nu lai dara, dakter? — jautāja prokurors.

—        Atnesiet man ūdeni un ēteri, arī terpentīneļļu un kādas vemjamās zāles!

—    Aši! — sauca Vilfors.

—    Un tagad es lūdzu, lai visi iet projām! — teica ārsts.

—    Vai es arī? — jautāja Valentīna.

—   Jā, jūs, jaunkundz, it sevišķi, — ārsts viņai rupji atbildēja.

Valentīna izbrīnījusies uzlūkoja ārstu, noskūpstīja vectēvu uz pieres un aizgāja.

Dakteris aiz viņas noslēdza durvis, tad, pie Baruā piegājis, jautāja, kā viņš jūtoties.

—    Drusciņ labāk, — tas atbildēja.

—    Vai jūs spējat izdzert šo glāzi?

—        Es lūkošu, bet neaizskariet mani, man liekas, ka tad lēkme atkal atkārtotos.

—    Dzeriet!

Baruā izdzēra glāzi līdz pusei.

—    Kur jums sāp? — jautāja dakteris.

—   Visur; man ir it kā briesmīgi krampji.

—   Vai galva reibst?

—   Jā.

—   Un ausīs džinkst?

—    Briesmīgi.

—   Kā šī lēkme uznāca?

—    Piepeši, kā zibens.

—    Nekad agrāk tāda nav bijusi?

—   Nekad ne, daktera kungs.

—    Ko šodien ēdāt?

—            Nekā, tikā izdzēru glāzi limonādes, kas bija sagatavota manam kungam.

—   Kur ir limonāde?

—    Virtuvē, karafē.

—   Vai man atnest? — jautāja Vilfors.

—            Nē, palieciet šeit un iedodiet slimajam atlikušos pusi no dzēriena! Es pats iešu uz virtuvi.

Un ārsts gandrīz vai skriešus devās uz virtuvi, uzskriedams virsū Vilfora kundzei, kura arī steidzās uz virtuvi. Viņa iekliedzās.

Ārsts tam nepiegrieza nekādu vērību, viņš lēkšus nolēca pa kāpnēm lejā, metās virtuvē, ieraudzīja līdz pusei iztukšoto limonādes karafi un satvēra to kā ērglis savu laupījumu.

Tad viņš ātri devās atpakaļ uz Nuartjē istabu. Vilfora kundze lēni vilkās uz savām istabām.

—  "Vai tā ir īstā karafe? — jautāja ārsts.

—   Jā.

—   Vai jūs dzērāt šo limonādi?

—   Man liekas.

—   Kāda tai bija garša?

—   Rūgta.

Ārsts ielēja dažus pilienus rokā un baudīja.

—           Tā ir tā pati, - teica ārsts. — Un vai arī jūs no tās dzērāt, Nuartjē kungs?

—   Jā.

—   Un jums tā ari likās rūgta?

—   Jā.

—            Ak, daktera kungs, atkal sākas! — iesaucās Baruā. — Ak, mans Dievs, esi man žēlīgs!

Ārsts piesteidzās pie slimnieka.

—    Palūkojiet, Vilfor, vai vemjamās zāles vēl nav atnestas!

Vilfors steidzās uz durvīm un kliedza pēc zālēm, bet neviens neatbildēja. Drūms klusums, šaušalas valdīja visā namā.

—            Ka tik man būtu līdzekļi, kā viņam iedabūt gaisu plaušās, — teica ārsts, apkārt lūkodamies, — bet nekā, nekā nav.

—            Ak, mans kungs! — kliedza Baruā. — Vai jūs ļausit man mirt bez palīdzības? Ak, mans Dievs, es mirstu, mirstu!

—   Spalvu, dodiet man spalvu! — sauca ārsts.

Viņš ieraudzīja spalvu uz galda un lūkoja to iebāzt slimajam mutē, bet zobi bija sakosti cieši kopā.

Šī otrā lēkme bija daudz stiprāka nekā pirmā. Baruā nokrita uz grīdas un raustījās, gribēdams ar varu pavemt.

Ārsts atstāja viņu uz grīdas guļot, jo nespēja viņam palīdzēt. Viņš piegāja tuvāk Nuartjē.

—   Kā jums iet? — viņš klusi jautāja. — Labi?

—    Jā.

—   Kuņģī viegli?

—   Jā.

—   Tā kā pēc pilēm, kuras es jums dodu ik svētdienu?

—   Jā.

—   Vai Baruā sagatavoja jūsu limonādi?

—   Jā.

—   Jūs viņam likāt dzert?

—   Nē.

—    Vilfora kundze?

—   Nē.

—   Valentīna?

—   Jā.

Baruā ievaidējās, un ārsts atkal devās pie viņa.

—    Vai jūs spējat parunāt?

Nelaimīgais stostījās, izrunādams nesaprotamus vārdus.

—     Pamēģiniet, papūlieties runāt! Baruā atvēra asaru pilnās acis.

—   Kas sagatavoja limonādi?

—   Es.

—   Vai tūdaļ devāt to savam kungam?

—    Nē, tā palika ēdamistabā.

—    Kas to atnesa šurp?

—     Valentīnas jaunkundze. Ārsts sarauca pieri un nopūtās.

—           Dakter, dakter! — iekliedzās atkal sulainis, juzdams, ka tuvojas trešā lēkme.

—   Vai tad vēl nenes vemjamās zāles? — kliedza dakteris.

—   Šeit ir sagatavota glāze, — ienākdams teica Vilfors.

—    Kas sagatavojis?

—   Aptieķnieks, kas šeit nāk man līdzi.

—    Dzeriet! — teica ārsts Baruā.

—            Nevaru… nevaru… par vēlu… ak, dakter… man galva.,, kas par mokām… vai man vēl ilgi jācieš?

—   Nē, mans draugs, drīz jūs vairs necietīsit.

—            Ak, es saprotu! — iekliedzās nelaimīgais. — Ak, Dievs, esi man žēlīgs!

Un, skaļi iekliegdamies, viņš atkrita atpakaļ — kā no zibens nosperts. Ārsts uzlika roku viņam uz sirds un turēja spalvu viņa mutes priekšā.

—   Nu? — jautāja Vilfors.

—    Sakiet virtuvē, lai tūlīt atnes nedaudz vijolīšu sīrupa! Vilfors izsteidzās laukā.

Ārsts, palicis viens, ienesa slimnieku otrā istabā un tad atnāca atpakaļ. Nuartjē aizmiedza labo aci.

—   Vai lai es pasaucu Valentīnu? — teica ārsts.

—   Jā.

Pa to laiku ienāca Vilfors. Dakteris ieveda viņu pie slimā un paziņoja, ka tas ir miris.

—   Miris? Tik piepeši? — iesaucās Vilfors^ gluži sastingdams.

—      Jā, piepeši! Bet jums tur nav ko brīnīties. Senmerāna kungs un kundze arī mira piepeši… Ak, jūs namā mirst ļoti ātri, Vilfora kungs.

—       Kā? — iekliedzās prokurors. — Jūs atkal atkārtojat tās vecās aizdomas?

—      Jā, mans kungs, — ļoti nopietni teica ārsts, — tās aizdomas mani nekad nav atstājušas. Bet uzklausiet mani!

Prokurors drebēja kā krampjos.

—       Ir inde, kura nonāvē, neatstādama gandrīz vai nekādas pēdas. Šo indi es atradu gan pie marķīzes Senmerānas, gan pie vecā Baruā. Bet ir līdzekļi, kā bez šaubām pārliecināties par šo indi: no tās, skābēs sarkana tikusi, lakmustinktūra kļūst atkal zila un vijolīšu sīrups — zaļš. Pagaidīsim, kamēr atnes sīrupu.

Atnāca kalpone un atnesa sīrupu. Aiz viņas ārsts atkal aizslēdza durvis.

Ārsts nu pielēja no atlikušās limonādes kādu daļu pie sīrupa, un tūdaļ parādījās glāzē neskaidrums, tika zils, tad dzeltens kā opāls un beigās smaragdzaļš.

Nebija vairs nekādu šaubu: limonāde bija saindēta.

—      Nelaimīgais Baruā ir nozāļots ar neīsto angostūru jeb „Ignacija sakni", — teica ārsts Avrinjf, — tagad es to varu apliecināt Dieva un cilvēku priekšā.

Vilfors bija kā mēms un bez spēka atkrita kādā krēslā.

III

Apsūdzība

Ārsts drīz vien atžirbināja prokuroru, kurš šinī līķu istabā pats atgādināja līķi.

—   Nāve ir manā namā! — iesaucās prokurors.

—      Sakiet atklāti — noziegums! — atbildēja ārsts. - Ir laiks, ka mēs kaut ko darām un liekam šķēršļus šai briesmīgajai mirstībai. Es nevaru un negribu ilgāk ciest klusu un tā palikt par līdzvainīgo.

Prokurors drūmi lūkojās visapkārt.

—   Manā namā! Šis briesmas! — viņš murmināja. — Manā namā!

—             Prokurora kungs, esiet vīrs, - teica ārsts, - godājiet pats sevi, līdz galam uzupurēdamies!

—   Ak, jūs liekat man nodrebēt. Uzupurēties - jūs sakāt?!

—   Jā.

—   Vai jums ir aizdomas par zināmu personu?

—            To es nezinu. Nāve ir jūsu namā. Tā neiet akli no istabas istabā, bet gudri izmeklēdama. Vai jūsu namā neatkārtojas viena no tām šausmīgajām parādībām, kādas uznāk tikai par gadu simteņiem, kā Lokusta un Agripīna, Brunhilde un Fredegonda. Visas šīs sievietes bija jaunas un skaistas, uz viņu pierēm ziedēja tā pati nevainība, kādu mēs atrodam arī uz vainīgās pieres jūsu namā.

Vilfors briesmīgi iekliedzās un saņēma rokas.

—            „Meklē, kam varētu nākt labums no nozieguma!" saka jūsu tieslietu pratēji.

—            Ak, dakter, dakter, cik bieži cilvēku taisnība ir tikusi maldināta ar šo teikumu…

—             Bet šie nāves gadījumi viens pēc otra: marķīzs, tad marķīze, tad jūsu tēvs…

—   Kā tā, mans tēvs, viņš taču ir dzīvs? — iesaucās prokurors.

—            Nu jā, dzīvs! Bet vai tad jūs tiešām ticat, ka šis nelaimīgais sulainis bija izmeklēts par upuri? Nē, viņš ii dzīvojis cita vietā un miris cita vietā. Nuartjē kungam vajadzēja šo limonādi dzert; gadījās, ka iedzēra ari Baruā…

—            Bet kā tad mans tēvs nemira, jo viņš taču tika dzēris to pašu limonādi?

—            Vai tad es jums neesmu teicis, ka viņa ķermenis ir pieradināts pie šīs indes. Neviens bez jums nezina, ka es Nuartjē kungam jau gadu dodu indi.

—   Ak, Dievs, mans Dievs! — stomījās prokurors.

—            Vispirms mira marķīzs, tad marķīze, — tas ir divkāršs mantojums. Jūsu tēvs, — turpināja ārsts bez žēlastības, kaut gan redzēja, cik ļoti satriekts ir prokurors. — Jūsu tēvs bija uzrakstījis testamentu par labu

nabagiem, atstumdams no mantošanas jūsu ģimeni; vakar viņš rakstīja citu testamentu — par labu Valentīnas jaunkundzei. Varbūt kāds baidījās, ka viņš atkal nemainītu savu viedokli, un gribēja viņu nozājot. Jūs redzat, cik tas ātri iet.

—    Ak, žēlastību, žēlastību, ārsta kungs!

—    Nekādas žēlastības, prokurora kungs! Ārstam ir svēts uzdevums zemes virsū, lai to izpildītu, viņš nokāpj līdz nāves tumšākajiem noslēpumiem. Kad noziegums iesāk savu darbu, tad ārstam ir laiks sacīt: „Tur tas ir! Tur ir jūsu meita Valentīna!"

—    Ak, tas nav iespējams! Es labāk pats sevi apsūdzētu… Valentīna… šī skaidrā sirds, šis nevainības eņģelis!..

—     Nekādas žēlastības, prokurora kungs! Noziegums ir pierādīts. Valentīnas jaunkundze ir ielikusi zāles marķīzam Senmerānam, marķīze Sen- merāna mira, kad viņa to apkopa. Arī šo limonādi, kuru dzēra Nuartjē un Baruā, ir sagatavojusi Valentīnas jaunkundze. Viņa ir vainīga! Prokurora kungs, es apsūdzu Vilfora jaunkundzi, veiciet savu pienākumu, prokurora kungs!

—    Dakter, es neliedzos vairs, neaizstāvos, bet žēlastības dēļ saudzējiet manu godu, manu dzīvību…

—     Prokurora kungs, ir apstākļi, kad jāmet pie malas visa apdomība, — teica ārsts, aizvien vairāk iekaisdams. — Ja jūsu meita būtu vienu reizi nozāļojusi, es jums teiktu: «Lieciet viņu klosteri!" Ja otru reizi, es teiktu: „Dodiet viņai šo indi, lai viņa pati sevi nozāļo, — un tā glābj savu un jūsu godu." Bet viņa ir nozāļojusi trešo reizi, tāpēc es saku : „Nododiet viņu bendes rokās!"

Vilfors nokrita ceļos.

—    Klausieties, — viņš sauca, — man nav jūsu spēka, bet arī jums tā nebūtu, ja šeit manas meitas vietā būtu jūsu meita Magdalēna!

Tagad nobālēja pats ārsts.

—     Klausieties, — turpināja Vilfors, sagrābdams viņa roku, — nožēlojiet mani!.. Nē, mana meita nav vainīga!.. Vediet mani tiesas priekšā, un arī tad es vēl sacīšu: „Viņa nav vainīga…" Vai jūs esat mans draugs?.. Vai esat cilvēks?.. Vai jums ir sirds krūtīs? Nē, jūs esat tikai ārsts!.. Nu, es jums saku, mana meita nenonāks bendes rokās! Ak Šis šausmīgās domas! Un kad jūs nu kļūdāties, kad viņa vēlāk bāla kā spoks nāks jūsu priekšā un teiks:

„Ne es, bet tu pats esi slepkava… tu esi mani, nevainīgu bērnu, nokāvis!.."

—            Labi, — nopietni teica ārsts, — es gaidīšu. Bet ja nu vēl kāds jūsu namā saslims, tad nesauciet vairs mani, es nenākšu! Es dalīšos ar jums šinī briesmīgajā noslēpumā, bet negribu vēl pavairot savas sirds pārmetumus.

—    Tātad jūs atstājat mani, daktera kungs?

—            Jā, jo kad es gribētu jums vēl tālāk sekot, es apstātos tikai pie karātavām. Ardievu!..

—            Vēl vienu vārdu, vienu vārdu, dakter! — sauca prokurors." — Jūs atstājat mani vienu šinī šausmīgajā stāvoklī, kura briesmas jūs vēl pavairojāt ar savu atklājumu.

Ko sacīs par vecā sulaiņa piepešo nāvi?

—            Jūsu nams man iedveš šausmas, — atteica ārsts, plecus paraustīdams, — izvediet mani ārā!

Uz kāpnēm un ejās stāvēja sulaiņi un kalpotāji, izbijušies, nemierīgi.

—            Prokurora kungs, — teica ārsts skaļā balsī, — vecais Baruā pēdējā laikā maz kustējās, kaut gan viņš agrāk bija paradis pie darbīgas dzīves. Viņa asinis kļuvušas pārāk smagas. Viņu ķērusi trieka. Es esmu par vēlu atsaukts.

Un ārsts, nesniegdams Vilforam roku, aizgāja.

Dažas stundas pēc tam visi apkalpotāji salasījās virtuvē un, ilgāku laiku apspriedušies, aizgāja pie Vilfora kundzes uzteikt tai dienestu. Nekādi solījumi, ne algas paaugstinājums nevarēja tos atturēt; viņi uz visu atbildēja:

—    Mēs ejam tāpēc, ka šis ir nāves nams.

Daudzi raudot atstāja vietu, sevišķi visi nožēloja labo Valentīnu.

Vilfors uzlūkoja savu meitu.

Viņa raudāja.

Dīvaini! Šīs asaras viņu aizkustināja; tad viņš uzlūkoja savu sievu, un viņam izlikās, it kā viņas smalkās lūpas drūmi pakustētos, kā negaisa laikā tālumā uzliesmo zibens.

IV

Maiznieks, kas dzīvo no rentes

Tajā pašā vakarā, kad grāfs de Morserfs, tik tikko spēdams savaldīties no dusmām un apkaunojuma par Danglāra atraidījumu, bija atstājis baņķiera dzīvokli, tur ieradās sinjors Andrea Kavalkanti smalkā tualetē, ar spīdošām, ieziestām ūsām, žilbīgi baltiem cimdiem.

Pēc laipnas apsveikšanas no baņķiera puses Andrea ieveda viņu kādā loga iedobumā un ar apstākļiem piemērotiem vārdiem iztēloja viņam savas dziļās sāpes par tēva aizbraukšanu, tad pārgāja uz laipno viesmīlību Danglāra ģimenē un beigās aizrunājās līdz ciešai pārliecībai, ka pilnīgi laimīgs viņš varētu kļūt, iegūdams Eiženijas jaunkundzes skaisto roku.

Baņķieris šo sarunu bija gaidījis jau vairākas dienas. Viņš klausījās ar lielāko uzmanību un laipnību, un viņa seja palika aizvien spīdošāka. Tomēr viņš nevarēja tūdaļ apsolit jaunajam cilvēkam savas meitas roku, bet gribēja vēl tam uzdot dažus jautajumus.

—    Bet jūs esat vēl ļoti jauns, Andrea kungs, — teica barons.

—    Ak, barona kungs, itāliešu augstākās aprindās mēdz agri precēties; dzīve ir pilna dažādu lēkmju, vajag laimi tvert, kad tā rādās.

—   Labi, — teica baņķieris, — pieņemsim, ka jūsu pagodinošais priekšlikums ir patīkams arī manai kundzei un meitai. Ar ko mēs pārrunāsim lietas veikalisko pusi? Tas pieder tēviem.

—    Ak, mans tēvs aizvien ir bijis labs pret mani un, paredzēdams, ka man varbūt patiktu uz visiem laikiem palikt Francijā, atstājis man visus vajadzīgos papīrus un vēstuli, kura man sola 150000 liru gada rentes, ja es precos viņam pa prātam. Tā būtu apmēram ceturtā daļa no tēva mantas.

—    Man, — teica Danglārs, — aizvien bijis nodoms savai meitai pūrā dot pusmiljonu franku; viņa jau ir mana vienīgā mantiniece.

—     Nu, labi, jūs redzat, ka visu varēs iegrozīt, - teica Andrea, — mums būtu gada rente 175000 liru. Varētu arī būt, ka mans tēvs, marķīzs, man tūdaļ dotu visu kapitālu un ne tikai renti vien; jā, jā, to varētu

izdarīt, kaut gan viegli nenāksies. Jūsu veiklajās rokās šie divi trīs miljoni droši vien dotu desmit procentus.

—       Es nekad nemaksāju vairāk par četriem procentiem, palaikam tikai trīsarpus procentus, — teica baņķieris. — Manam znotam, protams, būtu izņēmums, es viņam dotu piecus procentus, un pelņu mēs dalītu uz pusēm.

—       Lieliski, sievastēv! — iesaucās Kavalkanti, kurš reizēm nevarēja savaldīt savu īsto dabu, neskatoties uz visām aristokrātiskajām manierēm; bet drīz vien viņš atkal saņēmās.

—       Bet, kad jūsu tēvs jums arī nedod visu kapitālu, — Danglārs atkal uzņēma pārtraukto pavedienu, — mātes mantojumu viņš jums taču nevar Aizturēt.

—    Jā, gluži pareizi, marķīzes Olivijas Korsināri .mantojumu.

—    Cik liels tas apmēram ir?

—       Ak, tiešām, es skaidri nezinu, es nekad daudz neesmu par to rūpējies, bet man liekas, ka būs vismaz miljoni divi.

Danglārs sajuta gandrīz vai slāpējošu prieku kā skopulis, kas saņem atpakaļ savu mantu, vai slīcējs, kas jūt zemi zem kājām.

—    Nu, — jautāja Kavalkanti gandrīz vai sirsnīgi, — vai es varu cerēt?

—       Ceriet un ticiet, Andrea kungs! — teica Danglārs. — Ja no jūsu puses nebūs šķēršļu, tad viss ir izlemts.

—    Ak, mans kungs, jūs mani darāt par laimīgāko mirstīgo!

—       Bet kā tas nākas, — domīgi iejautājās baņķieris, — ka jūsu apsargātājs - grāfs Monte-Kristo — nav jūs pavadījis un visu ņēmis savās rokās?

Andrea nosarka.

—       Es pašlaik nāku no grāfa, — viņš teica, — viņš ir ļoti patīkams vīrs, bet dīvains savādnieks. Viņš man solīja, ka izdabūs no mana tēva man visu kapitālu, bet precību lietās iejaukties viņš neparko negribot, tikai to viņš teica, ka šis precības katrā ziņā esot ieteicamas. Viņš ir ari ar mieru atbildēt uz dažiem jūsu jautājumiem.

—    Ā, ļoti labi.

—      Tagad, — teica Andrea, laipni smaidīdams, — saruna ar sievastēvu ir pabeigta un es vēršos pie baņķiera.

—    Un ko jūs vēlaties? — jautāja Danglārs, arī smaidīdams.

—       Pēc dažām dienām jūs man izmaksāsit 4000 frankus, bet grāfs, paredzēdams, ka nākamais mēnesis prasīs no manis vairāk izdevumu, man devis šo paša rakstīto zīmi, lai es no jums izņemu 20000 frankus. Vai es to naudu varu saņemt?

—        Ā, — iesaucās baņķieris, zīmi iebāzdams kabatā, — kaut miljonu varat saņemt. Pasakiet stundu, kad mans kases ierēdnis lai jums aiznes šo summu!

—    Ja jums tā ir pa rokai, tad, lūdzu, ap pulkstens desmitiem.

—    Labi.

Nākamajā rītā jaunajam cilvēkam nauda bija rokā, un viņš tūdaļ devās projām uz visu dienu, Kadrusam atstādams tikai nolīgtos divsimt frankus.

Bet kā viņš izbrīnījās, kad, vēlu vakarā pārnākdams, dabūja no durvju sarga vēstuli, ko bija nodevis Kadruss, kurš bija liedzies saņemt divsimt franku.

Andrea nobāla; par laimi bija tumšs un durvju sargs nekā nemanīja.

Vēstulē bija rakstītas tikai dažas rindiņas:

„Tu zini, kur es dzīvoju; es tevi visādā ziņā gaidu rit no rīta pulkstens deviņos."

Andrea aplūkoja zīmogu; tas bija palicis neaizskarts, neviens vēl nezināja viņa noslēpumu.

—       Labi, — viņš teica durvju sargam. — Tas nabaga vecis, mana tēva sulainis, ir lāga virs…

Durvju sargs nezināja, par kuru vairāk pabrīnīties — par veco sulaini vai par lāga jaunkungu.

—        Ātri izjūdz zirgus un tad uznāc pie manis augšā! — Andrea teica savam grūmam kučierim.

Savā istabā nonācis,-Andrea tūdaļ sadedzināja vēstuli.

Ienāca grūms.

—    Tev ir apmēram mans augums? — teica Andrea.

—        Man ir tas gods, ekselence, — atteica sulainis; Andrea labprāt ļāva saukt sevi par ekselenci.

—        Es gribētu satikties ar kādu meiteni, kurai negribu teikt savu īsto vārdu. Dod man savu mundieri un savus papīrus, lai es varētu viesnīcā pārgulēt nakti!

Sulainis paklausīja.

Piecas minūtes vēlāk Andrea sulaiņa uzvalkā atstāja namu un lika ormanim braukt uz kādu pazīstamu viesnīcu netālu no Kadrusa dzīvokļa.

Otrā rītā viņš agri atstāja viesnīcu un uzmeklēja Kadrusa dzīvokli; kāda sieviņa viņam norādīja, ka bijušais maiznieks Paitēns dzīvojot trešajā stāvā pagalmā pa kreisi.

—     A, tu esi akurāts cilvēks! — teica Kadruss, viņu saņemdams pie durvīm, kamēr Andrea gluži sapīcis nosvieda cepuri zemē.

—    Ak, mans zeņķi, — teica Kadruss smiedamies, — ko tu esi tāds dusmīgs, nāc, es tev sagatavoju labas brokastis, tavus mīļākos ēdienus, lūk: svaigi tauki, ar sīpoliem sacepti, ar muskatriekstiem un krustnagliņām, zivis un šņabis, un divas pudeles vīna. Nu, ko to saki, zēn? Ko? Vai es nebiju aizvien labs pavārs? Un tu, kā liekas, nekad nesmādēji manus ēdienus?!

—    A, vai te nu nav jāsaka! — sašutis iesaucās Andrea. — Brokastu dēļ vien tu mani esi traucējis? Velns tevi lai parauj!

—    Mans dēls, — Kadruss teica svinīgi, — patērzēsim pie brokastīm - bet tu, nepateicīgais, vai tad tu nemaz neesi sajūsmināts atkal redzēties ar savu vecu draugu? Un es, vecis, raudu par tevi gaužas asaras.

Tiešām Kadruss raudāja — sīpolus laupīdams.

—    Kāpēc tu mani atsauci šurp? Atkal man gribi kādas lamatas likt? — teica Andrea.

—    Ak, ej jau, ej! — atteica Kadruss. — Vai tad es varētu paciest šo vārguļa dzīvi, ja es tevi nemīlētu? Tu esi apvilcis sava sulaiņa uzvalku, tātad tev ir sulainis. Kas man, nabaga vīram, ko dos? Pašam jāvāra ēst, un tu vēl apsmādē, jo esi paradis ēst smalkās viesnīcās. Vai tad es arī nevarētu sev turēt sulaiņus un zirgus? Kāpēc es sev laupu to prieku? Tikai tevi saudzēdams, tevi mīlēdams, mans vecais Benedeto!

—    Nu, labi, teiksim, tu mani mīli, — teica Andrea, — bet kāpēc tad tu mani atsauci šurp?

—    Gribas tevi redzēt, mans mīļais.

—    Kāpēc redzēt? Mēs taču esam pareizi nolīguši.

—     Bet, mīļais zēn, nāc, vispirms uzkodīsim, apsēdies še! Ko? Krēsli tev nepatīk? Nav tik skaisti kā tavā „Prinču viesnīcā"? Jā, tu esi laimīgs.

—    Bet vai tad tu neesi laimīgs? Tev taču bija tikai viens ideāls: dzīvot kā bijušam maizniekam no savas rentes!

Kadruss nopūtās.

—            Jā, Benedeto, tas bija tikai ideāls, un ideāls ir nesasniedzams, kā tu zini. Tas bija tikai sapnis. Maiznieks, kurš dzīvo no savas rentes, ir bagāts, viņam ir savi ienākumi, vai saproti?

—    Nu, pie velna, tev taču arī ir ienākumi!

—    Man?

—   Jā, tev; tev taču ir divsimt franku mēnesī no manis.

Kadruss tik plecus vien paraustīja.

—            Ak, nav patīkami saņemt naudu, kura tiek tik nelabprāt dota un drīz varbūt nemaz vairs netiks dota… Tava laime ir gluži nepārredzama, tu blēdi, es zinu, tu precēsi bagātā Danglāra meitu?

—    Danglāra? Ko tu saki?

—            Jā, jā, Danglāra. Vai tad man jāsaka — barona Danglāra? Tas jau būtu gluži tā, it kā man būtu jāsaka — grāfa Benedeto. Danglārs bija mans draugs, un, ja viņš nebūtu tik aizmāršīgs, viņš mani ielūgtu savās kāzās, tā kā es viņu biju ielūdzis savās. Jā, jā. Es vairākas reizes tiku ēdis pusdienas kopā ar viņu un grāfu Morserfu. Tu redzi, man ir smalki paziņas, un, kad es vien gribētu, es varētu ar viņiem sastapties smalkos salonos. Jā, jā, viss vēl var mainīties. Bet nu ēdīsim, Benedeto!

Un abi sāka iekost, Kadruss — pastāvīgi slavēdams savus ēdienus, arī Andrea negribot ēda līdzi.

—    Kā tev labi garšo, mans dēls?

—            Labi, tik labi, ka es nesaprotu, kā tāds cilvēks, kam tik labi ēdieni, var būt nemierā ar savu dzīvi, — atbildēja Andrea.

—            Jā, tas rodas no tā, — teica Kadruss, — ka man nedod mieru tās domas, ka es esmu no cita atkarīgs, kaut gan agrāk sevi uzturēju pats.

—    Ā, nebēdā, man pietiks un iznāks vēl mums abiem!

—             Ak, sirds man mierīga! Tāpēc es vakar arī atraidīju tos divsimt frankus. Man galvā ienāca dažas domas.

Andrea pārskrēja drebuļi; tā viņam aizvien gāja, kad Kadrusarn galvā ienāca kādas domas.

—             Briesmīgi nepatīkami, — turpināja Kadruss, — katru reizi gaidīt līdz mēneša beigām.

—            Nu, ko darīt? Es jau arī gaidu, — atteica Andrea, kurš šoreiz negribēja tik drīz padoties.

—            Jā, tev ir jāgaida uz desmit tūkstošiem, tā ir gluži cita lieta, nekā man jāgaida uz diviem simtiem. Kad es būtu tavā vietā…

—    Nu, ko tad tu daritu?

—    Es tad gan zinātu…

—    Ko tad tu zinātu?

—            Es, piemēram, teiktu, ka gribu pirkt muižu, liktu sev izmaksāt mēneša maksājumus labu laiku uz priekšu un tad — projām! Aizbēgtu.

—    Ā, tās nemaz nav tik ļaunas domas.

—    Mīļais draugs, paļaujies uz maniem padomiem, tev slikti neklāsies!

—    Bet kāpēc tu pats tā nedari? Kāpēc neliec sev izmaksāt uz priekšu krietnu summu un nebrauc, piemēram, uz Briseli?

—    Ā, pie velna, vai es lai ar kaut kādiem tur tūkstoš divi simti frankiem braucu tik tālu ceļu?

—    Kadrus, Kadrus, tu kļūsti īsts visgribis! Vēl pirms diviem mēnešiem tu biji nabags kā žurka.

—    Nu jā, ēstgriba rodas ēdot, — atrūca Kadruss ēzdams. — Bez tam man arī ir kāds plāns.

Kadrusa plāni biedēja Andrea vēl vairāk nekā viņa domas.

—    Nu?

—    Nu, tad dzirdi, tu vari man pagādāt piecpadsmit, — ko es saku? — trīsdesmit tūkstošus franku, un tev tas nemaksās ne grasi. Jā, man vajag vismaz trīsdesmit tūkstošus, lai es spētu dzīvot kā godīgs cilvēks.

—    Nē, to es nevaru, — atteica Andrea.

—    Ak, tu mani nesaproti, mans dēls, tev pašam nebūs ne grasis jāizdod no sava maka…

—   Vai tu gribi, lai es zogu, ko? Lai mēs atkal tiekam tur tanī cietumā?

—     Ak, ko? — teica Kadruss. — Man tas būtu vienalga, es dažreiz ilgojos pēc savējiem, ne tā kā tu, cietsirdīgais…

Andrea nobālēja.

—    Netaisi muļķīgus jokus! — viņš teica.

—    Nu, nu, esi mierīgs! Tev tur nebūt nebūs jāiejaucas; es viens visu izdarīšu. Bet vai zini ko? Līdz tam tev jāpaaugstina man mēneša alga vismaz līdz piecsimt frankiem; man būs lielāki izdevumi.

—    Labi, labi, — teica Andrea, — bet tas nav smuki, tu mani izsūc…

—    Ak, kad es nezinātu, no kādiem neizsīkstošiem-avotiem tu smel… Saki jel, — cik tev dod par mēnesi tavs augstais apsargātājs?

—    Piecus tūkstošus franku.

—            Nu, lūk, tieši tik daudz tūkstošu, cik tu man dosi simtu, — teica Kadruss. — Kur tu tik daudz naudas vari likt?

—    Nauda ātri iziet. Un tad — es krāju sev kapitālu.

—     Hm, kapitālu, tādu katrs gribētu labprāt dabūt, — teica Kadruss zibošām acīm.

—   Jā, nu man arī būs kapitāls.

—    Kas tad tev dos? Tavs princis?

—   Jā, princis! Tikai vēl jāgaida līdz viņa nāvei.

—    Kā tā?

—    Viņš man atstāj mantu pēc testamenta.

—    Un cik?

—    Piecsimt tūkstošu.

—    Tik vien?

—    Tu netici? Jā, nudien!

—    Ej jau, tas jau nevar būt nemūžam.

—    Kadrus, vai tu esi mans draugs?

—    Zināms, dzīvībā un nāvē!

—    Nu, es tev atklāšu kādu noslēpumu.

—    Nu?

—   Es domāju… — teica Andrea un bailīgi palūkojās bailīgi visapkārt.

—    Nebēdā nekā, mīļais, mēs esam vieni, — mierināja Kadruss.

—    Es domāju, ka esmu atradis savu tēvu.

—    īsto?

—   Jā.

—    Ne Kavalkanti?

—   Tas jau ir aizbraucis.

—    Kas tad ir šis tēvs?

—    Nu, paklausies: grāfs Monte-Kristo.

—    Ā!

— Jā, jā. Viņš atklāti mani neatzīst, bet viņš Kavalkanti dod ik gadus piecdesmit tūkstošus par to, ka tas tēlo mana tēva lomu.

—            Piecdesmit tūkstošus! Es būtu uz pusi lētāk gatavs būt par tavu tēvu. Nepateicīgais, kāpēc tu nedomāji par mani, kad tev vajadzēja krietnu tēvu?

—   Vai tad es zināju? Vai tad mēs abi tpreiz nebijām tur?..

—   Nu, jā, jā. Bet tu saki, viņš testamentā…

—   Norakstījis man 500000 franku. Pats vēl rādīja.

—   Tas tik ir varens tēvs!

—    Un vēlāk viņš vēl atzīšot mani par savu īsto dēlu…

Kadruss vicināja kādu šķīvi pa gaisu un sauca:

—    Lai dzīvo tāds krietns tēvs!

—    Nu, saki, — vai es tev ko slēpju? — teica Andrea.

—    Nē, tu arī esi goda vīrs! Bet vai lavs tēvs tiešām ir arī bagāts?

—             Bagāts? Tik bagāts, ka pats nezina, cik viņam naudas. Nesen es redzēju, ka bankas ierēdnis atnesa viņam 50000 franku kredītbiļetēs, vakar viņa baņķieris atsūtīja viņam 100000 franku naudā, zelta naudā vien.

Kadruss bija gluži kā apstulbis.

—    LJn tevi laiž iekšā tādā namā? — viņš jautāja gluži izbrīnījies.

—    Protams.

Kadruss kādu acumirkli cieta klusu; viņš acīm redzot kaut ko pārdomāja.

Piepeši viņš iesaucās:

—   Ak, cik jauki vajag būt, kad to visu var saukt par savu īpašumu!

—   Ak jā, - iesaucās arī Andrea, — tas ir lieliski!

- Un viņš dzīvo Elizejas laukos?

—           Jā, trīsdesmitais numurs, skaists nams, viens pats atsevišķi starp pagalmu un krāšņu dārzu, vai tu to neesi redzējis?

—            Varbūt. Bet kas man daļas gar ārpusi, kas par skaistām lietām tur laikam ir iekšā!..

—    Vai tu esi bijis Tileriju pilī? - Nē.

—    Nu, pie viņa ir vēl daudz skaistāk.

—           Klau, Andrea, laikam gan būtu vērts pieliekties, kad labajam grāfam Monte-Kristo nokrīt naudas maks zemē?

—   Ak, tur tanī namā nauda guļ izmētāta tā, kā āboli dārzā.

—    Vai tu, zēn, nevarētu mani reiz paņemt līdzi?

—    Kas par muļķībām, Kadrus!

—    Nu, piemēram, par grīdas vaskotāju.

—    Viņam visas istabas izklātas ar tepiķiem.

—    Ak, tad man jāapmierinās šo namu redzēt tikai garā, ne patiesībā. Bet vismaz apraksti man to.

—    Kā tā?

—    Kā, piemēram, iedalīts?

—   Ja tu gribi plānu, tad man taču vajadzētu papīru un tinti.

—           Te būs viss, kas vajadzīgs, — aši teica Kadruss, padodams rakstām- rīkus un papīru.

Andrea paņēma papīru un smīnēdams sāka zīmēt.

—    Vai mūri ap namu ir augsti?

—    Nē, astoņas līdz desmit pēdas.

—    Logi lieli?

—    Vareni, katra rūts tik liela, ka, pat tāds vīrs kā tu izlistu cauri.

—    Kur guļ kalpotāji?

—   Tiem ir savs nams, kurš ar galveno namu savienots ar zvaniņiem.

—    Kāpēc šie sasodītie zvaniņi? Tie tikai daudz naudas izmaksā.

—             Jā, agrāk bijis arī suns, bet tagad tas ir Oteilā. Es grāfam tiku teicis: ja viņš atrodas Oteilā, viņa nams Elizejas laukos paliek neapsargāts. Tur var ielauzties zagļi…

—    Nu, ko viņš atbildēja?

—    Viņš teica: „Kas par to, lai zog!.."

—    Ak, Andrea, viņa rakstāmgaldam laikam ir slepens mehānisms.

—    Kā tā?

—             Jā, tas pat zagli noķer un tad sāk spēlēt kādu melodiju. Man stāstīja, ka izstādē bijušas tādas lietas.

—   Ā, nē, viņam gluži vienkāršs rakstāmgalds un vēl atslēga stāv iekšā.

—   Vai tad viņu neapzog?

—    Nē, viņa ļaudis viņu ļoti mīl.

—    Kur ir šis rakstāmgalds, augšā vai apakšā?

—    Augšā.

—    Uzzīmē man taču skaidri plānu! Vai viņš bieži iet uz Oteilu?

—            Divreiz nedēļā, piemēram, rītnakt viņš būs tur, jo viņš mani ielūdza tur ēst pusdienas.

—            Ak tu, Dieviņ, tā tik ir dzīve, nams pilsētā, mājas uz laukiem. Un tu tiešām rīt tur būsi?

—    Laikam gan.

—    Un tu tur paliksi pa nakti?

—    Kad man tā iegribēsies. Es pie grāfa esmu gluži kā mājās.

Kadruss uzlūkoja jauno cilvēku neuzticīgi un pētīgi, it kā gribētu izzināt, cik daudz viņš piemeloja.

—            Kad tu gribi saņemt savus piecsimt frankus? — teica Andrea, no etvijas izņemdams smalku Havannas cigāru.

—    Kad tik tev vien ir.

Andrea izvilka no kabatas divdesmit piecus zelta gabalus.

—    Ehe, zelta gabali? Nē, pateicos, — teica Kadruss.

—    Nu, tev taču pat vēl būs peļņa, kad tu tos izmainīsi…

—             Zeņķi, zeņķi! Nedomā, ka Kadruss darīs muļķību! Es lai mainu zeltu? Kas man būtu zeltu devis? Nē, nē, es gribu sudrabu, vienkāršu sudrabu.

—    Bet es taču nevaru tik daudz sudraba sev līdz nesāt?

—    Labi, nodod to savam durvju sargam, es rīt paņemšu.

—   Labi, bet tad tu mani vairs nemocīsi?

—    Nekad vairs ne, mīļais, — atteica Kadruss.

Kadruss bija kļuvis nopietns, toties jautrāks izlikās Andrea.

—    Cik tu esi jautrs, gluži it kā būtu saņēmis jau mantojumu.

—            Vēl ne, bet to es saku, kad es mantošu, tad es jau savu draugu neaizmirsīšu.

—   Ja tikai atmiņas spēks vien tev paliks.

—    Vai tu mani gribi aizskart?

—            Es? Nebūt ne, — atteica Kadruss, — tieši otrādi, es tev gribu dot labu padomu.

—    Kādu?

—            Atstāj šeit to dimantu, kas tev ir pirkstā, gredzenā: ar tādām muļķībām tu mūs abus gāzīsi postā.

—    Kā tā?

—           Neapdomīgais cilvēk, tev mugurā sulaiņa livreja un pirkstā gredzens par pieciem tūkstošiem franku.

—    Gluži pareizi. Kāpēc tu nepaliki par taksatoru?

—      Dimantu ziņā es kaut ko pieprotu, man pašam ir vēl labāks dimants. Bet vai šis tikai nav neīsts? Tagad tā pasaule ir tik samaitāta, ka godīgs zaglis nemaz vairs neuzdrošinās zagt dimantus zeltkalēju veikalos, — visi ir neīsti, — tad viņš pamēģināja griezt loga rūti. Tā iečirkstējās. — Nē, šis gan ir īsts, — viņš teica, — to es varu droši paturēt.

—      Kad tik tev ar dimantu pārdošanu neiziet tā, kā ka zelta naudas mainīšanu, — piebilda Andrea.

—     Nebaidies, es to nepārdošu, — teica Kadruss un tad, skaudīgi uzlūkodams jauno cilvēku, turpināja: — Tu tagad mājās atradīsi zirgu, greznu ekipāžu, sulaiņus un līgavu…

—    Nu jā.

—     Ko, puis, vai tu man dosi krietnu dāvanu, kad precēsi mana drauga Danglāra meitu? Cik liels īsti būs viņas pūrs?

—    Es jau nezinu…

—    Miljons, ko?

Andrea tikai paraustīja plecus.

—      Un ja arī būtu vairāk, — teica Kadruss, — tev nekad tik daudz nebūs, cik es tev novēlu.

—     Pateicos, — teica Andrea atvadīdamies, un vecais izvadīja viņu ārā, rūpīgi aizslēgdams durvis ar paša izgudrotu slepenu ierīkojumu, kā viņš sacīja.

—     Šis mīļais Benedeto, — murmināja Kadruss, — man šķiet, viņš neņemtu ļaunā, kad viņam drīz būtu jāmanto, un to, kas viņam palīdzētu drīzāk likt pie mantošanas, viņš nemaz neuzlūkotu ar ļaunām acīm.

V

Ielaušanas

Grāfs Monte-Kristo ar vairākiem sulaiņiem, savu uzticamo Alī un dažiem zirgiem, kurus gribēja pārbaudīt, bija devies uz savu namu Oteilā. Viņu uz to sevišķi bija pamudinājusi Bertučio ierašanās no Normandijas, kurš paziņoja, ka muiža pie jūras ir nopirkta; nams ierīkots un viņa kuģis, skaistā korvete, pienācis un noenkurojies pie kādas tuvējās saliņas.

Grāfs uzslavēja Bertučio veiklību un uzcītību un lika viņam būt gatavam uz drīzu aizbraukšanu, jo nu viņa uzturēšanās Francijā neturpināšoties vairs ilgāk par mēnesi.

—   Tagad, — grāfs teica, — man visādā ziņā vajag vienā naktī no Parīzes nokļūt līdz Treporai jūrmalā, un tāpēc nolieciet man astoņās vietās zirgus, kas varētu šīs piecdesmit jūdzes noskriet desmit stundās.

—     Ekselence, jūs bijāt jau agrāk izteicis šo vēlmi, un zirgi jau stāv gatavībā. Es pats šos zirgus pirku un izdalīju pa ciemiem, kuros reti kāds uzturas.

—    Labi, es tikai divas dienas palikšu šeit, — teica grāfs.

—    Lūkojiet tā ierīkoties!

Tiklīdz Bertučio bija atstājis istabu, ienāca Batistens, gluži noputējis no garā ceļa, uz zelta šķīvja atnesdams kādu vēstuli.

„Grāfam Monte-Kristo kungam tiek paziņots," grāfs lasīja pasniegtajā vēstulē, „ka šonakt kāds vīrs lūkos ielauzties jūsu namā Elizejas laukos 30, lai pārmeklētu papīrus rakstāmgaldā. Grāfs, kā zināms, ir diezgan dūšīgs un negriezīsies pēc policijas palīdzības, kas varētu kaitēt tam, kurš šo vēstuli raksta. Daudz ļaužu vai kādi sevišķi sarīkojumi aizbiedētu ļaundari un tā atņemtu grāfam iespēju iepazīties ar ienaidnieku. Šo rindiņu rakstītājam otrreiz varbūt nebūtu vairs iespējams grāfu brīdināt."

Sākumā Monte-Kristo domāja, ka tā ir kāda zagļa gudrība, lai novērstu viņa uzmanību uz neīsto pusi, bet tad viņš apdomājās, ka tas tiešām varētu būt kāds ienaidnieks, kuru vēlāk varētu izmantot sev par labu. Viņš tāpēc pasauca Batistenu un lika viņam tūdaļ doties uz Parīzi, un ar visiem ļaudīm pārnākt uz Oteilu.

—    Bet vai neviens nepaliks tanī namā, grāfa kungs? — jautāja Batistens.

—    Durvju sargs.

—    Visu namu varētu izlaupīt, un neviens nekā nedzirdētu?

—    Mīļais Batistena kungs, tur jūs nekā nesaprotat. Gādājiet tikai, ka manas pavēles tiek uz mata izpildītas!

Batistens paklanījās un aizgāja. Monte-Kristo noteica, ka ēdīs viens pats un tikai Ali apkalpos.

Viņš mierīgi un sātīgi kā aizvien paēda un pēc pusdienām izgāja staigāt, pret vakaru nonākdams savā namā Elizejas laukos.

Viss bija tumšs, tikai durvju sarga istabā vēl spīdēja uguns. Monte- Kristo, pie kāda koka pieslējies, lūkojās savām asajām acīm pa apkārtējām alejām un ielām, vai kāds nav kur paslēpies. Pēc desmit minūtēm viņš bija pārliecinājies, ka neviens neglūn.

Tagad viņš tuvojās mazajām durtiņām, uzgāja līdz ar Ali augšā pa kāpnēm un iegāja savā guļamistabā, pat durvju sarga nepamanīts.

Guļamistabā viņš atstāja Alī un pats iegāja kabinetā, kur visu apraudzīja un atrada kārtībā, pat atslēga stāvēja neaizskarta rakstāmgaldā; viņš galdu aizslēdza divreiz ciet, nolaida durvju slēdzamās klapes un iegāja atkal guļamistabā.

. Tur Alī pašlaik lādēja īsu karabīni un divas dārgas, skaistas pistoles. Tagad grāfs varēja droši uzņemties cīņu pret pieciem pretiniekiem.

Pulkstenis bija pusdesmit. Monte-Kristo ātri apēda nedaudz maizes un izdzēra glāzi spāniešu vīna, un deva maizi un vīnu Alī. Tad viņš durvīs pavēra aizšaujamo lodziņu un abi sāka gaidīt; Alī bez tam bija apbruņojies vēl ar arābu kaujas cirvi, kādus lietoja jau krusta karu laikos.

Pagāja divas stundas. Visapkārt bija dziļa tumsa,, bet abi gaidītāji varēja visu redzēt.

Jau sen bija nodzēsta lampiņa durvju sarga istabā.

Bija domājams, ka ielaušanās noliks pa apakšstāva kāpnēm. Monte- Kristo arī domāja, ka ļaundaris tīko pēc viņa dzīvības, ne pēc naudas. Tātad bija gaidāms, ka viņš ielauzīsies guļamā istabā.

Tāpēc grāfs Alī nostādīja pie kāpņu durvīm un pats uzlūkoja kabinetu.

Tiklīdz pulkstenis nosita pusdivpadsmit, Monte-Kristo izdzirda kabineta pusē vieglu troksni — veikla roka ar dimantu izgrieza loga rūti.

Monte-Kristo sirds sāka spējāk pukstēt, jo, cik drošs arī cilvēks nebūtu, izšķirošā brīdī katrs jutīs satricinājumu un redzēs lielo starpību starp nodomu un patiesību.

Monte-Kristo padeva zīmi Ali, un tas nedzirdot tuvojās kabineta durvīm.

Monte-Kristo bija ziņkārigs, kas tie būs par ienaidniekiem un cik viņu

ir.

Logs, kurš tika uzlauzts, tagad palika gluži tumšs, laikam no ārienes bija aizlipināts papīrs; tad pastinkšķēja rūts, bet nekrita. Nu k|uva redzama kāda roka, kas loga aizšaujamo atgrūda vaļā, loga rāmis tikp pagriezts, un iekšā iekāpa kāds vīrs. Viņš bija viens pats.

„Tas ir tikai drošs blēdis," nodomāja grāfs.

Piepeši viņš juta Alī roku uz sava pleca. Alī rādīja uz ielu.

Monte-Kristo, zinādams, cik labas acis ir Alī, piegāja klusi pie loga, kur varēja pārredzēt visu ielu: uz ielas kāds vīrs bija uzkāpis stabā un skatījās šurp uz namu.

„Viens darbojas," nodomāja grāfs, „otrs stāv par sargu."

Tad viņš ar zīmi lika Alī uzlūkot vīru uz ielas un pats pievērsās atkal tam, kurš bija ielauzies kabinetā un tagad aplūkoja kabinetu, un tad aizšāva visas durvis, lai viņu nepārsteigtu. Bet zaglis nebija pamanījis, ka slēdzamās klapes bija nolaistas, un domājās esam gluži drošs.

Zaglis izvilka no kabatas dažus priekšmetus un sāka aptaustīt rakstāmgaldu, brīnīdamies, ka atslēgas nav iekšā.

Bet loga izcēlējs bija apdomīgs un gudrs virs; drīz grāfs dzirdēja skanam atslēgu saišķi, ko zagļi savā valodā sauc par „lakstīgalu", laikam jauko, cerības pilno skaņu dēļ.

—            Ak, — nomurmināja Monte-Kristo, — tas tik ir zaglis, un es domāju, ka ari krietns slepkava.

Bet zaglis nevarēja tūdaļ atrast īsto «lakstīgalu" un aizdedza mazu zagļu lukturīti.

—            Nudien! — iesaucās Monte-Kristo pārsteigts un soli atkāpdamies. — Tas jau ir mans vecais…

Alī pacēla savu cirvi.

—            Nekusties, — čukstēja viņa kungs, — liec nost ieročus, tie nav vajadzīgi!

Tad viņš vēl klusāk piebilda kaut ko, un Alī aizgāja uz guļamistabu, no kurienes iznesa melnus, garus svārkus un lielu cepuri.

Monte-Kristo riu noņēma savus svārkus, zem kuriem varēja redzēt spīdam tērauda bruņukreklu, kādu nēsāja vēl Ludviķis XVI, kurš aizvien baidījās no dunča dūriena un kuram pēc tautas sprieduma, vajadzēja mirt no cirvja cirtiena uz ešafota.

Grāfs bija kļuvis par liela auguma garīdznieku abata uzvalkā.

Tikmēr zaglis, atkal nomierinājies un nekādu troksni vairs nedzirdēdams, bija turpinājis savu darbu, un «lakstīgalas" dziedāšana bija jau gandrīz vai atvērusi galda atvilktni.

Grāfs piegāja pie ārējā loga un redzēja, ka tas vīrs uz ielas nemaz neuzlūkoja, vai kāds nenāk un no ārpuses netraucē, bet visu vērību pievērsa tikai uz notikumiem namā.

Monte-Kristo piepeši piesita sev pie pieres, viņam iešāvās kaut kas prātā, un viņš pasmējās.

Tagad viņš lika Alī palikt tumsā un nekādā gadījumā nenākt ārā, ja vien viņš kalpu nesauktu. Pats viņš iededza sveci un lēni iegāja kabinetā, kur zaglis darbojās pilnā sparā un nekā nemanīja.

Piepeši zaglis pacēla galvu, istabā bija gaišs. Viņš strauji apmetās apkārt — uz sliekšņa stāvēja kāds vīrs.

—            Ā, — labu vakaru, mīļais Kadrus! — teica Monte-Kristo. — Kas tad jums šeit par darīšanām tik vēlā laikā?

—    Abats Buzoni! — iekliedzās Kadruss.

Un, nespēdams saprast, kā šī parādība bija ienākusi pie viņa, kaut gan viņš visas durvis bija noslēdzis, viņš stāvēja kā zibens ķerts, un «lakstīgalas" izkrita viņam no rokām.

Grāfs stāvēja starp Kadrusu un logu, tādā kārtā viņam atņemdams katru iespēju bēgt.

—   Abats Buzoni! — atkārtoja Kadruss, pārbijies lūkodamies parādībā.

—             Nu, jā, — teica Monte-Kristo, — es esmu abats Buzoni un ļoti priecājos, ka jūs mani tūdaļ atkal pazināt, mans mīļais, jo nu kau būs gadi desmit, kopš pēdējo reizi redzējāmies.

Mierīgā ironija atstāja uz nabaga Kadrusu gluži nospiedošu iespaidu.

—           Abats! Abats! — viņš vēl murmināja, kamēr zobi viņam neviļus klabēja.

—            Jūs laikam gan gribējāt drusku apzagt grāfu Monte-Kristo? — jautāja abats.

—            Abata kungs, — murmināja Kadruss un velti pūlējās nokļūt līdz logam, — es nezinu… es lūdzu jūs, ticiet… es zvēru…

—             Ielauztā loga rūts, zagļu lukturis un «lakstīgalas", tas, man šķiet, pietiekami pierāda jūsu nolūkus! — teica abats.

Kadruss tagad būtu labprāt nožņaudzies ar savu kaklautu vai ielīdis

zemē.

—            Ak, es redzu, jūs esat vēl aizvien tas pats slepkavas kungs, — teica grāfs jeb abats.

—            Abata kungs, kad jau jūs visu zināt, tad jūs arī zināsit, ka ne es, bet Karkonta bija īstā vainīgā, un tiesas to arī atzina un mani notiesāja tikai uz galerām.

—   Jūs tātad savu laiku nosēdējāt un gribat atkal turp tikt atpakaļ?

—    Nē, abata kungs, mani kāds priekšlaikus atsvabināja.

—   Jo ļaunāk… Tad jau jūs tagad nokļūsit tieši pie karātavām…

—    Ak, abata kungs, es jūtu nepārspējamu dziņu… trūkumu…

—            Trūkums var dzīt ubagot vai nozagt maizes klaipu maizniekam. Un kad tu no manis biji dabūjis lielu dimantu 40000 franku vērtībā un tomēr lai pašā dienā nokāvi juvelieri, vai tad ari las notika trūkuma dēļ?

—             Piedodiet, piedodiet, abata kungs! — lūdzās Kadruss. — Jūs jau reizi mani glābāt, ak, glābiet mani arī vēl otrreiz. Jūs esat viens, — jeb vai aiz jums jau stāv ķērāji?

—            Es esmu viens, — atteica abats, — un es tevi vēlreiz glābšu, palaidīšu brīvu, ja tu man leiksi visu taisnību.

- Ak, abata kungs, — iesaucās Kadruss, Monte-Kristo tuvodamies, — es varu gan teikt, ka jūs tagad esat mans glābējs!

—   Tu saki, ka esi atsvabināts no galerām?

—   Jā, tik tiešām, kā mani sauc Kadrusu, abata kungs.

—    Un kas tevi atsvabināja?

—    Kāds anglis.

—    Kā viņu sauc?

—    Lords Vilmors.

—    Es viņu pazīstu, un tātad uzzināšu, vai tu nemelo.

—   Abata kungs, es saku skaidru patiesību.

—    Vai šis anglis tevi apsargā?

—           Ne mani, bet jauno korsikāni, vārdā Benedeto, kurš bija man līdzās iekalts važās.

—    Kāda ir viņa uzvārds?

—    Viņam nav uzvārda, viņš ir atrasts bērns.

—    Un viņš kopā ar tevi izbēga?

—    Jā.

—    Kā jūs to darījāt?

—    Pusdienlaikā ap vieniem, kad visi gulēja, mēs pagājām tālāk un ar vīli, kuru lords mums bija pagādājis, pārvīlējām važas un peldus izglābāmies.

—    Un kas noticis ar Benedeto?

—    Es nezinu.

—    Tā nav taisnība.

Kadruss pienāca vēl kādu soli abatam tuvāk.

—    Nē, tiešām, mēs šķīrāmies Jerā, — viņš teica.

—    Tu melo, — abats teica nesatricināmā mierā. — Tas cilvēks vēl ir tavs draugs, varbūt pat līdzvainīgais.

—    Ak, abata kungs…

—    Kā tu kopš bēgšanas no Tulonas esi dzīvojis?

—   Šā un tā, — atbildēja Kadruss.

—   Tu melo, — teica abats trešo reizi, ļoti spēji.

Kadruss satrūcies viņu uzlūkoja.

—    Tu dzīvoji no naudas, kuru viņš tev deva, — teica abats.

—    Nu jā, Benedeto ir kļuvis par kāda liela kunga dēlu.

—    Un kā sauc šo lielo kungu?

—    Grāfs Monte-Kristo, tas pats, pie kura mēs šeit atrodamies.

—    Benedeto ir grāfa dēls? — iesaucās abats it kā izbrīnījies.

—    Pie velna, tā lieta šķiet ļoti ticama, jo grāfs viņam pagādājis neīstu tēvu, dod ik mēnešus 5000 frankus un testamentā norakstījis pusmiljonu.

—     Ahā, — teica abata, kurš tagad likās saprotam, — un kā tagad saucas Benedeto?

—    Andrea Kavalkanti.

—    Tas pats, kas nāk pie grāfa un kurš precēs Danglāra jaunkundzi? Un tu to pieļauj, tu nelieti, kaut gan zini, ka viņš ir izbēdzis galeru vergs?!

—    Nu, kādēļ lai es neatļauju biedram tikt pie laimes? — jautāja Kadruss.

—    Taisnība, ne tev, bet man ir jābrīdina Danglāra kungs.

—    Abata kungs, nedariet to!..

—    Kāpēc ne?

—   Jūs mums abiem atņemtu maizi.

—            Vai tu domā, lai es jums, diviem zagļiem, maizi uzturēdams, pats kļūstu par jūsu slēpēju?

—            Abata kungs, nedariet to! — iesaucās Kadruss, vēl tuvāk pienākdams.

—    Es visu pateikšu Danglāram.

—            Sasodītais! — iekliedzās Kadruss, no vestes izraudams garu nazi un grūzdams grāfam krūtīs. — Tu nekā neteiksi!

Bet nazis par lieliem brīnumiem Kadrusa, atsprāga atpakaļ un asmenim nolūza gals.

Zibens ātrumā grāfs Monte-Kristo saķēra slepkavu aiz rokas un spieda to tik stipri, ka nazis izkrita un Kadruss no sāpēm iestenējās.

Monte-Kristo neklausījās uz to, bet spieda vēl  stiprāk, līdz Kadruss nogāzās zemē, kamēr Monte-Kristo uzlika viņam kāju uz krūtīm.

—    Žēlastību! Žēlastību! —. vaidēja Kadruss.

—    Piecelies! — teica Monte-Kristo.

—            Velns, kas jums par cietu roku, — teica Kadruss pieceldamies un braucīdams savus saspiestos locekļus.

—    Klusē! Še ņem spalvu un papīru un raksti, ko es likšu!

—    Es nemāku rakstīt, — žēlīgi teica Kadruss.

—   Tu melo, ņem spalvu un raksti!

Kadruss paklausīja un rakstīja:

„Mans kungsl Tas jaunais cilvēks, kuru Jūs uzņemat pie sevis un kuram Jūs esat nolēmis savas meitas roku, ir bijis galeru vergs un līdz ar mani izbēdzis no cietuma Tulonā; viņam bija Nr. 59, man Nr. 58.

Viņu sauc par Benedeto, bet savu uzvārdu viņš nezina, jo nekad nav savus vecākus pazinis."

—    Nu — paraksti savu vārdu! — pavēlēja abats.

—   Tātad jūs gribat mani gāzt postā?

—            Nekaunīgais! Kas es to gribētu, es tevi tūdaļ nodotu policijai; bez tam vēl domājams, ka tev ap to laiku, kad tu nodosi šo vēstuli, no nekā vairs nebūs jābaidās. Paraksties!

Kadruss paklausīja.

—            Uzraksti adresi: «Baronam Danglāra kungam, baņķierim d'Antēnas šosejā."

Arī tas tika uzrakstīts.

Abats paņēma vēestuli un teica:

—   Tagad tu vari iet!

—    Kā lai es eju?

—    Caur logu, kā tu ienāci.

—    Jūs kaut ko ļaunu pret mani esat nodomājis, abata kungs, kāpēc neizlaižat mani pa durvīm?

—    Nekaunīgais, lai neceltu durvju sargu.

—   Abata kungs, sakiet man, ka jūs negribat ņemt man dzīvību!

—    Es gribu to, ko Dievs grib.

—    Zvēriet, ka nekā man nedarīsit, kamēr es nokāpju lejā!

—   Tu esi gļēvulis!

—    Ko jūs gribat ar mani darīt?

—            To tu man prasi?! Es gribēju tevi padarīt par laimīgu vīru, bet tu kļuvi par slepkavu.

—    Abata kungs, — lūdzās Kadruss, — mēģiniet ar mani vēl reizi!

—    Labi, es mēģināšu, — teica Monte-Kristo. — Tu zini, ka es savu vārdu turu?

—   Jā.

—    Nu tad, kad tu nonāksi sveiks un vesels mājās, tad atstāj Parīzi un Franciju, un, kamēr tu būsi godīgs, es tev izmaksāšu nelielu pensiju, jo, kad tu sveiks un vesels tieci mājās, tad es ticu…

—    Nu?.. — drebot jautāja Kadruss.

—    Tad es ticu, ka Dievs tev ir piedevis, un ari es tev piedošu. Bet nu ej! — teica Monte-Kristo, rādīdams uz logu.

Kadruss, no bailēm trīcēdams, vēl ne gluži nomierinājies, piegāja pie loga, bet tad palūkojās atpakaļ; tā kā grāfs nekustējās, viņš aši nozuda.

Tagad Monte-Kristo ar degošo sveci rokā tuvojās logam, tā ka ikviens varēja skaidri redzēt, ka viens vīrs kāpa pa logu un otrs rādīja viņam uguni.

—    Mans Dievs, ko jūs darāt, abata kungs! — iesaucās Kadruss. — Ja nu policijas patruļa ietu garām…

Un viņš nopūta sveci.

Tikai tad, kad viņš dzirdēja smiltis zem kājām šņirkstam, viņš jutās pilnīgi drošs.

Monte-Kristo iegāja savā guļamistabā un redzēja, ka Kadruss ar likumu apgāja apkārt un kāpa pāri mūrim citā vietā, ne tur, kur bija iekāpis.

Uz mūra Kadruss vēl palūkojās, vai iela ari ir klusa, un tikai tad nolaidās otrā pusē zemē.

Pulkstenis sita vienu.

Kadruss laidās tik veikli zemē, kā jau lietas pratējs, bet viņš vēl nebija sasniedzis zemi, kad kāds viņam mugurā iedūra dunci tik stipri, ka viņš krišus nokrita.

Viņš tikai spēja iekliegties: „Palīgā! Slepkava!", kad duncis tika mugurā iegrūsts otru reizi. Tad kāda roka sagrāba viņu aiz matiem un trešo reizi iegrūda dunci krūtis.'

Slepkava to uzlūkoja, uzskatīja par beigtu un aši devās projām.

Ievainotais, to pamanīdams, visus spēkus saņemdams, pacēlās uz elkoņa un sauca:

— Slepkava… es mirstu… palīgā, abata kungs… palīgā!

Slepenās kāpņu durvis atvērās, tad strauji atdarījās dārza vārtiņi un parādijās Alī un viņa kungs ar svecēm rokā.

VI

Viens

Monte-Kristo piesteidzās klāt mirstošajam Kadrusam, kurš aizvien vēl kliedza: „Palīgā! Palīgā!"

—    Nebaidieties, te es esmu, — teica Monte-Kristo.

—            Ak, viss beigts!.. Jūs nākat par vēlu… Ak, kas par dūrieniem… cik daudz asiņu…

Viņš paģība.

Alī un viņa kungs pacēla ievainoto un ienesa to kādā istabā. Alī novilka Kadrusam svārkus un vesti, un nu varēja redzēt trīs briesmīgus ievainojumus.

Alī uzlūkoja savu kungu, ko nu darīt. '

—            Ej pie karaliskā prokurora de Vilfora kunga un atnāc reizē ar viņu šurp! Garām ejot, vari uzmodināt durvju sargu, lai skrien pēc ārsta!

Kad Monte-Kristo bija palicis ar ievainoto viens, ap viņa lūpām parādījās savāds smaids, pilns drūmas līdzcietības.

—   Ārstu, ārstu, — stenēja ievainotais, atkal atmozdamies.

—    Viņš tūdaļ būs šeit, — atteica abats.

—            Es zinu gan, ka viņš man dzīvību vairs nespēj atdot, bet varbūt viņš mani vēl tik ilgi uztura pie spēka, līdz es varu nodot savu izskaidrojumu.

—   Par ko?

—    Par savu slepkavu, — tas bija Benedeto.

—   Tavs biedrs, korsikānis?

—            Jā. Viņš man deva plānu no grāfa nama, laikam cerēdams, ka es grāfu nositīšu un viņš tā drīz tiks pie mantojuma, vai ka es tikšu nosists, un viņš tā būs no manis atsvabināts. Un nu viņš, redzēdams mani sveiku iznākam, nodūra mani.

—    Es sūtīju reizē pēc ārsta un prokurora.

—            Abi atnāks par vēlu, — murmināja Kadruss, kurš juta savus spēkus zūdam.

Monte-Kristo izgāja un atnāca drīz atpakaļ ar savām sarkanajām zālēm, no kurām pāris pilienu uzpilināja uz ievainotā lūpām.

—    Ak, jūs ielējāt man dzīvību… vēl…

—    Divas piles vairāk, un tu esi beigts, — atteica Monte-Kristo.

—   Ak, kaut jel kāds nāktu, lai es varētu uzrādīt šo neģēli!..

—             Es varu uzrakstīt tavu liecinājumu, un tu to parakstīsi, — teica Monte-Kristo.

—   Jā… jā… — priecīgi iesaucās Kadruss.

„Es mirstu no korsikāņa Benedeto rokas; viņš bija mans biedrs Tulonas cietumā ar Nr. 59."

Monte-Kristo pasniedza viņam augšējās rindiņas un spalvu; Kadruss parakstīja un atkal atslīga atpakaļ savā guļasvietā.

-t Viss pārējais jums, abata kungs, ir jāizstāsta, ka viņš šeit liekas saukties par Andrea Kavalkanti, ka dzīvo „Prinču viesnīcā", ka… ak, mans Dievs… nāve jau tuvojas.

Un Kadruss paģība otrreiz.

Abats deva viņam paost no zāļu flakona, un ievainotais atkal atvēra

acis.

Viņa kāre pēc atriebības vēl nebija viņu atstājusi.

—    Abata kungs, — viņš stenēja. — Jūs taču solāties teikt visu, visu!

—            Jā, es teikšu, — atbildēja abats, — visu, ko tu man teici, un vēl vairāk: ka viņš grāfam rakstījis vēstuli, no tevis brīdinādams, bet es vēstuli uzplēsu un tā pasargāju savu draugu grāfu Monte-Kristo.

—            Ak, vai ne, tad viņš tiks giljotinēts? — teica Kadruss. — Jūs man apsolāt, abata kungs, ka viņam tiks nocirsta galva! Šinī cerībā es varētu vieglāk mirt.

—            Es arī teikšu, ka redzēju kādu cilvēku uz ielas stāvam, kamēr tu te ielauzies…

—            Ak, tas bija viņš, tas bija viņš! — iesaucās Kadruss. — Kāpēc jūs mani nebrīdinājāt, abata kungs?

—    Es negribēju stāties pretī likteņa gaitai, Dieva lielajai taisnībai.

—            Ak ko, nieki! Kad būtu Dievs un Dieva taisnība, tad gan daudziem vajadzētu būt pie karātavām, kas tagad sēž augstā godā un pat vēl citus soda. Tas viss tikai blēņas un pļāpas par tādu taisnību.

—             Pacieties, pacieties! — teica abats ar tādu smaidu, ka ievainotais nodrebēja. — Nāks arī to viru rinda, kuri sēž augstā godā un kuru īstā vieta būtu pie karātavām, viņiem visiem nāks savs laiks, un nav vairs tālu lielā tiesas diena, kad tiks atriebti visi cietēji, visi, kam ir ticis pāri darīts, kas ir tikuši vajāti par to, ka gribējuši atvieglot nelaimīgajiem ciešanas.

Kadruss lūkojās uz runātāju gluži izbrīnījies.

—           Tā taisnība, kura visiem atmaksās pēc nopelniem, nāks no šis pašas pasaules un būs cilvēciska. Tai tu vari ticēt, no tās neizbēgs neviens. Arī tevi tā ir aizsniegusi, tu esi nodevis savu labāko draugu.

—            Palīgā! Palīgā! — iesaucās Kadruss. — Ārstu, ārstu, varbūt es neesmu nāvīgi ievainots, varbūt es vēl dzīvošu!

—             Nē, tu esi nāvīgi ievainots, bez tiem trim pilieniem, kurus es tev iedevu, tu jau būtu izdzisis. Klausies!

—            Ak, — iesaucās Kadruss, — kas tas par savādu priesteri, kas mirējus nemierina, bet vēl atņem viņiem dūšu?

—            Klausies, kad tu savu draugu biji nodevis, tu iepazinies ar trūkumu, bet es tev devu necerētu bagātību, to dārgo dimantu, un tu nokāvi mantkārības, sava dzinekļa, ne trūkuma dēļ…

—    Ak, lur jau Karkonta vainīga, ne es…

—             Klausies! Tad tu nonāci cietumā, liktenis tevi arī no turienes izpestīja, un tu nāci šurp…

—    Dzert, dzert! — ievaidējās Kadruss.

Monte-Kristo pasniedza viņam glāzi ūdens.

—    Ak, Benedeto izbēgs, tiešām izbēgs… — murmināja Kadruss.

—            Es tev saku, Kadrus, Benedeto neizbēgs no soda, — Monte-Kristo teica nopietni un svinīgi.

—             Bet kas tad jūs esat, ka varat tā apgalvot? — izbrīnījies jautāja Kadruss, nemierīgi uz Monte-Kristo lūkodamies.

—            Uzlūko mani ciešāk! — teica Monte-Kristo, pienākdams viņam ar sveci tuvāk.

—    Nu jā, abats Buzoni.

Monte-Kristo noņēma liekos matus, un nu parādījās viņa parastais bālais vaigs, melnu matu ieskauts.

—            Ā! — teica Kadruss kā apmulsis. — Ja šie mati nebūtu melni, es teiktu, ka tas ir lords Vilmors!

—             Es neesmu nedz abats Buzoni, nedz lords Vilmors. Uzlūko mani vēl tuvāk, vēl ilgāk, atceries, atceries!

—            Ak, — stenēja mirējs, — man tiešām liekas, it kā es būtu jau agrāk jūs redzējis.

—   Jā, tu esi mani agrāk redzējis un pazinis.

—    Bet kas tad jūs esat? Kāpēc liekat man šeit nomirt?

—            Nekas tevi nespēj glābt, Kadrus, ja glābiņš būtu bijis iespējams, es tevi būtu glābis, to es tev zvēru pie sava tēva kapa.

—           Pie sava tēva kapa? — iesaucās Kadruss, it kā kaut ko atcerēdamies un lūkodamies piecelties. — Ak, kas tu īsti esi?

Monte-Kristo uzlūkoja viņu nopietni un nožēlojoši un tad klusi teica, pie viņa noliekdamies:

—    Es esmu… es esmu…

Un viņa tikko atvērtās lūpas čukstēja tik klusi vārdu, it kā viņš būtu baidījies to izdzirdēt.

Kadruss piepeši lūkoja pacelties, ievaidējās, aizvēra acis un atkrita atpakaļ

Asinis sastāja platajās brūcēs.

Viņš bija miris.

— Viens! — Monte-Kristo teica noslēpumaini, ar līdzcietību uzlūkodams sastingušo līķi.

Desmit minūtes vēlāk ieradās ārsts, drīz pēc tam arī prokurors. Abats Buzoni, kurš pie miroņa skaitīja pātarus, saņēma abus kungus.

VII

Bošāns

Divas nedēļas visā Parīzē ne par ko citu nerunāja kā vien par ielaušanos pie grāfa Monte-Kristo. Noziedznieks mirdams bija parakstījis paskaidrojumu, kurš par savu slepkavu norādīja korsikāni Benedeto. Policija kā aizvien ļoti rūpīgi un ļoti sekmīgi dzina ļaundarim pēdas.

Kadrusa duncis, zagļu laterna, zagļu atslēgas un drēbes, izņemot tikai vesti, kura netika atrasta, bija nodotas tiesā, kamēr viņa līķis bija novests uz līķu izmeklēšanas staciju.

Grāfs katram stāstīja, ka visa lieta notikusi viņa prombūtnes laikā; viņš tonakt bijis Oteilā un zinot visu nostāstu tikai no sava drauga Buzoni, kurš tonakt pavadījis viņa bibliotēkā, kurā esot dažas retas, citur neatrodamas grāmatas.

Vilforam bija uzdots šo slepkavības lietu izmeklēt, un viņš to vadīja ar kaislīgu cītību, bet jau bija pagājušas trīs nedēļas, un vainīgais nelika atrasts, un Parīzē sāka visu lielu jau aizmirst, jo augstākās aprindās lika pārrunāts cits, vēl svarīgāks jautājums: gaidāmās grāfa Andrea Kavalkanti un Eiženijas Danglāra jaunkundzes kāzas.

Precības nesen bija atklāti pasludinātas, un jaunais cilvēks kā baņķiera znots bija aizvien viņa namā.

Bija rakstīts Andrea tēvam, bet tas aizbildinājās ar dienesla darīšanām, deva precībām savu atļauju un solīja dot dēlam 15(X)00 liru gada rentes.

Bija nolemts, ka šie trīs miljoni franku tiks noguldīti barona Danglāra veikalā, un, kaut gan daudzi brīdināja jauno Kavalkanti, jo Danglāram pēdējā laikā esot bijuši lieli zaudējumi, jaunais līgavainis nelika svaru uz brīdinājumiem un bija diezgan smalkjūtīgs, par tiem ne vārda neteikdams nākamajam sievastēvam.

Par to tad sievastēvs viņu arī gandrīz vai dievināja.

Eiženijas jaunkundze turpretī tagad pret savu līgavaini izturējās vairāk nekā vēsi, kopš tas viņai vairs nebija līdzeklis tikt vaļā no Albēra Mor- serfa. Barons savas meitas jūtas bija jau novērojis, bet baidījās tām piegriezt vērību.

Pa to laiku bija pagājis termiņš, kuru Bošāns pats sev bija licis, lai izskaidrotu Fernāna Mondego lietu. Albērs redzēja, ka neviens nebija avīzes rakstu ievērojis un saskatījis sakaru ar viņa tēvu, un priecājās, ka bija paklausījis grāfa Monte-Kristo padomam necelt troksni. Tomēr dzelonis bija palicis viņa sirdī arī pret Bošānu, kurš viņam negribēja uz vārdu ticēt, bet pats vēlējās lietu izmeklēt.

Bošāns pa visu šo laiku nebija nekur ticis redzēts; kad pēc viņa aptaujājās, tika teikts, ka viņš esot aizbraucis uz laukiem.

Kādurīt agri Albēru modināja viņa sulainis, ka Bošāns vēloties ar viņu runāt.

Viņš ātri apģērbās un izgāja.

—   Jūsu atnākšana, mans kungs, liekas man ko labu nozīmējam, — viņš teica. — Vai es varu jums pa vecam sniegt roku un teikt: „Bošān, atzīstiet savu netaisnību un atkal esiet mans draugs!"

—    Albēr, — teica Bošāns tik skumīgi, ka jaunais cilvēks gauži iztrūkās, — vispirms apsēdieties.

—    Bet, mans kungs, — atteica Albērs, — es domāju, ka jūs man vispirms atbildēsit?

—    Albēr, — teica žurnālists, — ir apstākļi, kuros tieša atbilde sagādā grūtības.

—     Es jums darīšu atbildi vieglu, atkārtodams savu jautājumu: vai jūs gribat atsaukt, vai nē?

—    Morserf, nav pietiekami atbildēt „jā" vai „nē" uz jautājumiem, kuri skar Francijas pēra, ģenerālleitnanta grāfa Morserfa stāvokli, godu un dzīvību.

—    Kas tad ir jādara?

—            Ja ir tik svarīgi jautājumi, neko nevar taupīt, vajag ne vien domāt, bet būt skaidri pārliecinātam, tad tikai var iet droši uz divkauju.

—            Labi, labi, — nepacietīgi teica Albērs, — bet ko tad jūs ar to visu gribat sacīt?

—    Es gribu sacīt, ka es esmu ieradies tieši no Janinas.

—   Jūs? No Janinas? — brīnījās Albērs.

—   Jā.

—    Tas nevar būt!

—            Še, mīļo Albēr, palūkojiet manu pasi, kas te ir rakstīts: 2enēva, Milāna, Venēcija, Triesta, Delvino, Janina, jūs taču ticēsit triju valdību apliecībām.

Albērs brīnīdamies pārliecinājās un atdeva pasi,

—             Albēr, — turpināja Bošāns, — ja jūs būtu kāds svešinieks, kāds vienkāršs lords, kā, piemēram, tas, kurš pirms trim nedēļām mani gribēja piespiest dot atsaukumu un kurš man bija jānošauj, lai no viņa tiktu vaļā, nudien, es tik daudz nebūtu pūlējies. Bet jūsu dēļ es visu to labprāt izdarīju. Man vajadzēja astoņas dienas aizbraukt, astoņas atbraukt, četras dienas nosēdēju karantīnā, divas dienas biju tur. Šonakt es pārbraucu un tūliņ nācu šurp.

—            Mans Dievs, kādi lieli pūliņi, Bošān, un kāpēc tad kautrējaties atzīties?

—    Man bailes jums…

—            Jums bailes teikt, ka jūsu ziņotājs teicis nepatiesību? Ak, nekaunieties, Bošān, par jūsu drošsirdību neviens nešaubās.

—    Ak, tas nav iemesls, — murmināja avīžnieks, — tieši otrādi.

Albērs briesmīgi nobāla, gribēja kaut ko teikt, bet vārdi pamira uz viņa

lūpām.

—             Mans draugs, — Bošāns teica ļoti sirsnīgi, — es būtu laimīgs, ja varētu jūsu priekšā atvainoties un atzīties, bet, ak…

—    Bet kas?

—    Ziņa bija pareiza, mans draugs.

—    Kā, šis franču virsnieks?..

—   Jā.

—            Šis Fernāns?.. Tas nodevējs, kas pārdeva to viru, kurš viņam uzticējās?..

—      Jā, mans draugs, atvainojiet, ka man tas jāsaka, šis virs bija — jusu tēvs.

Albērs dusmās gribēja gāzties virsū Bošānam, bet tas viņu lēni atbīdīja un satvēra viņa roku.

—       Šeit jums ir pierādījums, — viņš teica, izvilkdams no kabatas papīru.

Albērs atlocīja papīru, tā bija apliecība, četru godātu Janinas iedzīvotāju izdota, ka virsnieks Fernāns Mondego, vezīra Alī Tebelina adjutants un pilnvarnieks, par diviem tūkstošiem zelta maku Janinas cietoksni pārdevis turkiem.

Paraksti bija konsula apliecināti.

Albērs tik tikko nepakrita un atslīga kādā krēslā.

Viņš vairs nevarēja šaubīties, jo bija minēts pilns uzvārds.

Pēc mēma, sāpīga starpbrīža piepeši viņam no acīm sāka plūst karsta asaru straume.

Bošāns līdzcietīgi satvēra viņa roku.

—      Albēr, vai jūs mani tagad saprotat, — viņš teica, — es pats gribēju redzēt, pats pārliecināties, jo cerēju, ka liecības būs par labu jūsu tēvam. Bet manas cerības ir pieviltas, un es steidzos tūdaļ šurp pie jums, atgādinādams mūsu veco draudzību.

Albērs aizklāja acis ar abām rokām, it kā gribēdams atvairīt saules gaismu no sevis.

—       Es nācu pie jums, — turpināja Bošāns, — lai jums teiktu: Albēr, tēva kļūdas šinīs jucekļa laikos nekrīt atpakaļ uz bērniem. Nedaudzi no tēviem ir pārdzīvojuši šos nemierīgos laikus, kuros mēs dzimām, neaptraipīdami savu virsnieka uniformu vai savu tiesneša svārkus vai nu ar netīrumiem, vai ar asinīm. Albēr, tagad, kad man visi pierādījumi ir rokās, jūs nevarat mani vairs piespiest uz šo divkauju, kuru jūsu sirdsapziņa pārmestu jums kā noziegumu. Bet ko jūs vairs nevarat pieprasīt, to es jums no laba prāta piedāvāju. Vai jūs gribat, lai visi šie pierādījumi izgaistu? Vai gribat, lai šis briesmīgais noslēpums paliek mūsu starpā aprakts? Vai gribat to, mans draugs?

Albērs metās Bošāna apkampienos.

—    Labā, augstā sirds, — viņš čukstēja,

—   Še, ņemiet šos papīrus! — teica Bošāns.

Albērs satvēra papīrus un saplosīja tos, bet tad apdomādamies piesteidzās pie vaska sveces, kas aizvien dega cigāru aizdegšanai, un sadedzināja visus līdz pēdējam.

—            Viss lai ir aizmirsts kā nejauks sapnis, — teica Bošāns, — lai pēdējās atmiņas par to izzūd kā šie dūmu mākonīši!

—            Jā, jā, — teica Albērs, — tikai mūžīgā draudzība lai paliek, kuru es novēlu savam glābējam uz bērnu bērniem; ja tiešām, Bošān, ja tas būtu ticis zināms atklāti, es būtu sev lodi galvā ietriecis; bet mana nabaga māte, es tad tevi būtu nonāvējis vienlaikus…

—    Mīļais Albēr!

Bet drīz izdzisa Albēra prieka gaviles, viņš iegrima dziļās skumjās.

—    Bet kas jums kait, mans draugs? — jautāja avīžnieks.

—            Ak, mana sirds ir saplosīta, mīļais Bošān, nav tik viegli atteikties no goddevības, uzticības, lepnuma, kādu sajūt dēls pret tēva cienīgo vārdu. Ak, draugs, kā es tagad rādīšos savam tēvam? Vai lai es viņam liedzu roku, kad viņš man sniedz savējo? Ak, mana nabaga māte, nabaga mīļā māte! — viņš iesaucās, piepeši elsodams. — Ja tu to zinātu, kā tu ciestu!

—   Saņemiet dūšu, mans draugs! — teica Bošāns, spiezdams viņa roku.

—           Bet no kā tad nāk šīs raksts jūsu avīzē? — iesaucās Albērs. — Kas tik kvēloši ienīst? Kas ir šis neredzamais ienaidnieks?

—            Jo vairāk iemeslu jums izlikties mierīgam un ne ar vienu vaibstu neizrādīt savu satricinājumu. Saņemiet visus savus spēkus!

—    Vai tad jūs domājat, ka tas vēl nav viss?

—            Es nekā nezinu, bet viss ir iespējams. Bet sakiet man, — vai jūs precēsit Danglāra jaunkundzi?

—    Kāpēc jūs to tagad jautājat?

—   Tāpēc, ka šo precību atlikšana, liekas, ir saistīta ar Janinas lietu…

—             Kā? — nikni iesaucās Albērs. — Vai tad jūs domājat, ka Danglārs?..

—            Es tikai jautāju, kā ir ar jūsu precībām. Nepiešķiriet maniem vārdiem citu nozīmi!

—    Precības nenotiks.

Un kad Albērs no jauna palika skumīgs, Bošāns piebilda:

—            Nāciet, izbrauksim vai izjāsim kaut kur, lai jūs mazliet uzjautrinātos, tad mēs kopā brokastosim.

—    Labi, iesim pastaigāties.

Abi draugi atstāja istabu. Kad viņi bija Elizejas lauku tuvumā, Bošāns ieminējās:

—            Te nav tālu, mēs varētu iet pie Monte-Kristo. Tas vīrs brīnišķi prot garu mierināt un uzmodrināt, jo viņš nekad nekā nejautā; tie ir tie labākiem mierinātāji, kas neizprašņā.

VIII

Ceļojums

—           A, tas ir lieliski! — iesaucās Monte-Kristo, ieraudzīdams abus draugus kopā ienākam. — Es ceru, ka visas nepatikšanas ir laimīgi izlīdzinātas.

—            Jā, — atteica Bošāns. — Tās bija nejēdzīgas valodas, par kurām nav vērts runāt, es pats tagad pirmais tās apkarotu, ja tās atkal parādītos.

—            Albērs teiks jums, ka es tā tūdaļ apgalvoju, — atteica grāfs. — Apsēdieties, man šodien ir ļoti nelāga diena.

—    Kā tā? — teica Albērs. — Jūs, kā liekas, kārtojat savus papīrus.

—            Manus papīrus? Nē, paldies Dievam, to ne! Manos papīros aizvien ir kārtība, jo man tādu nemaz nav. Bet Kavalkanti kunga papīrus…

—    Kavalkanti? — jautāja Bošāns.

—            Nu jā, — teica Albērs, - vai tad jūs nezināt, ka grāfs tam jaunajam cilvēkam ir sargātājs?

—            Nē, nē, — teica Monte-Kristo, — es nevienu nesargāju, vismazāk Kavalkanti kungu.

—             Kurš nu manā vietā precēs Danglāra jaunkundzi, — piebilda Albērs.

—            Kā, Kavalkanti precēs Danglāra jaunkundzi? — izbrīnījies iesaucās Bošāns.

—           Ak, mans mīļais, vai tad jūs nākat no pasaules gala? — teica Mon- te-Kristo. — Jūs esat avīžnieks un nezināt, par ko runā visa Parīze?

—    Un jūs, grāfa kungs, esat saprecinātājs? — jautāja Bošāns.

—            Es? Mans Dievs, ko jūs runājat! Nē, tad jūs mani nepazīstat, — es tieši ar visiem spēkiem šim precībām pretojos un liedzos būt jel kādā sakarā ar tām.

—    Ak, es saprotu, — teica Bošāns, — mūsu drauga Albēra dēļ.

—            Nē, manis dēļ ne, — teica Albērs, — es grāfu aizvien esmu lūdzis mani atsvabināt no šīm precībām.

—            Klausieties, — teica Monte-Kristo, — es tik maz esmu darījis par labu šim precībām, ka abi, sievastēvs un znots, izturas pret mani vēsi. Tikai Danglāra jaunkundze, kura neliekas cienām laulātu dzīves kārtu, tur uz mani labu prātu.

—    Bet vai drīz būs kāzas? — jautāja Bošāns.

—            Jā, mans Dievs, drīz, neskatoties uz manām ierunām. Es nepazīstu šo jauno cilvēku, nezinu, vai viņš bagāts vai ne. To visu es teicu Dan- glāram. Bet viena lieta man viņam bija jāsaka: jaunais cilvēks gadus desmit nav nemaz saticies ar savu tēvu, čigānu vai laupītāju nozagts, un diezin kā dzīvojis. Bet baņķieris Danglārs neko nebēdāja un lūdza mani rakstīt majoram Kavalkanti par dēla papīriem, — tie nu ir pienākuši. Es savas rokas mazgāju nevainībā.

—            Un ko dara d'Armili jaunkundze, kurai nu zudīs skolniece? — jautāja Bošāns.

—             To es nezinu; viņa laikam grib uz Itāliju, es devu Danglāra jaunkundzei ieteikšanas vēstules, tās d'Armili jaunkundze varēs dot teāra „Valle" direktoram Milānā, kurš ir mans draugs. Bet, Albēr, kas tad jums kaiš? Vai jūs patiešām neesat bijis iemīlējies Danglāra jaunkundzē? Ko jūs tik skumīgs sēžat?

—    Man ir migrēna, — tas atbildēja.

—             Es zinu labu līdzekli — gaisa pārmaiņu. Un, tā kā es tagad arī esmu pie nelāga dūšas, tad došos mazā ceļojumā.

—    Bet kas tad gan jums kaiš, grāfa kungs? — jautāja Bošāns.

—            Ak, es gribēt redzēt, ko jūs teiktu, ja tiesas izmeklēšana jūs vajātu līdz pat jūsu dzīvoklim.

—    Kāda izmeklēšana?

—       Nu tā, kuru Vilfora kungs vada pret manu laipno slepkavu, kas izbēdzis no cietuma.

—      Ahā, es lasīju avīzēs! — teica Bošāns. — Bet teiciet, — kas ir šis Kadruss?

—       Kāds provansietis. Vilfors ir dzirdējis par viņu runājam, kad bijis vēl Marseļā, arī Danglārs atminas viņu redzējis. Prokurors ir loti cītīgs šinī lietā, bet es viņam maz par to pateicos, jo viņš jau četrpadsmit dienas sūta man uz mājām visus bandītus, slepkavas un zagļus, kādus vien saķer Parīzē vai apkārtnē, tā iemesla dēļ, ka viens no tiem varētu būt godājamā Kadrusa slepkava. Iznākums būs tas, ka visi zagļi un laupītāji pazīs manu namu no ārienes un iekšienes. Man būs šīs nams jāatstāj zagļiem un jāuzmeklē sev cita uzturēšanās vieta. Vai es varu jūs paņemt līdzi, mīļais vikont Albēr?

—    Ļoti labprāt. Bet kurp jūs domājat doties?

—      Uz jūrmalu. Es mīlu jūru un, kad to ilgi neredzu, tad ilgojos pēc tās. Vai jūs esat ar mieru?

—    Ar mieru!

—       Paldies, vikont! Bošāna kungs, šovakar mani ceļa rati četrām personām stāvēs gatavi. Vai jūs nesagādātu mums prieku, mūs pavadot?

—      Es pašlaik nāku no jūrmalas, — atteica Bošāns, un klusāk Albēram viņš piebilda:

—     Ir gluži nepieciešams, ka es palieku Parīzē un uzraugu avīzes drukāšanu.

—       Ak, jūs esat labs draugs, Bošān, — atbildēja Albērs aizgrābti. — Jums taisnība, esiet modrs un lūkojiet uziet ienaidnieku!

Abi draugi šķīrās ar stipru rokas spiedienu, kurš izteica to, ko lūpas nevarēja teikt trešā klātbūtnē.

—      Šis Bošāns ir ļoti patīkams cilvēks, — teica Monte-Kristo, kad avīžnieks bija aizgājis.

—      Jā, augstsirdīgs cilvēks, kuru es mīlu no visas sirds. Bet nu sakiet, — kurp tad īsti brauksim?

—    Uz Normandiju, uz Treporu.

—    Un mēs būsim gluži vieni paši, bez pazīstamiem, bez kaimiņiem?

—   Vieni paši, mēs jāsim, medīsim, zvejosim, brauksim ar laivu un kuģi.

—    Es tikai paziņošu mātei, un tad mēs brauksim.

—            Bet viņa jums taču atļaus braukt man līdzi? Tam noslēpumainajam vīram Monte-Kristo?

—            Jums ir vāja atmiņa, grāf, es jau jums teicu par manas mātes simpātijām pret jums.

—            Vai tiešām jūsu māte arī tagad vēl par mani domātu citādi nekā ar vislielāko vienaldzību?

—    Klausieties, es jums teicu, jūs viņai liekaties gluži ārkārtējs vīrs.

—    Ā! Bet vai viņa jums nesaka: «Neuzticies šim Manfrēdam!"

—            Tieši otrādi, viņa mani aizvien skubina, lai es lūkoju iegūt jūsu mīlestību.

Monte-Kristo nopūzdamies novērsās.

—            Tātad šovakar es lūdzu jūs, jaunais draugs, — teica Monte-Kristo, — es jūs gaidīšu pulkstens piecos pēcpusdienā, lai mēs'stundu pēc pusnakts varētu būt Treporā.

—    Kā? Treporā?..

—    Nu jā.

—            Un jūs gribat četrdesmit astoņas jūdzes nobraukt astoņās stundās? Jūs tiešām esat brīnumvīrs, gribat pārspēt telegrāfu Francijā.

—    Tātad ap pieciem?

—   Jā, — teica Albērs atvadīdamies.

Kad Albērs bija aizgājis, Monte-Kristo palika vēl kādu brīdi nekustīgi stāvot, domās nogrimis. Pēdīgi viņš ar roku pārbrauca pār pieri, it kā gribēdams aizdzīt visus maigos sapņus; vtņam bija jāgatavojas savai atriebēja lomai. Viņš skaļi piezvanīja.

Ienāca Bertučio.

—             Bertučio, es uz Treporu nebraukšu rīt, bet jau šodien pulkstens piecos. Mani pavadīs de Morserfa kungs. Sagatavojiet visu uz to laiku!

Tad Monte-Kristo atvadījās no Haides.

Albērs ieradās laikā, un abi devās ceļā. Sākumā drūmais ceļojums kļuva aizvien patīkamāks ar savu apbrīnojamo ātrumu. Albērs nebija ne domājis, ka ir iespējams tik strauji tikt uz priekšu.

Dimdēdami aizskrēja rati, garāmgājēji brīnīdamies palika stāvot. Alī vadīja zirgus, turēdams stiprās rokās grožus, šis tuksneša bērns jutās īsti laimīgs ar savu tumšo seju, kvēlojošām acīm, baltiem svārkiem, kuri gaisā

plivinājās, šinīs putekļu mākoņos viņš lldzinākās tuksneša vēja — samuma — garam.

—   A — teica Morserfs, — kāda bauda ir no tāda ātruma, es to nemaz nepazinu!

Un pēdējie mākoņi no viņa pieres nozuda, it kā tos būtu aizrāvis projām vējš.

Stundu pēc pusnakts viņi nonāca pie plaša parka vārtiem. Kungu ierašanās muižā bija jau iepriekš paziņota. Albēru aizveda uz viņa istabu, viņš nopeldējās, tad paēda vakariņas. Sulaini viņš bija paņēmis līdzi. Grāfu apkalpoja Batistens. Albērs iemiga, jūrai krācot.

Agri no rīta piecēlies, viņš izgāja uz terases palūkoties uz jūru.

Visapkārt namam bija jauks parks, kuram pieslēdzās mežs. Jūras licī varēja redzēt mazu korveti ar izstieptu takelāžu, kuģim priekšpusē bija grāfa Monte-Kristo ģerbonis: zilā jūrā zelta kalns ar sarkanu krustu galā, kas varēja norādīt uz Golgātu, bet arī uz kuģa īpašnieka — šī noslēpumainā vīra — ciešanām. Visapkārt kuģim bija noenkurotas mazas laivas.

Izgājis citās istabās, Albērs ievēroja pilnīgus aprīkojumus medībām un zvejai. Drīz pēc tam parādījās pats saimnieks, un diena viņiem pagāja ātri — visādos vingrinājumos, kuros grāfs bija liels meistars.

Arī otrā diena pagāja tikpat drīz; grāfs likās nenogurdināms, kamēr Albērs, jaunais cilvēks, no visa tā nokusa. Trešās dienas pievakarē Albērs pašulaik atpūtās atzveltnē, kad viņš izdzirda kādu ataulekšojam. Paskatījies caur logu, viņš sev par lielu nepatikšanu pazina savu sulaini Flo- rantēnu.

—    Tu šeit, Florantēn? — iztrūcies jautāja Albērs. — Kas noticis? Vai māte ir slima?

Monte-Kristo redzēja, ka Albērs izsteidzās ārā un saņēma no sulaiņa vēstuli un avīzes numuru.

—    No kā vēstule? — jautāja Albērs.

—     No Bošāna kunga, — atteica Florantēns. — Viņš mani sūtīja, deva man ceļa naudu, deva zirgu un lika nekavēties nekur, līdz es būtu pie jums, — es atjāju garo ceļu tikai piecpadsmit stundās.

Drebot Albērs atplēsa vēstuli, lasīja un iekliedzās. Viņa acis skatījās stīvi, kājas trīsēja, viņam vajadzēja atbalstīties uz Florantēnu.

Monte-Kristo uzlūkoja viņu ar līdzcietību. „Tēva grēki tiek piemeklēti līdz ceturtajam augumam," viņš skumji nodomāja pie sevis.

Albērs bija pa to laiku atkal atžilbis; viņš bija bāls un sviedriem pār- plūdis.

—            Florantēn, — viņš dobji teica, — vai tas zirgs izturēs ceļu atpakaļ uz Parīzi?

—    Ak, kungs, tas ir tikai panīcis pasta kleperis.

—    Ak, Dievs, kā tad bija pie mums, kad tu atstāji Parīzi?

—             Puslīdz mierīgi; bet, kad es pārnācu no Bošāna kunga, grāfienes kundze ļoti raudāja. Viņa sākumā negribēja mani laist, bet tad tomēr sūtīja pēc jums.

Albērs ienāca grāfa istabā. Viņš nebija vairs tas cilvēks, kas agrāk; šīs piecas minūtes bija viņu gluži pārvērtušas.

—            Grāfa kungs, - viņš teica, — pateicos par jūsu viesmīlību, es tūdaļ atgriežos Parīzē.

—    Kas tad ir noticis?

—    Liela nelaime, bet nejautājiet! Es lūdzu jums tikai pēc zirga.

—             Vikont, esmu gatavs jums ar visu pakalpot, bet vai jūs labāk nebrauktu, jo jājiens jūs pārāk nogurdinātu.

—            Es pateicos, tas mani par ilgu uzkavētu, un nogurums, no kura jūs baidāties, man tieši būs pa prātam.

Albērs pagāja grīļodamies dažus soļus uz priekšu un tad iekrita kādā krēslā.

Monte-Kristo to neredzēja, viņš stāvēja pie loga un sauca:

—    Alī, seglo zirgu Morserfa kungam, bet žigli, viņš steidzas!

Šie vārdi likās atkal iedvešam Albēram dzīvību. Viņš metās laukā no istabas. Grāfs viņam sekoja.

—             Paldies! — teica Albērs, ielēkdams seglos. — Un tu, Florantēn, sekosi man! Vai vajag sevišķas pavēles, lai es dabūtu jaunus zirgus?

—            Nē, jūs tikai nodosit šo un cits jau stāvēs gatavs, — teica Monte- Kristo.

—            Jūs varbūt uzskatāt manu aizsteigšanos par dīvainu, grāf, un nesaprotat, ka pāris avīžu rindiņu var tā uztraukt vīru un novest līdz izmisumam. Nu te jums būs šī avīzes lapa, lasiet to, kad es būšu projām, lai jūs neredzētu mani nosarkstam.

Grāfs pacēla avīzi un ar neizsakāmu līdzcietību nolūkojās pakaļ nelaimīgajam jauneklim. Tikai tad viņš atlocīja lapu un lasīja:

«Franču virsnieks Alī Tebelina pašā dienestā, par kuru pirms trim nedēļām bija runa avīzē "Impertial un kurš ne vien Janinu, bet ari savu labdari Alī Tebelinu nodevis turkiem, toreiz tiešām saucās Fernāns, bet pēc tam viņš pieņēmis augstu familijas vārdu un ieguvis goda amatus.

Viņš tagad saucas grāfs de Morserfs un ir ģenerālleitnants un Francijas pērs, augšnama loceklis."

Šis briesmīgais noslēpums, kuru Bošāns tik augstsirdīgi bija slēpis, tomēr bija nācis gaismā un pacēlies kā draudīgs spoks. Cita avīze bija nodrukājusi šo ziņu dienu pēc Albēra aizbraukšanas uz Normandiju.

IX

Tiesa

No rīta agri, pulkstens astoņos, Albērs lika pieteikt sevi pie Bošāna, kad tas gribēja iet peldēties.

—   Tas tomēr ir noticis? — teica Albērs.

—   Tomēr, mans nabaga draugs, es jūs gaidīju, —'atbildēja Bošāns.

—            Šeit es esmu; jūsu ziņa bija mans jauns sirsnīgas draudzības pierādījums. Vai jūs zināt vaininieku?

—   Es ar jums gribēju par šo lietu runāt.

—             Labi, draugs. Bet vispirms atstāstiet man visus šā briesmīgā nolikuma sīkumus!

Un Bošāns atstāstīja kauna un sāpju sagrauztajam dēlam, ko šeit īsumā izteiksim.

Otrā ritā pēc Albēra aizbraukšanas raksts bija parādījies kādā avīzē un vēl turklāt tādā, kuru, kā bija zināms, valdība uzturēja zem brīvas avīzes apsega, lai labāk mānītu publiku. Bošāns tieši brokastoja, kad viņš lo numuru saņēma. Tūdaļ viņš lika jūgt savu zirgu un, nepabeidzis brokastis, aizbrauca pie tās avīzes redaktora, kurš gadījās viņam pazīstams vīrs.

Valdības avīzes redaktors tobrīd bija nogrimis kādā rakstā par biešu cukuru.

—            Ā, mans mīļais, — teica Bošāns, — tā kā jūs pašlaik lasāt savu avīzi, tad man gan nebūs jāsaka, kāpēc es pie jums atbraucu.

—           Vai jūs varbūt esat arī biešu cukura piekritējs? — jautāja ministrijas lapas redaktors.

—            Nē, nē, tas jautājums man ir gluži svešs, es nāku citas lietas dēļ, — atbildēja Bošāns.

—    Kādēļ tad?

—    Morserfa dēļ.

—    Ak tā, tiešām, vai tas nav dīvaini?

—   Tik dīvaini, ka jūs laikam saņemsit apsūdzību par neslavas celšanu.

—            Nekā, jo ar rakstu mēs saņēmām arī pierādījumus, un mēs esam cieši pārliecināti, ka Morserfa kungs paliks mierā. Bez tam valstij tiek ar šo rakstu pakalpots, kurš rāda, ka ar godiem ticis apkrauts necienīgs vīrs.

—            Bet kas tad jums devis tās drošās ziņas? Mana avīze par to ziņoja pirmā, bet mums vajadzēja apklust, jo trūka pierādījumu. Un tomēr mums lielāka interese, jo mēs esam opozīcijā un Morserfs ir pērs un valdības piekritējs.

—           Ak, ziņas mums vienkārši tika piesūtītas. Vakar kāds kungs no Janinas tās atnesa, un, kad mēs baidījāmies pieņemt, viņš draudēja tās dot iespiešanai citai avīzei. Nu, tādas ziņas neviens nedod citam. Mēs pieņēmām, un nu noticis briesmīgs spēriens, kurš norībēs pār visu Eiropu.

Bošāns redzēja, ka šeit nekas nav darāms.

Viņš sūtīja ziņu Albēram; bet, pirms vēl Albērs atsteidzās, notikumi bija risinājušies tālāk.

Tajā pašā vakarā pēru augšnama sēdē bija vērojama liela kustība, kur citkārt valdīja miers un miegainība.

Visi pulciņiem pārrunāja un lasīja rakstu, visi pārsprieda. Grāfs Morserfs biedru vidū nebija labi ieredzēts, viņam vajadzēja būt un viņš bija ļoti lepns, lai augstdzimušie, vecie aristokrāti viņu nenicinātu. Ari apdāvinātākie augšnama locekļi un godīgie raksturi viņu nemīlēja. 8*

Tikai grafs Morserfs viens pats nekā nezinaja par visu notiekošo. Viņš neabonēja nelaimes avīzi un torīt bija pavadījis rakstot vēstules un iejājot zirgu.

Viņš atbrauca parastā laikā, lepni iegāja salonā un nemanīja ne sulaiņu nevērīgāko izturēšanos, ne biedru vēsākos sveicienus.

Sēde jau bija sākusies. Viņa gaita, kaut gan tāda kā aizvien, tomēr daudziem biedriem likās vēl augstprātīgāka un spītīgāka. Visi bija kāri iesākt pret viņu cīņu. Visiem bija rokās zināmā lapa, bet neviens negribēja uzņemties atbildību. Pēdīgi viens no cienītākajiem pēriem, atklāts Morserfa ienaidnieks, kāpa tribīnē.

Visapkārt kļuva kluss kā kapā. Morserfs viens pats nekā nesaprata: viņš nevērsa sevišķu uzmanību runātāja ievadam.

Kad runātājs izrunāja vārdus: „Janina" un «virsnieks Fernāns", Morserfs piepeši uztrūkās un nobālēja; tas bija tik manāmi, ka visapkārt zālē sāka sačukstēties.

Tiklīdz runātājs atkal sāka runāt, iestājās pirmītējais nāves klusums. Runātājs iztēloja savas šaubas, vajadzību sargāt nama godu un beigās pieprasīja, lai jo drīzāk uzsāk izmeklēšanu, kas tad varbūt neslavu apslāpēšot pašā sākumā, došot Morserfa kungam gandarījumu un uzturēšot agrāko cienību pret viņu.

Morserfs no šā piepešā, negaidītā apvainojuma bija tā pārsteigts, ka gluži apstulba un izstostīja dažus nesaprotamus vārdus. Šī bailība noskaņoja labvēlīgi vienu daļu biedru.

Par izmeklēšanu tika vēl pārrunāts, tad nosprieda to atsākt.

Prezidents jautāja Morserfam, vai viņš esot gatavs atbildēt.

Morserfs no briesmīgā sitiena bija drusciņ atžilbis un saņēma visu savu dūšu.

— Mani kungi, pēri, — viņš teica, — nevajag ilgu laiku, lai atraidītu tādu apvainojumu, kuru pret mani cēluši nezināmi ienaidnieki. Kā pērkona grāviens seko zibenim, tā es gribu tūdaļ atbildēt uz šo apvainojumu, kurš mani uz brīdi apmulsināja, tik piepeši tas nāca. Kāpēc es nevaru atbildes vietā labāk ar zobenu pierādīt, ka esmu cienīgs sēdēt savu augsto biedru pulkā!

Šie vārdi atstāja lielu iespaidu.

—           Es tātad prasu, — turpināja Morserfs, - lai šī izmeklēšana notiktu tūliņ, un nodošu sapulcei visus vajadzīgos pierādījumus.

—   Kuru dienu jūs nosakat? — jautāja prezidents.

—    Es to atstāju jūsu ziņā, - atbildēja Morserfs.

Prezidents piezvanīja.

—            Vai sapulce domā, ka izmeklēšana var notikt šodien? — jautāja prezidents.

—   Šodien, — visi vienprātīgi atbildēja.

Ievēlēja komisiju no divpadsmit vīriem, kurai pulkstens astoņos vajadzēja sanākt kamerā.

Kad tas viss bija nolemts, Morserfs lūdza atļauju aiziet, lai sakārtotu savus pierādījumus.

Visu to Bošāns bija draugam atstāstījis pēc iespējas saudzīgā veidā.

Albērs klausījās, drīz cerēdams, drīz izmisdams, drīz apkaunots, un nesaprata, kā viņa tēvs gribēja pierādīt sava» nevainību, kaut gan bija vainīgs.

Kad Bošāns bija tiktāl ticis, viņš apstājās.

—    Un tad? — jautāja Albērs.

—    Un tad? — atkārtoja Bošāns.

—   Jā.

—   Mans draugs, vai jūs tiešām gribat dzirdēt, kas tad notika?

—            Man katrā, ziņā jāzina viss, un labāk es to dzirdu no drauga mutes nekā no cita.

—   Tad saņemiet dūšu, Albēr!

Albērs ar roku pārbrauca pār pieri, ir kā pārliecinādamies par savu spēku.

Viņš domāja, ka ir diezgan stiprs, jo drudzi uzskatīja par spēku.

—    Nu tad stāstiet! — viņš teica.

—            Pienāca vakars, — sāka Bošāns. — Visa Parīze bija uztraukta. Daudzi domāja, ka jūsu tēvam tikai jāparādās, lai apsūdzība sagāztos. Daudzi turpretī paslepus stāstīja, ka ģenerālis Morserfs esot aizbēdzis uz Beļģiju, un bija pat it kā redzējuši, ka viņš policijā izņēmis pasi.

—            Es darīju visu, — turpināja Bošāns, — lai varētu būt klat vakara sēdē. Kāds jauns pērs mani ap pulkstens septiņiem, kad tur vēl neviena nebija, ieveda augšnamā un nodeva durvju sargam, kurš mani ieslēdza kādā ložā, no kurienes es varēju visu redzēt un dzirdēt.

Astoņos salasījās visi locekļi.

Ienāca pats ģenerālis Morserfs. Rokā viņam bija daži papīri. Viņa izturēšanās bija mierīga, seja nopietna; svārkus viņš bija no augšas līdz lejai aizpogājis — kā veci kareivji.

Viņa runa atstāja ļoti labu iespaidu; komisija nebūt nebija nelabvēlīga, vairāki kungi gāja viņam pretim un sniedza roku.

Šinī acumirkli ienāca kāds sulainis un nodeva vēstuli prezidentam.

„Jums pienākas vārds, Morserfa kungs," teica prezidents, atplēsdams vēstuli.

Grāfs sāka savu aizstāvēšanās runu, un es varu jums teikt, Albēr, ka tā bija ļoti veikla un pārliecinoša. Viņš pierādīja, ka vezīrs Alī Tebelins viņam uzticējies līdz pēdējam acumirklim un licis vest sarunas ar sultānu. Viņš rādīja Alī Tebelina gredzenu, kurš viņam, Morscrfam, bija dots, lai katrā laikā varētu ieiet pie vezīra.

„Par nelaimi," teica ģenerālis Morserfs, „mans ceļojums pie sultāna palika bez sekmēm, un, kad es atkal pārnācu, lai aizstāvētu, savu labdari, viņš jau bija kritis. Bet mirstot viņš vēl man uzticēja savu sievu un meitu."

Pie šiem vārdiem Albērs iedrebējās, jo viņš atcerējās Haides stāstu par šo gredzenu un par viņas un viņas mātes pārdošanu verdzībā.

—            Visa sapulce no ģenerāļa vārdiem bija dziļi aizgrābta, — teica Bošāns.

—            Tikmēr prezidents bija nolaidīgi vēstuli atplēsis, bet lasot tika aizvien uzmanīgāks un cieši nolūkojās uz Morserfu.

„Grāfa kungs," prezidents teica viņam, „jūs sacijāt, ka vezirs jums uzticēja savu sievu un meitu?"

„Jā, mans kungs," atbildēja Morserfs. „Bet ari te mani vajāja nelaime. Jo, man pārnākot, Vasilika un Haide bija nozudušas."

„Vai jūs viņas pazināt?"

„Es viņas bija vairāk nekā divdesmit reizes redzējis, pateicoties lielai vezira uzticībai man."

„Un vai jūs nezināt, kas ar viņām vēlāk noticis?"

„Es dzirdēju, ka viņas esot no savām sāpēm tikušas pārmāktas. Es nebiju diezgan bagāts, lai savu dzīvību pakļautu briesmām, un tātad nevarēju viņas sameklēt, lai cik ļoti to arī vēlējos."

Prezidents sarauca pieri.

„Mani kungi," teica viņš, „jūs esat dzirdējuši Morserfa kunga attaisnošanos. Vai jūs, grāfa kungs, varbūt varat minēt kādus lieciniekus, kas apliecinātu jūsu stāsta pareizību?"

„Nē, mans kungs," atteica grāfs, „visi, kas toreiz bija vezīra tuvumā, krita vai ir izklīduši. Laikam es viens pats esmu palicis pēc tā šausmīgā kara. Ali Tebelina vēstuli un gredzenu es šeit nolieku jūsu priekšā, mans lielākais pierādījums ir mana nevainojamā militārā dzīve un katru prct- pierādījumu trūkums."

Piekrišanas čuksti atskanēja pa visu zāli. Ak, Albēr, ja nenāktu kāds jauns nelaimes gadījums, tad jūsu tēva gods būtu glābts.

„Mani kungi," teica prezidents, ,.mēs visi esam pārliecināti par mūsu biedra Morserfa kunga nevainību. Šinī vēstulē piedāvājas kāds svarīgs liecinieks, kā viņš pats saka. Vai lai mēs lietu uzskatām par izlemtu, vai lai iepazīstamies vēl ar šo vēstuli?"

Morserfa kungs nobālēja un sāka drebēt.

Komisija nobalsoja par labu vēstules nolasīšanai. Ģenerālis Morserfs klusēja.

Prezidents lasīja šādu vēstuli:

„Prezidenta kungsl

Es varu komisijai paziņot ļoti svarīgus faktus par Morserfa kunga uzturēšanos Epirā un Maķedonijā."

Prezidents apklusa.

Morserfs bija ļoti bāls. Prezidents jautājoši lūkojās visapkārt.

„Turpiniet!" sauca no visām pusēm.

Prezidents turpināja:

„Es biju klāt pie Alī Tebelina pašā nāves, zinu viņa pēdējos acumirkļus, zinu, kas noticis ar V asi liku un Haidi, un vēlos, ka mani komisija noklaušinātu. Tanī acumirklī, kad jūs saņemsit vēstuli, es būšu augšnama uzgaidāmajā zālē."

„Un kas ir šis liecinieks jeb, pareizāk, ienaidnieks?" jautāja Morserfs, būdams manāmi satricināts.

„To mēs redzēsim," teica prezidents. „Vai sapulce vēlas noklaušināt liecinieku?" „Jā, jā!" visi atbildēja vienbalsīgi.

Tika piezvanīts sulainim.

„Vai priekšistabā kāds ir?" jautāja prezidents.

„Jā, prezidenta kungs."

„Kas tas ir?"

„Kāda kundze sulaiņa pavadīta."

Visi brīnīdamies uzlūkoja cits citu.

„Lai viņa ienāk!" teica prezidents.

—            Visi bija ļoti ziņkārīgi, — pēc brīža turpināja Bošāns, — un arī es nepacietīgi lūkojos uz durvīm.

Pēc piecām minūtēm ienāca ar biezu plīvuru aizsegusies sieviete. Pēc viņas kustībām un smaržām varēja nomanīt, ka tā ir jauna un eleganta dāma.

Prezidents lūdza viņu noņemt plīvuru, un mēs ieraudzījām grieķiski ģērbtu jaunu, burvīgi skaistu sievieti.

—    Ak, tā bija viņa, — Albērs nenocietās.

—    Kā? Viņa…

—   Jā. Haide.

—    Kas jums to teica? — jautāja Bošāns.

—   Ak, es tikai tā domāju. Bet, lūdzu, turpiniet!

—            Jūsu tēvs, — turpināja Bošāns, — uzlūkoja šo sievieti izbijies. Citiem šis starpgadījums izlikās pat vēl pievilcīgāks nekā visa Morserfa lieta.

Prezidents lūdza jauno kundzi apsēsties, bet viņa palika stāvot. Grāfs Morserfs bija atkritis krēslā, laikam kājas viņam vairs neklausīja.

„Kundze," teica prezidents, „jūs bijāt aculieciniece notikumiem Janinā un vēlaties dot paskaidrojumus?"

„Jā," nepazīstamā atbildēja maigā, gandrīz vai sāpīgā balsī ar to savādo, pilno un skaidro skaņu, kāda mēdz būt tikai austrumniecēm.

„Bet vai jūs tanī laikā nebijāt vēl ļoti jauna?" jautāja prezidents.

„Es biju četrus gadus veca, bet tā kā notikumi bija ļoti svarīgi man, tad tie man pilnīgi iespiedušies atmiņā."

„Bet kāpēc Šie notikumi jums bija tik svarīgi, un kas jūs esat?"

„Šie notikumi attiecas uz mana tēva nāvi," teica jaunā kundze, „jo es esmu Haide, Janinas pašā Alī Tebelina un viņa laulātās draudzenes Va- silikas meita."

Reizē lepnais un kaunīgais sārtums, kas pārklāja jaunās kundzes vaigus pie šiem vārdiem, viņas ugunīgais skatiens, viņas majestātiskā uzstāšanās atstāja uz visu sapulci neaprakstāmu, burvīgu iespaidu.

Grāfa Morserfa priekšā likās it kā bezdibens atvērtos.

„Kundze," teica prezidents, goddevīgi paklanīdamies, „atjaujiet uzdot jautājumu, kurš nebūt neizsaka šaubas: vai jūs varat pierādīt savu vārdu patiesību?"

„Jā, to es varu," teica Haide, no plīvura izvilkdama smaržainu zīda vīstoklīti. „Šeit ir mana dzimšanas apliecība, ko izrakstījis mans tēvs un apliecinājuši viņa virsnieki. Šeit ir mana krustāmā zīme, jo mans tēvs bija atļāvis mani kristīt mātes ticībā. Šo zīmi izdevis Maķedonijas un Epiras arhibīskaps un arī apzīmogojis. Šeit vēl pats svarīgākais dokuments par mani un manu māti, armēņa El-Kobira izdots, par to, ka mūs franču virsnieks pārdevis verdzībā par 400000 franku."

Morserfa vaigi kļuva iezaļgani un līķabāli, acis bija plaši atplestas un ap acīm asinis. Sapulcē valdīja dziļš klusums.

Haide gluži mierīgi, bet toties draudošāka nodeva prezidentam arābu valodā rakstīto pirkšanas līgumu.

Tika atsaukts nama tulks, un viens no senatoriem, kurš kopš Ēģiptes karagājiena prata arābiski, sekoja tulka tulkojumam.

Dokuments skanēja šādi:

„Es, El-Kobirs, vergu tirgotājs un viņa ķeizariskā harēma piegādātājs, jums ar šo apliecinu, ka es no franču kunga grāfa Monte-Kristo esmu saņēmis lielu smaragdu 800000 franku vērtībā kā samaksu par jaunu, vienpadsmit gadus vecu kristīgas ticības verdzeni — nelaiķa Janinas pašā Alī Tebelina un viņa sievas Vasilikas meitu. Šo jauno verdzeni, vārdā Haide, bija līdz ar savu māti Vasiliku kāds franču virsnieks Fernāns Mondego, kurš bija kalpojis Alī Tebelinam, pārdevis man verdzībā, un es viņa majestātes sultāna uzdevumā biju par viņu samaksājis 400000 frankus.

Rakstīts viņa majestātes sultāna uzdevumā Konstantinopolē 1247. gadā pēc Hedžras.

Parakstījies: El-Kobirs

Dokumentam bija pielikts klāt sultāna zīmogs.

Pēc šā raksta nolasīšanas visapkārt iestājās šausmīgs klusums.

„Kundze," teica prezidents, „vai mēs varam nopratināt grāfu Monte- Kristo, kurš tagad uzturas Parizē un pie kura jūs laikam dzīvojat?"

„Mans kungs," atteica Haide, „grāfs Monte-Kristo, mans otrais tēvs, jau trīs dienas ir Normandijā."

„Bet kas tad jums ir devis padomu spert šo soli, kurš jums ir tik dabisks un par kuru mēs jums dziļi pateicamies?"

„Man padomu devušas manas dziļās sāpes. Kaut gan es esmu kristīta, tomēr mana lielākā, karstākā vēlme bija atriebt savu cēlo tēvu. Kopš es esmu Francijā un zinu, ka nodevējs dzīvo Parīzē, es viņu aizvien esmu meklējusi. Sava otrā tēva namā es dzīvoju gluži vientuļa, tā kā varu nodoties savām atmiņām, bet es tomēr zinu, kas notiek pasaulē, es lasu visas avīzes un tā arī uzzināju, kas šorīt šinī namā noticis un kas notiks šovakar… Tad es rakstīju jums vēstuli."

„Tātad grāfs Monte-Kristo nekā nezina par jūsu soli?" prezidents jautāja.

„Viņš nekā nezina, un es pat domāju, ka viņš man par to pārmetīs, bet šī diena man tomēr jauka," teica meitene, acis pret debesīm paceldama, „jo es varu atriebt savu mīļo tēvu."

Morserfs visu šo laiku nebija ne vārda runājis, un viņa biedri nožēloja viņa laimes ēku, ko bija sagrāvusi sievietes smaržainā dvaša.

„Morserfa kungs," teica prezidents, „vai jūs atzīstat šo kundzi par Ali Tebelina pašā meitu?"

„Nē," atteica Morserfs, ar varu saņemdamies, „Tā ir manu ienaidnieku sazvērestība pret mani."

Haide aši pagriezās pret viņu un briesmīgi iekliedzās:

„Tu mani nepazīsti," viņa sauca, „bet, man par laimi es pazīstu tevi. Tu esi Fernāns Mondego, franču virsnieks, kurš mācīja mana tēva karaspēku. Tu pārdevi Janinu! Tevi sūtīja uz Konstantinopoli un tu atnesi viltotu firmanu par Alī Tebelina pilnīgu apžēlošanu… Tu uzticamajam Selimam rādīji tēva gredzenu… tu nodūri Selimu, lai viņš nevarētu mūs uzspert gaisā, tu pārdevi verdzībā manu māti un mani… Slepkava! Slepkava! Slepkava! Vēl tavu pieri klāj tava kunga asinis!"

Haide šos vārdus izrunāja tādā patiesības sajūsminājumā, ka visu acis lūkojās uz grāfa pieri un viņš pats neviļus ar roku pārbrauca sev pār pieri, it kā vēl juzdams Ali Tebelina asinis.

„Jūs tātad pilnīgi un neapšaubāmi pazīstat grāfu Morserfu kā Fernānu Mondego?" jautāja prezidents.

„Vai es viņu pazīstu? Ā! Mana māte man teica: "Haide, tu biji bagāta, tev bija cēls tēvs, tu būtu kļuvusi par karalieni… Ievēro labi šo vīru, kas tevi pārdeva verdzībā, kas lika tava tēva galvu uzdurt uz šķēpa un kas mūs nodeva! Ievēro viņa labo roku, tanī ir dziļa rēta; kad tu aizmirsīsi viņa seju, tu viņu pazīsi pēc šīs rokas, kurā iebira El-Kobira zelta gabali!""

Morserfs kļuva aizvien bālāks.

Pie Haides pēdējiem vārdiem viņš paslēpa savu roku ar dziļo rētu un atkrita krēslā.

„Grāfa kungs," teica prezidents, «saņemieties un atbildiet! Mēs ļaujam jums pilnīgu brīvību aizstāvēties. Vai jūs vēlaties jaunu izmeklēšanu? Vai man sūtīt divus komisijas locekļus uz Janinu? Runājiet!"

Morserfs klusēja.

Komisijas locekļi bailīgi uzlūkoja cits citu. Visi labi pazina grāfa sparīgo, nikno raksturu un pēc šīs klusēšanas gaidīja jo stiprāku negaisu.

„Ko jūs esat nolēmis?" jautāja prezidents.

Grāfs pacēlās un dobji noteica:

„Nekā."

„Tātad Alī Tebelina pašā meita ir teikusi taisnību? Tātad jūs neiedrošināties atbildēt viņai ar "nē"? Tātad jūs tiešām atzīstaties, ka esat vainīgs?"

Morserfs izmisis lūkojās visapkārt, bet nekur neredzēja glābiņu.

Piepeši viņš atrāva vaļā savu uniformu, it kā baidīdamies noslāpt, un tad gāja uz durvju pusi, aiz tām kā ēna nozuzdams. Kā viņa soļi, tā drīz vien izskanēja arī viņa aizbraucošo ratu riteņu rīboņa.

„Mani kungi," teica prezidents, „vai grāfs de Morserfs ir vainīgs nodevībā, neuzticībā un necienībā?"

«Vainīgs," lēni un vienbalsīgi teica komisijas locekļi.

Haide palika līdz sēdes beigām un bez žēlastības noklausījās komisijas locekļu vārdos.

Tad, aizklādamās ar plīvuru, viņa majestātiski sveicināja komisijas locekļus un nozuda ar tādiem soļiem, kādiem Vergīlijs esot redzējis ejam dievietes.

X

Izaicinājums

—    Es pa tumsu nepamanīts aizgāju projām, — teica Bošāns. — Tobrīd biju dziļi uztraukts par Morserfa nelaimi, bet arī, atzīstos, sajūsmināts par meitenes varonīgo mīlestību pret tēvu. Kas arī visu šo lietu ievadījis, tas ir ienaidnieks, bet šis ienaidnieks rīkojas likteņa uzdevumā.

Albērs apkaunots un raudādams satvēra sava drauga roku.

—    Draugs, — viņš teica, - mana dzīvība ir galā. Es nevaru teikt, ka liktenis tēvu apsteidzis, es varu meklēt tikai šo nepielūdzamo ienaidnieku, kuru es nonāvēšu, ja atradīšu, vai arī viņš mani nonāvēs. Bet, Bošān, es ceru uz jūsu palīdzību, ja vien jūsu draudzība pret mani nav pārvērtusies par nicināšanu.

—     Nicināšanu, mans draugs? Nē, mēs, paldies Dievam, nedzīvojam vairs tajos laikos, kad netaisns aizspriedums dēliem lika ciest par tēvu grēkiem līdz ceturtajam augumam. Nē, Albēr, jūs esat skaidrs. Atstājiet Franciju! Viss šai Bābelē tiek aizmirsts, pēc trim četriem gadiem jūs atgriezīsities atpakaļ ar kādu krievu princesi kā laulātu draudzeni, un neviens neprasīs par jūsu pagātni, katrs jūs cienīs.

—      Paldies, mīļais Bošān, par jūsu laipno padomu, bet es jau jums teicu par savu tiešo nolūku. Es nevaru uz lietu lūkoties tāpat kā jūs. Kas jums liekas nākam no cēla avita, man šķiet zemisks darbs. Liktenis man ir pārāk svešs. Bet ja jūs, Bošān, vēl varat būt mans draugs, tad palīdziet atrast manas laimes izpostītāju!

—    Lai tā notiek, — atteica Bošāns, — es palīdzēšu jums viņu meklēt, un mēs viņu atradīsim.

—    Labi, Bošān, bet mums tūdaļ jāuzsāk savi pētījumi; katra nokavēta minūte ir mūžība, un vainīgais varbūt cer iziet sveikā bez soda, bet viņš maldās, es zvēru!

—    Klausieties, Albēr!

—    Ā, Bošān, es manu, ka jūs kaut ko zināt. Sakiet ātri!

—   Albēr, es nesaku, ka zinu, bet varbūt tas varētu mums norādīt ceļu.

—   Es gaidu nepacietīgi, sakiet!

—            Lai, es jums teikšu to, ko negribēju 'sacīt pēc savas pārbraukšanas no Janinas.

—    Runājiet!

—            Klausieties, Albēr: es biju pie Janinas pirmā baņķiera, lai dabūtu kādas ziņas; pie pirmā vārda, iekams vēl biju teicis jūsu tēva uzvārdu, viņš man teica:

„Ā, es varu iedomāties, kāpēc jūs atnācāt!"

„Kā tas ir iespējams?"

„Pirms divām nedēļām man jautāja par to pašu lietu."

„Kas tas bija?"

„Kāds Parīzes baņķieris, mans korespondents."

„Kā viņu sauc?"

«Barons Danglārs."

—            Danglārs! — iesaucās Albērs. — Ak, viņš jau sen vajā manu tēvu ar ienaidu un skaudību, viņš nevar viņam piedot, ka viņš ir augšnama loceklis. Ak, un cik piepeši un bez iemesla viņš atcēla nodomātās precības!

—            Apjautājieties, Albēr, — bet tūdaļ neuztraucieties, — izpētiet, vai tiešām tā ir…

—           Jā, jā, — teica Albērs, — bet ja tā ir patiesība, lai tad viņš manas ciešanas rūgti aizmaksā!

—   Sargieties, Albēr, Danglārs vairs nav jauns vīrs!

—           Es ņemšu vērā viņa vecumu, kā viņš — manas ģimenes godu. Kāpēc tad viņš negāja divkaujā ar manu tēvu, ja tam bija uz to naids? Ak, viņš baidījās stāties pistoles priekšā!

—            Es jūs nepaļāju, Albēr, bet es tikai lūdzu būt gudram un uzmanīgam.

—            A, nebaidieties nekā, Bošān, jo vairāk vēl tāpēc, ka jūs mani pavadīsit, jo tik svarīgus jautājumus nevar izšķirt bez lieciniekiem. Vēl šodien pat Danglāra vairs nebūs, ja viņš ir vainīgs, vai arī es miršu.

—            Labi, Albēr, ja jūs esat apņēmies, tad tas tūdaj ir jāizdara. Vai iesim pie Danglāra?

Abi draugi aizbrauca pie Danglāra, kura durvju priekšā sastapa Kavalkanti ratus un grūmu.

—    Ak, tas jau ir labi, — drūmi teica Albērs, — ja baņķieris negribēs ar mani cīnīties divkaujā, tad lai tā znots stājas viņa vietā.

Abi draugi tika pieteikti. Danglārs sākumā negribēja Albēru ielaist, bet bija jau par vēlu, jo Albērs uz vietas sekoja sulainim un līdz ar Bošānu ienāca baņķiera kabinetā.

—    Ak, mans kungs, — baņķieris teica Albēram, — vai tad man nav tiesības pieņemt vai nepieņemt, ko es gribu? Es liku sulainim jūs nepieņemt. Jūs, mans kungs, aizmirstaties.

—    Nē, mans kungs, — vēsi teica Albērs, — ir apstākļi — un tādos atrodaties jūs, — kad zināmas personas ir jāpieņem, ja negrib izlikties par gļēvuli.

—    Bet ko tad jūs gribat, mans kungs?

—     Es gribu, — teica Morserfs, pienākdams tuvāk un negriezdams nekādu vērību Kavalkanti, kurš bija atslējies pie kamīna, — es gribu ar jums tikties kādā nomaļā vietā, no kurienes viens no mums neaizies projām.

Danglārs nobālēja; Kavalkanti sakustējās.

—    Jūs, grāfa kungs, — teica Albērs Kavalkanti, — arī varat būt tur klāt, jo jūs jau gandrīz vai piederat pie barona ģimenes, un es piedāvāju arī jums divkauju, ja gribat.

Kavalkanti satrūcies uzlūkoja baņķieri. Danglārs piecēlās un nostājās starp abiem jaunajiem cilvēkiem. Danglārs domāja, ka visa lieta grozās ap Kavalkanti.

—     Ak tā, mans kungs, — Danglārs teica Albēram, — ja jūs meklējat ķildu ar grāfa kungu, tāpēc ka esmu viņu labāk izvēlējies par znotu nekā jūs, tad es par to ziņošu prokuroram.

—    Jūs alojaties, mans kungs, — teica Albērs, drūmi pasmiedamies, — par precībām es nedomāju un vērsos pret grāfu tikai tāpēc, ka viņš likās vēlējās pārtraukt mūsu sarunu. Jums taisnība, ka es meklēju ķildu, bet ar jums, Danglāra kungs!

—     Mans kungs! — iesaucās Danglārs, bāls aiz dusmām un bailēm. — Kad es satieku traku suni, es viņu nositu un nejūtos vainīgs, bet domāju vēl labu darbu darījis sabiedrībai. Bet ja jūs gribat mani nokaut, tad es jums aizsteigšos priekšā. Vai mana vaina, ka jūsu tēvs ir kritis negodā?

—   Jā, neģēli, tā ir tava vaina! — kliedza Albērs.

Danglārs atkāpās soli atpakaļ.

—            Mana vaina? Mana, ko? — viņš teica. - Bet vai jūs esat pie pilna prāta? Vai es ko zinu par tiem grieķu notikumiem? Vai es esmu visas zemes izbraukājis? Vai es jūsu tēvam devu padomu nodot un pārdot Janinu?..

—             Klusu! — dobji teica Albērs. — Tieši jūs gan neesat šo nelaimi radījis, bet jūs Parīzē esat izplatījis baumas.

—    Es?

—   Jā, no kā tad nāk šis atklājums?

—   Bet es domāju, ka jūs taču to lasījāt avīzē, ka no Janinas tika ziņots.

—    Un kas ir rakstījis uz Janinu?

—    Uz Janinu?..

—    Nu jā. Kas ir rakstījis, lai dabūtu ziņas par , manu tēvu?

—    Nē, es domāju, katrs varētu rakstīt uz Janinu.

—    Un tomēr tikai viens vienīgs ir rakstījis.

—    Viens vienīgs?

—   Jā, un tas esat jūs!

—             Nu jā, es rakstīju, un es domāju, kad grib izdot savu meitu pie vīra, tad ir pienākums ievākt ziņas par nākamā znota ģimeni.

—             Jūs rakstījāt, kaut gan atbildi jūs jau iepriekš zināt! — iesaucās Albērs.

—            Es? Zvēru jums, ka nekā droša es agrāk nezināju. Man tika teikts, lai es sadabūjot drošas ziņas.

—   Tātad jums kāds cits lika rakstīt ?

—    Nu protams.

—    Un kas tad tāds bija?

—            Mans Dievs, viss ir ļoti vienkārši: es runāju par jūsu tēva pagātni un teicu, ka aizvien palicis nezināms, kā viņš ieguvis savu bagātību. Tā persona mani jautāja, kur jūsu tēvs kļuvis bagāts. Es teicu: «Grieķijā." Tad man deva padomu rakstīt uz Janinu.

—    Un kas bija šis padoma devējs?

—    Nu, jūsu draugs grāfs Monte-Kristo.

—   Grāfs Monte-Kristo?

—            Jā, un es rakstīju. Vai jūs gribat redzēt manu korespondenci? Es jums to parādīšu.

Albērs un Bošāns uzlūkoja viens otru.

—      Mans kungs, — teica avīžnieks, kurš līdz tam bija klusējis, — man liekas, ka jūs apvainojat grāfu, kurš šinī acumirklī nav Parīzē un nevar aizstāvēties.

—      Mans kungs, jūs maldāties; es nevienu neapvainoju, — teica Danglārs, — es tikai stāstu un atkārtošu to arī grāfa klātbūtnē.

—   Un vai grāfs zina, kādu atbildi jūs dabūjāt?

—   Es viņam to rādīju.

—     Vai viņš zināja, — jautāja Albērs, — ka mana tēva vārds ir Fernāns un uzvārds Mondego?

—      Es viņam to biju agrāk teicis. Šinī lietā es darīju to, ko katrs cits arī būtu darījis, un vēl mazāk. Kad jūsu tēvs nākamajā dienā atnāca pie manis prasīt manas meitas roku jums, es gan atteicu, bet bez skandāla. Vai kaut kādā ziņā arī man var būt dala gar Morserfa kunga godu vai kaunu? Kursi no tā ne ceļas, ne krīt.

Albērs juta, ka asinis viņam sakāpa galvā. Danglārs aizstāvējās rupji un zemiski, bet kā vīrs, kurš saka vismaz daļu patiesības, kaut gan arī baiļu mākts. Un kas tad Albēram bija vajadzīgs? Ne to viņš gribēja zināt, kurš vairāk vainīgs, vai Danglārs vai Monte-Kristo; nē, Albērs tikai meklēja vīru, kurš iet divkaujā, bet tas bija skaidri redzams, ka Danglārs to negribēja.

Albērā ari pamodās pusaizmirsti apstākļi.

Monte-Kristo visu to zināja, jo bija Haidi pircis, viņš bija pamudinājis Danglāru rakstīt uz Janinu. Tomēr viņš bija Albēru Haidei priekšā stādījis, bija uzvedinājis viņu stāstīt par Alī Tebelina nāvi, bija aizliedzis minēt viņa tēva vārdu. Pēdīgi viņš vēl bija Albēru paņēmis līdzi uz Nor- mandiju tieši tad, kad vajadzēja notik izšķirošajam spērienam.

Bija gluži skaidrs, ka viss bija iepriekš smalki aprēķināts, vismaz Monte-Kristo rīkojās saziņā ar viņa tēva ienaidniekiem.

Albērs paveda Bošānu nomaļus un viņam paziņoja savas domas.

—      Jums taisnība, — tas atteica, — Danglārs kungs kā aizvien izturējies •nekrietni, bet grāfu Monte-Kristo vajag saukt pie atbildības.

Albērs atkal piegāja pie Danglāra.

—      Mans kungs, — viņš teica, — jūs sapratīsit, ka es no jums atvados ne jau uz visiem laikiem. Man vispirms jāzina, vai jūsu atvainošanās ir pareiza, un es iešu pie grāfa Monte-Kristo par to pārliecināties.

Un, paklanīdamies pret baņķieri, abi jaunie cilvēki aizgāja, Kavalkanti nepievērsdami nekādu vērību.

Danglārs viņus pavadīja līdz durvīm un apliecināja vēlreiz, ka viņam neesot nekāda personīga ienaida pret de Morserfa kungu.

XI

Aizskartais gods

—            Klausieties, Albēr, — teica Bošāns, — es jums nupat teicu, lai jūs no grāfa Monte-Kristo prasāt gandarījumu…

—   Jā, un mēs tagad pie viņa ejam.

—    Vēl acumirkli, Albēr, pārdomājiet labi…

—    Pārdomāt? Ko?

—    Šā sola nopietnību.

—    Vai tad tas nopietnāks nekā pie Danglāra?

—            Jā, visādā ziņā. Danglārs ir veikalnieks, tādi Jaudis liek savā kausā zelta saujas un tik viegli neielaižas divkaujā. Monte-Kristo ir muižnieks, vismaz par tādu izliekas. Bet vai jūs nebaidāties atrast, ka viņš ir bandīts?

—    Es baidos tikai vienu: atrast vīru, kas nekaujas.

—            Ā, par to nebēdājiet, — atteica Bošāns, — tas droši vien kausies. Bet es baidos, ka viņš kausies pārāk labi un jūs nokaus.

—             Draugs, — Albērs atteica ar jauku, sēru smaidu, — to es vēlos; labākais, kas ar mani varētu notikt, varētu būt — mirt sava tēva labā; tas mūs visus glābtu no kauna.

—    Un jūsu māte mirtu no bēdām, — teica Bošāns.

—            Nabaga māte, — teica Albērs, ar roku aizklādams seju, — jā, es to zinu, bet ir labāk, ka viņa mirst aiz bēdām nekā aiz kauna…

—   Jūs tātad gribat iet, Albēr?

—   Jā, nāciet!

—    Bet vai jūs domājat, ka mēs viņu atradīsim?

—   Jā, jo viņš dažas stundas pēc manis ari gribēja aizbraukt.

Pie Monte-Kristo nama Bošāns gribēja izkāpt viens pats, bet Albērs gāja līdzi, jo tik ārkārtēja lieta attaisnojot etiķetes neievērošanu.

Batistens sagaidīja abus draugus.

Grāfs bija gan pārnācis, bet peldējās un bija licis, lai viņu netraucē.

—    Bet pēc peldēšanās? — jautāja Albērs.

—    Kungs ēdīs pusdienas.

—    Un pēc pusdienām?

—    Kungs vienu stundu gulēs.

—    Un tad?

—    Kungs brauks uz operu.

—    Vai to skaidri zināt?

—    Gluži skaidri, jo uz astoņiem ir pasūtīti kunga zirgi.

—    Labi, to es gribēju, — teica Albērs.

Tad viņš teica Bošānam:

—     Ja jums ir kādas darīšanas, tad, lūdzu, izdariet tās tūdaļ, jo es uz jums ceru. Ja iespējams, atnāciet uz operu līdz ar Šato-Reno.

Bošāns aizgāja, apsolīdamies pulkstens astoņos būt operā.

Mājās pārnācis, Albērs lūdza Fransu Debrē un Moreli ierasties operā.

Tad viņš gāja pie mātes, kura kopš šiem bēdīgajiem notikumiem, neviena nepieņemdama, sēdēja savās istabās. Viņa bija tā satriekta, ka bija saslimusi.

Albēru ieraugot, nabaga Mersedese sāka raudāt, un asaras atviegloja viņas sirdi.

Mirkli Albērs mēmi stāvēja pie savas mātes gultas. Viņa seja bija bāla un uzacis sarauktas; atriebšanās kāre bija dziļi iemājojusi viņa sirdī.

—    Mīļā māt, — viņš teica, — vai jūs pazīstat kādus no Morserfa kunga ienaidniekiem?

Mersedese drebēja, viņa bija pamanījusi, ka viņas dēls nebija teicis „tēvs", bet „Morserfa kungs".

—    Mans dēls, — viņa teica, — tik augsti stāvošiem vīriem ir daudz ienaidnieku; tie, kurus mēs pazīstam, nav tie bīstamākie.

—    Bet es ceru uz jūsu aso prātu. Jūs esat tik apdāvināta sieviete, ka nekas nebūs palicis nepamanīts .

—   Bet kāpēc tu to saki?

—       Jūs mūsu balles vakarā ievērojāt, piemēram, ka grāfs Monte-Kristo nekā neēda.

Trīsēdama un drudzī kvēlodama, Mersedese strauji piecēlās.

—    Monte-Kristo? Kāds tam sakars ar tavu jautājumu?

—         Viņš ir gandrīz vai austrumnieks, un austrumnieki, lai nezaudētu pilnīgu atriebšanās brīvību, nekad neēd un nedzer kopā ar saviem ienaidniekiem.

—       Monte-Kristo mūsu ienaidnieks? Ko tu runā, Albēr? — nobālēdama iesaucās Mersedese. — Kas tev to teica? Viņš tev glāba dzīvību, aizvien tik laipns bijis pret tevi!.. Ak, mans dēls, aizdzen tādas domas, paliec aizvien viņam padevīgs!

—         Māt, — drūmi teica Albērs, — vai jums ir iemesls, kāpēc lai es saudzēju šo vīru?

—         Man? — iesaucās māte, tikpat strauji nosarkdama, kā nupat bija nobālējusi.

—        Jā, — teica Albērs, — jūs šo viru neuzskatāt par spējīgu mums darīt ļaunu?

Mersedese trīsēja un uzlūkoja savu dēlu.

—        Tu runā dīvaini, — viņa teica, — un tev pret grāfu ir kaut kādi savādi aizspriedumi. Ko viņš tev ir izdarījis? Vēl pirms trim dienām tu biji pie viņa Normandijā, un mēs abi uzskatījām viņu par tavu draugu.

Ironiski smaidi parādījās ap Albēra lūpām. Māte to gan manīja un uzminēja visu sakarību ar divkārtēju mātes un sievietes instinktu, bet viņa bija gudra un stipra un apslēpa savas bailes.

—        Man ir ļoti nelabi, Albēr, — viņa teica, — tu nedrīksti mani tagad atstāt vienu.

—       Jūs zināt, mīļā māt, cik laimīgs es būtu, ja spētu izpildīt jūsu vēlmi, bet svarīga lieta mani spiež visu vakaru būt projām.

—   Tad ej, mīļais dēls, ja tu nespēj palikt.

Tiklīdz bija tālumā noskanējuši viņa soļi, Mersedese piezvanīja uzticamiem sulainim, lika viņam visur sekot Albēram un viņai tūdaļ par visu paziņot.

Tad viņa, kaut gan vāja, lika sevi apģērbt, lai varētu kuru katru mirkli iziet.

Albēru izsekot nebija grūti, viņš rūpīgi apģērbās un ar atnākušo Bo- šānu aizgāju uz operu.

Operā šato-Reno jau gaidīja, viņš visu zināja. Viņš Albēra nodomu uzskatīja par tik teicamu, ka tūdaļ piedāvāja viņam savus pakalpojumus kā sekundants.

Debrē vēl nebija ieradies, bet tas reti palaida garām kādu izrādi. Bet arī Monte-Kristo vēl nebija atnācis; opera sākās, bet grāfa loža palika tukša.

Pēdīgi, kad Albērs vai simt reižu bija skatījies pulksteni un grāfa ložā, Monte-Kristo, melni ģērbies, ienāca un piegāja pie pašas ložas malas, lai pārskatītu zāli. Morelis, kurš ienāca viņam līdzi, meklēja ar acīm māsu un svaini, kuri sēdēja otrā ranga ložā.

Grāfs pamanīja Albēru un viņa bālo seju ar kvēlojošajām acīm, bet likās viņu neievērojam. Mierīgi viņš apsēdās un ar skatāmo glāzi lūkojās uz otru pusi. Bet viņš tomēr Albēru neizlaida no acīm un, kad prieškars nokrita, viņš redzēja, ka Albērs un viņa draugi atstāj savas vietas. Drīz viņi parādījās viņa blakus ložā. Kaut gan grāfs smaidot sarunājās ar Mo- reli, viņš tomēr juta negaisu un zināja, kas nu notiks.

Kad viņa ložas durvis atvērās, viņš bija sagatavojies uz visu.

Viņš pagriezās un apsveicināja Albēru, kurš lika bāls un drebošs ienāca līdz ar Bošānu un Šato-Reno.

—     Sveiki, — Monte-Kristo teica ar parasto laipnību, — nu mēs taču šovakar reizi redzamies!

Un šā vīra seja, kuru viņš tik ļoti prata turēt savā varā, izrādīja pilnīgu laipnību.

Morelis atcerējās, ka viņš bija ticis lūgts ierasties operā, un nomanīja, ka nu notiks kaut kas briesmīgs.

—     Mēs neesam atnākuši, lai apmainītos liekulīgam laipnībām, — teica Albērs, — mēs nācām no jums, grāfa kungs, prasīt izskaidrojumu!

Jaunekļa lūpas bija tik cieši kopā saspiedušās, ka šie trīsošie vārdi tik tikko bija saprotami.

—    Izskaidrojumu operā? — gluži mierīgi jautāja grāfs. — Es gan maz pazīstu Parīzes paražas, bet tomēr domāju, ka opera nav īstā vieta, kur dod izskaidrojumus.

—        Bet, — atteica Albērs, — kad kāda persona nepieņem pie sevis, aizbildinoties, ka tad kungs peldas vai ēd, vai gul, tad jārauga cits laiks, kad šo personu sastapt!

—       Es neesmu grūti sastopams, mans kungs, — teica Monte-Kristo, — vēl vakar, ja nemaldos, jūs bijāt pie manis.

—        Vakar, mans kungs, — iesaucās jaunais cilvēks, kura domas sāka jaukties, — es biju pie jums, jo nezināju, kas jūs esat.

Albērs šos vārdus teica tik skaļi, ka apkārtsēdošie varēja tos dzirdēt.

Visu acis tiešām pagriezās uz grāfa ložu.

—       No kurienes jūs nākat, mans kungs? — mierīgi teica grāfs. — Jūs liekas neesat pie pilna prāta.

—       Lai saprastu jūsu nodevību un teiktu jums, ka gribu atriebties, tam man vēl ir pietiekami prāta, — kliedza Albērs. .

—        Mans kungs, es jūs nesaprotu, — atteica Monte-Kristo, — un, kad es arī jūs saprastu, tad jūs taču runājat pārāk skaļi. Jūs esat šeit pie manis, un man šeit vienam pašam ir tiesība pacelt savu balsi. Ejiet projām, mans kungs!

Un Monte-Kristo ļoti pavēloši rādīja uz durvīm.

—       Ak, — iesaucās Albērs, — es gādāšu par to, ka arī jums būs jāaiziet, — un viņš konvulsīvi rokā sažņaudza savu cimdu.

Grāfs bija pamanījis šo kustību.

—       Ak, es redzu, jūs meklējat ķildu, vikont, — viņš teica vienaldzīgi, — bet, vikont, pieņemat labu padomu, ne katram der celt troksni atklātībā, Morserfa kungs!

Pie šā vārda bija dzirdama publikā sačukstēšanās; kopš vakardienas šis vārds bija visu mutēs.

Vislabāk pats Albērs saprata šo grāfa teikumu, un viņš gribēja grāfam sviest cimdu sejā, bet Morelis saķēra viņa roku, kamēr Bošāns un Šato- Reno atrāva viņu aiz svārkiem atpakaļ.

Bet Monte-Kristo nepieceldamies paķēra saburzīto cimdu no grīdas.

—       Mans kungs, — viņš teica ar briesmīgiem draudiem, — es uzskatu šo cimdu par mestu un atsūtītu to jums ar lodi atpakaļ. Tagad acumirkli ejiet ārā, vai ari es likšu savam sulainim jūs izsviest!

Apmulsis un apstulbis Albērs atkāpās divus soļus.

Morelis izmantoja šo mirkli, lai slēgtu durvis.

Monte-Kristo paņēma savu glāzi un skatījās atkal publikā, it kā nekas nebūtu noticis.

Šim vīram bija bronzas sirds un marmora seja.

Morelis pieliecās pie viņa un jautāja:

—    Ko jūs viņam esat nodarījis?

—    Es? Nekā, vismaz personīgi ne, — atteica grāfs.

—    Bet šim dīvainajam notikumam taču vajag būt kādam cēlonim?

—    Viņa tēva nelaime laikam šim nabagam sagrozījusi galvu.

—    Vai tad jūs esat kaut kā piedalījies tajā lietā?

—    Haide komisijai paziņojusi grāfa nodevību pret savu labdari.

—            Tiešām, — teica Morelis, — man tā tika sacīts, bet es negribēju ticēt, ka tā grieķiete, kuru es šeit jūsu ložā esmu redzējis, būtu Ali pašā meita.

—   Jā, viņa ir Ali pašā meita.

—            Bet, mans Dievs, — iesaucās Morelis, — tad jau es visu saprotu: šis skats bija jau iepriekš iestudēts.

—    Kā tā?

—            Albērs mani rakstiski lūdza, lai es šovakar būtu operā, laikam lai es būtu par liecinieku jums nodarītajam goda aizskārumam.

—    Laikam, — vienaldzīgi atteica Monte-Kristo.

—    Un ko jūs ar viņu darīsit?

—    Ar Albēru?

—    Jā.

—             Ko lai es ar viņu daru, Maksimiliān? — atteica Monte-Kristo. — Rīt līdz pulkstens desmitiem es viņu nošaušu.

—    Ak, grāf, — teica Morelis, — viņa tēvs viņu tik ļoti mii.

—            Nerunājiet vairs par to! — nikni iesaucās grāfs Monte-Kristo viņam gluži neparastās dusmās. — Es gribu, ka viņš ciestu.

Iztrūcies Morelis palaida vaļā grāfa roku.

—    Grāf, grāf! — viņš klusi teica.

—             Mīļais Maksimiliān, — Monte-Kristo teica, — dzirdiet, cik jauki Diprē dzied šo vietu:

„Ak, Matilde, manas dvēseles dieve!"

Morelis uzskatīja, ka viņam nav briv nekā vairs jautāt, un cieta klusu.

Priekškars krila.

Pie ložas durvīm pieklauvēja.

Ienāca Bošāns.

—     Labvakar, mans mīļais Bošān, — teica grāfs, it kā viņš avīžnieku šovakar redzētu pirmoreiz, — lūdzu, apsēdieties!

Bošāns sveicināja, panāca tuvāk un apsēdās.

—     Mans kungs, — viņš teica grāfam, — kā jūs redzējāt, es nupat pavadīju Morserfa kungu.

—    Tas laikam nozīmē, — smiedamies teica Monte-Kristo, — ka jūs kopā brokastojāt. Es priecājos, redzēdams, ka jūs, Bošāna kungs, esat bijis sātīgāks.

—    Grāfa kungs, — teica avīžnieks, — Albērs, es atzīstos, darīja nepareizi, aizraudamies no uzbudinājuma, un es nāku pats uz savu galvu lūgt no jums piedošanu. Nu, kad tas ir izdarīts, kad es esmu atvainojies, izskaidroju jums, grāfa kungs, ka turu jūs pārāk smalku kungu un ceru, ka jūs man neliegsit paskaidrojumus par jūsu sakaru ar Janinas lietu. Tad es dažus vārdus gribu teikt par jauno grieķieti.

—    Ak, — smiedamies iesaucās Monte-Kristo, — visas manas cerības ir izpostītas, mans kungs!

—    Es nesaprotu, — teica Bošāns.

—    Jūs pūlējāties dot man ekscentriska, ārkārtēja vira slavu, es biju pēc jūsu domām Lara, Manfrēds, lords Ratvens, nu tas viss pagalam, jūs gribat, lai es kļūstu ikdienišķs, prasāt paskaidrojumus. Vai tik jūs negribat par mani smieties, mans kungs?

—    Bet, — ar cienību atteica avīžnieks, — ir acumirkļi, kad godprātība pavēl…

—     Mans kungs, — viņu pārtrauca Monte-Kristo, — grāfam Monte- Kristo pavēl tikai grāfs Monte-Kristo. Tātad, lūdzu, ne vārda vairāk! Es aizvien daru to, ko es gribu, Bošāna kungs, un, ticiet man, tas aizvien ir pareizi darīts.

—     Grāfa kungs, — atteica avīžnieks, — goda viru starpā ar to nepietiek, godam vajag būt garantētam.

—    Es esmu dzīva garantija, — auksti teica Monte-Kristo, kamēr viņa acis līdzinājās draudošiem zibeņiem. — Mums abiem dzīslās ir asinis, kuras mēs gribam izliet! Tā ir mūsu savstarpējā garantija. Aiznesiet vikontam šo atbildi un sakiet viņam, ka es rīt agri, pirms pulkstens astoņiem, būšu redzējis viņa asiņu krāsu.

—      Tātad vairāk nekas nav vajadzīgs, — teica Bošāns, — kā vien visu sagatavot…

—      Tas viss man ir ļoti vienaldzīgi, — teica Monte-Kristo. — Sakiet vikontam: kaut gan es esmu apvainots, es viņam tomēr atļauju izvēlēties ieročus, kādus vien viņš grib, vai zobenus un pistoles kā Francijā, vai karabīnes kā kolonijās, vai dunčus kā Arābijā, — es visādā ziņā esmu pārliecināts, ka uzvarēšu.

—   Pārliecināts, ka katrā ziņā uzvarēsit? — satrūcies iesaucās Bošāns.

—      Nu jā, — teica Monte-Kristo, plecus paraustīdams, — bez šīs pārliecības es nekautos ar Morserfa kungu. Es viņu nokaušu, — tam tā jānotiek, un tā notiks. Paziņojiet man drīzāk, kādus ieročus jūs izvēlaties, es nemīlu gaidīšanu!

—      Labi, tad pistoles, pulkstens astoņos Vensēnas mežiņā, — apmulsis teica Bošāns, nezinādams, vai viņam darīšanas ar balamuti vai ar pārdabisku būtni.

—      Labi, mans kungs, — teica Monte-Kristo, - bet tagad, kad viss ir norunāts, ļaujiet man noklausīties līdz galam operu un sakiet savam draugam Albēram, lai viņš mani vairs netraucē, bet labāk iet mājās gulēt!

Gluži apstulbis Bošāns atstāja ložu.

—     Un nu es ceru uz jūsu palīdzību, mīļais Maksimiliān, — teica Monte-Kristo, pievērsdamies Morelim.

—   Protams, — tas atteica, — jūs varat pilnīgi uz mani paļauties, bet…

—   Kas?

—    Būtu ļoti svarīgi, ka es zinātu īsto cēloni?

—   Tātad jūs liedzaties būt par manu sekundantu?

—   To ne.

—      īsto cēloni? — teica grāfs. — Šis jauneklis pats nezina īsto cēloni. Tikai debesis un es zinām īsto cēloni, bet es dodu jums savu godavārdu, ka debesis ir manā pusē.

—      Ar to man pietiek, grāf, — teica Morels. — Un jūsu otrs liecinieks?

—      Bez jums, mīļais Maksimiliān, es nevienu Parīzē nepazīstu, kas man liktos šā goda cienīgs kā jūsu svainis Emanuēls. Vai jūs domājat, ka viņš man varēs palīdzēt?

—    Viņš jums ir tikpat padevīgs kā es.

—            Labi, tad vairāk nekas nav vajadzīgs. Rīt ap septiņiem jūs būsit pie manis, vai ne?

—    Mēs ar Emanuēlu būsim laikā.

—             Klusu! Priekškars paceļas. Es nelabprāt paciešu, ka man i viena nots pazūd no šīs skaistās «Vilhelma Telia" mūzikas.

XII

Nakts

Kad beidzamā nots bija izskanējusi, Monte-Kristo atstāja savu ložu. Morelis atvadījās; grāfs mierīgi un smaidīdams iesēdās savos ratos. Piecas minūtes vēlāk viņš bija savā namā.

—   Alī, atnes manas pistoles ar ziloņkaula rokturiem!

Alī atnesa pistoles, un Monte-Kristo aplūkoja un izvēlēja ar tādu rūpību, kāda saprotama vīram, kurš mazam dzelzs un svina gabaliņam uztic savu dzīvību.

Šīs pistoles grāfs parasti lietoja, kad savā istabā šāva mērķī. Tās bija ierīkotas tā, ka šāva bez trokšņa un blakus istabā nevarēja manīt, ko grāfs dara.

Pašlaik grāfs pirmo reizi izšāva, kad ienāca Batistens. Bet pirms vēl sulainis atvēra muti, Monte-Kristo aiz pusatvērtām durvīm ievēroja kādu aizplīvurotu sievieti.

Viņa pa to laiku bija pamanījusi grāfa rokā pistoli un ieskrēja iekšā.

Batistens jautājoši palūkojās uz savu kungu.

Pēc grāfa mājiena viņš atstāja istabu un aizslēdza aiz sevis durvis.

—    Kas jūs esat? — jautāja grāfs aizplīvurotajai sievietei. Nepazīstamā palūkojās visapkārt, vai nav neviena liecinieka, tad nokrita

ceļos un, rokas izmisumā paceldama, iesaucās:

—    Edmon, jūs nonāvēsit manu dēlu!

Grāfs atkāpās vienu soli, ierocis viņam izkrita no rokām.

—    Kādu vārdu jūs izrunājāt, Morserfa kundze! — viņš teica.

—       Jūsu vārdu! — teica sieviete, noņemdama plīvuru, — jūsu vārdu, kuru es viena neesmu aizmirsusi. Edmon, ne Morserfa kundze nāk pie jums, bet Mersedese.

—       Mersedese ir mirusi, cienījamā kundze, — teica Monte-Kristo, — un es nepazīstu vairs nevienu ar šādu vārdu.

—        Mersedese ir dzīva un nekad nav jūs aizmirsusi, jo viņa vien jūs pazina, tiklīdz jūs redzēju, jā, vēl agrāk, Edmon, no jūsu balss skaņas vien. Ak, no tā laika viņa seko jums soli pa solim, sargā jūs, baidās no jums, un viņai nevajadzēja meklēt tās rokas, kuras ir izpostījušas Morserfa kungu.

—      Fernānu, jūs gribējāt teikt, cienījamā kundze, — teica Monte-Kristo rūgtā ironijā. — Tā kā nu mēs reiz atceramies mūsu vecos vārdus, tad nedrīkstam arī šo aizmirst.

Un grāfs Fernāna vārdu izrunāja ar tādu naidu, ka Mersedesei šaušalas pārskrēja pār visu miesu.

—      Jūs redzat, Edmon, ka es nemaldījos, un man bija iemesls jūs lūgt: saudzējiet manu dēlu! — teica Mersedese.

—       Un kas jums teica, cienījamā kundze, ka man ar viņu ir kāda darīšana?

—        Mans Dievs, neviens! Bet mātes acis redz divkārt tik daudz. Es visu uzminēju, sekoju viņam uz operu un neredzama visu redzēju.

—       Ā, ja tā, tad jūs arī redzējāt, ka Fernāna dēls mani ir atklāti aizskāris, — teica Monte-Kristo ar briesmīgu mieru.

—    Ak, žēlastību, līdzcietību!

—       Jūs arī redzējāt, ka viņš man būtu cimdu iesviedis acīs, ja mans draugs Morelis nebūtu to atturējis?

—       Klausieties! Mans dēls jūs arī ir atmaskojis, viņš jūs uzskata par vainīgo, kam jāpateicas par visu viņa tēva nelaimi.

—       Cienījamā kundze, jūs pārskatāties, — teica grāfs, — tā nav nelaime, bet sods. Ne es, bet gan liktenis soda Morserfa kungu.

—       Un kāpēc jūs stājaties likteņa vieta?! — iesaucās Mersedese. •- Kāpēc jūs atceraties, kad liktenis aizmirst?! Ak, Edmon, kas jums daļas par Janinu un vezīru? Ko jums nodarīja Fernāns Mondcgo, nododams All Tebelinu?

—      Tas viss ir jautājums, kurš izšķirams franču virsniekam un Ali pašā meitai. Jums taisnība, man tur nav nekādas daļas. Es esmu zvērējis atriebties ne jau virsniekam nodevējam, ne jau grāfam Morserfam, bet zvejniekam Fernānam, katalānietes Mersedeses vīram.

—       Ak, mans Kungs, — iesaucās grāfiene, — kāda briesmīga atriebšanās par kļūdu, kuru es izdarīju, jo es esmu vainīga, un, kad jūs gribat un jums vajag atriebties, tad es te esmu, kurai nebija spēka diezgan pretoties, kad jūs bijāt projām un es — neaizsargāta.

—      Un kāpēc es biju projām? — iesaucās Monte-Kristo. — Kāpēc jūs palikāt viena, be/ apsargātāja?

—    Tāpēc, ka jūs bijāt cietumā, Edmon.

—    Un kāpēc es tiku cietumā?

—    To es nezinu.

—       Ja jūs to nezināt, es vismaz tā ceru. Nu, labi, es jums to gribu pateikt. Es kļuvu par cietumnieku tāpēc, ka lapenē Pamfila tēva viesnīcā mūsu kāzu priekšvakarā kāds virs, vārdā Danglārs, šo vēstuli rakstīja un zvejnieks Fernāns šo vēstuli nodeva pastā.

Un Monte-Kristo piegāja pie rakstāmgalda, izņēma no apslēptās atvilktnes izdzeltējušu papīru un pasniedza to Mersedesei.

Tas bija Danglāra denunciācijas raksts prokuroram, kuru Monte-Kristo kā Tomsona un Frenča bankas pilnvarnieks bija izņēmis no cietuma inspektora Bovila aktīm, kad bija tam dāvājis divdesmit tūkstošus franku.

Mersedese ar izbailēm lasīja sekojošās rindiņas:

"Troņa un ticības draugs paziņo prokurora kungam, ka kāds Edmons Dantess, kuģa "Faraons" leitnants, šorīt ieradās no Smirnas un ceļā bijis Neapolē un Elbas salā, no Mirata no Neapoles aizvedis vēstuli Napoleonam un no tā dabūjis uzdevumu bonapartistu komitejai Parīzē.

Nozieguma pierādījumus varēs iegūt, kad viņu apcietinās, jo pie viņa vai uz kuģa atradīs viņa vēstuli."

—      Ak, mans Dievs, — ievaidējās Mersedese, roku pielikdama pie nosvīdušās pieres, — un šī vēstule…

—      Es to nopirku par 20000 franku, bet tā ir vēl lēta cena, jo tā dod man iespēju jūsu acīs attaisnoties.

—    Un šis vēstules iznākums?

—    Jūs zināt, es tiku ieslodzīts cietumā, bet jūs nezināt, cik ilgi es tur sabiju. Jūs nezināt, ka es četrpadsmit gadus dažas verstis no jums smaku Ifas cietumā. Jūs nezināt, ka es šinīs četrpadsmit gados dienu no dienas atjaunoju zvērestu atriebties, — kaut gan es vēl nezināju, ka jūs esat apprecējusi manu nodevēju Fernānu, ka mans tēvs miris, miris badā!

—    Taisnais Dievs! — stenēja Mersedese.

—    Bet to visu es dabūju zināt, kad pēc četrpadsmit gadiem tiku ārā no cietuma, un pie Mersedeses, kura bija dzīva, un mana tēva, kurš bija miris badā, es zvērēju atriebties Fernānam, un es atriebjos!

—    Un vai tiešām esat pārliecināts, ka tas bija nelaimīgais Fernāns?

—    Nelaimīgais? Vai tad tāda nodevība bija viņam kaut kas neparasts? Apdomājiet: viņš, Francijas audzēknis, pārgāja pie angļiem; būdams spānietis, viņš kāvās pret Spāniju; Ali Tebelina pašā ar mīlestību apveltīts kalps, viņš savu labdari nodeva un nokāva, — kas tad ir šī vēstule, salīdzinot ar to visu? Nodevība aiz mīlestības, ko sieviete, kura viņu precējusi, labprāt piedos, bet ko nevar tik labprāt piedot tas, kuru viņš nodevis. Franči nav atriebušies savam nodevējam, spānieši nav viņu nošāvuši, Ali Tebelins pašā, dziļi kapā gulēdams, nevarēja viņu sodīt, bet es, pārdots un ari kapā iemests, esmu izbēdzis no šā kapa ar likteņa lēmumu, un liktenis grib, lai es atriebtos.

Nabaga sieviete bez spēka saļima un nokrita uz ceļiem.

—    Piedodiet, Edmon, piedodiet manis dēļ, kura jūs vēl tagad mīl. Tikai laulātas sievas cienība atturēja mātes un mīļākās uzliesmojumu.

Viņas piere gandrīz vai skāra grīdu.

Grāfs piesteidzās pie viņas un viņu piecēla. , Monte-Kristo vīrišķīgā seja no sāpēm un ienaida bija gluži draudoša, viņa to uzlūkoja ar bailēm.

—    Es lai šos nolādētos nesadragāju, es lai neizpildu likteņa lēmumu? Nē, nē, tas nevar būt! — viņš čukstēja. — Nē, tas tā nebūs, cienījamā kundze.

—    Edmon, — teica nelaimīgā māte, izmēģinādama katru līdzekli, — kad es jūs saucu par Edmonu, kāpēc jūs mani nesaucat par Mersedesi?

—     Mersedese, — atkārtoja Monte-Kristo, — ak jā, jums taisnība, šis vāids man aizvien vēl ir dārgs. Ak, es jūsu vārdu dziļākās skumjās tiku dvesis, es to asajās sāpēs čukstēju, es to izmisuma niknumā izkliedzu. Aukstuma kratīts, uz savas guļasvietas cisām sēdēdams vai karstuma mo- cits, es par jums domāju, Mersedese, un tagad man vajag atriebties. Mersedese, jā, četrpadsmit gadus es esmu raudājis, četrpadsmit gadus esmu cietis necilvēcīgas mokas, un tagad es atriebšos.

Un Edmons, baidīdamies, ka nespēs turēties pretim tās vienīgās sievietes lūgumam, kuru viņš tik ļoti bija mīlējis, pūlējās atkal sakurt visu savu ienaidu.

—     Atriebieties, Edmon, — sauca izmocītā māte, — bet tikai vainīgajiem, — viņam, man, bet ne manam dēlam!

—   Tēvu grēki piemeklēs bērnus līdz trešajam un ceturtajam augumam, saka Dievs. Vai man būt labākam par Dievu?

—    Bet Dievam ir laiks un mūžība, to abu pietrūkst cilvēkam — Edmon! — iesaucās Mersedese, izstiepdama rokas pret grāfu. — Edmon, kopš es jūs pazīstu, jūsu vārdu esmu pielūgusi, Edmon, mans draugs, vai šis cēlais tēls lai kļūst neskaidrs, kas tik skaidri atspoguļojas manā sirdī? Ak, kad jūs varētu tās lūgšanas skaitīt, kuras es par jums sūtīju pie Dieva, kamēr es zināju, ka jūs dzīvojat, un kamēr es ticēju, ka jūs esat miris! Ak, es domāju, ka jūsu miesas guļ kādā no tiem dziļumiem, kuros cietumsargi mēdz nogremdēt ieslodzīto ķermeņus, Un raudāju. Klausieties, desmit gadus es sapņoju aizvien to pašu sapni, ka jūs kā dzīvs līķis tikāt iemests jūrā. Man tika stāstīts, ka jūs esot gribējis bēgt, cita, nomiruša cietumnieka vietā ielīdis maisā, ticis nosviests no klints zemē, un tikai, kad jūs, uz klints sadragājoties, esat iekliedzies, sargi nojautusi, ka nosvieduši dzīvu cilvēku. Desmit gadus es ik naktis redzēju šo briesmīgo skatu, ik nakti dzirdēju šo briesmīgo kliedzienu, no kura uzmodos drebēdama un sastingusi. Ticiet man, Edmon, arī es esmu vainīga un sodāma, tomēr esmu šausmīgi cietusi.

—    Vai jūsu tēvs nomira badā, kamēr jūs bijāt tālu? — iekliedzās Monte-Kristo, savus matus plēsdams. - Vai jūs redzējāt, ka dievinātā mīļākā pati apprecēja jūsu nodevēju, kamēr jūs smakāt cietumā?

—    Nē, — dobji teica Mersedese, — bet es redzēju to viru, kuru es mīlu, kļūstam par mana dēla slepkavu.

Šinīs grāfienes vārdos bija tik daudz aizgrābjošu sāpju, tik dziļš izmisums, ka Edmonu pārmāca spējas elsas.

Lauva bija pārvarēts, atriebējs — uzvarēts!

—    Ko jūs prasāt? — viņš jautāja. — Lai jūsu dēls paliek dzīvs? Labi, viņš paliks dzīvs…

Mersedese iekliedzās, kas izbūra no Edmona acīm divas assaras, kuras tomēr tūdaļ izzuda.

—    Ak, — viņa iesaucās, spiezdama Monte-Kristo roku pie savām lūpām, — paldies, paldies, Edmon, ak, tagad es to varu teikt, tagad runāji tu, kuru es aizvien tik dziļi tiku mīlējusi, kuru es nekad netiku aizmirsusi! Ak, es to varu teikt!

—    Toties drošāk varat to teikt, — atbildēja grāfs, — ka nabaga Ed- mons arī tagad ne jau ilgi būs jūsu mīlēts. Mironis atgriežas kapā, ēna pazūd naktī.

—    Ko jūs sakāt, Edmon?

—    Es saku, ka man jāmirst, ja jūs tā gribat.

—    Mirt! Kas tā ir teicis? Kas runā par miršanu? No kurienes jums nāk šis domas par miršanu?

—     Jūs taču negribēsit, ka es, kuru draugu klātbūtnē atklāti aizskāris bērns, kas kā ar uzvaru lielīsies ar manu piedošanu, — jūs taču negribēsit, ka es vēl acumirkli ilgāk dzīvoju? Pēc jums, Mersedese, es pats sevi, tas ir, cilvēcisko cienību, visvairāk esmu mīlējis, jūs ar vienu vārdu to izpostāt, jūs laužat manu spēku, un es mirstu!

—    Bet šī divkauja nenotiks, Edmon, ja jūs piedosit!

—    Tā notiks, tikai ar to atšķirību, ka manas un nevis jūsu dēla asinis rasinās zemi.

Mersedese skaļi iekliedzās un steidzās Edmonam klāt, bet piepeši palika stāvot.

—     Edmon, — viņa teica svinīgi, — pār mums ir debesis, tām es uzticos, jo esmu jūs atkal dzīvu redzējusi. Debesu apsardzību gaidīdama, es pa ļaujos uz jūsu vārdu. Jūs sakāt, ka mans dēls dzīvos, vai ne?

—    Jā, cienījamā kundze, — viņš teica, izbrīnījies, ka tā, kuru viņš tik ļoti ir mīlējis, tik mierīgi un vienaldzīgi pieņēma viņa upuri, viņa dzīvību.

—    Edmon, — teica Mersedese, — cik augstsirdīgs, cik cēls jūs esat! Cik lieliski ir just līdzcietību ar nabaga sievietes sāpēm! Ak, es esmu vairāk no sāpēm nekā no vecuma nospiesta, un ne smaids, ne skatiens nespēj manam Edmonam acu priekšā uzburt to Mersedesi, kuru viņš sauca par savu! Ak, es atkārtoju, arī es esmu daudz cietusi, ir bēdīgi visu dzīvi pavadīt bez viena prieka stara. Man nepalika nevienas cerības, bet dzīvībai šeit nevar būi gals. Es to sajūtu no tā, kas manā sirdī dzīvo. Edmon, cik skaisti, cik cēli ir piedot tā, kā jūs to darāt!

—       Tā jūs sakāt, Mersedese, bet ko jūs sacītu, ja zinātu visu manu upuru lielumu? Iedomājieties, ka Dievs, kad bija radījis pasauli, piepeši liktu apturēts, lai kādam eņģelim aiztaupītu asaru, ko eņģelis būtu raudājis par mūsu grēkiem, — iedomājieties, ka Dievs būtu, kad viss sagatavots un apaugļots, piepeši izdzēsis savas saules, zemi ar kāju atgrūdis atpakaļ mūžīgā tumsībā, — iedomājieties to, tad jūs varbūt sapratīsit, ko es jums esmu upurējis.

Mersedese uzlūkoja grāfu ar skatienu, kurā savienojās izbrīns, dievināšana un pateicība.

Edmons paslēpa savu kvēlojošo seju rokās.

—       Edmon, — viņa turpināja, — jūs redzēsit, kaut arī mani vaigi ir nobāluši, manu acu uguns izdzisusi, mans skaistums noziedējis, ka šī Mersedese nekādā ziņā nelīdzinās vairs tai bijušai, — viņai tomēr aizvien palikusi tā pati sirds! Dzīvo sveiks, Edmon, man nekas vairs nav ko lūgt no Debesīm, es tevi esmu atkal redzējusi tikpat cienīgu, tikpat lielu kā agrāk, — dzīvo sveiks, Edmon, un paldies!

Edmons nekā neatbildēja.

Mersedese atvēra durvis un nozuda, iekams vēl grāfs bija atmodies no savām dziļajām sāpēm.

Invalīdu tornī pulkstenis sita vienu, kad Morserfa kundzes rati norībēja Elizejas laukos un uzmodināja Edmonu no viņa sapņiem.

—       Nelaimīgais, — viņš teica, — kāpēc es tajā dienā, kad zvērēju atriebties, neizrāvu sev sirdi!

XIII

Divkauja

Kad Mersedese bija aizbraukusi, ap Monte-Kristo visapkārt bija nakts. Viņa sparīgais gars aizmiga, kā miesas nogurst no pārāka nokausējuina.

— Tātad, — viņš teica, kamēr sveces tumši dega un sulaiņi nepacietīgi gaidīja priekšistabā, — tātad visa šī lēni sagatavotā, ar tik lielām pūlēm

uzceltā ēka ar vienu sitienu, vienu vārdu, vienu dvesmu ir sadragāta! Un es, kas biju tik lepns, kad no neģēlīgā cietuma biju atsvabinājies, kas tiku tik liels un varens, es rīt būšu pīšļiem līdzīgs! Ak, es nenožēloju miesas nāvi, miesas iznīkšana ir tas miers un gals, uz kuru viss noved, uz kuru cer katrs nelaimīgais, pēc kura es tik ilgi vaidēju, kuru es tik tikko nesasniedzu bada nāvē, kad Faria parādījās manā cietumā. Kas man ir nāve? Nē, ne dzīvību es nožēloju, bet savus ilgi lolotos nodomus atriebt šiem vīriem, šīs neģēlīgās kārtības priekšstāvjiem, par visām mokām, kuras viņa, šī dzīves kārtība, man uzlikusi kā visu nelaimīgo, mocīto, apspiesto, zemo pasaules bērnu priekšstāvim. Es atriebju sevi un savā personā atriebju visas pasaules ciešanas! Vai ne tādiem līdzekļiem jāatriebjas — un vai cīņa citādi jāved? Vai es nezinu, kas bija jādara, lai izlīdzinātu netaisnību un varmācību un dotu godu taisnībai?

Šī nasta, šis uzdevums bija gan pārāks par maniem spēkiem! Tas bija mans vēlējums, mana griba, bet varbūt ne man tas uzdots. Nelaime atkal atgriežas pēc četrpadsmit gadiem izmisuma un desmit gadiem cerības. Mans spēks to nepanāks, viens cilvēks to nepanāks, tur visiem jāiet kopā!

Mani, kas bija viens, pārmāca mana paša sirds, šī sirds, kuru es domāju mirušu sev, mirušu maigām jūtām; bet sirds bija tikai sastingusi, sievietes mīļā balss to atkal uzmodināja, es biju vājš un padevos sirds sāpīgai pukstēšanai.

Viņa domas neviļus atkal griezās pie šīs sievietes un tad uz nākamo briesmīgo rītu.

—    Vai tas ir iespējams, ka šī sieviete, kuras sirds bija tik skaidra, ka Mersedese aiz patmīlības pieļāva, lai es mirstu savas dzīvības pilnā spēkā un svaigumā? Nevar būt, ka mātes mīlestība to dzītu tik tālu nost no cilvēcības! Nē, laikam viņa gribēs izrādīt kādu aizgrābjošu skatu, metīsies zobenu starpā, un viss kļūs tik smieklīgs.

Un dusmu sārtums pārklāja Monte-Kristo pieri.

—    Smieklīgums kritis uz mani, — viņš atkārtoja. — Es smieklīgs! Nē, nē, tad jau labāk mirt!

—    Blēņas! — viņš pēc brīža atkal turpināja. — Nekad šis jaunais cilvēks neticēs, ka mana nāve bija pašnāvība, un tomēr manas piemiņas gods to prasa, — ak, tā nav lepniba un iedomība, bet patiesa cienība, — mans gods to prasa, lai pasaule uzzina, ka es pats no brīvas gribas pacēlu pret sevi savu spēcīgo roku. Jā, tā tam jābūt, tā es gribu!

Un, paņemdams spalvu un izvilkdams kādu dokumentu no galda atvilktnes, viņš uz šā dokumenta, kurš bija viņa testaments, uzrakstīja piezīmi, no kuras bija redzams, ka viņš pats sev nolēmis nāvi.

—    Es daru to tevis dēļ, taisnība, ne manis dēļ. Desmit gadus es esmu sevi uzlūkojis par tavu ieroci, un nedz Morserfs, nedz Danglārs un prokurors lai neiedomājas, ka netīšs gadījums viņus atsvabinājis no viņu soģa un atriebēja. Lai viņi zina, ka liktenis, kurš viņiem bija jau sodu nospriedis, tika aizkavēts ar manu gribu, un ka no soda tāpēc viņi neizbēgs, bet mana laicīgā soda vietā stāsies mūžīgā nākamā paaudze ar savu vēl briesmīgāko sodu, kurš noslaucīs visu veco, grēcīgo pasauli.

• Zeltaina dienas gaisma lēni sāka atspīdēt viņa bālo, drūmo vaigu.

Pulkstenis rādīja pieci no rīta.

Piepeši Monte-Kristo šķita sadzirdam apspiestu nopūtu; viņš pagrieza galvu un lūkojās visapkārt, bet nekā neredzēja. Tomēr troksnis atkārtojās un nebija vairs šaubu par to.

Monte-Kristo piecēlās; atvērās durvis un ieraudzīja krēslā sēžam Haidi ar nolaistām rokām, atliektu skaisto galvu, kura, no ilga nomoda nogurdināta, pie durvīm bija aizmigusi.

Durvju troksnis viņu uzmodināja.

Monte-Kristo viņu skumīgi uzlūkoja.

—    Viņa atcerējās, ka viņai ir tēvs; bet es aizmirsu, ka man ir meita, —'" viņš teica pie sevis.

Tad viņš sēri papurināja galvu un turpināja:

—    Nabaga Haide, viņa gribēja mani redzēt, ar mani runāt; viņa kaut kā baidījās, kaut ko nomanīja… Ak, es nevaru aiziet, viņai ardievas neteicis, es nevaru mirt, viņu nenovēlējis kāda apsardzībai.

Un viņš klusi aizgāja atpakaļ un uzrakstīja vēl šādas rindiņas testamentā:

„Es novēlu Maksimiliānam Morelim, spahu kapteinim, mana vecā patrona Pētera Moreļa dēlam, 20 miljonus frankus, no kuriem kādu daļu viņš var dot savai māsai Jūlijai un svainim Emanuēlam, ja viņš domā, ka liela bagātība nevar kaitēt viņu laimei. Šie divdesmit miljoni ir nolikti manā alā Monte-Kristo salā, un noslēpumu zina Bertučio kungs.

Ja Moreļa sirds ir brīva un viņš grib precēt Haidi, Alī Tebelina pašā meitu, kuru es esmu uzaudzinājis ar tēva rūpību un kura pret mani juta meitas mīlestību un sirsnību, tad viņš izpildīs ja ne manu pēdējo gribu, tad taču pēdējo vēlējumu.

Šis testaments jau ir iecēlis Haidi par mantinieci manai pārējai mantai, kura pastāv muižās, angļu, austriešu un holandiešu valsts rentes zīmēs un manos namos un pilīs, un to ierīkojumā. Kad šie divdesmit miljoni un novēlējumi maniem apkalpotājiem un vispārējiem mērķiem būs novilkti, tad viņas daļā nākas vēl apmēram 60 miljoni franku."

Kad viņš bija uzrakstījis šīs rindiņas, viņš aiz sevis izdzirda iekliegšanos.

Spalva viņam izkrita no rokas.

—    Haide, — viņš iesaucās, — tu lasīji?

Tiešām, meitene bija pamodusies un pa tepiķiem klusi pienākusi pie Monte-Kristo.

—             Mans pavēlniek, — viņa iesaucās, — kāpēc tu tā raksti un šinī stundā? Kāpēc tu man atstāj savu mantu? Vai tu gribi mani pamest?

—            Es došos tālā ceļojumā, mans bērns, — atbildēja Monte-Kristo bezgala maigi un sērīgi, — un ja man kāda nelaime gadīsies…

Monte-Kristo apklusa.

—            Nu? — jautāja Haide tādā balsī, kādu Monte-Kristo vēl nekad no viņas nebija dzirdējis un no kuras viņš nodrebēja.

—            Ja man gadītos nelaime, — viņš turpināja, — es gribu, lai mana meita kļūst laimīga.

Skumji smaidīdama, Haide purināja galvu.

—    Vai tu gribi mirt, mans pavēlniek?

—    Tās ir labas domas, mans bērns, — teica Monte-Kristo.

—             Labi, kad tu gribi mirt, noraksti citam savu mantu, jo… kad tu mirsti… man nekas vairs nav vajadzīgs.

Un, dokumentu sagrābdama, viņa to saplēsa četros gabalos un nosvieda uz grīdas. Tad viņa pati paģībusi nokrita zemē.

Monte-Kristo noliecās pār viņu, paņēma savās rokās, un, uzlūkojot šo skaisto, tagad tik bālo vaigu, šo daiļo pieri, šo sastingušo ķermeni, viņam pirmo reizi ienāca prātā domas, ka varbūt Haide viņu mīl citādi nekā meita savu tēvu.

—         Ak, — viņš čukstēja dziļā izmisumā, — es varbūt vēl varēju kļūt laimīgs!

Tad viņš nonesa Haidi viņas istabā un nodeva viņas sievu rokās. Pats viņš atkal devās savā kabinetā un no jauna rakstīja saplēsto testamentu.

Tiklīdz viņš bija šo darbu pabeidzis, kad kaut kādi rati iebrauca viņa pagalmā; izkāpa Emanuēls un Maksimiliāns.

—         Labi, bija jau laiks, — teica Monte-Kristo un noslēdza testamentu ar zīmogu.

Morelis ienāca divdesmit minūtes pirms noteiktā laika.

—          Es varbūt nāku mazliet par agru, grāf, — viņš teica, — bet es nevarēju gulēt, un tā mums laikam ir gājis visiem. Man vajadzēja jūs redzēt, lai savus spēkus stiprinātu pie jūsu dūšīgās vīrišķības.

Šī sirsnība pārņēma Monte-Kristo, un viņš ne vien, kā parasts, sniedza Morelim roku, bet viņu arī apkampa.

—         Moreli, šī ir skaista diena, jo tā pierāda man, ka tāds vīrs kā jūs mani mīl. Jūs tātad pavadīsit mani?

—    Vai tad jūs par to vēl šaubījāties? - jautāja Morelis.

—    Bet ja nu man nebūtu taisnība…

—         Klausieties, es jūs vakar novēroju visa šā skata laikā, visu nakti domāju par jūsu pašpaļāvību un teicu, ka uz jūsu pieres rakstīta taisnība, vai arī vairs nevar ticēt cilvēka vaigam.

—    Bet, Maksimiliān, Albērs ir jūsu draugs.

—    Tikai paziņa.

—    Jūs mūs abus pirmo reizi redzējāt vienā dienā.

—   Jā, bet jūs redzat, ka jums vajadzēja man to atgādināt.

—    Paldies, Morei!

Grāfs apsveicinājās ar Emanuēlu un tad piezvanīja Alī, un lika viņam testamentu aiznest pie notāra.

—    Tas ir mans testaments, Morei, pēc manas nāves jūs to dzirdēsit.

—    Kā? — iesaucās Morelis. — Jūs mirsit?

—    Mans draugs, viss iepriekš jāapdomā. Bet ko jūs vēl vakar darījāt?

—         Es biju pie Tortoni un atradu tur, kā biju cerējis, Bošānu un Šato- Reno. Es atzīstos, ka viņus meklēju.

—    Bet kāpēc? Viss jau bija norunāts.

—           Klausieties, grāf, lieta ir nopietna, nenovēršama, jo apvainojums bija atklāts, visi par to runāja.

—   Nu?

—            Es cerēju uz ieroču pārmaiņu. Es labāk vēlējos zobenu, jo pistole ir akla.

—            Un vai tas jums izdevās? — jautāja Monte-Kristo, un cerības stars uzliesmoja viņa acīs.

—    Nē, jo visi pazīst jūsu veiklību zobenu kaujā, par ko stāstījis vingrotāju meistars.

—    Un vai jūs zināt, kā es šauju?

—    Nē.

—    Labi, mums vēl ir laiks, uzmanieties!

Un Monte-Kristo izņēma tās pašas ziloņkaula pistoles, ar kurām mēdza vingrināties, piestiprināja pie mērķa spēļu kārti un nošāva visas acis.

Pie katra šāviena Morelis kļuva bālāks.

Viņš aplūkoja lodes, ar kurām grāfs bija izdarījis šos meistaršāvienus, un redzēja, ka tās nav lielākas par stirnu skrotīm.

—   Palūk, Emanuēl, tas ir šausmīgi! — viņš teica.

Tad viņš vērsās pie grāfa.

—    Grāf, Dieva dēļ, — viņš teica, — nenonāvējiet Albēru, viņam ir māte!

—   Tā ir taisnība, man nav mātes.

Šos vārdus Monte-Kristo izrunāja tādā balsī, ka Morelis nodrebēja.

—   Jūs esat apvainotais, grāf!

—   Jā, protams, ko jūs gribat ar to teikt?

—   Es gribu teikt, ka jums pienākas šaut pirmajam.

—   Man pirmajam?

—   Jā. To es pieprasīju.

—    Uz cik soļiem?

—    Uz divdesmit.

Briesmīgi smiekli atskanēja no grāfa lūpām.

—    Morel, — viņš teica, — nekad neaizmirstiet, ko nupat tikāt redzējis šaušanā.

—     Ak, — teica Morelis, — lai Albēru glābtu, es paļaujos vienīgi uz jūsu uztraukumu.

—    Es — uztraukts?! — smējās Monte-Kristo.

—             Vai uz jūsu aukstsirdību; jums es to varu teikt, citiem tas būtu smieklīgi.

—    Nu?

—    Sašaujiet viņa roku, ievainojiet, bet nenonāvējiet.

—            Morei, klausieties vēl šo, — teica Monte-Kristo, — šis lūgums ir lieks: Morserfa kungs ar saviem draugiem aizies sveiks un vesels, kamēr es…

—    Nu? Kamēr jūs?

—    Ā, tā ir cita lieta, — mani aiznesīs.

—    Mans Dievs! — iesaucās Morelis un Emanuēls.

—           Jā, mani kungi, es jums saku, Morserfs mani nošaus, — teica Monte-Kristo.

Morelis uzlūkoja grāfu nesaprazdams.

—    Bet kas tad jums kopš vakardienas ir noticis?

—    Kas notika Brutam pirms kaujas pie Filipīnām? Es redzēju spoku.

—    Un šis spoks?

—    Man teica, ka es esot diezgan dzīvojis.

Morelis un Emanuēls satrūkušies uzlūkoja viens otru. Monte-Kristo paskatījās pulkstenī.

—    Iesim, —. viņš teica, — ir jau laiks.

Kad viņi soļoja pa gaiteni, grāfs pie kādām durvīm palika stāvot, kamēr Morelis un Emanuēls gāja tālāk, bet ejot tie istabā dzirdēja it kā apspiestu elsošanu.

Viņi visi trīs iekāpa ratos un pirmie nonāca divkaujas vietā.

—            Kungs, atvainojiet, — teica Batistens, kurš bija sekojis savam kungam ar neaprakstāmām bailēm, — man liekas, tur aiz kokiem ir kāda ekipāža.

Monte-Kristo izlēca no ratiem un palīdzēja izkāpt Morelim un Emanuēlam.

Morelis saņēma Monte-Kristo roku savās rokās.

—           Tādai vajag būt, — viņš teica, — tā vīra rokai, kura dzīvība dibinās uz viņa lietas taisnību.

Monte-Kristo ar Moreli pagāja dažus solus uz priekšu.

—    Maksimiliān, — jautāja Monte-Kristo, — vai jūsu sirds ir brīva?

Jauneklis izbrīnījies uzlukoja Monte-Kristo.

—    Es mīlu kādu meiteni, grāf.

—    Ļoti?

—    Vairāk nekā savu dzīvību.

—            Ak, — klusi teica Monte-Kristo, — atkal viena pievilta cerība. Nabaga Haide.

—            Tiešām, grāf, — teica Morelis, — ja es jūs labi nepazītu, es jūs uzskatītu par mazāk drošsirdīgu, nekā jūs tiešām esat.

—             Tāpēc, ka es domāju par kādu cilvēku, kuru atstāšu, un nopūšos! Ak, Morei, es domāju, ka jums ir augstāks jēdziens par dūšu. Bet jūs jau esat kareivis. Vai gan mani nāve spēj baidīt? Mani, kas divdesmit gadus karājies starp dzīvību un nāvi!

Tagad jau bija redzami pretinieki.

—    Vai jūs savas pistoles paņēmāt līdzi? — jautāja Morelis.

—            Kāpēc? Tiem kungiem taču būs līdzi. Bet tik vienu es lūdzu, nevediet nekādas sarunas!

Morelis piegāja pie Bošāna un Šato-Reno un sasveicinājās ar viņiem, kaut gan ne laipni, tomēr pieklājīgi.

—    Atvainojiet, — teica Morelis, — bet es neredzu Morserfa kungu?

—    Viņš mums šodien lika teikt, lai mēs viņu šeit sagaidām.

—    Ā! — teica Morelis.

—    Vēl jau arī nav astoņi, — iebilda Bošāns.

Te arī pilnos auļos piebrauca kāda ekipāža.

—            Mani kungi, — teica Morelis, — visādā ziņā jūs esat paņēmuši līdzi pistoles, jo grāfs Monte-Kristo ir atsacījies no tiesībām lietot savus ieročus.

—            Mēs paredzējām šo smalkjūtību no grāfa puses, — teica Bošāns, — un paņēmām līdzi vēl gluži jaunas, nelietotas pistoles. Aplūkojiet, ja vēlaties!

Pa to laiku no ekipāžas izkāpa un tuvojās nevis Morserfs, bet gan Franss d'Epinē un Debrē.

—    Mēs esam šeit, — teica Franss, — pēc Albēra lūguma.

Bošāns un Šato-Reno izbrīnījušies uzlūkoja viens otru.

—            Mani kungi, — teica Morelis, — man liekas, es saprotu: vakar es saņēmu no Morserfa kunga vēstuli ar lūgumu būt operā…

—    Mēs ari, — teica Franss un Debrē.

—            Viņš tātad ir gribējis, lai mēs visi esam klāt pie izaicinājuma un nu ari pie divkaujas.

—   Jā, kapteiņa kungs, — iesaucās jaunie ļaudis, — tā laikam būs.

—            Bet tomēr, — teica Šato-Reno, — ir jau desmit minūtes pāri astoņiem un Albēra vēl nav.

—   Tur viņš ir, — iesaucās Bošāns, — bet jāšus un sulaiņa pavadīts!

—            Kas par neuzmanību jāt, kad grib šauties ar pistolēm, — roka drebēs. Un es viņam to visu smalki vakar teicu, — žēlojās Šato-Reno.

—            Un, lūk, vēl vaļējos svārkos un baltā vestē! — iesaucās Bošāns. — Kāpēc viņš nav licis uzzīmēt vēl melnu plankumu uz vestes, lai labāk varētu uz viņu mērķēt!

Pa to laiku Albērs bija piejājis un, nolēcis no zirga, pienāca pie jaunajiem cilvēkiem.

Viņš bija ļoti bāls, viņa acis sarkanas un uztūkušas; acīmredzot viņš visu nakti nebija gulējis.

Morelis mazliet atkāpās, kad pienāca Albērs.

—            Arī jūs esat šeit, kapteiņa kungs! — teica Albērs, — tūkstošreiz paldies! Panāciet jel tuvāk!

—            Mans kungs, — atteica Morelis, — jūs varbūt nezināt, ka es esmu grāfa Monte-Kristo sekundants?

—            Es nezināju, bet tā domāju. Jo labāk! Jo vairāk goda vīru šeit ir kopā, jo vairāk es būšu apmierināts.

Morelis gribēja iet paziņot grāfam Monte-Kristo, ka divkauja var sākties. Bošāns izņēma pistoles.

—            Pagaidiet, mani kungi, — teica Albērs, - man grāfam Monte-Kristo jāsaka dažus vārdus.

—    Viņam vienam? — jautāja Morelis.

—   Nē, jūsu visu klātbūtnē, mani kungi.

Albēra liecinieki izbrīnījušies saskatījās. Morelis, priecīgs par tādu laimīgu starpgadījumu, aizsteidzās pie grāfa Monte-Kristo, kurš kādā bla- kusgatvē pastaigājās ar Emanuēlu.

—            Ko viņš grib? - jautāja Monte-Kristo. - Lai viņš tikai no Dieva puses nemēģina izteikt jaunus apvainojumus!

—  Nē, tāds, es domāju, nav viņa nolūks, — atteica Morelis.

Tad Monte-Kristo savu liecinieku pavadībā un mierīgu seju tuvojās Albēram, kurš bija briesmīgi uztraukts.

Trīs soju attālumā viens no otra Albērs un Monte-Kristo palika stāvot.

—    Mani kungi, — teica Albērs, — pienāciet tuvāk, es vēlos, lai jums nepazustu neviens vārds no tā, ko es gribu teikt grāfam Monte-Kristo kungam. Jo jums vajadzēs katru no šiem vārdiem atkārtot katram, kas gribēs to dzirdēt.

—    Es esmu gatavs klausīties, — teica grāfs Monte-Kristo.

—    Mans kungs, — iesāka Albērs, kura balss no sākuma bija nedroša, bet ar katru vārdu kļuva stiprāka. — Es vakar pārmetu jums, ka jūs esat šeit izpaudis Morserfa kunga darbu Epirā, jo, lai arī grāfs Morserfs būtu diezin cik vainīgs, jums, pēc manām domām, nepiederēja tiesības viņu sodīt un tiesāt. Šodien, mans kungs, es zinu, ka jums šīs tiesības ir. Tomēr ne Fernāna Mondego nodevība pret Alī Tebelina pašā liek man tik labprātīgi atvainoties jūsu priekšā, bet zvejnieka Fernāna nodevība pret jums pašu un jums no tā izcēlusies nedzirdētā nelaime piespiež mani spert šo soli. Un tātad es saku un izskaidroju skaļi: jā, mans kungs, jums ir tiesības atriebties manam tēvam, un es, viņa dēls, pateicos jums, ka jūs neesat nekā vairāk darījis!

Ja zibens būtu iespēris, tas nebūtu pārsteidzis lieciniekus vairāk kā šis negaidītais Albēra izskaidrojums.

Monte-Kristo ar siltu pateicību noskatījās uz jauno cilvēku un nevarēja vien beigt viņu apbrīnot, jo viņš labi pazina Albēra kaislīgo dedzību un viņa drošsirdību, kuru bija redzējis Luidži Vampas laupītāju alā. Tagad Monte-Kristo noprata, ka šeit izpaužas Mersedeses iespaids, un kāpēc šī cēlā sirds bija naktī tik klusi pieņēmusi viņa upuri.

—    Tagad, mans kungs, — turpināja Albērs, — ja jūs uzskatāt, ka mana atvainošanās ir pietiekama, sniedziet man roku! Es darīju pareizi ļaužu priekšā, jūs — augstākās taisnības priekšā. Tikai eņģelis varēja vienu no mums glābt no nāves, un šis eņģelis mums ir parādījies. Viņš gan nav varējis padarīt mūs par draugiem, — liktenis to, diemžēl, nepieļauj, — bet tomēr licis mums vienam otru cienīt.

Dziļi elpodams un aizgrābts, Monte-Kristo sniedza Albēram roku, kuru tas satvēra ar cienību.

—    Mani kungi, — Albērs teica, — Monte-Kristo kungs pieņem manu atvainošanos. Tagad mana pārsteigšanās atkal ir izlīdzināta. Es ceru, ka ļaudis neuzskatīs mani par gļēvuli tāpēc, ka es esmu darījis, ko sirdsapziņa man likusi. Bet, ja kāds tomēr mani turētu par gļēvuli, — viņš piebilda, lepni galvu paceldams un droši uzlūkodams lieciniekus, — tad es esmu katrā laikā gatavs katram pierādīt ar ieročiem rokās, ka viņš maldās.

—    Kas tad šonakt var būt noticis? — Bošāns jautāja Šato-Reno, — man šķiet, ka mēs šeit spēlējam ļoti bēdīgu lomu.

—    Tiešām, — atteica barons, — tas, ko Albērs dara, vai nu ir kaut kas gluži nepieklājīgs, vai arī ļoti skaists.

Monte-Kristo jutās gluži nospiests no šo divdesmit četru gadu atmiņu nastas, un viņa domas bija pārņemtas ar šo varonīgo sievieti, kura sava dēla dzīvību bija no viņa atprasījusi, kurai viņš bija upurējis savu dzīvību un kuru nu viņa bija glābusi, atklādama savam dēlam briesmīgu ģimenes noslēpumu, kas jaunā cilvēka sirdi uz mūžu iznicināja bērna mīlestību. Un grāfs vēl vairāk nostiprinājās domās, ka viņam liktenis uzticējis atriebēja loma.

XIV

Māte un dēls

Kad Monte-Kristo ar saviem lieciniekiem un arī Franss un Debrē bija aizgājuši, Albērs palika viens ar Šato-Reno un Bošānu. Albērs uzlūkoja viņus kaut arī ne bailīgi, tomēr jautājoši.

-       Mans mīļais draugs, — pēdīgi teica Bošāns, - atļaujiet, ka es jums vēlu laimi sakarā ar šīs nepatīkamās lietas tik negaidītu atrisinājumu.

Albērs palika mēmi stāvot, nogrimis savos sapņos. Šato-Reno aprobežojās ar to, ka ar lokanu niedrīti sita sev pa zābakiem.

—    Vai mēs neatgriezīsimies pilsētā? — viņš pārtrauca neomulīgo klusēšanu.

—    Ļaujiet man vēlēt laimes Morserfa kungam, — atteica Bošāns, — viņš šodien izrādīja tādu retu augstsirdību.

—    A-jā… — teica barons.

—    Es nemaz nebiju pieradis, — turpināja Bošāns, — redzēt tik lielu pašsavaldīšanos.

—    Protams, es to nemaz nespētu, — ļoti vēsi piebilda Šato-Reno.

—    Mani kungi, — viņus pārtrauca Albērs, — man liekas, ka jūs neievērojāt, ka starp Monte-Kristo kungu un mani ir noticis kaut kas ļoti nopietns…

—     Ak jā, — tūdaļ atteica barons, — bet neviens no mūsu sabiedrības locekļiem nesapratīs jūsu varonību, un agrāk vai vēlāk jūs būsit spiests pierādīt, ka jūsu nolūks nebija šodien saudzēt savu dzīvību. Vai lai es jums dodu drauga padomu? Ceļojiet uz svešām zemēm, piemēram, uz Krieviju, kur ļaudis goda jautājumos nav tik viegli aizskarami kā pie mums Parīzē. Tur vingrinieties zobenu un pistoļu kaujās, un, kad būsit pietiekami aizmirsts, tad varat pārnākt šeit atpakaļ, lai atkal iegūtu vārdu.

—     Pateicos, mani kungi, — teica Albērs, auksti pasmīnēdams, — es tiešām atstāšu Franciju arī bez jūsu padoma. Tāpat es jums pateicos par pakalpojumu, ka bijāt man par lieciniekiem. Šis draudzības pierādījums man palika dziļi sirdī, jo pēc tiem vārdiem, kurus es no jums tagad dzirdu, tikai to paturēšu atmiņā.

Šato-Reno un Bošāns bija pārsteigti, sevišķi par to balsi, kādā Albērs runāja ar viņiem, un, jo ilgāk, jo viņu stāvoklis kļuva neomulīgāks.

—    Ardievu, Albēr! — piepeši teica Bošāns, nolaidīgi sniegdams roku, bet Albērs to nemaz neievēroja, domās nogrimis, un nemaz nesaņēma roku.

Arī barons atvadījās, kamēr Albēra sejā skaidri atspoguļojās aizturētas dusmas, lepna nicināšana un tomēr arī augstsirdīga piedošana.

Tad arī Albērs atrāvās no savām domāma un, uzlēkdams zirgam mugurā, devās uz mājām.

Iejājot mājas pagalmā, viņam likās, it kā viņš aiz priekškara būtu redzējis sava tēva bālo seju. Albērs nopūzdamies novērsās uz otru pusi un iegāja savās istabās.

Te viņš vēl pēdējo reizi skumji noskatījās uz visu šo bagātību, kas viņam kopš bērnu dienām dzīvi bija darījusi tik saldu un patīkamu, vēlreiz uzlūkoja gleznas, kuras likās atdzīvojamies viņa priekšā; tad viņš izņēma no rāmja un satina savas mātes ģīmetni, atstādams smago zelta rāmi.

Nu viņš ņēmās sakārtot savus dārgos turku ieročus, japāņu porcelānu, bronzas izstrādājumus un mākslas priekšmetus; pārskatīja visas atvilktnes, izņemdams atslēgas; tad tika sakārtota visa nauda un tūkstoš dažādu sīku vērtslietu, kuras augstas kārtas jauniem Jaudīm liekas nepieciešamas; tika veidots pilnīgs inventāra saraksts visām mantām un nolikts uz rakstāmgalda.

Pa šo laiku istabā bija ienācis kāds sulainis, kurš bailīgi jautāja viņam, ko darīt un kā runāt, jo Morserfa kungs viņam licis atnākt.

Albērs lika grāfam izstāstīt visu, kas šorīt noticis, un ka divkauja izpalikusi tāpēc, ka viņš, Albērs atvainojies Monte-Kristo.

Sulainis aizgāja, un drīz pēc tam Albērs redzēja savu tēvu steidzīgi kaut kur aizbraucam; viņš pats devās uz mātes istabu.

It kā viena dvēsele būtu bijusi abās miesās, tā Mersedese bija tieši darījusi to pašu, ko Albērs. Arī viņa bija jau sagatavojusi inventāru: rotaslietas, veļu, naudu, vērtslietas. Viss bija kārtīgi salikts un sakrauts skapjos un grozos.

—     Māt, dārgā māt! — iesaucās Albērs, to visu redzēdams, un apkampa Mersedesi; kaut gan viņš pats bez bailēm bija apņēmies atstāt tēva namu, tomēr tāda pat māte apņemšanās viņu baidīja.

—    Ak, mīļā māt! — viņš teica raudādams. — Jūs taču nevarat būt to pašu apņēmusies, ko esmu nolēmis es… es nācu jums un šim namam teikt ardievas.

—    Arī es aizeju, — teica Mersedese, — un cerēju, ka mans dēls mani pavadīs.

—     Māt, — teica Albērs, — es nevaru pieļaut, ka jūs uzņematies to pašu likteni, kādam es eju pretim: es dzīvošu nabadzībā un tumsībā, man sākumā vajadzēs aizņemties no kāda drauga, līdz es pats ko nopelnīšu; es eju tieši pie Fransa pēc kādas mazas summas.

—    Tev jādzīvo nabadzībā, mans dārgais bērns? — iesaucās Mersedese. — Nerunā tā, tu izjauksi visus manus nodomus!

—    Es esmu jauns un stiprs un kopš vakardienas zinu, ko spēj spēcīga griba, — atteica jauneklis. — Ir ļaudis, māt, kas cieš vēl sāpīgāk un neiet bojā, bet uz laimes drupām ceļ sev jaunu laimes ēku. Es tādus ļaudis esmu redzējis, zinu, ka viņi paceļas no bezdibeņa, kurā tos iegrūduši viņu ienaidnieki, zinu, ka viņi uzvar un sadragā savus vajātājus. Ar šo dienu esmu atkratījies no savas pagātnes, es gribu dzīvot, kā tie tur bezdibenī, jo tiem ir lemts pacelties un viņiem pieder nākamība. Es nespēju nest tā vīra vārdu, kas, kaut gan no zemas kārtas pacēlies, bet nevis godīgā cīņā, bet ar viltu un samīdams pats savus brāļus.

—     Jā, Albēr, mans dēls, neizmisti, — teica Mersedese, — tu vēl esi jauns, skaista dzīve tev priekšā! Pieņem citu vārdu, mans tēvs bija goda vīrs, viņš saucās Erēra, pieņem viņa vārdu! Un es zinu, Albēr, izvēlies, kādu gribēdams, dzīves gaitu, tu savu vārdu darīsi godājamu un slavenu! Tev ir priekšā spožas cerības, es ari pieķeršos šīm cerībām, jo pie šā nama sliekšņa man atveras kaps.

—    Jā, māt, — iesaucās jauneklis, — es atbalstu jūsu cerības! Liktenis mūs vairs nevajās. Bet tad nekavēsimies arī īstenot savu nodomu. Morserfa kungs nupat atstāja namu, gadījums ir izdevīgs, lai bez liekiem izskaidrojumiem aizietu.

—    Es esmu gatava, mans dēls, — teica Mersedese.

Albērs tūdaļ aizsteidzās pēc ormaņa.

Viņš zināja lētus mēbelētus dzīvokļus, turp viņš gribēja aizvest māti.

Kad Albērs piebrauca ar ormani un izkāpa, kāds vīrs nodeva viņam vēstuli no grāfa Monte-Kristo.

Albērs aši pārlasīja vēstuli un aizgrābts steidzās pie mātes, kurai klusi nodeva vēstuli.

Viņa lasīja:

„Albēr!

Pierādīdams Jums, ka esmu nojautis Jūsu nākamās dzīves nodomus, reizē gribu Jums arī pierādīt, ka protu cienīt Jūsu smalkjūtību. Jūs esat brīvs, Jūs atstāsit Morserfa kunga namu, Jūsu māte, ari brīva, Jūs pavadīs. Bet apdomājiet, ka Jums viņai jāatmaksā vairāk, nekā Jūs, nabaga cēlais vīrs, jelkad spēsit atlīdzināt. Uzņemieties uz sevi cīņu, bet aiztaupiet viņai ciešanas, ka mātei ir Jums jāseko! Liktenis negrib, ka nevainīgā ciestu par vainīgo.

Es zinu, ka jūs atstāsit Morserfa kunga namu, nekā līdzi neņemdams. Klausieties, Albēr, tagad ir pagājuši 24 gadi, kopš es lepns un laimīgs atgriezos savā tēvijā. Man bija līgava, Albēr, svēta, kuru es pielūdzu. Es viņai pārnesu 150 dālderus, kurus grūtā darbā biju sapelnījis. Šī nauda bija viņai nolemta, un es savu bagātību apraku tā nama dārzā, kur dzīvoja mans tēvs.

Jūsu māte labi zina šo dārzu. Kad es nesen biju Marseļā, es apmeklēju arī šo namu un palūkoju, vai nauda ir vēl aprakta. Tā vēl ir tur — zem vīģes koka.

Albēr, šī nauda, kurai reiz vajadzēja nodrošināt dzīvību un mieru sievietei, kuru es dievināju, šodien ar bēdīgu gadījumu ir atradusi atkal to pašu nolūku. Ak, saprotiet mani labi, ka es, kas varētu šai dārgai sievietei dot miljonus, sniedzu viņai tikai melnu maizes gabalu!

Jūs esat augstsirdīgs vīrs, Albēr, bet varbūt lepnums jūs dara aklu. Ak, būtu nepareizi, ja Jūs pieņemtu no cita to, ko man ir tiesība Jums piedāvāt. Jūs lūdz uzturēt Jūsu mātes dzīvību, Albēr, tas vīrs, kura tēvs Jūsu tēva dēļ mira badā un izmisumā."

Bāls un nekustēdamies Albērs gaidīja, ko teiks māte.

— Es to pieņemu, mans dēls, — viņa teica, — viņam ir tiesība samaksāt manu iestāšanās naudu klosteri.

Un, noglabādama vēstuli, viņa paņēma dēla roku un gāja stingrākiem soļiem, nekā bija domājusi, caur savām istabām un lejā pa kāpnēm.

XV

Pašslepkava

Pēc nenotikušās divkaujas grāfs Monte-Kristo ar Moreli un Emanuēlu bija devušies uz mājām. Emanuēls skaļi izsacīja savu prieku par laimīgo iznākumu, kamēr Morelis sēdēja klusi un tikai viņa spīdošās acīs varēja lasīt prieku.

Pie pilsētas šķēršiem gaidīja Bertučio, kurš, grāfam pateicis dažus klusus vārdus, aizsteidzās atkal projām — kādā uzdevumā.

Drīz ari Emanuēls atvadījās, un Monte-Kristo paņēma Moreli sev līdzi.

— Lūk, es esmu jums atnesis laimi, — teica Morelis, kad bija palicis viens ar grāfu.

—    Brīnišķīgi, — turpināja Morelis, it kā pats ar sevi runādams.

—    Kas tad?

—    Kas nupat šeit notika. Jo ievērojiet: Albērs ir drošsirdīgs, — teica Morelis, — viņš jau dažas reizes ir piedalījies divkaujās un ļoti labi kāvies.

—    Jā, — piekrita grāfs, — es redzēju viņu guļam, kamēr nāves ierocis lidoja pār viņa galvu.

—    Labi, ka Albērs nav kareivis, — jo atvainošanās divkaujas laukā…

—     Ak, — teica Monte-Kristo, — vai jūs tiešam saprotat tikai rupju, zvērisku kareivju dūšu, kura balstīta uz krietnu degvīna porciju? Ja Albērs, kā jūs pats sakāt, ir dūšīgs, kā viņš var būt reizē gļēvs? Arī mani jūs jau gandrīz vai noturējāt par gļēvuli. Vai tad jūs nejūtat, ka svarīgi, nopietni iemesli lika viņam darīt to, ko viņš darīja?

—    Protams, protams, — teica Morelis, — bet es saku kā spāņi: vakar viņš bija dūšīgāks nekā šodien.

—    Jūs taču brokastosit kopā ar mani? — teica Monte-Kristo, lai pārtrauktu šo sarunu.

—    Nē, es atstāšu jūs pulkstens desmitos.

—    Ā, jūs man stāstījāt šorīt, ka jūsu sirds nav brīva…

—    Jā, un es eju turp, kur tā saistīta.

—     Tad ejiet, — teica Monte-Kristo lēni un sirsnīgi, — un ja jums gadītos kāds šķērslis, tad es jūs lūdzu no visas sirds, atcerieties, ka es esmu jūsu draugs un diezgan varens, ka es varu labprāt izlietoju tiem par labu, kurus es mīlu, un jūs es mīlu, Maksimiliān.

—    A, — iesaucās jauneklis, — es jūsu vārdus atcerēšos, kā izlutināti bērni atceras savus vecākus, kad tie viņiem ir vajadzīgi. Varbūt tas acumirklis nav tālu, kad man vajadzēs iet pie jums.

—    Labi, kaut jūs tad turētu vārdu! Sveiki!

—    Uz redzēšanos!

Ekipāža apstājās pie grāfa nama. Abi izkāpa. Bertučio viņus jau gaidīja.

Tiklīdz Morelis bija aizgājis, Monte-Kristo piesauca Bertučio.

—    Nu? — viņš jautāja.

—    Viņa atstāj namu.

—    Un dēls?

—    Viņa sulainis Florentēns domā, ka viņš darīs to pašu.

—    Nāc!

Monte-Kristo līdz ar Bertučio iegāja kabinetā, uzrakstīja vēstuli un nodeva to Bertučio.

—    Tūdaļ paziņo arī Haidei, ka es esmu pārnācis!

—            Te jau es esmu! — iesaucās Haide, kura bija izdzirdusi grāiu atbraucam un bija gluži prieka pārņemta, kad redzēja viņu sveiku un veselu. Visa meitas sajūsma, kas veltīta tēvam, visa mīļākās laimība izlējās šinīs vārdos. Ari Monte-Kristo prieks bija dziļš un sirsnīgs, kaut gan ne tik runātnīgs. Prieks atspirdzina sirdis kā rasa ilgi slāpušu zemi.

Kopš šīs dienas Monte-Kristo manīja sevī jūtas, kurām viņš nebija ticējis: pasaulē bija divas Mersedeses, un viņš vēl varēja kļūt laimīgs.

—             Morserfa kungs, — ienākdams teica Batistens, it kā šis vienīgais vārds atvainotu viņa ierašanos.

—    Kurš? Tēvs vai dēls? — grāfs jautāja.

—   Tēvs.

—    Mans Dievs! — iesaucās Haide. — Vai tad vēl viss nav galā?

—           To es nezinu, mīļais bērns, — atteica grāfs, — bet, ka tev nav vairs ko baidīties, to es zinu.

—   Ak, tu nekad nezināsi, cik ļoti es par tevi baidījos, — teica Haide.

—            Pie sava tēva kapa, — teica Monte-Kristo, uzlikdams roku uz Hai- des galvas, — es zvēru tev: ja arī gadīsies nelaime, tā man nekaitēs.

—           Es tev ticu, mans pavēlniek, — teica jaunā meitene un sniedza grāfam pieri skūpstam.

Monte-Kristo šis Morserfa apciemojums nebija negaidīts, viņš to bijā tūliņ paredzējis.

Morserfs nebija varējis nociesties, nenoklausīdamies, ko Mersedese ar dēlu bija runājuši; viņš ar nepacietību gaidīja divkaujas iznākumu. Kad Albērs pārnāca, tēva sirdi pārņēma prieks: viņa dēls bija viņu atriebis, jo taču sveiks pārnāca no divkaujas.

Bet velti viņš gaidīja, ka dēls atnāks paziņot viņam prieka vēsti. Tad Morserfs sūtija sulaini apjautāties par divkaujas iznākumu, un tas viņam paziņoja, ka Albērs nav duelējies.

Tad Morserfs, ietērpies savā goda uniformā, paņēmis zem mēteļa līdzi divus zobenus, devās uz Monte-Kristo namu Elizejas laukos.

Trešo reizi Morserfs bija izsoļojis uzgaidāmo zāli, kad ienāca Monte- Kristo.

—            A, tiešām Morserfa kungs! — viņš teica. — Es domāju, ka varbūt esmu pārklausījies.

—    Jā, es tas esmu, — tas atbildēja sakniebtām lūpām, ka tik tikko varēja saprast viņa vārdus.

—   Un kādam apstāklim varu pateikties par prieku jūs šeit redzēt? — teica Monte-Kristo.

—   Jums šorīt bija divkauja ar manu dēlu? — jautāja ģenerālis.

—   Ā, jūs to zināt?

—   Un es ari zinu, ka manam dēlam bija diezgan iemeslu vēlēties jūs nokaut.

—   Tiešām gan, bet, kā redzat, viņš mani ne vien nenokāva, bet pat negribēja duelēties.

—    Un tomēr viņš jūs uzskatīja par sava tēva nelaimes cēloni?

—   Taisnība, mans kungs, — Monte-Kristo teica briesmīgā mierā.

—    Bez Šaubām, jūs būsit atvainojies, mans kungs?

—   Nē.

—   Bet kā tad izskaidrojama viņa izturēšanās?

—   Laikam viņš pārliecinājās, ka ir kāds cits, kas vēl daudz vairāk vainīgs nekā es.

—    Un kas tas tāds?

—   Viņa tēvs.

—    Labi, — nobālēdams teica ģenerālis, — bet pat tas, kas visvairāk vainīgs, neļaujas tik lēti pārliecināties par savu sodāmību.

—   Es to zinu… Es biju arī sagatavojies uz to, kas tagad notiek.

—   Jūs gaidījāt, ka jūsu dēls būs gļēvulis, — teica Monte-Kristo.

—    Virs, kurš ar pistoli rokā stāv sava ienaidnieka priekšā un tomēr nešauj, ir gļēvs! A, kāpēc viņš nav šeit, lai es viņam to varētu pateikt?

—   Mans kungs, — vēsi teica Monte-Kristo, — es nevaru iedomāties, ka jūs esat atnācis pie manis, lai izrunātos par savām sīkām ģimenes lietām. Sakiet to Albēram pašam, varbūt viņš jums atbildēs!

—   A, nē, nē, — teica ģenerālis ar smaidu, kas acumirklī nozuda, — tāpēc es neesmu atnācis, bet lai jums sacītu, ka arī es jūs instinktīvi uzskatu par savu ienaidnieku, un, tā kā šā gadu simteņa ļaudis vairs ne- duelējas, tad mūsu, veču rinda… Vai tās ir arī jūsu domas?

—   Jā.

—   Jo labāk… Vai jūs esat gatavs?

—    Esmu aizvien gatavs.

—    Jūs zināt, ka tā būs cīņa uz dzīvību un nāvi? — teica ģenerālis.

—   Jā, — atbildēja Monte-Kristo, galvu viegli atmezdams atpakaļ.

—    Tad pasteigsimies; liecinieki nav vajadzīgi.

—    Protams, mēs jau esam tik labi pazīstami.

—    Kā? — iesaucās Morserfs. — Mēs jau nemaz neesam pazīstami!

—     Ak, ko nu! — teica Monte-Kristo tikpat flegmātiski kā agrāk. — Vai tad jūs neesat zaldāts Fernāns, kurš pirms Vaterlo kaujas pārbēga pie angļiem? Vai jūs gan neesat leitnants Fernāns, kurš franču armijai noderēja Spānijā, savā tēvu zemē? Vai jūs neesat kapteinis Fernāns, kurš pārdeva un nokāva savu labdari — Alī Tebelinu pašā? Un vai visi šie Fernāni nav savienoti ģenerālleitnanta un Francijas pēra grāfa de Morserfa personā?

—    Ā! — iekliedzās ģenerālis, it kā ar karstu dzelzi aizskarts. — Neģēli, kas mani varbūt gribi nonāvēt, nē, es neesmu teicis, ka esmu nevainīgs, es zinu gan, ja tu, dēmons, kas nakts tumsai izspiedies cauri, esi lasījis manas pagātnes grāmatā, bet varbūt manī ir vairāk goda nekā tevī, dēku meklētājā, uzklīdušā cilvēkā, kuru neviens nepazīst! Saki, kas tu esi, pirms es savu zobenu grūžu tev caur sirdi!

Monte-Kristo kļuva gluži bāls, viņa acis uzliesmoja, viņš ātri piesteidzās pie kāda skapja, izņēma no tā jūras leitnanta cepuri un svārkus, apvilka tos un, cepuri uzlikdams, uz krūtīm sakrustotām rokām nostājās ģenerāļa Morserfa priekšā. „

Tas iztrūcies un nobālējis atkāpās soli atpakaļ un atspiedās pret kādu galdu, lai nepakristu.

—     Fernān, — iesaucās Monte-Kristo, — no visiem saviem vārdiem man tev jāsaka tikai viens, lai tevi sadragātu, bet šo vārdu tu pats uzminēsi! Jo, neskatoties uz manām pārciestām mokām, manu novecojušo seju, tu pazīsi to viru, kura līgavu Mersedesi tu apprecēji!

—    Edmon Dantes!

Kā piedzēries grīļodamies, ģenerālis lēni novilkās pa kāpnēm lejā, iekrita sava sulaiņa rokās un lika braukt uz mājām.

Svaigais gaiss un kauns no ļaudīm viņu mazliet atžirbināja, bet, jo tuvāk viņš nāca mājām, jo stiprākas kļuva viņa sāpes.

Vārti bija atvērti, greznajā pagalmā stāvēja kādi ormaņa rateļi. Morserfs visu to ievēroja, bet neuzdrošinājās jautāt un aizgāja uz savu istabu.

Viņš redzēja divas personas nokāpjam pa kāpnēm. Tās bija Albērs ar māti.

Albērs vēl teica tā, ka viņš dzirdēja:

— Drošu dūšu, māt, mēs šeit vairs neesam savās mājās!

Viss palika kluss, soļi noskanēja tālumā.

Ģenerālis krampjos savilktām rokām ieķērās damasta loga priekškaros. Viņš apspieda sāpīgākās, briesmīgākās nopūtas, kādas jebkad izdvestas no tēva krūtīm, kuru reizē atstāj sieva un dēls.

Tad viņš dzirdēja, ka ormaņa rati aizbrauca. Viņš metās savā guļamistabā, lai redzētu vēlreiz tos, ko viņš pasaulē vienīgi bija mīlējis, bet ne Mersedese, ne Albērs nebija redzami, Tie nepaskatījās ne atpakaļ uz vientuļo namu, uz vientuļo tēvu un vīru.

Kad rati, dobji rībot, izbrauca caur nama vārtiem, namā norībēja šāviens un kupli dūmi parādījās no pārsprāgušā loga.

XVI

Valentīna

Morelis lēni gāja uz Vilfora kunga namu. Vēl bija agrs. Vecais Nuartjē kungs viņam bija atļāvis divas reizes nedēļā atnākt pie viņa, kur tad jaunais cilvēks satikās ar Valentīnu.

Kad viņš atnāca, Valentīna viņu jau gaidīja; nemierīga, gandrīz vai apmulsusi viņa paņēma Moreli zem rokas un veda pie vectēva.

Viņa bija dzirdējusi par Morserfa izaicinājumu operā un bija domājusi, ka Morelis būs sekundants grāfam Monte-Kristo; zinādama par Moreļa draudzību ar grāfu, viņa baidījās, ka viņš varbūt nav pats ticis iejaukts jaunā divkaujā.

Morelim vajadzēja viņu nomierināt un visu smalki atstāstīt, tad viņa pati paziņoja viņam, ka Nuartjē kungs drīzumā galīgi pārbraukšot uz citu dzīvokli, jo viņš atrodot, ka gaiss šeit esot viņai, Valentīnai, neveselīgs.

—       Tiešām, Valentīn, — iesaucās jauneklis, — jūs izskatāties loti nevesela.

—       Jā, es nejūtos labi, bet mans mīļais vectēvs dziedina mani ar savām zālēm, un es viņam gluži uzticos, jo viņš visu zina, — teica Valentīna.

—    Ak, tad jūs tiešām esat slima? — jautāja Morelis.

—        Ak, to par slimību nemaz nevar nosaukt, es tikai jūtos nelabi, ēstgribas nav. Vectēvs man dod katru dienu pa karotei no trim zālēm, kuras viņam sataisītas, tās līdzot pret visām slimībām; tagad es jau dzeru pa četrām karotēm.

Morelis ar mīlestības pilnām acīm uzlūkoja Valentīnu: viņa bija skaista, bet daudz bālāka, acis dega, citkārt tik baltās rokas bija it kā vaska dzeltenas.

—    Bet vectēva zāles ir tik rūgtas, ka viss pēc tam man izliekas rūgts.

Nuartjē uzlūkoja meiteni jautājoši.

—       Jā, vectēv, tā ir. Vēl nupat es dzēru cukurūdeni, un tas man izlikās tik rūgts, ka es atstāju pusglāzi.

Nuartjē nobālēja un deva zīmi, ka grib runāt.

Nuartjē vēroja viņu ar manāmām bailēm.

—        Ak, tas ir dīvaini! — Valentīna iesaucās, jo viņai piepeši asinis sakāpa galvā. — Es esmu gluži kā apstulbusi, it kā no saules apžilbuši.

—        Saule jau šeit nespīd, — teica Morelis, uztraukts vairāk no Nuartjē sejas, nekā no Valentīnas neveselības.

Viņš piesteidzās pie meitenes, Valentīna tikai pasmaidīja.

—        Nomierinies, vectēv, — viņa teica, — nekas, ir jau viss pārgājis… Bet tur kāds patlaban iebrauc pagalmā.

Viņa palūkojās pa durvīm, tad tūdaļ atnāca atpakaļ. Bija atbraukušas Danglāra kundze ar meitu, un Valentīna aizgāja uz savu istabu, bet lika Maksimiliānam vēl uzgaidīt.

Maksimiliāns noskatījās viņai pakaļ, tad paņēma vārdnīcu, bet šoreiz tikai pēc desmit minūtēm viņam izdevās sastādīt teikumu:

—    Lieciet man atnest ūdens glāzi un karafi no Valentīnas istabas!

Morelis pazvanīja un deVa sulainim pavēli.

Sulainis atnesa karafi un glāzi, bet abas bija tukšas.

Pēc dažām minūtēm Morelis bija uzzinājis, ka Nuartjē jautā, kāpēc karafe un glāze ir tukšas, kaut gan Valentīna izdzērusi tikai pusi.

—       Es nezinu, — atteica sulainis, — bet jaunkundzes istabmeita bija istabā un varbūt ir izlējusi.

—    Ejiet apjautāties! — teica Morelis, atminēdams Nuartjē skatienu.

Sulainis aizgāja un driz vien atgriezās.

—      Valentīnas jaunkundze, caur savu istabu iedama, glāzi izdzērusi, un karafi Eduārs salējis savām pīlēm.

Nuartjē bija ļoti uztraukts un stīvi skatījās uz durvju pusi. Valentīna bija pareizi redzējusi, ka atbraukusi baronese Danglāra ar savu meitu; baronese paziņoja par drīz gaidāmām precībām ar princi Kavalkanti, kā baņķieris bija iesaucis savu nākamo znotu.

Baronese gluži naivi atzinās, ka par laimi Morserfa kundze tik ilgi kavējusies, nedodama atļauju sava dēla precībām ar Eiženiju, citādi tagad viņas meita būtu sieva tādam vīram, kam nav godīga vārda.

—       Bet vai tad lai tēva vaina krīt uz gluži nevainīgu dēlu? — līdzcietīgi jautāja Valentīna.

—      Ak, Albēra kungs nav nemaz tik labs, vakar vēl viņš izaicināja grāfu Monte-Kristo un šodien atvainojas, — teica Eiženija.

Valentīnas domas tika atkal novērstas uz divkauju un Moreli, viņa nogrima domās, jutās arī sevišķi bezspēcīga.

Piepeši Danglāra kundze uzlika viņai roku uz pleca:

—   Jūs esat nevesela, mīļā Valentīna.

—   Es? — teica Valentīna.

—       Jā, jūs dažas minūtēs esat trīs četras reizes te nosarkusi, te nobālējusi.

—      Ej savā istabā, Valentīna, — teica pamāte, — dzer glāzi ūdens, tas tevi atspirdzinās!

Valentīna atvadījās un aizgāja.

—      Nabaga bērns, — teica pamāte, — viņa man sagādā ļoti daudz nemiera, ka tik nopietni nesaslimst.

Valentīna tikmēr lielā uzbudinājumā steidzās caur savām istabām, tad pa kāpnēm lejā pie vectēva. Bet ceļā, kad viņa jau dzirdēja Moreļa balsi, viņai piepeši palika tumšs acu priekšā, kājas neklausīja, rokas lūkoja pieķerties pie kāpnēm, bet nespēja, un viņa no pēdējiem pakāpieniem krišus nokrita.

Morelis dzirdēja troksni, izskrēja ārā .un redzēja savu mīļāko guļam kā nedzīvu.

Aši viņš viņu pacēla un aiznesa līdz kādam krēslam.

Valentīna atvēra acis.

Nuartjē bija briesmīgi pārbijies un uztraukts.

—            Nomierinies, vectēv, — Valentīna teica vājā balsī, — tas tikai bija ģībonis un drīz pāries.

Tad pēc brītiņa lūkodama jokot, viņa piebilda:

—            Klausieties jaunas ziņas: pēc trim dienām saderināšanās svētki pie Danglāriem, pēc astoņām dienām kāzas.

—            Ak, Valentīna, kad būs mūsu kārta? — teica Morelis. — Es nevaru būt mierīgs, pirms nesaucu jūs par savējo. Es vienmēr baidos par jums…

—            Ak, jūs, vai tad virsnieki var būt tik bailīgi — atteica Valentīna piespiesti iesmiedamās; viņas rokas atlaidās, locekļi likās sastingstam, viņa pakrita. Morelis, tikpat bāls kā līgava, steidzās zvanīt sulainim. Atskrēja Valentīnas istabmeita un sulainis, un abi tā pārbijās, ka, skaļi kliegdami, atkal aizskrēja pa gaiteņiem.

Tai pašā brīdī Dānglāra kundze ar meitu atvadījās un vēl dzirdēja troksni.

—            Vai es neteicu, — iesaucās Vilfora kundze, — nabaga meitene tiešām ir slima, mana mīļā Valentīna!

XVII

Atzīšanās

Izdzirdot troksni, prokurors Vilfors sauca no sava kabineta:

—    Kas ir noticis?

Morelis aši iegāja blakuskabinetā. Tūdaļ Nuartjē istabā iesteidzās arī prokurors un saņēma Valentīnu savās rokās.

—            Ārstu… ārstu… Avrinjī kungu pasaukt! — viņš kliedza. — Bet nē, labāk es iešu pats.

Un strauji viņš atstāja istabu.

Morelis arī aizgāja pa citām durvīm. Viņu mocīja šausmīga atmiņa par Vilfora sarunu ar ārstu, kurā viņš netīšām bija noklausījies. Vai šeit nebija tās pašas parādības kā Baruā nāves brīdī? Reizē viņam ausīs skanēja tie vārdi, kurus bija viņam teicis Monte-Kristo pirms divām stundām:

„Kad jūs esat nelaimē, Morei, atcerieties mani, es spēju daudz."

Un viņš metās uz Elizejas laukiem.

Vilfors tikmēr bija nonācis pie Avrinjī kunga durvīm un zvanīja tik spēji, ka izbijies izskrēja durvju sargs. Ne vārdu nesacījis, prokurors metās augšā pa kāpnēm.

—   Ak, tas esat jūs? — iesaucās ārsts.

—   Jā, tas esmu es. Vai jūs esat viens, dakter? Mans nams ir nolādēts!

—            Kā? Vai pie jums atkal kāds ir saslimis? — jautāji ārsts ārēji vēsi, bet patiesībā dziļi uztraukts. •

—   Jā, dakter, jā! — iesaucās Vilfors, matus raustīdams.

—   Vai es jūs nebrīdināju? Un kas tad te jau mirst?

—    Valentīna — Valentīnas kārta, — sāpīgi elsodams, teica Vilfors.

—   Jūsu meita? — izbrīnījās ārsts.

—            Redziet nu, cik briesmīgi jūs maldījāties, — teica Vilfors, — nāciet nu aši un nolūdziet viņai jūsu neģēlīgās aizdomas!

—            Ikreiz, kad jūs likāt mani saukt, bija par vēlu, tomēr es eju; bet nu aši, jūsu ienadniekiem nevajag dot daudz laika.

—            Ak, šoreiz, dakter, jums nevajadzēs man pārmest vājību, tagad es gribu visu izzināt un sodīt slepkavu.

—    Vispirms domāsim, kā glābt upuri.

Kamēr ārsts un prokurors, steidzās uz Vilfora namu, Morelis gluži vai bez elpas sasniedza Monte-Kristo namu.

Grāfs bija savā kabinetā un pilnīgi nogrimis kādā vēstulē, kuru tam nupat bija atsūtījis Bertučio.

Viņš pacēlās un steidzās pretī savam jaunajam draugam.

—    Ko jūs tik bāls, Morei?

—   Ak, es strauji nācu, man ar jums jārunā.

—           Vai pie jums visi ir veseli? — grāfs jautāja ar tādu līdzcietīgu balsi, ka nebija nemaz nepārprotama viņa dziļā sirsnība.

-                 Paldies, grāf! - teica jauneklis, manāmi nokaunējies un nezinādams, kā iesākt stāstu.

-       Jo labāk, bet jums ir man kaut kas jāsaka, - teica grāfs.

-       Jā, jā, es nupat atstāju namu, kurā ieviesusies nāve…

-       Ā, vai jūs nākat no Morserfa? - jautāja grāfs.

-        Nē, vai tur kāds ir miris? - teica Morelis.

-       Ģenerālis nošāvies. *

-       Briesmīgi! — iesaucās Morelis.

-       Visiem tā labāk, asinis nomazgā kaunu.

-        Nabaga grāfiene, viņas man visvairāk žēl!

-                 Žēlojiet arī Albēru, viņš ir savas mātes cienīgs dēls. Bet sakiet, varbūt es jums kādā ziņā varu būt palīdzīgs?

-      Ak, es vismaz ceru no jums palīdzību gadījumā, kurā tikai brīnumi spēj palīdzēt. Vajadzība spiež mani atklāt jums noslēpumu.

-      Vai jūs ticat, ka es jūs mīlu? - jautāja Monte-Kristo, sirsnīgi spiezdams jaunekļa roku.

-       Ak, jūs man dodat drošību teikt visu. Grāf, atļaujiet, ka es Ba- tistenam jūsu vārdā lieku apjautāties par kādas personas veselību?

-        Vai piezvanīt?

-      Nē, es pats viņam to teikšu, - un Morelis izgāja un aizsūtīja Ba- tistenu.

-       Aizsūtījāt? Nu, es gaidu jūsu stāstu, - smaidīdams teica Montē* Kristo.

Morelis atstāstīja grāfam visu netīšām dzirdēto sarunu starp Vilforu un ārstu Avrinjī, neminēdams viņu vārdus.

-       Mans mīļais draugs, - teica grāfs, - jūs stāstāt man notikumus, kurus mēs abi zinām no galvas. Likteņa sods piemeklē to namu, ļaujiet liktenim iet savu gaitu!

Morelis no drebēja no šiem vārdiem, tik drūma, nopietna un briesmīga bija balss, kādā Monte-Kristo tos izrunāja.

-       Bez tam, - turpināja Monte-Kristo gluži citādā balsi, tā ka bija grūti ticēt, ka runāja tā pati mute, - kas jums teica, ka nāve atkal parādījusies tanī namā?

-       Es to zinu! - iekliedzās Morelis. - Un tāpēc atnācu pie jums.

—      Bet ko lai es tur daru? Vai man varbūt paziņot par to prokuroram Vilforam?

—      Grāf, grāf, — iesaucās Morelis, pielēkdams kājās, — vai tad jūs nezināt, par ko es runāju?

—      Jā, mans draugs, zinu. Bet kāda jums daļa par tiem ļaudim? Esiet mierīgs, jums ir tīra sirdsapziņa.

—   Bet nāve tur atkārtojas, sāpīgi iesaucās Morelis un satvēra roku.

—      Nu, labi, — teica Monte-Kristo, brīnīdamies par jaunekļa uztraukumu, — Dievs šo ģimeni ir nolādējis, tai jāpazūd no zemes virsas. Vispirms nāca Sanmerāni, tad Baruā, nu kārta Nuartjē vai Valentīnai.

—     Jūs to zināt un tā runājat? — iekliedzās Morelis ar tādām izbailēm, ka pat Monte-Kristo satrūkās.

—   Bet ko tad es? Es nevaru šķirot starp nevainīgajiem un vainīgajiem.

—      Bet es, es! — kliedza Morelis. — Es mīlu! Es mīlu kā ārprātīgais, es atdotu savu dzīvību par Valentīnu, kuru nonāvē šai mirklī, dzirdiet, es viņu mīlu, un es prasu, kā viņu var glābt!

Monte-Kristo iesaucās kā ievainots lauva:

—   Nelaimīgais! Tu mīli Valentīnu, šīs nolādētās cilts meitu?

Morelis nekad, pat kaujas briesmās nebija redzējis tik briesmīgas, kvēlojošas acis, kas radīja tādas šausmas un izbailes. Iztrūcies viņš atsprāga soli atpakaļ.

Bet Monte-Kristo tikpat piepeši atkal bija savaldījies; ar roku viņš aizsedza savas acis, elpoja dziļi un drīz vien nomierinājās. Šī iekšējā cīņa, šī klusēšana turpinājās tikai piecas sekundes, tad grāfs piecēlās mierīgi kā aizvien, tikai vēl bālāks.

—      Redziet, mīļais draugs, kā liktenis var sodīt visaugstākos cilvēkus. Es, kas auksti… ziņkārīgi nolūkojos šīs bēdu lugas gaitā un iznākumā, piepeši jūtu, ka arī manu sirdi ievainojusi čūska, kuras vijumos es nolūkojos.

Morelis dobji nopūtās.

—      Diezgan, diezgan žēloties, — iesaucās grāfs, — esiet atkal vīrs, ceriet, jo es esmu šeit un jūs sargāšu!

Morelis skumji šūpoja galvu.

—      Es saku, ceriet, — vai saprotat mani? — piepeši uzkliedza Monte- Kristo. — Apdomājiet, ka es nekad nemeloju, nekad nemaldos! Klausieties, jūs atnācāt vēl laikā. Ja Valentīna jau tagad nav nomirusi, tad viņa nemirs!

—    Ak, mans Dievs, — vaidēja Morelis, — es viņu atstāju mirstot.

Monte-Kristo atspieda galvu rokās. Tad viņš atkal galvu pacēla, un

viņa vaigā bija tāds miers kā bērnam.

—        Maksimiliān, ejiet mājās, — viņš teica, — es pavēlu jums nespert nekādus tālākus solus, neizrādīt sāpes! Es jums došu ziņu.

—        Ak, jūs mani biedējat un mulsināt ar savām aukstajām asinīm. Vai tad jūs ko spējat pret nāvi?

Un jaunais kareivis, kurš nekādās briesmās nebija drebējis, tagad drebēja no Monle-Kristo.

Bet Monte-Kristo uzlūkoja viņu ar lādu maigu un lēnu smaidu, ka Morelis juta: asaras spiežas acīs.

—    Es spēju daudz, — teica Monte-Kristo. — Ejiet, mans draugs!

Morelis neiedrošinājās pretoties Monte-Kristo, kuram bija tāda vara

pār savu apkārtni. Viņš piecēlās un atvadījās, bet redzēja Batistenu atnākam un atkal apstājās.

Kad Vilfors un Avrinjī ienāca pie Valentīnas, viņa vēl aizvien bija paģībusi. Ārsts viņu rūpīgi izmeklēja. Nuartjē vēl vairāk nekā Vilfors ar nepacietību gaidīja ārsta pētījumu iznākumu. Pēdīgi ārsts teica:

—    Viņa vēl ir dzīva!

—    Vēl? — iesaucās Vilfors. — Kādu briesmīgu vārdu jūs sakāt!

—        Jā, — teica ārsts, — viņa vēl ir dzīva un par to es esmu loti izbrīnījies; bet nu viņu arī vēl var glābt.

Ārsta skatiens sastapās ar Nuartjē acīm, kurās spīdēja tāds prieks, tāda domu bagātība, ka ārsts izbrīnījās. Viņš iecēla Valentīnu krēslā un lika Vilforam pasaukt kādu kalponi.

Tiklīdz Vilfors bija atstājis istabu, ārsts tuvojās Nuartjē.

—   Jūs gribat man kaut ko sacīt? — viņš jautāja.

—   Jā.

—    Man vienam?

—    Jā.

—    Labi, es gaidīšu.

Atkal ienāca Vilfors ar kalponi, aiz viņiem arī Vilfora kundze.

—         Bet kas tad kaiš mīļajam bērnam? — viņa teica. — Valentīna mūs atstāja mazliet nevesela, bet es nedomāju, ka būs tik nopietni.

Un ar asarām acīs, ar skaidri redzamu līdzcietību viņa tuvojās Valentīnai un satvēra viņas roku.

Ārsts novēroja sirmgalvi un redzēja, ka viņa acis plaši pavērās, vaigi nobālēja un trīsēja, un pieri klāja sviedri.

„Ā!" ārsts nodomāja, neviļus sekodams Nuartjē acīm, kuras skatījās uz Vilfora kundzi.

Vilfora kundze un kalpone aiznesa Valentīnu uz gultu, ko ārsts pieļāva, lai būtu viens. Valentīna gan atguvās no ģīboņa, bet bija tik vāja, ka nespēja runāt. Tikai ar skatienu viņa atvadījās no vectēva, kuram likās, it kā viņam dvēseli izrautu, aiznesot mīļoto meiteni.

Avrinjī sekoja slimniecei, sūtīja Vilforu uz aptieku un, kad vēlreiz bija strupi piekodinājis nekā slimajai nedot, atgriezās atkal pie Nuartjē.

—    Vai jūs kaut ko zināt par Valentīnas slimību?

—   Jā.

—    Vai paredzējāt šo nelaimi?

—   Jā.

Ārsts pārdomāja, tad, tuvāk pieiedams, jautāja:

—         Atvainojiet par to, ko es jums tagad teikšu: vai redzējāt Baruā mirstam?

—   Jā.

—    Vai zināt, no kā viņš mira?

—    Jā.

—    Vai domājat, ka viņa nāve bija dabiska?

—    Nē. •

—    Tātad ticat, ka viņš tika nozāļots?

—   Jā.

—    Vai domājat, ka inde, no kuras viņš mira, bija viņam nolemta?

—    Nē.

—         Un jūs domājat, ka tā roka, kas nokāva Baruā, šodien bija pacelta pret Valentīnu?

—    Jā.

—         Tātad Valentīna arī mirs? — un ārsts cieši nolūkojās sirmgalvī, kādu iespaidu šis jautājums uz viņu atstās.

—    Ne, — atteica sirmgalvis.

—    Tātad jūs cerat? — pārsteigts vaicāja ārsts.

—   Jā.

—    Uz ko tad jūs cerat?

Sirmgalvis pacēla acis par zīmi, ka nespēj atbildēt.

—    Ak, tiešām, jūs nevarat atbildēt, — teica ārsts.

—   Jūs cerat, ka slepkava nokusis?

—    Nē.

—   Tātad inde nekaitēs Valentīnai?

—   Jā.

—   Jo jūs taču zināt, ka viņu grib nozāļot?

—   Jā.

—    Bet kā jūs varat cerēt glābt Valentīnu?

Sirmgalvis cieši lūkojās uz vienu pusi. Ārsts pamanīja, ka tur stāv zāles, kuras viņš parakstījis Nuartjē.

—            Ā, — pārsteigts iesaucās ārsts, — vai jums būtu ienākušas prātā domas viņu pie šīs indes pieradināt?

—            Jā, jā, jā, — sirmgalvis bija gluži sajūsmināts, ka beigās ticis saprasts.

—   Tātad jūs zinājāt, ka jūsu zālēs ir brucīns?

—   Jā.

—             Un, pieradinādams Valentīnu pie šis indes, jūs gribējāt indes iespaidu mazināt?

—   Jā, jā, jā.

—      Un tiešām, jūsu mērķis ir sasniegts! — iesaucās Avrinjī. — Bez jūsu palīdzības Valentīna jau būtu mirusi; šoreiz Valentīna nemirs.

Maigs prieks atspīdēja sirmgalvja acīs.

Pie durvīm pieklauvēja prokurors; viņš atnesa zāles, kuras viņa klātbūtnē bija pagatavotas.

Ārsts nedaudz zāļu ielēja rokā un pārbaudīja tās. Tad viņi abi ar prokuroru aizgāja pie slimnieces.

Pa to laiku kāds itāliešu priesteris bija noīrējis namu blakus Vilforam.

Nez kā tas bija iznācis, ka visi trīs šā nama īrnieki pēc divām stundām izbrauca no saviem dzīvokļiem, bet vispār runāja, ka esot kļuvis zināms, ka nams stāvot uz nedrošiem pamatiem un drīz vien sagāzīšoties. Tomēr

jauno īrnieku tas nebūt nekavēja vēl tajā pašā dienā ievākties ar savām mēbelēm.

īres līgums tika noslēgts uz sešiem gadiem, un jaunais īrnieks samaksāja par pusgadu uz priekšu. Viņa vārds bija abats Buzoni.

Tūdaļ jaunais īrnieks lika atnākt strādniekiem, un kaimiņi brīnīdamies redzēja, ka vēl tajā pašā naktī cilvēki sāka strādāt, nostiprinot mājas pamatus.

XVIII

Tevs un meita

Danglāra kundze sāka jau atklāti paziņot par savas meitas gaidāmajām kāzām, kā mēs uzzinājām iepriekšējā nodaļā; bet tas ne jau viegli bija nācies nabaga baronam un baņķierim, līdz viņš bija tik tālu ticis, ka varēja likt to atklāti paziņot; viņam bija jāizcīna grūta cīņa ar savu meitu.

Greznajā, zeltītajā salonā, par kuru baņķieris bija tik lepns, kādudien viņu bija uzlūgusi viņa meita Eiženija kādas svarīgas sarunas dēļ. Šis solis bija tā pārsteidzis Danglāru, kas pazina savas meitas raksturu, ka viņš tūdaļ bija paklausījis un atnācis.

Eiženija lika viņam gaidīt, bet viņš arī to darīja, jo ļaužu priekšā mīlēja izrādīties par labsirdīgu vīru un tēvu, patiesībā jau viņš nebūt nebija labsirdīgs, bet rupjš un stingrs.

Pēdīgi ienāca Eiženija, ģērbusies melnā atlasa kleitā ar bālām puķēm, matus viņa bija rūpīgi sakopusi, un rokās bija cimdi, — viss bija tā sarīkots, it kā viņa pašlaik gribētu doties uz operu vai balli.

—     Nu, kāpēc tu mani sauci un kāpēc šeit, bet ne manā kabinetā? — jautāja Danglārs.

—    Jums taisnība, — teica Eiženijas jaunkundze, ar roku pamādama, lai tēvs apsēžas. — Jūsu abi jautājumi aptver visu mūsu sarunu. Salonu izvēlējos tāpēc, ka man nepatīk baņķiera kabinets ar savām tirgus grā- mātām, naudas skapjiem un vērtspapīriem, un cipariem! Šāds ierīkojums ar savu uzbāzību liek gluži aizmirst", ka ir pasaulē lielākas un svētākas intereses nekā naudas skaitīšana. Šeit mums apkārt ir mākslas ražojums un jautra, īsta dzīvība. Es piešķiru lielu nozīmi ārējiem iespaidiem, jūsu priekšā tā varbūt kļūda, bet es esmu māksliniece.

—    Ļoti labi, — teica Danglārs, ar nesatricināmu vienaldzību uzklausīdamies garo prātojumu; domādams par citām lietām, viņš no ievada nekā nebija sapratis.

—   Tā būtu atbilde uz vienu no jūsu jautājumiem, — turpināja Eiženija, necik neapjukdama, — un man liekas, ka atbilde ir pamatīga un pietiekama, un jūs arī esat mierā ar to. Pāriesim uz jūsu otro jautājumu, kurš skanēja tā: kāpēc es vēlējusies šo sarunu? Es atbildu gluži īsi un noteikti: nevēlos precēt Andrea Kavalkanti kungu!

Danglārs pielēca kājās.

—     Nu, jā, — gluži mierīgi turpināja Eiženija. — Jūs, man liekas, esat izbrīnījusies, jo, kamēr jūs ar šo lietu nodarbojaties, es nemaz netiku iejaukusies, bet nu ir pienācis acumirklis, kad man jāpastāv uz savu brīvību un noteiktu gribu pretim ļaudīm, kuri par mani grib nospriest, ar mani nebūt neaprunājušies. Es sākumā gan lūkoju padoties jūsu gribai kā paklausīga meita…

—    Nu, tātad? — jautāja Danglārs.

—    Es lūkoju, — teica Eiženija, — bet es nevaru atteikties no savas dzīves un tās augstajiem mērķiem par labu jums, un tātad man jāpastāv uz savu.

—    Bet kāpēc, Eiženija, kāpēc?

—    Ak, kāpēc? — atteica meitene. — Ne tāpēc, ka šis Kavalkanti būtu nejauks, muļķāks vai nepatīkamāks nekā citi jauni ļaudis. Nē, Andrea kungs ir skaists vīrietis, es arī citu nebūt nemīlu vairāk, nē, es nemīlu nevienu, mans kungs, to jūs laikam zināt? Kāpēc tad man visu dzīvi garlaikoties? Nē, es gribu būt brīva, tikai brīva savas dzīves īstajiem mērķiem!

—     Ak, tu nelaimīgā, nelaimīgā! — teica baņķieris, kurš no piedzīvojumiem pazina savas meitas nelokāmo prātu.

—    Nelaimīga, jūs sakāt? — jautāja Eiženija. — Tiešām, tāds vārds gluži nevietā. Tieši otrādi, es esmu laimīga, jo kas tam man trūkst? Pasaule mani uzskata par skaistu, un tas atstāj labu iespaidu, visas sejas tiek dzīvākas un pašas liekas mazāk nejaukas.. Man piemīt asprātība, es protu dzīvē izvēlēties to, kas man noder; es esmu bagāta, jo jūs esat viens no Francijas bagātākajiem tēviem un es — jūsu meita. Jūs arī neesat tik untumains un muļķis, ka mani atstumtu no mantošanas tāpēc, ka es negribu jums dot znotu. Likums jums aizliedz man atņemt visu mantojumu. Tātad es esmu skaista, apdāvināta, bagāta, man ir savi augsti dzīves mērķi — mana māksla, — kāpēc jūs mani saucat par nelaimīgu? Ak, esiet taču taisnīgs un sakiet, ka es esmu laimīga!

Kad Danglārs redzēja savu meitu tik pārgalvīgi un lepni smejamies, viņš gan sākumā nevarēja gluži apspiest sašutumu, bet šo skaisto, stingro, jautājošo acu priekšā viņš bija diezgan gudrs nolaist savas acis.

—    Tiešām, mans bērns, — viņš atbildēja smaidīdams, — tev ir visas tās īpašības, kuras tu minēji, nav tikai vienas, kuru es tomēr labāk nenosaukšu, bet kuru tu pati uzminēsi.

Eiženija izbrīnījusies uzlūkoja tēvu.

—     Mans bērns, — turpināja baņķieris, — tu man nupat ļoti skaidri izklāstīji tādas meitas uzskatus, kura negrib precēties; tagad es tev teikšu tāda tēva iemeslus, kurš ir spiests, — tu tak dzirdi, — savu meitu izprecināt.

Eiženija paklanījās, sagatavodamās atbildēt.

—    Kad tēv vēlas savu meitu pie vīra dot, Eiženija, — teica baņķieris, — tad viņam aizvien ir ļoti nopietni iemesli. Pa daļai viņš vēlas redzēt bērnu bērnus; es šo vēlējumu nedalu un saku to meitai, kas ir diezgan saprātīga, ka pati to saprot…

—    Ļoti labi, — iebilda Eiženija.

—     Es tev lieku priekšā precības, bet, taisnību sakot, necik nedomādams par tevi, bet tirdznieciskiem aprēķiniem. Tas notiek ne vien pret tavu, bet arī pret manu gribu, un man tev jādod kaut kādi tirdznieciski aritmētiski paskaidrojumi, kaut gan tu pat baidījies ieiet manā kabinetā, lai tevi mākslinieci, prozaiski neaizskartu grāmatas, kam nav nekā kopēja ar dzeju. Bet šinī kabinetā, kurā tu nebaidījies ieiet vēl aizvakar, lai izlūgtu sev tūkstoš franku, kurus es tev dodu ik mēnesi, var arī jaunas meitenes, kuras negrib precēties, šo to dabūt zināt. Tur var dabūt zināt, ka kredīts ir baņķiera fiziskā un morālā dzīvība, ka kredīts uztur cilvēku tāpat kā dvaša miesas un ka, kredītam mazinoties, miesas drīz vien kļūst par līķi, kas drīzumā draud kādam baņķierim, kuram ir tas gods būt par tik loģiskas meitas tēvu.

Bet Eiženija nebūt neizlikās ar to iebaidīta.

—    Bankrots! — viņa teica.

—    Tu lieto īsto vārdu, mana meita, — teica Danglārs.

—    Ā! — teica Eiženija.

—    Tagad klausies, kā šī draudošā nelaime — ne priekš manis, bet priekš tevis — var tikt novērsta.

—    Ak, gluži velti jūs domājat, — atbildēja Eiženija, — ka es sevis dēļ nožēloju jūsu bankrotu. Man taču paliek mans talants! Vai es nevaru sev nopelnīt miljonus ar savu talantu, un par to naudu man nevienam nebūs jāpateicas; jūs man katru reizi tos nieka tūkstoš frankus dodat ar lieliem pārmetumiem par manu izšķērdību. Nē, ne pārmetumi pavadīs manus nākamos miljonus, bet apbrīnas izsaucieni, puķes un applausi. Un, ka man arī nebūtu šā talanta, par kuru jūs, liekas, šaubāties, tad man vēl paliek mana kaislīgā mīlestība pret neatkarību un brīvību, kura man tikpat dārga kā dzīvība. Kaut arī man būtu grūti jāstrādā, pašcieņa man vairāk vērta nekā gļēva, apnicīga, bezmērķa dzīve par lelli pie muļķa tukšgalvja vīra sāniem, par liekēdi citu liekēžu vidū. Un varbūt jūs domājat, ka es mātes dēļ rūpējos? Viņa, man liekas, ir pilnīgi apdrošinājusies jūsu bankrota gadījumā. Man viņa bijusi tikpat sveša kā jūs, par mani viņa nekad nav rūpējusies, viņai rūpējusi šī tukšā, bet spožā liekēžu dzīve augstākajās aprindās. Es esmu daudz ko redzējusi, daudz ko sapratusi; ne jūs, ne māte neesat man bijuši nekādi mācītāji, ne paraugi. Es pateicos liktenim, ka neesmu ņēmusi jūs abus par paraugiem. Jūsu dēļ es nevienu nemīlu, H tāpat kā mani neviens nav mīlējis.

—    Tātad jūs, — teica Danglārs, kļūdams bāls no dusmām, — jūs gribat manu postu?

—   Jūsu postu? Es? — prasīja Eiženija. — Es nesaprotu.

—    Jo labāk, tad klausies!

—    Es klausos, — teica Eiženija, savu tēvu stīvi uzlūkodama; baņķierim vajadzēja ļoti saņemties, lai varētu paciest Šo savas meitas stingro skatienu.

—    Kad Kavalkanti tevi precē, viņš nogulda manā bankā trīs miljonus franku.

—    Ā, ļoti labi! — teica Eiženija, nicīgi, nepacietīgi nogludinādama savus cimdus.

—     Tu domā, es tev šos trīs miljonus nokrāpšu? Nebūt ne. Šie trīs miljoni drīz ienesīs desmit miljonus. Es ar kādu no saviem biedriem saņēmu koncesiju dzelzceļa būvei; tādos darījumos vēl var pelnīt lielas summas. Labi, bet pēc astoņām dienām man vajag valsts bankā noguldīt četrus miljonus, un šie četri, es atkārtoju, ienesīs desmit.

—     Bet aizvakar jūs taču man rādījāt kādu papīru un teicāt, ka esot ieņēmis piecarpus miljonu? Jūs vēl brīnījāties, ka es nebrīnos par tik lielu summu!

—    Jā, bet tā nauda nepieder man, bet ir tikai zīme, ka publika man vēl ļoti uzticas. Šo lielo summu pie manis noguldīja Bovila kungs, tas ir hospitāļa kapitāls. Katrā citā laikā es šo naudu būtu licis lietā, bet katrs zina manus lielos zaudējumus, un varētu gadīties, ka hospitāļa pilnvarnieks atprasa visu naudu; es tad nevarētu maksāt, un tāds bankrots mani izpostītu. Es vispār neesmu pret bankrotu, bet tikai tad, kad tas kaut ko ienes. Bet kad tu precē Kavalkanti un man no jauna bankā ir trīs miljoni, tad mans kredīts atkal pacelsies. Vai tu saproti?

—    Es saprotu, jūs mani ieķīlājat par trim miljoniem, — atteica Eiženija.

—   Jo lielāka summa, jo vairāk glaimojoši; tas tev dod pierādījumu par tavu vērtību.

—     Pateicos par glaimiem. Bet nu vēl tikai vienu vārdu, mans kungs. Vai jūs man apsolāt, ka šo summu izlietosit tikai kredītu pacelšanai, bet pašu summu neaizskarsit? Esmu ar mieru kā laba meita palīdzēt uzlabot jūsu mantas stāvokli, bet es negribu būt jūsu līdzvainīgā pie citu postā grūšanas.

—    Bet, kad es tev saku, — kliedza Danglārs, — ka ar šiem trim miljoniem…

—    Vai varat izkulties, neaiztiekot šos trīs miljonus? — viņu pārtrauca Eiženija.

—   Es ceru — tādā gadījumā, ja šīs precības atkal paceļ manu kredītu.

—    Vai jūs spējat izmaksāt Kavalkanti kungam tos 500000 franku, kurus es dabūšu kā pūra naudu? — jautāja Eiženija.

—    No mērijas atpakaļ nākdams, kad civillaulība būs noslēgta, viņš tos var saņemt.

—    Labi, - atteica Eiženija.

—    Kā? Labi — ko tas nozīmē?

—    Ka man paliek pilna brīvība darīt, ko es gribu, kad tikai es dodu savu jāvārdu.

—   Jā.

—    Nu, tad esmu ar mieru precēt Kavalkanti kungu.

—    Bet kas tad tev ir par nolūkiem?

—            Tas ir mans noslēpums. Kas tad būtu mans pārsvars par jums, ja es, zinādama jūsu noslēpumu, izstāstītu jums arī savējo? — atteica Eiženija.

Danglārs kodīja lūpas.

—   Tātad tu brauksi viesos paziņot par šīm precībām un parakstīsi laulības līgumu?

—   Jā.

—    Labi.

Baņķieris sniedza savi meitai roku, bet neiedrošinājās viņai pateikties, un meitai nebija pat laipna smaida tēvam. Piecas minūtes vēlāk Eiženijas jaunkundze dziedāja un d'Armilji jaunkundze viņu pavadīja.

XIX

Laulību līgums

Trīs dienas pēc skata, kurā aprakstīta tēva un meitas saruna, vajadzēja notikt laulības līguma parakstīšnai no Eiženijas jaunkundzes un Kavalkanti puses.

Monte-Kristo pašlaik gribēja iziet, kad smalkā ekipāžā piebrauca Kavalkanti kungs, un pēc brīža priekā starojošs un izgreznojies ienāca pats līgavainis.

- Labudien, Monte-Kristo kungs! — teica Kavalkanti.

—     Labudien, Andrea, — pusnicinoši atbildēja Monte-Kristo. — Kā klājas?

—    Ļoti labi. Es nāku pie jums patērzēt par tūkstoš lietām.

—    Tad ieiesim iekšā, — teica Monte-Kristo.

—    Jūs zināt, mīļais grāf, — teica Andrea ar vislaipnāko balsi, — ka šovakar pulkstens deviņos tiks parakstīts laulību līgums?

- Ā?

—   Nē? Vai jūs to tiešām nezinājāt?

—    Gluži skaidri ne. Bet jūs nu gan esat ļoti laimīgs? Jo Eiženijas jaunkundze ir skaista un arī ļoti bagāta, kā es domāju?

—    Ļoti bagāta, kā jūs domājat? — atkārtoja Andrea.

—   Nu jā, runā, ka Danglāra kungs vēl slēpjot pusi no savas mantas, — teica Monte-Kristo.

—   Nu, viņš runā par piecpadsmit, divdesmit miljoniem, — teica Andrea, laimīgi smaidīdams.

—    Bez tam viņš grib uzsākt lielisku veikalu.

—   Jā, jā, jūs runājat par dzelzceļa būvi?

—   Jā, viņš šinī laikā pelnīs vismaz desmit miljonus.

—   Desmit miljonus! Vai tiešām? — iesaucās Andrea, kuru gluži apreibināja šo zelta vārdu metāliskā skaņa.

—    Jā, un tas viss reiz kritīs jums, jo Eiženija taču ir vienīgā meita; jūsu tēvam arī pieder apmēram tikpat daudz mantas. Jūs tiešām šo lietu esat ļoti smalki un veikli izkārtojis.

—   Tiešām, es liekas esmu dzimis diplomāts, — teica Andrea.

—   Un vai jūs tiekat mīlēts?

—    Visādā ziņā, jo mani taču prec. Bet vēl kaut kas svarīgs nav jāaizmirst, — teica Andrea.

—   Nu?

—    Kā man visā lietā dīvainā kārtā palīdzēja.

—   Apstākļi?

—   Nē, jūs, — atbildēja Kavalkanti.

—   Nē, nē, princi, — teica Monte-Kristo. — Ko tad es jūsu labā tiku darījis? Vai tad nepietiek ar jūsu vārdu, jūsu prinča titulu, jūsu talantu?

—   Nē, — atteica Andrea, — jūs esat vairāk darījis nekā tas viss kopā.

—   Jūs pilnīgi maldāties, mans kungs, — vēsi teica Monte-Kristo, manīdams Andrea gudro nolūku, — kopš kļuva zināma jūsu bagātība, mana protekcija jums nekā vairs nelīdz. Kas tad mani iepazīstināja ar jums? Mani draugi — lords Vilmors un abats Buzoni. Kas mani iedrošināja par jums garantēt? Jūsu tēva vārds, kas Itālijā ir tik pazīstams.

Šis pilnīgais miers pārliecināja Andrea, ka pret šo vīru viņš velti cīnās.

—   Ak tā, — viņš teica, — bet manam tēvam tiešām ir ļoti liela manta?

—   Liekas gan.

—    Vai man nolemtā summa ir atnākusi?

—    Jā.

—    Bet tie trīs miljoni?

—    Laikam ir ceļā.

—    Vai tie man tiešām tiks izmaksāti? — jautāja Andrea.

—            Bet, mans kungs, man liekas, jums līdz šim nav bijis jāsūdzas par naudas trūkumu?

Andrea bija ļoti pārsteigts un stāvēja kā sapņodams.

—           Tagad man ir vēl viens lūgums, — teica Andrea, it kā pamozdamies no laimīgajiem sapņiem, — pateicoties manai bagātībai, esmu nācis sakarā ar daudzām augsti stāvošām personām un draugu man ir daudz. Bet man vajag atbalstu no kāda vīra ar lielu vārdu, kas mani pavadītu pie altāra.

—    Un?

—    Nu, mans tēvs nenāk uz Parīzi.

—    Viņš jau ir vecs un slims veco kara ievainojumu dēļ.

—    Tāpēc es lūdzu jūs izpildīt mana tēva vietu.

—             Kā, mans kungs, vai jūs mani tik maz pazīstat, ka varat kaut ko tamlīdzīgu no manis prasīt? Ja vēl būtu prasījis aizdot pusmiljonu, tas būtu neparasti, bet ne tik neiespējami.

—   Jūs tātad liedzaties izpildīt manu lūgumu?

—    Noteikti.

—    Bet ko tad lai es daru?

—    Jums taču ir simts draugu, kā nule pats sacījāt.

—    Jā, bet jūs mani stādījāt priekšā Danglāram.

—            Nebūt ne, — atteica Monte-Kristo. — Jūs gan kopā ar viņu bijāt pie manis pusdienās, bet pats taču viņam stādījāties priekšā. Tā ir cita lieta.

—    Bet jūs piepalīdzējāt pie manām precībām.

—            Arī ne. Jūs varat man droši ticēt. Atcerieties taču, ko es jums teicu, kad jūs mani lūdzāt iet par precinieku! Es nekad neiejaucos precību lietās, mīļais princi.

—    Bet jūs taču, vismaz, tur būsit?

—    Tur jau būs visa Parīze, — atteica grāfs.

—    Zināms.

—    Nu, tad es sekošu visas Parīzes paraugam.

—    Un laulības līgumu arī parakstīsit?

—    Jā.

—            Nu, man jāapmierinās ar to, ko jūs solāties. Bet nu vēl vienu vārdu, es lūgšu jūsu padomu.

—    Uzmanieties, padoms ir bieži vien vairāk nekā pakalpojums.

—    Ak, šo padomu jūs varat droši dot.

—    Nu? — jautāja Monte-Kristo.

—    Manas līgavas pūrs ir pieci miljoni liru?

—    Tā man teica Danglāra kungs.

—    Vai man šo summu ņemt savās rokās vai atstāt notāram?

—     Es jums teikšu, kā tādas lietas tiek darītas. Notāri no abām pusēm viens otram dara zināmus līgumus, izmaina jūsu pūrus, dod viens otram kvītis un, kad laulības noslēgtas, visu kopā nodod jums kā kopīpašuma valdītājam.

—     Bet es dzirdēju savu sievastēvu runājam, — Andrea teica ar manāmu nemieru, — ka viņš mūsu mantu gribot ielikt dzelzceļa būvē.

—     Nu, jā, tas būtu labākais līdzeklis naudu pavairot trīskārt, barons ir labs tēvs un prot rēķināt.

—     Labi, tad viss ietu lieliski, tikai tas man sāp, ka jūs liedzaties būt man tēva vietā.

Andrea atvadījās un apstaigāja savus draugus, lūgdams visus atnākt pulkstens deviņos.

Pēc pulkstens astoņiem tiešām viss lielais, greznais barona Danglāra dzīvoklis bija pilns ar smalkāko, smaržojošo ļaužu baru, kuru šeit bija sadzinusi ne īsta līdzdalība, bet tikai ziņkārība.

Eiženijas jaunkundze bija ļoti vienkārši, bet smalki ģērbusies. Balta atlasa svārki ar baltiem izšuvumiem aptvēra viņas stalto augumu, un spīdoši melnajos matos bija tikai viena pusapslēpta roze, vienīgais rotājums, jo ne mazākās zelta rotas viņa nebija uzlikusi.

Netālu no viņas tērzēja viņas māte ar Debrē, Bošānu un Šato-Reno, pēc ilga laika Debrē šodien pirmo reizi atkal bija Danglāra namā. Danglārs pats bija daudzu tautas vietnieku un finansu vīru ielenkumā.

Andrea roku kabatā ar kādu dendiju staigāja šurpu turpu un diezgan skaļi un nekaunīgi izklāstīja, kā turpmāk domājot nodzīvot savas rentes 175000 franku.

Raibais, spīdošais pūlis viļņoja pa spoži apgaismotajām zālēm. Laiku pa laikam aizvien tika pieteikts jauns viesis ar augstu vārdu. Kad zelta pulkstenis nosita deviņi, no sulaiņa mutes atskanēja grāfa Monte-Kristo vārds, un visi sapulcēties lūkojās uz durvīm.

Grāfs bija melni un ļoti vienkārši ģērbies, arī bez kādām zeltlietām. Tūdaļ ap durvīm sastājās bars. Grāfs ieraudzīja baronesi; tā pašlaik sarunājās ar Vilfora kundzi, kura bija atbraukusi viena, jo Valentīna vēl aizvien slimoja. Apsveicis nama kundzi, Monte-Kristo uzmeklēja Eiženiju, tad baņķieri un, izpildījis savu pienākumu, lūkojās apkārt kā vīrs, kurš gaida, ka nu citi izpildītu arī savus pienākumus pret viņu.

Andrea arī tūdaļ atsteidzās viņu apsveikt. Grāfs bija apstāts no visām pusē, kātrs gribēja dzirdēt no viņa kādu vārdu, kā jau mēdz būt ar ļaudīm, kuri runā maz un nekad neteic nenozīmīgas runas.

Šinī brīdī ienāca abi notāri un uzlika savus dokumentus uz grezna, ar zeltu izšūtu samta apklāta galda, kurš bija nolemts līguma parakstīšanai.

Viens notārs apsēdās, otrs palika stāvot.

Visi sagatavojās līgumalasīšanai, jo puse Parīze to noklausīsies, tik daudzi parakstīs.

Dziļam klusumam valdot, līgumu nolasīja. Tiklīdz notārs bija beidzis lasīt, sarunas atskanēja divkārt tik skaļi. Šīs milzīgās summas, šie miljoni pārsteidza visus; visi pārrunāja tos, visi apbrīnoja blakus istabā sarīkoto līgavas dimantu un rotas lietu izstādi. Danglāra jaunkundzes skaistums ar šo dārgumu izstādi pacēlās kungu acīs divkārt tik augsti nekā līdz šim.

Andrea, no visām pusēm apbrīnots, glaimots, gandrīz vai sāka ticēt šo sapņu patiesībai, un galva viņam jau reiba.

Notārs svinīgi piecēlās, paņēma spalvu, pacēla to augstu virs galvas un teica:

—    Mani kungi, es lūdzu parakstīt līgumu!

Baronam vajadzēja parakstīt pirmajam, tad līgavaiņa tēva vietniekam. Abi parakstījās.

Tad Danglāra kundze, ar Vilfora kundzi zem rokas iedama, pienāca pie galda.

—     Mans draugs, — viņa teica Danglāram, — vai tas nav ļoti žēl, ka necerēts gadījums, zādzība un slepkavība grāfa Monte-Kristo namā, dara Vilfora kungam neiespējamu šeit ierasties un laupa mums to laimi viņu redzēt?

—    Ak, mans Dievs! — Danglārs teica ļoti vienaldzīgi.

—     Mans Dievs, — teica Monte-Kristo, pienākdams tuvāk, — vai es tiešām esmu tik nelaimīgs, ka pret savu gribu esmu devis iemeslu Vilfora kunga neatnākšanai?

—    Jā, grāfa kungs, — teica baronese Danglāra, — to es jums nekad nepiedošu.

Andrea sāka klausīties.

—            Tā taču nav mana vaina, — turpināja grāfs. — Jūs atminaties, ka nelaimīgais, kas gribēja mani aplaupīt, pie manis nomira, jo viņš, manu namu atstājot, tika nāvīgi ievainots, laikam to izdarīja kāds līdzvainīgais.

—    Ā, — teica Danglārs.

—           Nu, — turpināja Monte-Kristo, — lai viņam sniegtu palīdzību, abats Buzoni bija licis viņu noģērbt, un apģērbs bija iesviests kādā kaktā. Prokuratūra bija paņēmusi visas lietas, bet veste bija aizmirsta.

Andrea kļuva manāmi bāls un atkāpās uz durvju pusi; viņš manīja paceļamies pie debesīm mākoņus, kuri varēja atnest vētru.

—           Šī veste tagad tika atrasta — ar asinīm aptraipīta un krūtis ar dunci pārdurta.

Dāmas iekliedzās, dažas gatavojās paģībt.

—            Man šī veste tika atnesta. Neviens nevarēja saprast, kas tā par tādu lupatu; es iedomājos, ka tā varētu būt bijusi nelaimīgā cilvēka veste. Piepeši mans sulainis, kurš izmeklēja šo lupatu, izvilka no tās kādu papīra gabalu. Tā bija jums, Danglāra kungs, adresēta vēstule.

—   Man adresēta? — iesaucās Danglārs.

—            Jā, jums! Kaut gan papīrs bija aptraipīts ar asinīm, tomēr varēja salasīt jūsu vārdu, — atbildēja Monte-Kristo.

—            Bet, — jautāja baronese, nemierīgi uzlūkodama vīru, — kā tas varēja atturēt Vilfora kungu šurpu atnākt?

—            Tas ir gluži vienkārši, cienījamā kundze, — teica Monte-Kristo, — veste un vēstule bija svarīgi pierādījumi, tāpēc es tos nosūtīju prokuroram. Jūs sapratīsit, mīļais baron, kur lieta grozās ap noziegumu, visdrošāk piesaukt likuma balsi; varbūt tā bija kāda intriga pret jums.

Andrea asi uzlūkoja Monte-Kristo un nozuda otrajā salonā.

—            Var gan būt, — teica Danglārs. — Vai nokautais nebija kāds izbēdzis cietumnieks?

—   Jā, — teica Monte-Kristo, — bijis cietumnieks, vārdā Kadruss.

Danglārs mazliet nobāla. Andrea aizgāja vēl tālāk uz priekšistabu.

—            Bet parakstiet taču, mani kungi, — teica Monte-Kristo, — es lūdzu jūs, cienījamā baroneses kundze, mani atvainot.

—   Andrea Kavalkanti kungs, — sauca notārs, — kur jūs esat?

—           Andrea! Andrea! — atkartoja daži jauni kungi, kuri ar itāliešu princi jau tā bija sadraudzējušies, ka sauca viņu priekšvārdā.

—       Pasauciet princi, ir viņa kārta parakstīties! — teica barons Danglārs dažiem sulaiņiem.

Bet piepeši visi, kas bija izgājuši princi meklēt, atplūda atpakaļ galvenajā zālē, it kā būtu notikusi liela nelaime.

Bija arī tiešām iemesls kliegt un nobīties.

Kāds žandarmērijas virsnieks nostādīja pie katrām durvīm pa diviem žandarmiem un pats piegāja pie Danglāra. Viņa pa priekšu gāja policijas komisārs, apjozies ar trīskrāsainu lentu. Baronese iekliedzās un paģība.

Danglārs, kurš pats it kā jutās vainīgs, jo ir tādas sirdsapziņas, kas nekad nav mierīgas un drošas, lūkojās visapkārt kā pēc palīdzības.

—    Kas tad ir noticis? — Monte-Kristo jautāja policijas komisāram.

—        Kurš no jums, mani kungi, — teica komisārs, neatbildēdams grāfam, — ir Andrea Kavalkanti?

Zālē iestājās vispārējs klusums.

Visi meklēja, visi jautāja.

—    Bet kas tad ir ar Andrea Kavalkanti? — jautāja Danglārs.

—        Viņš ir no Tulonas cietuma izbēdzis galeru vergs, — atteica komisārs.

—    Un kādu noziegumu viņš izdarījis?

—        Viņš ir nokāvis Kadrusu, — teica komisārs skaļi un nekam nepiegriezdams vērību, — tas bija viņa biedrs cietumā.

Andrea bija nozudis.

XX

Ceļojums uz Beļģiju

Baiļu sauciens, ka namā ir mēris vai holēra, nebūtu ātrāk iztukšojis barona Danglāra salonus kā policijas parādīšanās. Negaidītais atklājums tā visus izbiedēja, ka viesi steigšus vien devās nevis atvadīties, bet sāka bēgt. Visu kāpņu, durvju un izeju tik tikko pietika smalkā pūļa izkļūšanai no nama.

Baņķieris ar policijas komisāru bija ieslēgušies kādā istabā, baronese bija gluži satriekta, tikai Eiženija ar savu nešķiramo draudzeni lepni un nicinoši aizgāja uz savām istabām.

Sulaiņi, kuri uz šo dienu bija pieņemts vesels pulks, stāvēja tērzēdami un brīnīdamies pa kaktiem un gaiteņiem, aizmirsdami savus pienākumus. Eiženija, nonākusi savās istabās, aizslēdza durvis, kamēr viņas draudzene satriekta ieslīga kādā krēslā.

—             Ak, mans Dievs, mans Dievs! — draudzene čukstēja. — Kas to būtu domājis, ka Andrea Kavalkanti kungs ir slepkava — izbēdzis cietumnieks.

Ironisks smaids parādījās uz Eiženijas lūpām.

—    Bet kas tad nu notiks? — jautāja draudzene.

—            Un tu vēl jautā? Tas pats, kam vajadzēja notikt pēc trim dienām: mēs aizceļosim!

—    Un tu nesalaulāsies?

—            Klausies, Luīza! Es nicinu šo nolaizīto, sājo, gludo pasauli, šo tukšo sabiedrību. Es aizvien esmu ilgojusies pēc brīvas, neatkarīgas mākslinieces dzīves! Kādēļ lai es palieku šeit, kur pēc mēneša mani spiedīs uz citu, tikpat riebīgu laulību, varbūt pat ar Debrē kungu, par ko jau runāja. Un tu zini, kāds sakars Debrē ar manu māti. Nē, nē, šis vakars lai man ir par aizbildinājumu.

—    Cik tu esi droša un stipra!

—            Bet vai tad tu manis vēl nepazini, Luīza? Saki labāk, kā ir ar mūsu pasta zirgiem!

—    Tie ir pasūtīti pirms trim dienām.

—    Un pase?

—    Šeit ir.

Eiženija atšķīra pasi un lasīja:

—            Leons d'Armilji, mākslinieks, 20 gadus vecs, melni mati, melnas acis, ceļo līdz ar savu māsu Luīžu.

—    Lieliski! Kas tev šo pasi pagādāja?

—            Kad es biju pie grāfa Monte-Kristo pēc ieteikuma vēstulēm pie Romas un Neapoles teātra direktoriem, es runāju, ka baidos braukt kā sieviete. Viņš man apsolījās pagādāt vīrieša pasi, kurā es pieliku klāt: „Ceļo līdz ar māsu Luīžu".

—            Tad jau viss kārtībā, — jautri teica Eiženija, - visa starpība tā, ka mēs ceļojam trīs dienas agrāk.

—   Bet vai tu ari visu pārdomāji?

—       Visu. Man apnicis dzirdēt tikai par akcijām, rēķiniem un vekseļiem un, no otras puses, par riebigu mīlināšanos, — tur mums būs skaidrs, nesamaitāts gaiss, nesamaitāti cilvēki, māksla. Venēcija, skaistā daba. Neapole! Cik mums ir naudas, Luiza?

Meitene atvēra kabatas grāmatiņu, izņēma bankas zīmes un skaitīja.

—   Divdesmit trīs tūkstoši franku, — viņa teica.

—        Un apmēram tikpat daudz par pērlēm, dimantiem un rotaslietām, — piebilda Eiženija. — Ak, mēs esam bagātas! Ar 46000 frankiem mēs varam dzīvot divus gadus kā princeses vai četrus gadus ļoti pārticīgi. Bet sešos mēnešos mēs ar saviem talantiem, tu — ar spēlēšanu, es — ar dziedāšanu, būsim sapelnījušas divkārt tik daudz. Ņem aši naudu, es ņemšu rotu kārbiņu, lai, ja vienai gadās nelaime, otra varētu iziet sveikā. Tagad vēl rokas somiņa, un iesim.

—   Pagaidi! — teica Luiza, klusi pieiedama pie baroneses durvim.

—   No kā tu baidies?

—   Ka mūs nepārsteidz.

—   Durvis ir aizslēgtas.

Tad Eiženija lika Luīzai ielikt ceļasomā vajadzīgās drēbes un veļu, kamēr pati ieģērbās vīriešu drēbēs.

—       Ak, kas tu par skaistu vīrieti! - iesaucās pārsteigtā Luīza. — Bet kā tu noslēpsi savus skaistos, garos matus?

—       Ļoti vienkārši, — teica Eiženija un, paņēmusi šķēres, nogrieza kuplās bizes.

—   Ak, skaistie mati! — bēdīgi iesaucās viņas draudzene.

—       Un vai es tā neesmu vēl skaistāka? — teica Eiženija, lepni skatīdamās.

—    Uz kurieni tad mēs brauksim? — jautāja Luīza.

—       Vispirms uz Briseli, tad uz Āhenu, pa Reinu uz leju līdz Strasbūrai, caur Šveici, pār Sengotāru uz Itāliju. Vai tev patīk tāds ceļojuma plāns?

—   Ak, jā!

—   Ko tu tā skaties?

—       Mans Dievs, tu esi brīnumskaista; tu mani tagad aizved kā mīļākais mīļāko.

Un abas meitenes, kurām, pēc ļaužu domām, tagad vajadzēja būt dziļi noskumušām par kāzām, kas nebija izdevušās, sāka jautri smieties.

Tad viņas ātri uzkopa un atkal sakārtoja istabu, nodzēsa sveci un tad klusu pa sētas durvīm izgāja pagalmā.

Bija jau pusnakts; durvju sarga istabā gan vēl dega uguns, bet sargs mierīgi dusēja savā krēslā, ko Eiženija, piegājusi pie loga, redzēja. Tad viņa pie pašiem vārtiem piepeši uzsauca durvju sargam atvērt, kamēr Luīza turējās ēnā. Sargs, no miega uztrūcies un redzēdams smalku, jaunu kungu, atslēdza durvis. Eiženija lika Luīzai ar rokas somiņu iziet pa priekšu, tad sekoja pati. Durvju sargs viņas nebija pazinis.

Nu abas draudzenes ātri steidzās pie pasta turētāja, kāds garāmgājējs viņām panesa ceļasomu. Nonākušas pie pasta turētāja, viņas pieklauvēja; atvēra kāda sieviņa, kurai jau agrāk bija dota ziņa. Eiženija iedeva viņai piecus frankus un lika tūdaļ jūgt zirgus.

Pēc dažām minūtēm zirgi bija jau gatavi.

—    Pa kādu ceļu braukt, jaunskungs? — jautāja pastnieks.

—    Pa ceļu uz Fonteneblo, — atbildēja Eiženija.

—    Bet ko tad tu saki? — čukstēja Luīze.

—            Tā tik ir tāda uzmanība, — atbildēja Eiženija, — šī sieviete, kurai mēs devām divdesmit frankus, var mūs nodot par četrdesmit frankiem. Gan jau vēlāk es likšu pastniekam braukt pa īsto ceļu.

—   Tiešām, es tevi apbrīnoju, mīļā Eiženija, — teica Luīza.

Pusstundu vēlāk abas draudzenes bija jau izbraukušas caur Parīzes vārtiem.

—             Paldies Dievam, mēs esam ārpus Parīzes! — teica Luīze, brīvi uzelpodama.

—    Un aizvešana ir pilnīgi izdevusies, — atteica Eiženija.

Danglāra kungam vairs nebija meitas.

SESTĀ DAĻA

.

I

Viesnīca „ Pulkstenis un pudele"

Pa to laiku ari Andrea Kavalkanti bija īstenojis bēgšanu pēc lielā kritiena no laimes visaugstākā pakāpiena.

Neskatoties uz savu jaunību, Andrea bija ļoti veikls un gudrs. Mēs jau redzējām, cik lēni un uzmanīgi viņš kāzu vakarā bija tuvojies ārējām durvīm. Vienā istabā, caur kuru devās Andrea, bija līgavas pūra izstāde: Va- lensjēnas mežģīnes, kašmiri, angļu plīvuri, rotaslietas un dimanti.

Andrea ātri izlasīja dārgākās no rotām un tad viegli izlēca pa logu, lai aizsteigtos priekšā žandarmiem.

Liels un slaika auguma kā senlaiku atlēts, spēcīgs kā spartietis, Andrea nebaidījās no pārpūlēšanās, bet skrēja, cik ātri vien spēdams, vispirms bez kāda nodomāta mērķa, lai tikai ātrāk varētu aizbēgt no dzinējiem. Zagļa instinkts viņam palīdzēja izvēlēties vajadzīgos ceļus. Netālu no kāda priekšpilsētas mežiņa viņš apstājās drusciņ atpūsties.

—            Vai es esmu jau pazudis? — viņš jautāja pats sev. — Nē, tik iegūt laiku, tas mani var glābt.

Šinī acumirklī viņš ieraudzīja kādu lēni braucošu ormani.

—    Hei, draugs! — viņam uzsauca Benedeto.

—    Kas ir? — tas atsaucās.

—    Vai jūsu zirgs ir ļoti nokusis?

—            Nē, nebūt ne. Visu dienu gandrīz vai nemaz neesmu braucis, nopelnīju tikai septiņus frankus, bet desmit jāatdod saimniekam.

—    Vai gribi nopelnīt vēl divdesmit frankus?

—    Labprāt, un kas man jādara?

—   Jābrauc uz Luvru.

—   Ā, zinu, zinu!

—            Es gribu tur satikties ar kādu draugu, kuram vajadzēja mani šeit sagaidīt, es nokavējos, un viņš, domādams, ka es nenākšu, būs aizbraucis tālāk.

—    Un jūs gribat viņu panākt?

—   Jā.

—    Un, ja panāksim, cik tad es dabūšu?

—            Divreiz tik daudz! — teica Andrea, zinādams, ka viņš nebūt neriskēja sastapt kādu draugu.

—    Labi, kāpiet iekšā, kungs! — teica ormanis.

Andrea iekāpa un aši aizbrauca. Lai izrādītu savu lomu, viņš aplūkoja katru zaļu kabrioletu ar sarkanu zirgu un izlikās ļoti nobēdājies, ka nesastapa draugu.

Ceļā viņam piepieši paskrēja garām kaleša ar diviem pasta zirgiem.

—           Ak, ja man būtu šie brangie zirgi un noteikti tā ceļa pase, kas tam ceļotājam ratos! — nopūtās Andrea.

Šinī kalešā atradās Danglāra un Armilji jaunkundzes.

Andrea nonāca Luvrā un atlaida ormani, iedodams tam trīsdesmit frankus, jo draugu taču vairs nenoķēra.

—            Es šeit nakti pavadīšu viesnīcā un rītu došos tālāk, — viņš teica, ormani atlaizdams un lūkodamies apkārt pēc viesnīcas.

Bet, tiklīdz ormanis bija aizbraucis atpakaļ uz Parīzi, Andrea atkal sāka skriet.

Pēc divu stundu skriešanas viņš apstājās, lai pārdomātu, uz kuru pusi tagad griezties un ko darīt. Viņš atsēdās grāvja malā. Ar diližansu vai pastu braukt nebija iespējams, tur vajadzēja pasi; viņš nolēma nakti pavadīt Saperanservala ciemā, apmētāja vienu pusi saviem virssvārkiem ar putekļiem un, sasniedzis ciemu, pieklauvēja pie vienīgās ciema viesnīcas.

Viesnīcnieks atvēra durvis.

— Mans draugs, — teica Andrea, — man gadījās nelaime. Zirgs mani nosvieda un aizskrēja. Man vajag drīzāk nokļūt Kompjēnā, lai mani piederīgie pārāk neuztrauktos, kad redzēs zirgu pārnākam vienu. Varbūt jūs varētu man iznomāt zirgu?

Viesnīcniekam gadījās zirgs. Tika pasaukts puisis, kas zirgu apsegloja, kamēr saimnieks uzcēla savu septiņus gadus veco puiku, lai tas jātu kungam līdzi un vēlāk pavadītu zirgu atpakaļ.

Andrea iedeva saimniekam divdesmit franku un lika izkrist kādai vizītkartei; tā bija kāda viņa drauga, grāfa Moleona, kas dzīvo Parīzē, Sen- dominika ielā 25. Viesnīcnieks tā varēja zināt, kam zirgs bija dots.

Pulkstens četros no rīta Andrea iejāja Kompjēnā, atlaida bērnu un pieklauvēja pie viesnīcas «Pulkstenis un pudele", kuru kādreiz agrāk jau bija apmeklējis.

Viņu ielaida kāds sulainis, kuram viņš tūdaļ pasūtīja krietnu uzkožamo un pudeli vīna, lūgdams, lai viņam ierāda 3. istabu, kura bija uz sētas pusi un viņam, kas nevēlējās atklātību, sevišķi mīļa.

Viesmīlim neradās nekādas aizdomas; Andrea runāja ar cigāru mutē, rokas sabāzis kabatās, mierīgi un vienaldzīgi. Viņa apģērbs bija elegants, zābaki jauni, bārda labi kopta; nekas nebija uzkrītošs. Saimniece lika atvainoties, ka 3. istabu jau ir aizņēmis kāds jauns kungs ar savu māsu, lai ņemot 7. istabu, kura gluži tāpat iekārtota.

Andrea paēda labo, svaigo ēdienu, izdzēra vīnu un, liekoties gulēt, iemiga kā jauns cilvēks, kuram pat sirdsapziņa nevar laupīt miegu.

Dienai austot, Andrea bija nolēmis samaksāt par viesnīcu un tūdaļ doties uz mežu, tad, izliekoties par gleznotāju, no kāda zemnieka nopirkt malkas cirtēja apģērbu un cirvi, nokrāsot matus, jo viņam bija recepte, un nokļūt līdz robežai. Pa dienām viņš gribēja kaut kur nosnausties, pa naktīm iet un apdzīvotām vietām tuvoties tikai tādēļ, lai nopirktu maizi.

Kad reiz būtu sasniegta robeža, Andrea gribēja pārdot dimantus, un, kad pieskaitīja vēl klāt desmit bankas zīmes, kuras viņš aizvien nēsāja sev līdzi, tad viņam vēl būtu bijuši 50000 liru, kas iesākumam viņam likās pietiekami.

Bez tam viņš arī cerēja, ka Danglārs darīs visu, lai kaut kā noslēptu šo viņiem tik nepatīkamo gadījumu.

Tāpēc viņš arī dusēja tik droši un saldi.

Lai pārāk ilgi neaizgulētos, viņš neaizklāja Jogus, uz galdiņa pie gultas viņš nolika nazi, kuru aizvien nēsāja pie sevis.

Ap septiņiem viņu pamodināja saules stars, kas spīdēja tieši acīs.

Viņš strauji uzlēca kājās un piesteidzās pie loga.

Pa pagalmu gāja kāds žandarms.

—    Kāpēc te žandarms? — viņš sev jautāja.

Bet drīz viņš pats sev atbildēja, ka žandarms viesnīcā nav nekas sevišķs, bet parādās bieži.

Andrea ātri apģērbās.

—           Labi, — viņš sev teica, — es nogaidīšu, kamēr žandarms aizies, tad ātri aizlavīšos projām.

Un Andrea apģērbies otru reizi pacēla loga priekškaru.

Ak, pirmais žandarms vēl nebija aizgājis, bet Andrea nu pamanīja vēl otru tādu pat zilu mundieri pie kāpnēm stāvam, kamēr trešais zirgam mugurā bija nostājies pie vārtiem, caur kuriem arī viņam bija jāiet.

Ap trešo jau stāvēja liels pulks ziņkārīgo.

„Velns parauj, mani meklē!" bija Andrea pirmās domas.

Viņš piepeši nobālēja un lūkojās visapkārt. Viņa istabai bija tikai viena izeja uz ārējo galeriju, kur katrs viņu varēja redzēt.

„Es esmu pazudis!" bija Andrea domas.

Tiešām, Andrea stāvoklī tikt sagūstītam bija tikpat daudz kā būt pazudušam, jo sagūstījumam bez žēlastības sekotu zvērināto tiesa, spriedums un nāvessods.

Vienu acumirkli viņš izmisumā saķēra galvu.

Viņš bailēs kļuva vai ārprātīgs.

Bet drīz viņu uzjautrināja atkal cerības stars, un ap viņa lūpām paspīdēja vājš cerību smaids. Viņš palūkojās apkārt un atrada vajadzīgos daiktus: papīru, spalvu un tinti.

Ātri viņš uzrakstīja sekojošās rindiņas:

„Man nav naudas, ko samaksāt, bet es neesmu negodīgs; es atstāju šo kaklauta adatu par ķīlu, tā ir desmitreiz tik daudz vērta, cik viss rēķins. Lūdzu mani atvainot, ka esmu, dienai austot, aizbēdzis, jo es kaunos!"

Viņš izvilka no kaklauta adatu un to uzlika uz papīra.

Tad viņš lēni atgrūda aizšaujamo un pavēra durvis, it kā būtu aizmirsis tās aizvērt aiziedams.

Nu viņš ātri ielīda skurstenī un pa to uzrāpās augšā. Varēja manīt, ka viņam tamlīdzīga vingrošanas māksla nebija sveša.

Drīz pēc tam žandarms nāca pa trepēm augšā, kamēr citi apsargāja durvis.

Žandarmi no paša rīta, tiklīdz bija uzaususi saule, pa telegrāfu uz visām pusēm bija saņēmušu ziņu, lai ķer Kadrusa slepkavu.

Kompjēnā žandarmi bija arī tūdaļ uzsākuši meklēšanu un vispirms bija nākuši uz labāko viesnīcu «Pulkstenis un pudele", kur šonakt bija iebraukuši vairāki ceļotāji.

Netālajā pilsētas namā sargs pat zināja pastāstīt, ka nezināms jauns cilvēks atjājis līdz ar zēnu, kuru vēlāk atsūtījis atpakaļ.

Uz šo jauno cilvēku sevišķi krita aizdomas.

Policijas komisārs un žandarms tuvojās 7. istabai. Durvis bija tikai pievērtas.

— Ā, ā, — teica vecais policists, kuram ar zagļu ķeršanu bijusi bieži darīšana, — pievērtas durvis ir ļauna zīme, es labāk vēlētos, ka durvis būtu trīskārt aizšautas un aizslēgtas.

Tiešām — vēstule un adata apliecināja bēdīgo patiesību: Andrea bija aizbēdzis.

Bet vecajam policistam nepietika ar šo vienu pierādījumu vien.

Viņš apskatījās visapkārt, palīda zem gultas, atvēra skapjus un pēdīgi palika pie krāsns stāvot.

Bet Andrea bija diezgan uzmanīgs bijis un neatstājis nevienu pēdas nospiedumu pelnos.

Tomēr vecais kareivis arī ar šo vēl neapmierinājās, bet lika žagarus un salmus un sakūra krāsnī uguni.

Drīz vien augšā pacēlās kupli dūmu mutuļi. Bet neviens gūsteknis nenokrita zemē istabā, kā policists bija gaidījis.

Andrea, kurš jau no bērnības bija cīnījies ar tādiem sabiedrības aizstāvjiem kā policistiem, varēja gan sacensties viltībā ar veco kareivi. Andrea šo varbūtību, ka tiks aizkurta krāsns, bija jau paredzējis un pa skursteni izlīdis ārā.

Vienu acumirkli viņš jau domājās esam izglābts, jo dzirdēja policistu gluži skaļi sakām: — Viņa šeit vairs nav!

Bet, pastiepdams kaklu, viņš redzēja, ka žandarmi gāja nevis projām, bet tikai likās vēl rūpīgāk sargājam un meklējam.

Andrea palūkojās visapkārt: pa labi pacēlās pilsētas nams, lieliska būve no sešpadsmitā gadsimta. No šā nama jumta varēja pārredzēt visu viesnīcas jumtu, un Andrea sagaidīja, ka drīz pilsētas namā kādā logā parādīsies policista galva.

Ja viņu pamanīja, tad viņš bija pazudis, jo medības uz jumta viņam nekādā ziņā nevarēja labi beigties.

Tātad Andrea nosprieda pa citu skursteni atkal nolaisties lejā.

Viņš izmeklēja skursteni, pa kuru nenāca dūmi, lēni aizlīda līdz tam un ielīda skurstenī, iekams to vēl kāds bija pamanījis.

Tiklīdz Andrea bija paslēpies, vecā policista galva tiešām parādījās pilsētas nama logā. Vienu acumirkli galva stāvēja nekustēdamās, tad tā nozuda.

Mierīgi un svinīgi policists atnāca no pilsētas nama atkal atpakaļ, neatbildēdams ļaužu pūlim viesnīcas priekšā.

—    Nu? — jautāja arī žandarmi.

—            Nu, tas blēdis liekas mums šimbrīžam ir izbēdzis, — atteica policists, — bet gan mēs viņam dzīsimies pakaļ pa Nuaijonas ceļu, pārmeklēsim mežu un visādā ziņā noķersim.

Tiklīdz viņš bija izteicis šos vārdus, kad viesnīcā atskanēja skaļš izbaiļu kliedziens un tika stipri raustīts zvans.

—   A, kas tad tas? — iesaucās policists.

—    Kurā numurā tad zvana? — jautāja viesnīcnieks.

—   Trešajā numurā.

—    Ejiet turp, sulaini!

No jauna atskanēja zvanīšana; sulainis aizskrēja skriešus vien.

—    Pag, — nokliedza viņam pakaļ policists, — kas dzīvo 3. istabā?

—             Kāds mazs jaunskungs, kurš ceļo ar savu māsu; viņi atbrauca ar ekstrapastu un paņēma istabu ar divām gultām.

—            Nāciet, komisāra kungs, — teica vecais policists, ātriem soļiem aizsteigdamies uz augšu.

—            Divas kāpnes ved uz augšu, viena no iekšpuses, otra no ārpuses, — teica viesnīcnieks.

—            Labi, es iešu pa iekšejām kāpnēm, — teica vecais policists, — vai karabīnes ir pielādētas?

—   Jā.

—            Jūs citi apsargājiet ārējās kāpnes un šaujiet, kad viņš grib izbēgt! Tas esot liels noziedznieks, kā telegrāfs ziņo.

Vecais policists ar komisāru uzkāpa augšā, ļaužu pūlis ziņkārīgi skraidīja šurpu turpu.

Troksnis trešajā numurā bija cēlies šādā kārtā.

Divas trešdaļas skursteņa Andrea bija noslīdējis ar parasto veiklību, bet tad, pārāk steigdamies, bija kļūdījies un ar troksni nokritis lejā krāsnī. Šī ķeza būtu palikusi bez ļaunām sekām Andrea, ja istaba būtu bijusi tukša; par nelaimi viņš bija iekļuvis tieši 3. istabā, kur gulēja Danglāra . un Armilji jaunkundzes.

Meitenes no trokšņa lieliski pārbijās, vēl vairāk, kad redzēja no krāsns izlienam kādu vīrieti.

Luīza bija briesmīgi iekliegušies, tā kā policisti bija izdzirduši kliedzienu. Eiženija visiem spēkiem sāka raustīt zvanu.

Andrea acīm redzot nebija laimes.

—            Apžēlojieties, — viņš sauca bāls, pusapmulsis, vēl neizšķirdams tās personas, pie kurām griezās, — nekliedziet, Dieva dēļ, glābiet mani, es jau negribu jums nekā ļauna darīt!

—   Andrea!.. Slepkava! — piepeši iesaucās viena no meitenēm.

—            Eiženija… Danglāra jaunkundze, — murmināja Andrea gluži apstulbis.

—   Palīgā, palīgā! — kliedza atkal Luīza un savukārt sāka raustīt zvanu.

—           Glābiet mani, — lūdzās Andrea, rokas saņemdams, — esiet žēlīgas, neizdodiet mani!

—   Ir jau par vēlu, es dzirdu nākam ļaudis, — teica Eiženija.

—            Paslēpiet mani, vismaz, sakiet, ka jūsu bailes bijušas veltīgas, man dzīs pēdas uz citu pusi, un jūs man glābsit dzīvību.

Abas meitenes apjuka. Sāka mosties līdzjūtība.

—            Labi, ejiet atpakaļ pa to pašu ceļu, kā nākuši, mēs nekā neteiksim, — sacīja Eiženija.

—            Tur viņš ir! — kliedza kāda balss no kāpņu puses. — Es viņu redzu, tur viņš ir!

Tiešām, vecais policists, caur atslēgas caurumu skatīdamies, bija pamanījis Andrea.

Divi spēcīgi spērieni ar šauteņu resgali izlauza durvis; vēl divi spērieni arī eņģēs — un durvis iekrita iekšā.

Andrea metās uz otrām durvīm, uz galerijas pusi, bet tur stāvēja divi žandarmi ar karabīnēm rokās.

Bāls, sastindzis, atliecies mazliet atpakaļ, ar nazi rokās stāvēja Andrea.

—            Bēdziet taču! — sauca Armilji jaunkundze, kuras krūtīs pamodās līdzjūtība, tiklīdz bailes bija pazudušas. — Bēdziet!

—   Vai arī nonāvējieties pats! — lepni teica Eiženija.

Andrea viegli nodrebēja un uzlūkoja meiteni ar savādu smaidu, kurš norādīja, ka viņš nesajēdz tādu godīgu nāvi.

—   Kāpēc nonāvēties? — viņš teica, nosviezdams nazi.

—            Bet jūs jau pats teicāt, ka tiksit uz nāvi notiesāts; jūs uzskatīs par vienkāršu noziedznieku.

—   Ā, man ir vareni draugi! — atteica Andrea, rokas sakrustodams.

Policists tuvojās Andrea ar zobenu rokā.

—           Kāpēc tāds uztraukums? — teica Andrea. — Iebāziet zobenu makstis, jūs jau redzat, ka es nepretojos!

Un mierīgi viņš ļāvās sev uzlikt roku važas.

Jaunās meitenes ar briesmām uzlūkoja šo skatu, kā smalks, labāko ģimeņu pārstāvis atkal pārvēršas par cietumnieku.

Andrea vērsās pie viņām un nekaunīgi teica:

—            Vai jums nav ko likt pasacīt savam tēvam, Eiženijas jaunkundze? Laikam gan es drīzā laikā būšu Parīzē.

Eiženija aizklāja seju ar abām rokām.

—            Ā, ā, — turpināja Andrea, — nekaunieties nemaz, es jau neesmu dusmīgs, ka jūs ar ekstrapastu esat man pakaļ steigušās, es jau biju gandrīz vai jūsu laulāts draugs.

Un, nekaunīgi smiedamies, Andrea atstāja istabu, kurā palika abas izbēgušās meitenes, vai pamirdamas no ļaužu ziņkārīgajiem skatieniem.

Stundu vēlāk abas atstāja viesnīcu, ģērbušās sieviešu drēbēs.

Lai atturētu ziņkārīgos, viesnīcnieks bija licis aizslēgt vārtus, tomēr nabaga meitenēm, kad aizbraucot durvis tika atvērtas, vajadzēja iziet cauri veselai rindai ļaužu, kas zobojās un ņirgājās.

Eiženija nolaida karietes loga priekškarus, bet, kaut gan viņa nekā neredzēja, vēl ilgi viņa dzirdēja mocošo troksni.

II

Likums

Eiženija un Luīza gluži netraucētas bija izbēgušas no Parīzes, jo mājās katrs bija pārāk aizņemts ar savām darīšanām, lai piegrieztu vērību citiem.

Baņķieris sarauktu pieri domāja par saviem lieliskajiem zaudējumiem un par bankrotu, kurš tagad tuvojās jo straujāk, kad cerētie znota trīs miljoni bija izputējuši. Viņa sieva, mazliet atpūtusies no piepešā spēriena, kas viņu bija pilnīgi satriecis, uzmeklēja savu parasto apmierinātāju Lis- jēnu Debrē.

Baronese bija vēlējusies savas meitas izprecināšanu Kavalkanti, lai tiktu vajā no meitas, kura viņai nebija pa prātam, jo bija jābaidās, ka Eiženija ar savu asprātību bija nomanījusi mātes mīlestības un veikala sakaru ar Debrē. Ne reizi vien baronese bija novērojusi Eiženijas nievājošos skatienus uz Debrē, kuru tā, likās, nemaz neuzskatīja par cilvēku, bet par zemāku radījumu. Māti tikai tad var mīlēt meita, kad ir gudrības un sirds skaidrības paraugs, un kāds paraugs ir viņa, baronese? Tāpēc tagad baronese to uzskatīja par lielu nelaimi, ka bija izjukušas šīs precības, kuras viņu būtu atsvabinājušas no tik nepatīkamas liecinieces kā Eiženija.

Kad Danglāra kundze, melni un vienkārši ģērbusies, garā plīvurā seju paslēpusi, nonāca Debrē dzīvoklī, durvju sargs paskaidroja, ka jaunais kungs neesot mājās. Tomēr viņa uzkāpa augšā un gaidīja, bet jaunais kungs nepārnāca.

Debrē bija patīkama saruna ar draugiem, kuri lūkoja viņu pārliecināt, ka tagad, pēc tādas nelaimes, viņam, Debrē, kā mājas draugam pienākoties visādā ziņā precēt Eiženijas jaunkundzi. Debrē gan aizstāvējās, bet patiesībā viņš jau bieži bija pats domājis par Eiženiju, tikai bija baidījies no viņas pastāvīgā un lepnā rakstura.

Baronese līdz pusnaktij nogaidīja mazajā salonā starp diviem puķu kurvjiem, kurus viņa pati šorīt bija Debrē atsūtījusi, bet kad viņš nepār nāca, devās mājās.

Nonākusi savās istabās, viņa steidzās pie Eiženijas durvīm klausīties, bet viss bija kluss. Arī istabmeita, kuru viņa izjautāja par jaunkundzi, domāja, ka tā guļot; tātad baronese, nekādas aizdomas neturēdama, devās pie miera.

Bet mieru viņa neatrada; šis briesmīgi apkaunojošais notikums viņu nospieda. Kas nu notiks ar Eiženiju? Labi, ka viņai vēl tāds ciets raksturs. Šis bija neģēlis, zaglis, slepkava, un tomēr kādas viņam bija smalkas manieres. Viņš bija uzstājies kā ļoti bagāts un liels kungs.

Kas varēja izprast šīs pretrunas? Kas varēja šeit palīdzēt? Debrē, — sieviete aizvien vispirms domā par savu mīļāko, — tas varēja viņu tikai nomierināt, bet ne palīdzēt.

Tad baronese domāja par Vilforu.

Tas bija licis Kavalkanti apcietināt, viņš bija licis šai nelaimei nākt pār viņas ģimeni, it kā tā būtu viņam gluži sveša.

Bet nē, šis prokurors jau nebija viņai gluži svešs, viņš nebija bende, bet ķirurgs, kurš gan asi grieza, tomēr gribēdams nevis kaitēt, bet gan dziedēt; viņš laikam gribēja tikai brīdināt no šā skata. Baronese par šo jautājumu domāja tik ilgi, līdz viņai tiešām likās, ka Vilfors tā darījis tikai aiz draudzības pret viņu, baronesi.

Un viņa gribēja steigties pie viņa un lūgt, lai viņš atsakās tagad no liekas bardzības, jo tā varētu vēl vairāk kaitēt baroneses godam. Viņa apņēmās atgādināt Vilforam viņu senos, laimīgos laikus, kad viņi bija satikušies Oteilas dārzā. Prokuroram vajadzēja tikai drusku aizmiegt acis un ļaut Andrea izbēgt.

Ar drusciņ vieglāku sirdi baronese aizmiga.

Otrā rītā jau deviņos viņa uzcēlās, apģērbās bez kalpones palīdzības un devās uz Vilfora dzīvokli.

Jau mēnesi prokurora nams vairāk līdzinājās slimnīcai, kurā mājo mēris, nekā dzīvojamai ēkai. Viena daļa logu bija aizslēgti, slēģi tika uz laiku

atvērti, lai ielaistu svaigu gaisu, šad un tad parādījās kāda sulaiņa izbiedēta seja, un kaimiņi cits citam klusi jautāja:

—    Vai šodien no prokurora nama atkal nenesīs ārā kādu līķi?

Baronese nodrebēja, ieraugot šo bēdīgo namu, un, ormani atlaidusi,

viņa nedrošiem soļiem tuvojās durvīm un piezvanīja.

Zvans atskanēja dobji un drūmi, tikai pēc trešā zvana parādījās durvju sargs, mazliet pavērdams durvis.

—    Kas jūs esat? — jautāja durvju sargs.

—    Kā? Kas es esmu? Jūs taču mani pazīstat, — atteica baronese.

—    Atvainojiet, man ir pavēle katram prasīt vārdu.

—        Es esmu baronese Danglāra, jūs mani esat divdesmit reižu redzējis. Es žēlošos Vilfora kungam par jūsu nekaunību, — baronese dusmīgi teica.

—          Cienītā kundze, tā nav nekaunība, bet tikai uzmanība; bez ārsta Avrinji pavēles un bez nolūka runāt ar pašu prokurora kungu šeit neviens nedrīkst ienākt.

—    Man tieši jārunā ar prokurora kungu.

—    Vai steidzami?

—         Protams, citādi es jau būtu sen aizgājusi projām. Nododiet tūliņ manu vizītkarti!

Durvju sargs aizslēdza durvis un atstāja baronesi uz ielas stāvam, bet drīz vien durvis tika atkal atvērtas un Danglāra kundze ielaista.

Durvju sargs pasvilpa, un atnāca sulainis, kas veda baronesi tālāk.

Pagalmā stāvēja kāds iznēsātājs, kura preces tika stingri pārlūkotas.

Visa redzētā un dzirdētā ļoti nospiesta, baronese beigās sasniedza Vilfora kabinetu.

Baronesei uzņemšana no kalpotāju puses likās tik necienīga, ka viņa, neskatoties ne uz ko, sāka sūdzēties prokuroram, bet, ieskatoties viņa bālajā, sagrauztajā sejā, viņas žēlošanās piepeši apklusa.

—         Atvainojiet manus ļaudis par viņu uzvedību, viņus tur aizdomās un viņi — citus, — teica Vilfors.

—    Ak, tātad arī jūs esat nelaimīgs? — viņam jautāja baronese.

—    Jā, cienījamā kundze.

—   Jūs mani žēlojat un saprotat, kas man licis pie jums atnākt?

—    Jūs gribat ar mani runāt par to, kas nupat gadījies?

—    Jā, mans kungs, briesmīga nelaime.

—    Tās ir nepatikšanas.

—    Kā tā, nepatikšanas? — iesaucās baronese.

—    Ak, cienījamā kundze, — teica prokurors ar nesatricināmu mieru, — es esmu nonācis pie pārliecības tikai to saukt par nelaimi, ko vairs nevar novērst, ne arī par labu griezt.

—            Bet vai jūs domājat, ka to briesmīgo gadījumu, kas ar mums notika, kādreiz var aizmirst?

—    Visu aizmirst, cienījamā kundze, — teica Vilfors, — drīz jūsu meita apprecēsies, un neviens vairs nerunās par bijušo.

Baronese apjukusi uzlūkoja prokuroru, viņš gandrīz vai zobojās par viņas nelaimi.

—    Vai es esmu atnākusi pie drauga? — viņa jautāja.

—            To jūs zināt, — teica prokurors, kura vaigi drusciņ nosarka pēc šā atgādinājuma par bijušajiem laikiem.

—    Tad labi, — teica baronese, — esiet labsirdīgs, mīļais Vilfor, runājiet kā draugs, ne kā ierēdnis!

Prokurors paklanījās.

—    Kad es dzirdu runājam par nelaimi, cienījāma kundze, — viņš teica, — tad man jau mēnesi ir nepatīkama paraža domāt par savu nelaimi un salīdzināt manējo ar citām nelaimēm. Tāpēc man jūsu nelaime arī likās salīdzinājumā ar manu tikai nepatīkams gadījums, kuru es pat vēl varētu apskaust. Bet lai tas paliek. Jūs sacījāt, cienījamā kundze…

—    Es vēlējos zināt no jums, kā ir ar šā krāpnieka lietu?

—     Krāpnieks? — atkārtoja Vilfors. — Tas ir vārds, kurš dažus apstākļus pārāk mīkstina. Andrea Kavalkanti jeb, pareizāk sakot, Benedeto nav viss krāpnieks, cienījamā kundze, bet ir slepkava.

—     Es jau to nenoliedzu, bet jo stingrāk jūs, mans kungs, pret viņu uzstāsities, jo bargāk arī mūsu ģimenei jācieš. Bet aizmirstiet jel viņu kaut vienu acumirkli, ļaujiet viņam bēgt, nedzeniet viņu!

—   Jūs nākat par vēlu, cienījamā kundze, pavēles jau ir izdotas.

—    Nu, ja viņu saķer… Vai jūs domājat, ka viņu saķers?

—    Es tā ceru.

—    Labi, atstājiet viņu cietumā!

Prokurors pakratīja galvu.

—             Vismaz tik ilgi, kamēr mana meita būs izprecināta, — baronese piebilda.

—   Nav iespējams, cienījamā kundze, taisnībai vajag ļaut iet savu gaitu.

—    Un vai jūs ari manis dēļ nepazīstat izņēmumus? — teica baronese pa pusei smaidīdama, pa pusei nopietna.

—    Nevienam, — atteica Vilfors, — ne sev, ne citiem.

—    Ak! — teica baronese, apdomādama, ko grib tālāk teikt.

Vilfors uzlūkoja viņu pētīgi.

—   Es zinu, ko jūs gribējāt sacīt, — viņš teica, — jūs aizrādāt uz Parīzē izplatītajām briesmīgajām baumām, ka visi šie piepešie nāves gadījumi manā ģimenē nav dabiski!

—    Tā es nedomāju! — dzīvi teica Danglāra kundze.

—   Jūs sacījāt sev, cienījamā kundze: „Tu, kas vajā noziegumus, atbildi man: kāpēc noziegums staigā tavā tuvumā bez soda?"

Baronese nobālēja.

—    Jūs tā domājat, cienījamā kundze?

—    Nu, jā, es atzīstos!

—    Es jums atbildēšu, — teica prokurors.

Viņš pievilka savu krēslu baronesei tuvāk un runāja vēl dobjākā balsī nekā iepriekš.

—    Ir noziegumi, kuri paliek nesodīti, jo, nepazīstot noziedznieku, baidāmies sodīt nevainīgu. Bet kad noziedznieki ir zināmi, — viņš izstiepa pirkstus pret krustu, kas stāvēja uz viņa galda, — tad es zvēru jums, cienījamā kundze, noziedzniekam, lai viņš būtu kas būdams, ir jāmirst! Vai jūs tagad vēl iedrošināties mani lūgt, lai žēloju šo nelieti?

—    Bet vai tad jūs esat pārliecināts, ka viņš tiešām ir vainīgs?

—    Klausieties! Pirms sešiem gadiem viņš tika notiesāts uz pieciem gadiem cietumā par viltošanu, tad viņš izbēga un kļuva par slepkavu.

—    Un kas ir šis nelaimīgais?

—    Kas viņu zina, klaidonis, kāds korsikānis.

—    Vai neviens nav pēc viņa apjautājies?

—    Neviens, viņš nepazīst savus vecākus.

—    Bet viņa tēvs no Lūkas?

~ Ir tāds pats blēdis kā viņš.

—    Vilfor! — baronese čukstēja lēni un maigi.

—     Nudien, cienījamā kundze, — cieti iesaucās prokurors, — nekad nelūdziet mani pēc žēlastības vainīgam! Kas es esmu? Es esmu likums! Vai likumam ir acis redzēt jūsu skumību? Vai likumam ir ausis dzirdēt jūsu maigo balsi? Vai likumam ir atmiņa, lai varētu nojaust laimīgo pagātni? Nē, cienījamā kundze, likums pavēl un soda, kad ir pavēlējis. Jūs man atbildēsit, ka esmu dzīvs cilvēks un ne likumu grāmata. Bet uzlūkojiet mani: vai cilvēki mani turējuši par brāli, mani mīlējuši, mani saudzējuši, mani sargājuši? Vai kāds ir žēlastību lūdzis par Vilfora kungu? Nē, nē, nē, mani tik aizskāruši un ievainojuši! Jūs mani uzlūkojat ar tām aplaimojošām, saldām acīm, kas man atgādina to, par ko man jānosarkst! Labi, es nosarkstu par to, ko jūs zināt, un varbūt vēl par citām lietām. Bet kopš es noziedzos, esmu kratījis citu ļaužu drēbes, lai atrastu augoni, un es esmu to ikreiz atradis. Ikkatrs vainīgais, kuru es sodīju, likās man jauns pierādījums, ka es viens pats neesmu briesmīgs, riebīgs izņēmums. Ak, visa pasaule ir ļauna, cienījamā kundze, un tāpēc ir jābūt sodam!

Vilfors pēdējos vārdus izrunāja gandrīz vai ar drudžainu niknumu.

—    Bet jūs sakāt, — teica baronese, izmēģinādama pēdējo līdzekli, — ka šis jaunais cilvēks esot bārenis?

—   Jo labāk, liktenis tā lēmis, ka neviens par viņu neraudās, — atteica prokurors.

—    Tā jau ir asinkārība pret vājo!

—    Vājākais, kurš nokauj!

—    Viņa kauns krīt arī uz manu namu, — teica baronese.

—    Un vai manā namā nav nāve?

—    Ak, mans kungs, — iekliedzās baronese, — jums nav līdzcietības pret citiem! Nu citiem nebūs arī līdzcietības pret jums!

—    Lai tā ir! — iesaucās Vilfors, roku paceldams.

—    Atlieciet vismaz šo nelaimīgo prāvu uz nākamo sēdi, tā būtu iegūti seši mēneši laika.

—    Nu, — teica Vilfors, — man vēl piecas dienas laika, instrukcija ir gatava, piecas dienas ir vairāk laika, nekā man vajag, jo vairāk tāpēc, ka arī man gribas aizmirst! Jā, kad es strādāju dienas un naktis, tad gadās mirkļi, kad es varu aizmirst, un tad… es esmu laimīgs, kā var būt laimīgi tik mirušie, bet arī tas ir labāk nekā pastāvīgi ciest un ciest.

—        Mans kungs, viņš ir izbēdzis, ļaujiet viņam bēgt, nekā nedarīt ir viegla žēlastība!

—        Ir jau par vēlu, cienījamā kundze, līdzko ausa diena, pa telegrāfu tika dota ziņa, un tagad…

—        Prokurora kungs, — ienākot teica sulainis, — no iekšlietu ministrijas atnesta depeša.

Vilfors paņēma depešu un lasīja.

Danglāra kundze trīsēja no bailēm. Vilfors noprata.

—    Atrasts! — iesaucās prokurors. — Kompjēnā viņu ir noķēruši.

Baronese auksti piecēlās, viņa bija ļoti bāla.

—    Palieciet sveiks, mans kungs! — viņa teica.

—       Ardievu, cienījamā kundze! — teica Vilfors gandrīz vai priecīgi un pavadīja viņu līdz durvīm.

Tad, pagriezdamies atpakaļ, prokurors teica, pa depešu sizdams:

—       Man bija viens naudas viltotājs, trīs zagļi, divi ugunspielaidēji, trūka vēl tikai slepkava, nu viņš man ir. A, tā tik būs lieliska tiesas sesija.

III

Parādība

Valentīna aizvien vēl atradās gultā un no Vilfora kundzes dabūja zināt par visiem notikumiem, tas ir, par Eiženijas bēgšanu un Andrea sagūstīšanu. Bet slimā bija pārāk vāja, lai tam visam piegrieztu vērību; pa dienām Nuartjē viņu uzmudināja, likdams sevi aiznest uz viņas istabu. Arī tēvs bieži bija pie viņas. Vectēvs mēdza palikt pie viņas līdz pulkstens astoņiem, kāda slimo kopēja — līdz vienpadsmitiem. Tad viņa nodeva istabas atslēgas pašam Vilfora kungam, un pa nakti tikai caur Vilfora kundzes un mazā Eduāra istabām varēja nokļūt pie slimās.

Katru rītu nabaga Morelis no Nuartjē dabūja zināt par Valentīnas veselību. Kaut gan vēl vāja, Valentīnai tomēr kļuva labāk, un Morelis kļuva mierīgāks, ievērodams Monte-Kristo apgalvojumu, ka Valentīna nemirs, ja pēc pirmās lēkmes, vēl paliks dzīva.

Liels nervu uzbudinājums nedeva Valentīnai mieru. Nakts klusumā viņai likās, ka istabā parādās dzīvas ēnas; pamāte likās viņai draudot; tad viņa atkal redzēja Maksimiliānu viņu sargājot. Ja reizēm viņai arī likās, ka viņa redz gluži svešus tēlus,, kā, piemēram^ grāfu Monte-Kristo, tad arī mēbeles likās viņai kustamies.

Tonakt, kad Valentīna bija dzirdējusi par Eiženijas bēgšanu, kad visa māja bija apklususi, visi apkalpotāji bailīgi virtuvē runāja par briesmīgajiem notikumiem prokurora namā, viņai likās, ka vājā naktslampas gaismā it kā pakustētos viņas bibliotēkas skapis sienas iedobumā. Citā reizē viņa būtu zvanījusi vai saukusi pēc palīga, bet tagad viņai nekas nelikās brīnišķi, viņas fantāzija viņu bija pieradinājusi pie visādiem murgu tēliem.

Aiz skapja sienā likās esam durvis; tās bez trokšņa atvērās, un ienāca kāds cilvēcīgs tēls.

Viņa domāja, ka pazīst Maksimiliānu.

Tēls pienāca pie gultas un likās klausāmies.

Šinī acumirklī uz tēla sejas krita gaismas stars. Tas nebija Maksimi- liāns.

Viņa domāja, ka tēls pārveidosies vai pazudīs, bet, kad tas nenotika, viņa gribēja ņemt kādu malku no dzēriena, kas viņu uz mirkli mēdza nomierināt.

Viņa izstiepa roku pēc glāzes, tēls nepazuda, bet vēl viņu atturēja no glāzes ņemšanas.

Valentīna nojauta, ka viņa ir nomodā un nesapņo. Viņa nodrebēja un atvilka roku atpakaļ.

Tad tēls paņēma glāzi un lūkojās, vai dzēriens ir skaidrs, bet neapmierinājās ar to vien un vēl ar karoti pārbaudīja glāzes saturu.

Valentīna gluži uztrūkusies gaidīja, ka nu tēls atkal pazudīs, bet viņš pienāca viņai vēl tuvāk, sniedza glāzi un sacīja:

—   Tagad varat droši dzert!

Valentīna tik tikko neiekliedzās no bailēm; tēls uzlika viņai pirkstu uz lūpām.

—   Grāfs Monte-Kristo, — viņa čukstēja.

—        Nesauciet, nebaidieties, — teica Monte-Kristo, — neesiet nemierīga un neturiet nekādas aizdomas! Es esmu jūsu draugs, jo gādāju par jums un sargāju jūsu dzīvību.

Valentīna nekā nespēja atbildēt.

—         Uzlūkojiet mani, — turpināja Monte-Kristo, — redziet šīs iekaisušās, sarkanās acis, šo bālo seju! Es jau četras naktis acis neesmu aizdarījis, man jūsu dzīvība jāsargā jūsu draugam Maksimiliānam.

Piepešs sārtums pārklāja slimnieces vaigu, jo pēc šā mīļā vārda izzuda viņas pēdējās aizdomas un bailes.

—        Maksimiliāns! Maksimiliāns! — viņa atkārtoja. — Vai viņš jums visu ir atklājis?

—        Jā. Viņš man teica, ka jūsu dzīvība esot viņa dzīvība, un es viņam apsolīju jūsu dzīvību uzturēt!

—    Jūs viņam apsolījāt, ka es dzīvošu?

—    Jā.

—    Vai tad jūs esat ārsts, ka varat mani pasargāt un ārstēt?

—    Jā, un labākais, kādu liktenis jums varēja sūtīt.

—        Jūs mani apsargājāt, jūs sakāt, — Valentīna teica nemierīgi. — Bet kur, es jūs neredzēju?

—         Es biju aiz durvīm, kuras iet uz blakus namu, ko esmu noīrējis. Visu šo laiku es esmu uzmanījis tās personas, kas nāk jums dot zāles. Un, kad šīs zāles man likās kaitīgas, es ienācu, izlēju tās, un indes vietā jums devu spēcinošu dzērienu.

—        Inde? — iesaucās Valentīna, kura domāja, ka viņa atkal sāk murgot. — Ko-jūs sakāt, mans kungs?

—         Klusu, mans bērns, — teica Monte-Kristo, — es teicu: inde, bet vispirms izdzeriet šo dzērienu!

Un viņš izvilka no kabatas pudelīti ar sarkanu šķidrumu, no kuras dažas piles iepilināja glāzē, ko pasniedza Valentīnai.

—    Kad jūs šo būsit izdzērusi, tad šonakt nedzeriet vairāk nekā!

Valentīna izstiepa roku pēc glāzes, bet piepeši atrāva roku atpakaļ.

Monte-Kristo, to pamanīdams, pats paņēma glāzi, izdzēra pusi un tad

deva glāzi Valentīnai, kura atlikumu tagad dzēra mierīgi.

—        Ak, jā, — viņa teica, — tagad es pazīstu nakts dzēriena garšu, kurš reizēm mani atspirdzināja un manas smadzenes atvēsināja. Pateicos, mans kungs!

—      Tā jūs esat dzīvojusi četras dienas, — teica Monte-Kristo, — bet kā es esmu dzīvojis?: Ak, šis neizsakāmās mokas, kādas jūs man esat sagādājusi! Es redzēju nāvīgo indi lejam jūsu glāzē un baidījos, ka jūs to neizdzertu, pirms es vēl to spēšu izliet.

—    Jūs sakāt, ka jūs redzējāt, ka inde tikusi lieta manā glāzē, — vaicāja Valentīna, — bet vai tad jūs zināt, kas to darīja?

—    Jā.

—      Ak, tas, ko jūs man sakāt, mans kungs, ir tik šausmīgi! Tik briesmīgi! Mana tēva namā, manā istabā, tiek turpināti mēģinājumi mani nonāvēt? Ak, mans kungs, tas nevar būt! Jūs gribat mani tikai pārbaudīt!

—     Vai tad jūs esat pirmais upuris, Valentīna? Vai gan Senmerāna kungs un kundze nav aizgājuši agrāk? Vai arī nabaga Baruā nebija upuris? Vai Nuartjē kungs jau sen nebūtu miris, ja viņš nebūtu pieradinājies pie indes un tādā kārtā pats sevi sargājis?

—    Bet kas tad ir šis slepkava?

—     Es varētu jautāt jums: vai nekad neesat redzējusi, ka naktī kāds ir ienācis jūsu istabā?

—     Ak jā, bieži man likās: kāda ēna slīd garām, tuvojas un atkal pazūd. Bet es to uzskatīju par murgiem, kā arī jūs sākumā noturēju par no manis iedomātu tēlu.

—   Tātad jūs nepazīstat to personu, kas tīko pēc jūsu dzīvības?

—    Nē, — teica Valentīna, — kas tad arī var manu nāvi vēlēties?

—     Jūs savu slepkavu drīz redzēsit, — čukstēja Monte-Kristo, ieklausīdamies kādā troksnī.

—      Jūs šonakt nemurgojiet, esiet nomodā, jau pusnakts — slepkavu stunda tuvojas!

—      Mans Dievs, mans Dievs! — dvesa Valentīna, sviedrus no pieres slaucīdama.

Pulkstenis sāka lēni un sērīgi sist divpadsmit. Katrs sitiens likās nāvīgi satriecam jaunās meitenes sirdi.

—      Valentīna, — teica Monte-Kristo, - saņemiet visus savus spēkus, apspiediet kliedzienus, izliecieties dziļi aizmigusi, un tad jūs redzēsit!

Valentīna satvēra grāfa roku.

—    Man liekas, ka es dzirdu troksni, ejiet projām!

— Dzīvojiet vesela vai, pareizāk sakot, uz redzēšanos! — atteica Mon- ' te-Kristo.

Tad viņš, uzmetis skumīgu, tēvišķi laipnu skatienu Valentīnai, klusi pa tepiķiem izklāto grīdu nozuda aiz bibliotēkas.

IV

Lokusta

*

Valentīna palika viena pati; vēl divi citi pulksteņi arī sita divpadsmit.

Garām braucot, norībēja kādi rati, tad visapkārt iestājās dziļš klusums.

Slimniece skatījās pulkstenī un skaitīja sekundes, kuras viņai likās bezgala garas.

Un tomēr viņa šaubījās; nevainīgā Valentīna nevarēja iedomāties, ka tiešām kāds vēlētos viņas nāvi. Kāpēc? Kam viņa bija kaut ko ļaunu darījusi?

Viņa baidījās iemigt. Vienas vienīgas briesmīgas domas turēja viņu nomodā: ka pasaulē varētu būt persona, kas mēģina viņu nonāvēt. ,Un, kad nu šī persona, apnikusi lietotās indes gausos panākumus, ņems citu, stiprāku indi? Kad nu Monte-Kristo nepaspēs viņu laikā brīdināt un glābt? Kad viņa vairs neredzēs Maksimiliānu?..

Domas par Maksimiliānu lika viņai bailēs nobālēt; viņa jau gandrīz gribēja ķerties pie zvana un saukt pēc palīga.

Divdesmit minūtes — divdesmit mūžības bija pagājušas, tas pats dziļais klusums. Pagāja vēl desmit minūtes, un pulkstenis sita pusvienu.

Viņa izdzirda lēnus klaudzienus pie bibliotēkas durvīm; Monte-Kristo bija nomodā un aicināja arī viņu būt nomodā.

Pazīstama indētāja senos laikos.

Tad viņai drīz vien šķita, it kā viņa Eduāra istabā dzird vieglu troksni; elpu aizturēdama, viņa klausījās. Tiešām, pastinkšķēja durvju atslēga, un durvis pakustējās eņģēs.

Valentīna bija piecēlusies uz elkoņa, bet nu aši atkal atgulās un ar roku aizsedza acis.

Tad viņa klausījās, uztraukta, ar drebošu sirdi, kas pilna neizsakāmām bailēm.

Kāds tuvojās viņas gultai un atbīdīja priekškarus.

Valentīna saņēma visus spēkus, lai elpotu kārtīgi un lēni kā dziļi iemigušie.

—    Valentīna! — teica kāda balss gluži klusi.

Valentīna neatbildēja, bet izlikās guļam.

Viss palika nekustīgi. Valentīna tikai dzirdēja, it kā nedaudzas piles iekrīt ūdenī.

Tagad viņa iedrošinājās mazliet atvērt acis un ieraudzīja sievieti baltā nakts apģērbā, kura no kāda flakona pilināja viņas glāzē šķidrumu.

Neviļus Valentīna bija pārāk dzirdami elpojusi; baltā sieviete apstājās un pārliecās pār Valentīnu, lai redzētu, vai tā ir aizmigusi.

Valentīna tagad pazina savu pamāti, Vilfora kundzi, un sāka tik spēji drebēt, ka gultas segas pakustējās.

Acumirklī Vilfora kundze pazuda aiz priekškariem, lai no turienes klusi uzlūkotu Valentīnu.

Valentīna, atcerēdamās Monte-Kristo vārdus, saņēma visus savus spēkus, lai izliktos mierīga, un sāka lēni un kārtīgi elpot.

Šīs lēnās elpošanas pamudināta, Vilfora kundze atkal pienāca pie gultas un visu flakona saturu ielēja glāzē.

Tad viņa klusi pazuda Eduāra istabā.

Valentīna nekā nedzirdēja, viņa tikai redzēja šo skaisto, pilno roku, kas lēja nāves zāles viņas glāzē; viņas domas bija uztrauktas līdz pēdējai pakāpei.

Klauvējiens pie bibliotēkas durvīm viņu izrāva no briesmīgajām domām; viņa uztrūkās un ieraudzīja ienākam grāfu Monte-Kristo.

—    Nu, — viņš jautāja, — vai jūs vēl šaubāties?

—    Ak, mans Dievs, — čukstēja Valentīna.

—    Vai redzējāt?

—   Ak!

—   Vai pazināt?

Valentīna tikai dziļi ievaidējās.

—   Jā, — viņa teica, — bet es tam nevaru ticēt.

—   Tātad jūs gribat labāk mirt un nabaga Maksimiliānu ari nonāvēt?

—   Mans Dievs, mans Dievs! — teica Valentīna gluži apjukusi. — Bet vai es nevaru atstāt šo namu, bēgt un glābties?

—   Bērns, jūsu vajātāja jūs visur aizsniegtu, jūsu apkalpotāji tiktu piekukuļoti un nopirkti, un nāve draudētu jums visur, vēl jo vairāk tāpēc, ka jūsu ienaidniecei tad būtu jābaidās, ka jūs viņu neuzrādāt, kamēr tagad viņa ir pārliecināta, ka jūs neturat viņu aizdomās un esat viņai nekaitīga.

—    Bet vai jūs nesacījāt, ka vectēva Nuartjē uzmanība esot mani glābusi?

—   Jā, viņš jūs aizsargāja pret vienu indi un ne pārāk lielā daudzumā, bet tiks ņemta cita inde un lielākā daudzumā.

Viņš paņēma glāzi un baudīja.

—   Ā, tiešām, — viņš teica, — tas jau ir noticis, ir dota stiprāka inde, ne brucins. Es jūtu alkohola garšu. Ak, Valentīna, ja jūs būtu šo dzērusi, jūs būtu beigta!

—    Bet, mans Dievs, kāpēc tad mani vajā?

—  Jūs esat bagāta, Valentīnam, jums ir 200000 franku rentes, kuri varētu noderēt Eduāram.

—   Kā tā? Mana manta jau nav viņa, bet nāk no mana vectēva Sen5 merāna.

—    Protams, un tādēļ Senmerāna kungam un kundzei bija jāmirst, lai jūs kļūtu mantiniece, tāpēc ari Nuartjē kungs bija notiesāts un tāpēc ari jums, Valentīnas jaunkundze, jāmirst, jo tad jūsu tēvs mantos no jums un jūsu brālis mantos no tēva kā vienigais dzimtas mantinieks.

—    Eduārs! Nabaga bērns, tātad viņa dēļ tiek izdarīti visi šie noziegumi?

—    Vai nu jūs saprotat?

—   Ak, mans Dievs, neliec viņam par to ciest!

—   Jūs esat eņģelis, Valentīna!

—   Bet mans vectēvs Nuartjē jau nav miris, un pret viņu netiek vairs izdarīti mēģinājumi.

—   Jā, viņa ir izdomājusi, ka pēc jūsu nāves Eduārs būs dabiskais mantinieks, un tātad Nuartjē nāve vairs nav vajadzīga.

—    Ak, un sievietes galvā varēja rasties šis briesmīgās domas par noziegumu, — nopūtās Valentīna.

—    Atcerieties Vilfora kundzes sarunu Itālijā ar ārstu par indes sagatavošanu, — no tā laika viņā perinās šīs domas.

—    Ak, mans kungs, — raudādama teica meitene, — es redzu gan, ka bez žēlastības esmu notiesāta uz nāvi.

—    Nē, nē, Valentīna, — atbildēja Monte-Kristo, — es esmu šos ļaunos nodomus paredzējis, mēs esam pārvarējuši mūsu ļauno ienaidnieci, jo viņas nodomi mums ir zināmi. Jūs dzīvosit, Valentīna, lai kļūtu laimīga un lai skaidru, cēlu sirdi darītu laimīgu. Bet lai dzīvotu, jums man pilnīgi jāuzticas.

—    Pavēliet, kas tad man ir jādara!

—    Jums būs jāieņem tās zāles, kuras es jums došu.

—    Ak, Dievs zina, es jau labprāt mirtu, ja būtu viena.

—    Nevienam jūs nedrīkstat nekā sacīt par manu plānu, pat savam tēvam ne.

—    Ak, mans tēvs taču nav arī pret mani sazvērējies? — jautāja Valentīna, rokas lauzīdama.

—    Nē, un tomēr jūsu tēvam, kurš pats ir prokurors, vajadzēja nomanīt, ka visi šie nāves gadījumi nav dabiski. Jūsu tēvam vajadzēja būt šeit manā vietā un jūs apsargāt; viņam vajadzēja slepkavu pazīt un sodīt, — teica Monte-Kristo.

—    Es darīšu visu, mans kungs, lai uzturētu sevi pie dzīvības, jo ir divas būtnes, kuras mirtu, ja manis vairs nebūtu. Tie ir mans vectēvs un Maksimiliāns, kuri mani mīl.

—    Es sargāšu abus, kā esmu sargājis jūs.

—    Pateicos, dariet ar mani, ko gribat, — teica Valentīna. — Ak, mans Dievs, kas man vēl būs jāizcieš! Kas vēl ar mani notiks!

—    Lai notiek kas notikdams, Valentīna, nebaidieties! Kaut arī jūs zaudētu jušanu, kad uzmostos un nezinātu, kur esat, kad sevi atrastu bēru drēbēs tērptu, kad atrastu sevi kapu velvē, — nebaidieties, atcerieties aizvien, ka jūs sargā vīrs, kas Maksimiliānam solījis glābt jūsu dzīvību!

—    Ak, kas par briesmīgām domām!

—      Valentīna, vai jūs gribat labāk uzstāties tiesas priekšā par savas pamātes apsūdzētāju?

—    Nē, nē, tad jau es simtkārt labāk mirstu!

—      Ja jūs viņu apsūdzat, varbūt jūs varētu likt viņu uz nāvi notiesāt un tad būtu brīva, bet, ja jūs neuzstājaties kā apsūdzētāja, tad nekādā ziņā nevarat glābties no viņas vajāšanām un jums būs jāmirst, bet, lai nemirtu patiesi, izliecieties mirusi, un jūs dzīvosit. Domājiet par Maksimiliānu un dzīvojiet!

Valentīna uzlūkoja viņu satriekta, bet paklausīja.

Monte-Kristo no kabatas izņēma smaragda kastīti un pasniedza Valentīnai mazu, zirņa lielumā pastilu: tās bija miega zāles, kuras iemidzināja uz ilgāku laiku un lika cilvēkam izlikties, it kā tas būtu -miris.

Valentīna palūkojās Monte-Kristo cēlajā, laipnajā vaigā un, paļaudamās • uz viņu, iebāza pastilu mutē.

—   Un tagad uz redzēšanos, mans bērns! Es iešu gulēt, jo tu esi glābta.

—    Ejiet, es jums apsolos nebaidīties, lai notiktu kas notikdams!

Valentīna miegu zāļu iespaidā sāka iemigt, bet Monte-Kristo paņēma

glāzi, izlēja pusi no šķidruma krāsnī, lai domātu, ka Valentīna dzērusi indi un mirusi, un tad nozuda pa slepenajām durvīm.

V

Valentīna

Dziestošās naktslampas nemierīgie stari apgaismoja slimnieces istabu nenoteiktā, drūmā gaismā, ar iedzeltenu atspīdumu krāsodami baltos gultas priekškarus un gultas segas.

Eduāra istaba vēlreiz atvērās, durvis parādījās Vilfora kundze, lai aplūkotu, kādu iespaidu atstājušas viņas dotās zāles.

Viņa palika uz sliekšņā stāvot, klausījās, kā naktslampa klusi sprakšēja šinī nāves klusajā istabā, tad lēni tuvojās Valentīnai, lai redzētu, vai glāze ir izdzerta.

Glāze bija līdz pusei tukša.

Vilfora kundze atlikumu salēja pelnos, rūpīgi ar līdzatnesto dvieli izslaucīja glāzi un tad nolika to atpakaļ uz naktsgaldiņa.

Viņa kavējās tuvoties gultai un uzmest acis Valentīnai. Beigās viņa saņēma dūšu un pārliecās pār gultu.

Valentīna vairs nedvašoja, viņa bija pamirusi. Bālās lūpas vairs nekustējās, ap acīm bija iezilgana svītra, āda bija dzeltena kā vasks.

Nekustēdamās Vilfora kundze uzlūkoja šo seju, tad iedrošinādamās pacēla segu un uzlika roku uz pamirušās meitenes sirds.

Miesas bija aukstas, sirds nepukstēja.

Tikai Vilfora kundzes pirkstos asinis likās vēl straujāk viļņojot, šalku kratīta, viņa atvilka roku atpakaļ.

Valentīnas roka nokarājās pār gultu, pirksti bija drusku savilkti kā krampī, ap nagiem bija manāms zilums.

Vilfora kundze vairs nevarēja šaubīties, darbs bija padarīts.

Noindētājai nekas vairs nebija darāms šinī istabā, viņa gribēja atkāpties, bet baidījās pati no savu soļu trokšņa.

Pagāja minūtes, un vēl aizvien viņa turēja gultas priekškaru paceltu kā plīvuru pār Valentīnas galvu.

Naktslampa piepeši stiprāk aizsprakšēja.

No šā trokšņa Vilfora kundze notrīsēja un nolaida priekškaru.

Tanī pašā acumirklī naktslampa nodzisa, un istaba viņai izlikās šausmīgi tumša.

Pulkstenis rādīja ceturto stundu.

Tiklīdz pulkstenis sāka sist, noziedzniece uztrūkās un, it kā fūriju dzenāta, izbēga no istabas.

Tumsa vēl turpinājās divas stundas.

Maz pamazām sīka gaismiņa sāka bāli atspīdēt istabā, un priekšmeti sāka palikt redzami.

Slimo kopēja ar tasi rokās ienāca Valentīnas istabā.

Pavirši uzlūkojusi Valentīnu, viņa domāja, ka tā vēl guļ.

— Labi, — kopēja noteica, aplūkodama pusizdzerto glāzi, — viņa ir dzērusi, tikai pusglāze palikusi pāri.

Tad viņa ielika malku krāsnī un aizkūra krāsni, pēc tam atsēdās atzveltnē, lai vēl kādu brītiņu nosnaustos.

Pulkstenis nosita astoņus.

Valentīna vēl aizvien nebija uzmodusies; kopēja piecēlās un redzēja, ka viņa guļ nekustēdamās, roka aizvien vēl bija nokārusies pār gultas malu. Tas viss izbiedēja kopēju. Viņa steidzās roku ielikt gultā, bet roka bija stīva. Nu viņa piepeši visu apjēdza.

Briesmīgi iekliegdamās, viņa steidzās pie durvīm un sauca:

—   Palīgā, nāciet palīgā!

—   Palīgā! — lejā iesaucās ārsts.

Bija ap to laiku, kad ārsts Avrinji mēdza parasti nākt.

—            Dakter, kliedza arī Vilfors, izskriedams no sava kabineta, — kas kliedza palīgā?

—            Kliedza, kliedza, — teica ārsts, — kā likās, no Valentīnas istabas, iesim drīzāk turp.

Sulaiņi jau bija tūdaļ saskrējuši un, rokas lauzīdami, stāvēja visapkārt.

—            Sauciet Vilfora kundzi, manu kundzi! — kliedza Vilfors pie istabas durvīm, pa kurām, kā likās, viņš neiedrošinājās ieiet.

Bet sulaiņi nekustējās un tikai lūkojās uz ārstu, kurš jau bija iegājis istabā un pacēlis Valentīnu rokās.

—            Arī šī vēl, — čukstēja ārsts, likdams pamirušai atslīgt atpakaļ. — Dievs, ak Dievs, kad tu apturēsi šo miršanu!?

Vilfors nu ieskrēja istabā.

—   Ko jūs sakāt, dakter? — viņš sauca, rokas pret debesīm paceldams.

—    Dakter!.. Dakter!

—   Es saku, ka Valentīnas jaunkundze ir mirusi, — svinīgi teica ārsts.

Vilfors grīļojās un pakrita ar galvu uz Valentīnas gultas.

Arī sulaiņi bija izdzirduši ārsta vārdus. Sacēlās vispārējs troksnis un skriešana, bet pēc brīža iestājās dziļš klusums; visi apkalpotāji līdz pēdējam bija atstājuši nelaimīgo māju.

Šinī acumirklī iznāca arī Vilfora kundze, vēl nakts uzvalkā un izspiezdama dažas līdzjūtības asaras.

Piepeši viņa metās soli uz priekšu, izstiepdama roku uz Valentīnas naktsgaldiņa pusi.

Viņa redzēja, ka Avrinji kungs ziņkārīgi pārliecās pār galdiņu, lai paņemtu glāzi, kura, kā viņa skaidri zināja, bija tukša.

Bet glāze bija līdz pusei pilna.

Tas Vilfora kundzi tā satrieca, it kā viņa būtu ieraudzījusi Valentīnas spoku tēlu.

Bija tiešām tā pati dzēriena krāsa, kuru viņa bija ielējusi Valentīnai.

Ārsts dzērienu aplūkoja ļoti rūpīgi.

Stīva un nekustēdamās Vilfora kundze stāvēja, kā sastingusi no izbailēm, bet neviens viņu neievēroja. Vilfors vēl gulēja ar galvu uz gultas. Ārsts ar glāzi piegāja pie loga, lai labāk redzētu; viņš arī baudīja kādu pilienu.

—            Ak, — viņš nomurmināja, — tas nav vairs brucīns, palūkosim, kas tad tas ir?

Viņš piegāja pie kāda skapīša, kur bija sev ierīkojis mazu aptieku, un iepilināja glāzē dažus pilienus salpetra skābes, kura šķidrumu tūdaļ krāsoja sarkanu.

Vilfora kundzei viss griezās acu priekšā, viņai tika nelabi ap dušu, un viņa strauji izstreipuļoja ārā.

Tikai ārsts bija pamanījis Vilfora kundzes apjukumu un drīzo aiziešanu.

Viņš pacēla priekškaru uz Eduāra istabu un redzēja Vilfora kundzi nekustīgi guļam uz grīdas.

—            Palīdziet Vilfora kundzei, — ārsts teica kopējai, — viņai ir uznācis ģībonis.

—    Bet Valentīnas jaunkundze? — tā atbildēja.

—   Valentīnas jaunkundzei palīdzība vairs nav vajadzīga, viņa ir mirusi.

—             Mirusi, mirusi, — ievaidējās prokurors, kuru sāpes mocīja vēl jo vairāk, jo mazāk līdzcietība bija pazīstama šai akmens sirdij, kas bija norūdīta viņa asiņainajā amatā.

—            Mirusi? — iekliedzās vēl kāda trešā balss. — Kas apgalvo, ka Valentīna mirusi?

Abi vīrieši, ārsts un prokurors, apgriezās un ieraudzīja Moreli, kurš drebošs, bāls un sejā gluži pārvērties stāvēja uz sliekšņa.

Viņš bija parastā stundā atnācis pie Nuartjē apjautāties par Valentīnu.

Šoreiz viņš atrada visas durvis vaļā un varēja ienākt bez piezvanīšanas.

Priekšistabā viņš acumirkli gaidīja, bet neviens sulainis nerādījās.

Visi sulaiņi, arī Nuartjē jaunais sulainis, bija atstājuši namu.

Moreli tas vēl sevišķi nemierīgu nedarīja: Monte-Kristo viņam bija solījis, ka Valentīna paliks dzīva, un līdz šim bija solījumu turējis. Katru vakaru grāfs viņam bija devis labas ziņas, kuras katru rītu Nuartjē apliecināja.

Tomēr šis klusums viņam likās dīvains. Viņš sauca, bet neviens neatbildēja. Tad viņš gāja tālāk.

Nuartjē durvis bija atvērtas tāpat kā visas citas durvis.

Sirmgalvis kā aizvien sēdēja savā krēslā, plaši atvērtās acis izrādīja bailes.

—            Kā jūs jūtaties, mans kungs? — jautāja Morelis ne bez zināma nemiera.

—    Labi, — atteica sirmgalvja acis.

Bet viņa vaibsti kļuva aizvien nemierīgāki.

—           Jūs kaut ko vēlaties? — jautāja Morelis. — Vai lai es pasaucu kādu sulaini?

—   Jā.

Morelis zvanīja ļoti stipri, bet neviens nerādījās.

Viņš pagriezās pret Nuartjē. Tas bija bāls kā līķis.

—            Mans Dievs, kāpēc tad neviens nenāk? — iesaucās Morelis. — Vai ir notikusi kāda nelaime?

Nuartjē acis likās vai no dobumiem laukā sprāgstam.

—            Bet kas tad jums kaiš? Jūs mani biedējat, — iesaucās Morelis. — Valentīna… Valentīna!

—   Jā, jā, — teica sirmgalvis.

Maksimiliāns atpleta muti, gribēdams ko teikt, bet nevarēja izdabūt nekādas skaņas, viņš grīļojās un tik tikko nepakrita.

Tad viņš izstiepa roku pret durvīm.

—   Jā, jā, jā, — teica sirmgalvis.

Maksimiliāns aši uzskrēja augšā pa mazām kāpnēm, kamēr Nuartjē acis likās vēl saucam:

„Ašāk, ašāk!"

Pāris minūtēs jaunais cilvēks izskrēja cauri veselai rindai istabu līdz Valentīnas istabai; visas istabas bija gluži tukšas.

Morelim pat nevajadzēja durvis atvērt, jo visas bija vaļā.

Skaļa šņukstēšana skanēja viņam pretī. Viņš redzēja kā caur miglu melnu tēlu starp baltiem spilveniem un segām. Bailes, briesmīgas bailes viņam lika sastingt uz sliekšņa.

Tad viņš dzirdēja kādu balsi sakām: — Valentīna ir mirusi! Un otru kādu balsi atskanam: „Mirusi! Mirusi!"

VI

Maksimiliāns

Vilfors piepeši piecēlās, gandrīz vai nokaunējies,' ka nu kāds redzējis viņu sāpju pārņemtu.

Šausmīgais prokurora amats, kuru viņš pildīja jau divdesmit piecus gadus, viņa krūtīs bija apspiedis katru cilvēcīgu jūtu.

Prokurora apmulsušais skatiens vērsās pie Moreļa.

—            Kas jūs esat, mans kungs, — prokurors sauca, — ka aizmirstaties un šādā kārtā ienākat bēru namā? Tūliņ ejiet projām!

Morelis stāvēja nekustēdamies. Viņš nevarēja savas acis novērst no šausmīgā skata.

—            Ejiet prom, vai dzirdat! — kliedza Vilfors, kamēr ārsts tuvojās jauneklim, lai viņu izbīdītu ārā pa durvīm.

Morelis apmulsis uzlūkoja līķi, abus kungus, visu istabu, acumirkli likās kavējamies, atvēra muti, bet ne vārda nespēja izrunāt, neskatoties uz sāpīgo domu drūzmu, kas viļņoja viņa smadzenēs. Viņš rokām plosīja sev matus un, stīvi, neprātīgi skatīdamies, atstāja istabu.

Bet nebija pagājušas vēl ne piecas minūtes, kad prokurors un ārsts izdzirda kāpnes čīkstam zem svarīgiem, smagiem soļiem; durvīs atkal parādījās Morelis, kurš gandrīz vai ar pārdabisku spēku nesa rokās krēslu ar veco Nuartjē.

Uz pēdējā kāpņu pakāpiena nonācis, viņš nolika krēslu zemē un iestūma to uz ritenīšiem Valentīnas istabā.

Tikai izmisums deva jauneklim spēku izdarīt šādu neticamu darbu.

Šausmīgs tagad bija Nuartjē, kura gudrība izlietoja visus līdzekļus un kura kvēlojošās, varenās acis likās stājamies visu citu locekļu vietā.

Arī uz Vilforu šī bālā seja ar liesmojošām acīm atstāja briesmīgu iespaidu.

Ikvienu reizi, kad prokurors bija sadūries ar savu tēvu, bija noticis kaut kas šausmīgs.

—           Palūkojiet, ko ar viņu ir izdarījuši! — kliedza Morelis, Nuartjē krēslu gluži tuvu piestumdams pie Valentīnas gultas un izstiepdams roku pret Valentīnu. — Palūkojiet, manu tēv!

Soli atkāpdamies, Vilfors izbrīnījies uzlūkoja šo jaunekli, kuru viņš tik tikko pazina un kurš Nuartjē sauca par tēvu.

Visa sirmgalvja dvēsele likās sastrēgusi viņa acīs,' kuras bija asiņu pilnas. Kakla dzīslas bija uztūkušas, sejas krāsa — zilgana. Kliedziens, aizgrābjošs savā mēmumā, likās spiežamies caur visām ādas porām.

Avrinji izbijies piesteidzās pie sirmgalvja un deva viņam ost kaut kādas nomierinošas zāles.

—             Mans kungs! — kliedza Morelis, satverdams Nuartjē roku, — man jautāja, kas es esmu, kādas man ir tiesības še ienākt! Izskaidrojiet viņiem, sakiet viņiem!

Un Maksimiliāna balss elsojot aizrāvās.

Sirmgalvis elpoja tik spēji, ka bija jābaidās, ka viņu neķer pēdējā trie* kas lēkme.

Pēdīgi pār viņa vaigiem noritēja lielas asaras, viņš bija laimīgāks par Moreli, kurš elsoja bez asarām.

—            Sakiet viņiem, — dobji turpināja jauneklis, - ka es biju viņas saderinātais! Sakiet viņiem, ka viņa bija mana cēlā draudzene, mana vienīgā mīlestība zemes virsū! Sakiet, sakiet aši, ka šī mirusī pieder man, man!

Lielais spēks sabruka, un viņš nokrita ceļos pie savas mīļākās miesām.

Jaunekļa sāpes bija tik dziļas, tik patiesas, ka ārstam vajadzēja novērsties, lai apslāpētu savu uzbudinājumu, un Vilfors, neprasīdams nekādu izskaidrojumu, šā briesmīgā sāpju spēka pārvarēts, padevās tam magnētiskajam iespaidam, kas mūs velk pie cilvēkiem, kas mīlējuši tos, kurus mēs apraudam, un sniedza Moreiim roku.

Bet Morelis nekā neredzēja, viņš bija satvēris Valentīnas roku un kvēlojošo galvu vaidēdams gremdēja spilvenos.

Vairākas minūtes istabā bija dzirdami tikai skaļa elsošana, lāsti un lūgšanas.

Bet kāds troksnis visus pārsteidza, tā bija vecā Nuartjē smagā, aiz- dvesusī elpošana, no kuras likās cits pēc cita pārtrūka viņa dzīvības pavedieni.

Pēdīgi saņēmies, Vilfors teica Maksimiliānam:

—     Mans kungs, jūs mīlējāt Valentīnu, jūs bijāt viņas saderinātais, kā pats sacījāt, es nekā nezināju par šo jūsu sakaru, un tomēr es, viņas tēvs, piedodu jums, jo es redzu, ka jūsu sāpes ir lielas un patiesas. Es pats esmu pārāk sagrauzts, lai varētu sirdī turēt dusmas. Bet jūs redzat, ka šis eņģelis, kuru mēs mīlējām, atstājis šo zemi, viņai mēs vairs neesam vajadzīgi, tātad sakiet ardievas šīm mirstīgajām atliekām, pēdējo reizi satveriet viņas roku un atstājiet viņu mūžam, aiziedams no šejienes! Valentīnai tagad ir vajadzīgs tikai vēl priesteris, kas viņu svētīs.

—    Jūs alojaties, mans kungs, — iekliedzās Morelis, pilnu sirdi neizsakāmu skumju, — jūs alojaties. Valentīnai nav vajadzīgs vienīgi priesteris, bet arī atriebējs. Sūtiet pēc priestera, Vilfora kungs, atriebējs būšu es!

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — čukstēja Vilfors, iztrūcies par šo ārprā- tības parādījumu, kā viņš domāja.

—     Es gribu ar to sacīt, ka jūs kā tēvs esat nu diezgan raudājis un tagad sākas jūsu pienākums kā prokuroram, — teica Morelis.

Nuartjē acis piepeši iemirdzējās, Avrinji pienāca tuvāk.

—    Mans kungs, — iesaucās Morelis, pēc acīm pētīdams klausītāju domas, — es zinu, ko saku, un arī jūs visi zināt… zināt… ka Valentīna nav mirusi dabīgā nāvē!

Prokurors nolaida galvu, Avrinji pienāca vēl soli tuvāk, un Nuartjē ar acīm teica: „Jā."

—    Ā, —. turpināja Morelis, — vai jauna, skaista meitene mūsu laikā lai tā pazūd no pasaules, ka neviens neprasa, kā tas noticis?! Nē, prokurora kungs, es jums uzrādu noziegumu, un jūs — meklējiet slepkavu!

Un viņa kvēlojošās acis likās ieurbjamies prokurora acīs, kurš, it kā palīdzību meklēdams, skatījās drīz uz Nuartjē, drīz uz Avrinji.

Bet Nuartjē skatījās uz lūdzošos dēlu ar vēl niknākām, apsūdzošākām acīm.

—            Mans kungs, — teica prokurors, saņemdams visu savu dūšu, — manā namā nenotiek noziegumi; mani vajā tikai nelaime. Šeit neviens nav ticis nonāvēts!

Nuartjē acis meta zibeņus, Avrinji atvēra muti, gribēdams runāt.

Morelis pacēla roku, it kā likdams klusēt.

—             Un es saku, ka šeit nokauj, — viņš teica klusāk, bet jo briesmīgāk, — tas šeit četros mēnešos jau ir ceturtais upuris. Jau pirms četrām dienām tika mēģināts Valentīnu noindēt, bet, pateicoties Nuartjē uzmanībai, tas neizdevās. Šoreiz ņemta cita inde un noziegums ir izdevies. Es saku, ka jūs, prokurors kungs, to visu zināt tikpat labi kā es, jo šis kungs te kā ārsts un draugs jums to jau sen teica.

—           Ak, jūs esat ārprātīgs, — teica prokurors, velti mēģinādams turēties pretī apsūdzībai.

—            Es — ārprātīgs! — kliedza Morelis. — Nu, labi, jautājiet Avrinji kungam, vai viņš vēl atcerās tos vārdus, ko viņš jums teica marķīzes Sen- merānas nāves dienā dārzā, kad jūs par šo lietu-runājāt, domādami, ka esat vieni paši.

Vilfors un Avrinji uzlūkoja viens otru<

—            Jā, jā, jūs atceraties, — teica Morelis, — man toreiz vajadzēja to sarunu uzrādīt, tad es tagad nebūtu līdzvainīgs Valentīnas nāvē. Bet līdzvainīgais kļūs par tavu atriebēju, Valentīna! Ja tavs tēvs tevi atstās, tad es dzīšu pēdas slepkavam! Un tad drebiet, prokuror!

Tad šis stiprais spēks atkal pagura, sāpes viņu salauza. Morelis nokrita ceļos pie Valentīnas gultas.

—             Arī es, — tagad teica ārsts, — pievienojos Moreļa kungam, lai meklētu slepkavu, jo mana sirds iedrebas, kad es domāju, ka mana vājība ir iedrošinājusi slepkavu.

—   Ak, mans Dievs, mans Dievs! — čukstēja prokurors.

Morelis atkal bija atpūties. Viņš pacēla galvu, uzlūkodams sirmgalvi, kura acis nedabiski mirdzēja.

—   Jūs gribat runāt? — jautāja Morelis.

—   Jā.

—    Jus pazīstat slepkavu?

—   Jā.

—            Un gribat mūs vest viņam uz pēdām! — kliedza jauneklis. — Klausieties, Avrinji kungs, klausieties!

Sirmgalvja acis lūkojās skumīgi un mīļi. Tad viņas likās norādām uz durvīm.

—    Vai man iet projām? — sāpīgi jautāja Morelis.

—    TOC \o "1-3" \h \z Jā.

—    Ak, esiet jel žēlīgs!

Nuartjē nepielūdzami skatījās uz durvīm.

—    Vai es varu vismaz atnākt?

—    Jā.

—    Vai man iet vienam?

—    Nē.

—    Vai arī Valentīnas tēvam atstāt istabu?

—    Nē.

—    Bet dakterim?

—   Jā.

—    Vai jūs gribat ar Vilfora kungu palikt viens?

—   Jā.

—    Bet vai viņš jūs sapratīs?

—   Ak, — teica prokurors, — par neko nebēdājiet, es savu tēvu saprotu ļoti labi.

Un prokurors nevarēja noturēties, viņa zobi sāka skaļi klabēt. Avrinji paņēma Moreļa roku un ieveda viņu blakus istabā. Visā namā valdīja dziļš, šausmīgs nāves klusums. Pēc ceturtdaļstundas prokurors nedrošiem soļiem, tik tikko turēdamies uz kājām, parādījās uz istabas sliekšņa, kur gaidīja Morelis un ārsts.

—    Nāciet! — teica prokurors.

Morelis uzlūkoja prokuroru, viņš bija bāls kā līķis, piere dziļās krunkās.

—    Mani kungi, — viņš teica, — dodiet man goda vārdu, ka noslēpums paliek starp mums.

Abi atraidoši pakustējās.

—    Es lūdzu jūs… — turpināja prokurors.

—    Bet… — teica Morelis, — vainīgais, slepkava?

—        Nerūpējieties, mans kungs, — teica Vilfors, — es taisnībai došu godu. Mans tēvs, kas uzrādīja vainīgo, ir tikpat kārs pēc atriebības un lūdz jūs tomēr neizpaust noslēpumu. Vai ne tā, tēv? — viņš jautāja Nuartjē.

—    Jā, — teica sirmgalvis.

Maksimiliāns it kā izbijies un neticēdams sakustējās.

—        Ak, iesaucās prokurors, Moreli satverdams pie rokas, — mans kungs, kad mans tēvs, šis nelokāmais vīrs, no jums to lūdz, tad tas notiek tikai tāpēc, ka viņš skaidri zina, ka Valentīna tiks briesmīgi atriebta. Vai ne, manu tēv?

—   Jā, — atbildēja sirmgalvja acis.

—       Viņš mani pazīst, — turpināja prokurors, — un es viņam devu savu vārdu. Nomierinieties, mans kungs, es prasu tikai trīs dienas, tas ir mazāk, nekā tiesa var prasīt, un pēc trim dienām atriebšana tik briesmīgi sasniegs mana bērna slepkavu, ka pat vienaldzīgi cilvēki nodrebēs! Vai ne, tēv?

Un prokurors pie šiem vārdiem grieza zobus un kratīja sirmgalvja nedzīvo roku.

—    Vai viss tas tiks izpildīts, Nuartjē kungs? — jautāja Morelis.

—    Jā, — atbildēja Nuartjē drūmās acis.

—        Zvēriet tad, mani kungi, — teica Vilfors, satverdams Moreļa un Avrinji rokas, — saudzēt mana nama godu un atstāt atriebšanos man!

Avrinji novērsās un čukstēja:

—   Jā.

Bet Morelis izrāva savu roku no prokurora rokas, metās pie gultas, uzspieda uz Valentīnas aukstajām lūpām skūpstu un aizbēga, dvēseles izmisumā ievaidēdamies.

Visi sulaiņi bija namu atstājuši, un tātad prokuroram vajadzēja lūgt ārstu izdarīt visus vajadzīgos rīkojumus bēru dēļ.

Prokurors gāja savā kabinetā strādāt, kamēr Avrinji aizgāja pēc pilsētas ārsta, kuram bija jāapliecina nāve un kuru ļaudis vienkārši sauca par nāves ārstu.

Nuartjē negribēja atstāt savu mīļo Valentīnu.

Pēc pusstundas atnāca abi ārsti, kurus ielaida prokurors, tomēr viņš baidījās tiem sekot Valentīnas istabā.

Kad abi ārsti vieni iegāja pie Valentīnas, tur sēdēja Nuartjē, bāls, mēms un nekustīgs, tāpat kā pamirusi meitene.

Nāves ārsts vienaldzīgi piegāja pie gultas, pacēla segu un ar pirkstiem mazliet atvēra Valentīnas lūpas.

—            Ak, — teica Avrinji nopūzdamies, — jūs redzat, nabaga mīļais bērns ir miris!

—   Jā, — atteica nāves ārsts īsi un vienaldzīgi, uzsegdams atkal segu.

Nuartjē dobji ievaidējās; Avrinji palūkojās uz viņu, sirmgalvja acis

spīguļoja. Ārsts saprata, ka Nuartjē vēlas redzēt savu mīluli. Viņš tāpēc atkal atsedza mīļo seju, kamēr viņa biedrs mazgāja rokas hlorūdenī.

Prokurors sastapa durvīs ārstu un pateikdamies teica Avrinji.

—    Un tagad, lūdzu, gādājiet par priesteri!

—    Vai jūs gribat, lai es aicinu kādu jums zināmu priesteri?

—    Nē, vienalga, sauciet tuvāko!

—             Tuvākais ir kāds itāliešu abats blakus namā, tam, garām ejot, es varu pateikt, — sacīja ārsts.

—            Nododiet tad viņam arī šo atslēgu, lai viņš var pēc patikas ieiet un iziet, mani netraucējot! Priesteris sapratīs manas sāpes un atstās mani vienu, — teica prokurors un atvadījis devās savā kabinetā pie darba, jo tikai darbā viņš vēl spēja savām sāpēm atrast mierinājumu.

Ārsti jau durvīs sastapa kādu priesteri.

—            Mans kungs, — viņu uzrunāja Avrinji, — vai jūs nebūtu tik laipns pakalpot nabaga tēvam, kurš ir pazaudējis meitu?

—            Mans kungs, — atbildēja priesteris ar itāliešu akcentu, — es zinu, ka tur ir kāds nomiris. Es iešu izpildīt savu pienākumu.

—    Valentīna ir jauna meitene.

—            Jā, es to dzirdēju no sulaiņiem, kuri bēga no šā nama. Viņu sauca Valentīna, un es par viņu jau lūdzu Dievu.

—            Pateicos, mans kungs! Tad, lūdzu, turpiniet savu svēto pienākumu! Es jūs aizvedīšu pie mirušās un varu jums jau iepriekš apliecināt dziļu ģimenes pateicību.

Kad ārsts un abats iegāja Valentīnas istabā, Nuartjē un abata skatieni sastapās, un sirmgalvis likās ienācējā atrodam kaut ko sevišķu, jo nenovērsa vairs no viņa savu skatienu.

Lai netiktu traucēts lūgšanās, abats, kad ārsts bija aizgājis, rūpīgi aizslēdza visas durvis un tad vēl aizšāva priekšā aizbīdni.

VII

Danglāra čeks

Nākamā diena bija miglaina.

Pa nakti līķa apkopēji bija izpildījuši savu amatu un Valentīnu guldījuši greznā zārkā.

Vēlu vakarā Nuartjē ienesa tā istabā, un viņš bija gluži mierīgs, kad tika šķirts no savas mīlules: Nuartjē un abats Buzoni, kuri abi zināja par Vilfora kundzes noziegumu, zināja tagad arī par Valentīnas glābšanu, abats bija pratis visu paziņot sirmgalvim.

Pulkstens astoņos atnāca ārsts, kad abats jau bija aizgājis. Viņš atrada Nuartjē gluži mierīgi guļam un ļoti izbrīnījās.

—            Redziet, — ārsts teica ienākušajam prokuroram, — kā daba prot remdināt asākās sāpes; Nuartjē kungs tik ļoti mīlēja Valentīnu, un tomēr viņš guļ.

—            Jā, tas ir brīnišķi, — teica prokurors, — jo citkārt pēc vismazākajām nepatikšanām viņš neguļ caurām naktīm. Uzlūkojiet turpretī mani! — viņš turpināja. — Sāpes mani nav spējušas pārmākt un iemidzināt; jau otru nakti es neesmu ne acis aizdarījis un tikai strādājis, strādājis pie šīs Benedeto slepkavības prāvas. Ak, darbs! Darbs! Mans vienīgais prieks, mana kaislība, tu man remdini manas sāpes!

Un viņš drudžaini spieda ārsta roku.

—    Vai es esmu jums vajadzīgs? — ārsts jautāja.

—            Nē, bet, lūdzams, atnāciet ap pulkstens vienpadsmitiem, jo tad — būs — apbēdīšana — mans nabaga bērns!

—    Un vai jūs bēru zālē ari būsit?

—            Nē, kāds brālēns ir uzņēmies bēdīgo pienākumu sagaidīt bēru viesus. Es strādāšu, dakter, kad es strādāju, tad viss zūd.

Un atvadījies prokurors tūdaļ atkal devās pie darba.

Gaitenī ārsts satika Vilfora radinieku, par kuru nupat bija runa, neievērojamu personu, vienu no tām būtnēm, kuras liekas jau daba radijusi blakus lomām pasaulē.

Melni ģērbies, ar krepa lentu ap roku viņš akurāti bija ieradies pēc Vilfora uzaicinājuma, lai uzcītīgi izpildītu savu bēru amatu.

Pulkstens vienpadsmitos sāka pulcēties bēru viesi, piebrauca bēru rati, sanāca daudz ļaužu, kuri vienaldzīgi steidzās noskatīties greznās bērēs kā greznās kāzās.

Zāles pildījās ar labākajām Parīzes aprindām, pazīstamiem vīriem no tautas vietnieku nama un augšnama, no tiesu iestādēm, armijas, literatūras un preses, jo Vilfors ieņēma vienu no pirmajām vietām Parīzē.

Brālēns stāvēja pie durvīm un saņēma viesus pieklājīgi noskumušu, bet ne pārāk bēdīgu seju, kas nebūtu patikusi bēriniekiem.

Arī mūsu pazīstamie Debrē, Šato-Reno un Bošāns bija ieradušies.

—            Kas tas par kungu, kas sagaidīja viesus? — jautāja Šato-Reno. — Vai kāds deputāts?

- Nē, — teica Bošāns, — es esmu nolādēts šo kungu katru reizi redzēt un nepazīstu viņu.

—             Klausieties, Bošān, vai jūs savā avīzē rakstījāt par šo nāves gadījumu?

—            Jā, par to bija runa, bet raksts nav mans, un es šaubos, vai tas būs patīkams Vilfora kungam. Man liekas, tur bija teikts, ka, ja četri nāves gadījumi būtu notikuši citur, ne pie paša prokurora, tad laikam gan prokurors uz tiem būtu pievērsis uzmanību.

—    Bet kur tad ir Monte-Kristo?

—    Arī Moreli es neredzu.

—    Vai tad Morelis bija pazīstams šinī namā?

—             Viņš bija tikai Vilfora kundzei priekšā stādīts, bet taču viņam vajadzēja šeit būt, jo par ko tad lai viņš Šovakar runā, ja ne par šim bērēm?

—            Klusu, nāk tieslietu ministrs, tas jūtas spiests teikt runu, lai mierinātu nelaiķes tēvu.

Monte-Kristo tiešām nebija ieradies bēru namā; viņš bija aizbraucis pie Danglāra, kurš arī bija palicis mājās.

—            A, grāf, — teica Danglārs, — jūs nākat man izsacīt līdzjūtību par nelaimi, kura liekas mani tagad vajā. Mūsu paaudzes cilvēkiem šogad nav laimes, tā nabaga Morserfs aizgāja bojā, tā arī Vilforam nāve laupījusi mīļotu meitu, un īsā laikā viņš nu zaudējis gandrīz vai visu ģimeni. Mor- serfs negodā gāzts un pats nošāvies, un es šā ļaundara Benedeto dēļ esmu kļuvis smieklīgs un…

—    Nu, un kas vēl? — jautāja grāfs.

—   Ak, vai jūs nezināt, grāf?

—    Kāda jauna nelaime?

—    Mana meita…

—    Eiženijas jaunkundze?..

—    Ir mūs atstājusi!

—    Ak, mans Dievs, ko jūs sakāt?

—   Jā, mīļais grāf. Cik jūs esat laimīgs, ka jums nav ne sievas, ne bērnu.

—   Tiešām?

—    Ak jā!

—    Un jūs sacījāt, ka Eiženijas jaunkundze?..

—    Nav spējusi panest kaunu un — lūgusi atļauju aizceļot.

—    Un aizceļojusi? Ar baronesi?

—            Nē, ar kādu radinieci. Ak, mēs mūsu dārgo bērnu būsim pazaudējuši, jo, cik es pazīstu viņas raksturu, viņa nekad neatgriezīsies Francijā.

—           Ko nu, barons kungs! Tādas sāpes var tiešām sagrauzt nabaga vīru, kuram bērns ir visa bagātība, bet miljonārs to var paciest. Jūs, finansu karalis, taču zināsit, ka nauda spēj nomierināt vislabāk.

Danglārs iesāņus uzlūkoja grāfu Monte-Kristo, lai redzētu, vai tas zobojas vai runā nopietni.

—            Jā, — viņš tad teica, — ia nauda var nomierināt, tad man jābūt apmierinātam, jo es esmu bagāts.

—           Tik bagāts, mīļais baron, ka jūsu manta līdzinās piramīdām: ja kāds gribētu tās nopostīt, viņš neuzdrošinātos, un, ja uzdrošinātos, tad nespētu.

Danglārs pasmīnēja par šo grāfa lielo lētticību.

—            Jūs redzējāt, — viņš teica, — ka es nupat izrakstīju piecus mazus čekus. Divus es esmu parakstījis, atļaujiet man arī vēl tos trīs parakstīt!

—    Lūdzu, barona kungs!

Acumirkli valdīja dziļš klusums, dzirdēja tikai baņķiera spalvu pa papīru čirkstam.

—    Vai tie spāņu papīri, vai no Haiti, vai no Neapoles?

—    Nē, — atteica Danglārs, lepni pasmīnēdams.

—      Tie ir vekseļi uzrādītājam Francijas bankā. Palūkojiet, grāf, jūs, kas esat finansu ķeizars, vai jūs esat daudz šādas papīra strēmelītes redzējis, no kurām katra ir veseli miljonu vērta?

Monte-Kristo paņēma lik lepni rādītos čekus un lasīja:

„Francijas bankas direktors tiek lūgts uz mana rēķina no maniem noguldi jumiem izmaksai summu — piecus miljonus franku.

Barons Danglārs.„

—    Pieci miljoni! — iesaucās grāfs. — Ak jūs, Krēzs tāds!

—   Tādi nu reiz ir mani veikali, — teica Danglārs.

—   Tas ir apbrīnojami, jo summa laikam tiks izmaksāta skaidrā naudā.

—   Jā, skaidrā naudā.

—       Ak, tas ir smalki, ka ir tāds kredīts: piecas papīra strēmelītes ir piecus miljonus vērtas, to vajag paša acīm redzēt, lai ticētu.

—       Vai jūs šaubāties? Pavadiet manu komiju, un jās redzēsit, ka izmaksās!

—       Nē, - teica Monte-Kristo, — es nebūt nešaubos, bet man pašam būs tas jāizmēģina. Mans kredīts pie jums bija seši miljoni, es esmu izņēmis 90000 franku, tātad man vēl paliek pieci miljoni un simts tūkstoši. Es tātad paņemšu šos piecus papīrīšus un došu jums ģenerālkvīti par sešiem miljoniem franku. Es rēķinu paņēmu līdzi, tāpat kvīti, jo man šodien nauda ir ļoti vajadzīga.

Un Monte-Kristo pasniedza baņķierim kvīti, paņemdams piecus čekus.

Kad zibens būtu iespēris pie Danglāra kājām, viņš nebūtu vairāk nobijies.

—       Kā? Kā? — viņš stomījās. — Grāfa kungs, jūs ņemat šo naudu? Bet atvainojiet, tas ir noguldījums no labdarības iestādēm, kas man vēl šorīt ir jāizmaksā.

—      Ak, — teica Monte-Kristo, — tā ir cita lieta. Es jau nepastāvu uz šiem čekiem, samaksājiet man citā veidā! Es gribēju tos ziņkārības dēļ paņemt un būtu tad visur stāvējis par barona Danglāra firmas lielo drošību, ka tā- bez iepriekšējas pieteikšanas uz vietas man izmaksāja piecus miljonus. Tā būtu bijusi ļoti laba reklāma! Bet ņemiet vien savu čekus atpakaļ un dodiet man citus!

Un viņš pasniedza baņķierim čekus, kurš līķa bālumā izstiepa pēc tiem roku.

Bet tad viņš piepeši apdomājās, viņa izbiedētajā sejā parādījās smaids.

—             Lai arī paliek tā, — viņš teica, — jūsu kvīts ir tā pati naudas vērtība.

—            Ak jā, ja jūs būtu Romā, Tomsona un Frenča nams jums bez stomīšanās izmaksātu visus sešus miljonus.

—    Atvainojiet, grāf, atvainojiet!

—    Tātad es varu šo naudu paturēt?

—   Jā, paturiet! — teica Danglārs, sviedrus no pieres slaucīdams.

Monte-Kristo iebāza lēni kabatā visus piecus čekus, it kā gribēdams

teikt: „Vēl ir laiks, es varu atdot."

—            Ņemiet un paturiet! — vēlreiz teica Danglārs. — Bet nu paliek vēl tie simts tūkstošu franku.

—            Ak, tas mazums, — teica Monte-Kristo, — tik daudz jau apmēram būs sakarā ar kursa maiņu, mēs esam līdzīgi, paturiet tos!

—   Grāf, — teica baņķieris, — vai jūs runājat nopietni?

—    Es nekad nejokoju ar baņķieri.

Monte-Kristo atvadījās un izgāja, kad sulainis pašlaik pieteica Bovila kungu, labsirdības iestāžu ģenerālinspektoru.

—            Es atnācu vēl īstā laikā, — aiziedams teica Monte-Kristo, — te arī cits nāk pēc jūsu čekiem.

Danglārs vēlreiz nobālēja.

Monte-Kristo sveicināja Bovila kungu un pasmīnēja, redzēdams viņa rokās portfeli naudas saņemšanai.

Tad viņš sēdās savos ratos un lika braukt uz valsts banku.

—            Labdien, mans kreditora kungs! — tikmēr Danglārs teica jaunajam viesim. — Jūs laikam gan nākat kā kreditors?

—            Jā, barona kungs, — teica Bovils, — atraitnes un bāriņi manā personā nāk lūgt pēc dāvanas piecu miljonu vērtībā.

—            Ak, viņi ir nožēlojami, šie bāriņi, — turpināja Danglārs joku, — nabaga bērni!

—   Jūs vakar saņēmāt manu vēstuli?

—   Jā.

—    Še ir mana kvīts par piecu miljonu saņemšanu.

—             Mans mīļais kungs, — teica Danglārs, — jūsu bāriņi un atraitnes būs tik laipni vēl pagaidīt vienu dienu, jo nupat Monte-Kristo kungs, kuru jūs redzējāt aizejam — jūs taču redzējāt?

—    Jā, nu?

—    Nu, šis kungs paņēma līdz jūsu miljonus.

—    Kā tā?

—     Grāfam Monte-Kristo no Tomsona un Frenča bankas Romā bija neaprobežots kredīts pie manis; šodien viņš nāca, lai uzreiz atprasītu no manis piecus miljonus; es viņam devu čekus uz valsts banku, kur mana nauda noguldīta, un jūs sapratīsit, ka bankas direktoram būtu ļoti nepatīkami vienā dienā piepeši izmaksāt desmit miljonus. Pēc divām dienām es jums labprāt pakalpošu.

—   Ā, — neticīgi iesaucās Bovils, — piecus miljonus paņēma šis kungs, kurš mani sveicināja?!

—    Monte-Kristo pazīst vai visu pasauli. Varbūt arī jūs?

—    Piecus miljonus?!

—    Šeit ir viņa kvīts, aptaustiet to kā neticīgais Svētais Toms!

Bovila kungs paņēma kvīti un lasīja:

„Saņēmu no baņķiera barona Danglāra kunga piecus miljonus, kurus viņš var saņemt no Tomsona un Frenča nama Romā"

—    Nudien, taisnība! — teica izbrīnījies Bovils. — Un viņam bija vēl pieci miljoni pie jums?! Tas jau ir īsts nabobs!

—    To es nezinu, bet viņam ir trīs neaprobežotas kredītzīmes pie manis, pie Rotšilda un pie Lafita. Kā redzat, viņš man ir devis priekšroku un maksāja man simttūkstoš franku par kursa maiņu.

—    Bet tas jau ir brīnišķīgi, — iesaucās Bovils, — es iešu pie viņa un lūgšu kādu artavu savām labdarības iestādēm.

—    Ak, viņš ik mēnesi dod dāvanas par divdesmit tūkstošiem franku!

—    Tas ir lieliski, es viņam pastāstīšu par skaisto Morserfa kundzes un dēla piemēru, kuri visu savu mantu norakstījuši labdarības iestādēm.

—    Kādu mantu? — jautāja Danglārs.

—    Nesen mirušā ģenerāļa Morserfa, jo viņi negribot dzīvot no naudas, kura iegūta nekrietnā ceļā.

—    Bet no kā tad Morserfa kundze domā dzīvot?

—    Viņa aizbrauca kaut kur uz provinci.

—    Vai tu redz, cik godprātīgi! — teica Danglārs. — Cik liela tad bija visa dāvātā summa?

—            Simts trīsdesmit tūkstoši franku. Bet runāsim par saviem miljoniem, — teica Bovils.

—    Labi, — teica Danglārs, — vai tad jums tik ļoti vajag to naudu?

—   Jā, rīt būs kases revīzija.

—             Ā, kāpēc to neteicāt tūlīt? Atsūtiet rīt ap divpadsmititem pakaļ. Bet pag' — baņķieris pārtrauca pats sevi, — jūs varat izdarīt vēl labāk. Še, ejiet ar šo Monte-Kristo kvīti pie Rotšilda vai Lafita, viņi abi izmaksās jums naudu!

—   Kaut gan čeks izrakstīts uz Romu?

—            Jā, tas vislielākais maksās jums diskonto apmēram piecpadsmit tūkstošus franku.

Inspektors pielēca kājās.

—   Nē, nē, tad es labāk gaidīšu līdz rītdienai.

—            Ak, atvainojiet, — nekaunīgi teica Danglārs, — es domāju, ka jums jāaizpilda kāds mazs iztrūkums.

—   Paldies Dievam, nē, — teica Bovils.

—   Tātad uz rītdienu.

—    Bet vai būs noteikti?

—   Ā, jūs jokojat, protams, rīt pulkstens divpadsmitos.

Tiklīdz Bovils bija atvadījies un aizgājis, Danglārs iesaucās:

—   Tāds muļķis!

Un, iebāzdams Monte-Kristo čeku savā kabatas grāmatiņā, viņš turpināja:

—   Atnāc vien rīt pēc naudas, tad es jau sen būšu projām.

Tad Danglārs aizslēdza visas durvis, iztukšoja savu kasi, paņēma 50000 bankas zīmju, sadedzināja dažus papīrus, citus sakārtoja un uzrakstīja vienu vēstuli, kuru nosūtīja pēc adresāta:

„Baronesei Danglāra kundzei."

—            Es pats šo vēstuli nolikšu uz viņas tualetes galdiņa, — viņš nomurmināja.

Tad viņš izņēma savu ārzemju pasi, priecīgi berzēja rokas un teica:

—   Labi, pase vēl derīga divus mēnešus!

VIII

Perlašezas kapsēta

Pa to laiku bēru gājiens no Vilfora nama bija nonācis Perlašēzas kapsētā, kur Vilforiem bija dzimtskapi.

Gājiens bija lielisks: vairāk nekā divdesmit bēru rati, kuriem sekoja vairāk nekā piecdesmit aristokrātisku ekipāžu un kāds pustūkstotis personu kājām. Šīs jaunās, skaistās meitenes nāve bija visus uztraukuši.

Ceļā bēru gājienu sastapa grāfa Monte-Kristo ar četriem melniem zirgiem aizjūgtā kariete; Monte-Kristo izlēca no karietes un pievienojās bēriniekiem.

Bošāns un Šato-Reno tūdaļ ieraudzīja grāfu un tuvojās viņam.

—    Kur Morelis? — jautāja Monte-Kristo.

Neviens nemācēja viņam atbildēt.

Pēdīgi gājiens nonāca pie kapsētas, un grāfa asais skatiens šeit drīz atrada meklēto aiz kādas cipreses ejam uz kapa vietu.

Tuvāk pienākot, grāfs Monte-Kristo pamanīja, cik bāls ir Morelis; arī jautrajiem jaunajiem kungiem tas likās dīvaini. Visas bēru ceremonijas laikā Monte-Kristo neizlaida Moreli no acīm; kad ceremonija bija beigusies un visi sāka izklīst, Monte-Kristo atvadījās un nozuda ļaužu drūzmā. Bet viņš neaizgāja, nostājās turpat aiz kāda monumenta, no kurienes varēja redzēt Moreli.

Kad kapsēta bija palikusi gluži tukša, Morelis pienāca kapiem tuvāk, palūkojās apkārt un tad nometās ceļos, vaidēdams:

—    Ak, Valentīna!

Šajā vienā vārdā bija tik daudz sāpju un moku, ka Monte-Kristo, kurš to dzirdēja, vai sirds gribēja lūzt aiz līdzcietības; klusi viņš pienāca un uzlika roku uz Moreļa pleca.

—    Mans draugs, es jūs meklēju, — viņš teica.

—   Jūs redzat, es lūdzu Dievu, — klusi atbildēja Maksimiliāns.

Ar pētošu skatienu Monte-Kristo uzlūkoja viņu un tad, mazliet nomierinājies, teica:

—    Vai nebrauksim kopā atpakaļ uz Parīzi?

—    Ļaujiet man palikt šeit vienam! — Morelis atteica tikpat rāmi.

Grāfs Monte-Kristo aizgāja bez ierunām, bet palika vēl turpat kapsētā,

lai uzlūkotu Moreli. Par laiku Maksimiliāns piecēlās un, atpakaļ neatskatīdamies, izgāja no kapsētas.

Grāfs Monte-Kristo zināmā attālumā sekoja jauneklim, un, tiklīdz tas bija nonācis savās mājās, arī pieklauvēja.

—   Ak, esiet sveicināts, grāf! — iesaucās Jūlija, viņu laipni saņemdama.

—            Vai Maksimiliāns ir pārnācis? — jautāja Monte-Kristo. — Man tūdaļ ar viņu jārunā.

Monte-Kristo uzkāpa augšā Maksimiliāna dzīvoklī; durvis bija no iekšas aizšautas un logiem aizlaists priekšā prieškars.

„Piezvanīt?" viņš nodomāja. „Ak nē, tad Maksimiliāns tik vēl pasteigtos ar sava nodoma īstenošanu un zvana skaņām kā atbilde atskanētu pistoles šāviens."

Monte-Kristo stipri drebēja; tad viņš aši ar elkoni izsita durvju loga rūti, pacēla zīda priekškaru un redzēja, ka Maksimiliāns, kurš rakstīdams bija sēdējis pie galda, uzlēca kājās.

—            Lūdzu tūkstošreiz piedot, mīļais draugs, — teica Monte-Kristo, - es paslīdēju uz grīdas un ar elkoni izsitu loga rūti. Neliecieties traucēties, es pats atvēršu durvis.

Un, iebāzdams roku caur izsisto loga rūti, Monte-Kristo attaisīja durvis.

Morelis bija manāmi apjucis un nāca pretī Monte-Kristo, lai lūkot 11 viņu atturēt no ienākšanas.

—             Hm! — teica Monte-Kristo. — Pie jums grīdas ir gan gludas kā spogulis!

—    Vai jūs sagriezāt roku? — Morelis jautāja.

—    Es nezinu, bet ko jūs tur darījāt? Rakstījāt?

—   Jā, es rakstīju, bet kas tad ir?

Monte-Kristo pagāja viņam garām un, pētīgi uz viņu skatīdamies, teica:

—   Jūs rakstījāt, un blakus uz galda pistoles?

—    Es gatavojos ceļojumam, — dusmīgi atteica Morelis.

—    Mans draugs! — Monte-Kristo teica bezgala maigā balsi.

—    Mans kungs?

—    Mīļais Maksimiliān, neķerieties pie pēdējā līdzekļa, es jūs ludzu!

—    Mans Dievs, vai tad ceļojums ir pēdējais līdzeklis? — Morelis atteica.

—    Maksimiliān, — teica Monte-Kristo mīkstā balsī, — abi noņemsim maskas. Jūs mani nepievilsit ar savu ārējo mieru, kā es ne ar savu piepešo ierašanos; Jūs sapratīsit, ka es esmu ļoti nemierīgs, ja jūs traucēju šādā stāvoklī, Morei, jūs gribat nonāvēties?

—    Ā. — teica Morelis trīsēdams, — kāpēc jūs tā domājat?

Grāfs piesteidzās pie galda un, noņēmis no iesāktās vēstules uzklāto lapu, sāka lasīt vēstuli, kaut gan Morelis aši piesteidzās, lai to izrautu viņam no rokām.

—    Šeit ir rakstīts, ka jūs gribai nonāvēties, — Monte-Kristo teica.

—    Nu, labi! — kliedza Morelis, no sava ārējā miera piepeši pāriedams uz spēju uzbudinājumu. — Nu, labi, un ja ari tā būtu, kas varētu, kas iedrošinātos mani atturēt, kad es sacītu: „Visas manas cerības ir zudušas, mana sirds lauzta, mana dzīvības liesma izdzēsta…" Kad es sacītu: „Līdz- cietība pavēl ļaut man mirt, jo, kad es nemirstu, es kļūšu ārprātīgs!" Vai kāds būtu tik nežēlīgs, ka atbildētu: „Tev nav taisnība!" Vai būtu kāds, kam būtu dūša tā sacīt?

—   Jā, Morei, jā, — atteica Monte-Kristo.

—     Jūs? - kliedza Morelis lielākās dusmās un pārmetumos. — Jūs, kas mani ar neprātīgām cerībām, nepamatotiem solījumiem atturējāt! Bez jums es varbūt būtu vēl spējis viņu glābt, vismaz viņa būtu mirusi manās rokās! Jūs, kas lielījāties, ka jums rokās visa gudrība, visa vara, kas gribējāt izrādīties par likteni šeit zemes virsū un kas nespējāt ne pretindi gādāt noindētai meitenei! A, es jūs nožēlotu, mans kungs, ja pārāk nenicinātu!

—    Morel!!

—    Jā, jūs vēlējāties, lai es noņemu masku, nu es izpildu vēlmi… Jā, kad jūs man sekojāt kapsētā, es jums vēl atbildēju, jo man ir laba sirds… Bet, kad jūs, draudzību velti valkādami, man nākat pakaļ pat manā istabā, kad jūs man uzkraujat jaunas mokas, kad es domāju jau visas izbaudījis, — tad, grāf Monte-Kristo, mans lielais labdari, vispārējais palīg un glābēj, esiet apmierināts, jūs redzēsit, kā mirst jūsu bijušais draugs!..

Un nelaimīgais kā ārprātā metās pie pistolēm.

Bāls kā spoks, bet zibošām acīm grāfs uzlika roku uz pistolēm un teica:

—    Es jums saku, jūs nenonāvēsities!

—       Palūkojiet taču mani atturēt! — kliedza Morelis, otrreiz pēc pistolēm mezdamies.

—       Es jūs atturēšu, — teica Monte-Kristo, satverdams viņu ar stiprām rokām.

—       Bet kas tad jūs esat, ka iedrošināties varu lietot pret brīviem un domājošiem cilvēkiem?! - sauca Morelis.

—       Kas es esmu? — atkārtoja Monte-Kristo. — Klausieties, es esmu vienīgais cilvēks pasaulē, kuram ir tiesība jums sacīt: „Morel, negribu, ka tava tēva dēls šodien mirtu!"

—       Kāpēc jūs runājat par manu tēvu? — stomījās Maksimiliāns atkāpdamies. — Kāda daļa mana tēva piemiņai gar šo lietu?

—      Tāpēc, ka es esmu tas, kas glāba tava tēva dzīvību, kad viņš gribēja tāpat nonāvēties — kā tu šodien. Tāpēc, ka es esmu tas vīrs, kas tavai māsai sūtīja naudas maku un tavam vecajam tēvam kuģi „Faraons". Tāpēc, ka es esmu Edmons Dantess, kas tevi kā bērnu turēja klēpī!

Morelis atkāpās vēl soli atpakaļ, apmulsis, sadragāts, smagi elsodams, tad piepeši spēki likās viņu atstājam, viņš iekliedzās un saļima.

Bet tikpat piepeši viņa spēki atkal atmodās, viņš uzlēca augšā, izskrēja no istabas un sauca tad pilnā balsi:

—    Jūlija, Jūlija! Emanuēl, Emanuēl!

Monte-Kristo gribēja viņu atturēt, bet viņš aši izrāvās. No viņa kliedzieniem izbiedēti, saskrēja pāris sulaiņu, kā arī Emanuēls un Jūlija.

Morelis satvēra māsu un svaini pie rokas un teica:

—       Nāciet, nāciet, lūk, tas ir viņš, mūsu labdaris, mūsu tēva dzīvības glābējs, tas ir…

Viņš gribēja teikt „Edmons Dantess", — bet grāfs aizturēja viņa muti.

Emanuēls, Jūlija, Maksimiliāns apskāva viņu, spieda tam rokas un izrādīja tik dziļu, sirsnīgu prieku un pateicību, ka šī dzelzs vira sirds izkusa, uguns stars no viņa sirds iešāvās viņa acīs, viņš nolieca galvu un raudāja…

Tikko atguvusi elpu no dziļā aizkustinājuma, Jūlija steidzās pa kāpnēm lejā pēc naudas maka, kuru nepazīstamais labdaris bija viņai devis.

Tikmēr Emanuēls asarās apspiestu balsi teica Monte-Kristo:

—       Ak, grāf, jūs dzirdējāt mūs tik bieži runājam par mūsu nepazīstamo labdari, jūs redzējāt, kā mēs viņu dievinājām, un varējāt līdz šai dienai gaidīt un nekā neteikt?

—      Klausieties, mans draugs, jo jūs esat mans draugs vienpadsmit gadus, šā noslēpuma atklāšana ir notikusi ar lielu notikumu, kuru es jums tomēr nevaru minēt, — es jums zvēru, ka es šo noslēpumu biju noņēmies glabāt visu savu dzīvi. Jūsu Maksimiliāns ar savu kaislību mani piespieda to atklāt.

Tad viņš rādīja uz Maksimiliānu, kurš, dažādo spējo jūtu pārņemts, bija atkritis kādā krēslā, un teica, Emanuēla roku spiezdams:

—   Sargājiet viņu!

—    Kāpēc? — Emanuēls iztrūcies jautāja.

—    Es nevaru to sacīt, bet sargājiet viņu!

Emanuēls apskatījās visapkārt un uz galda ieraudzīja pistoles. Viņš izbijies lūkojās uz tām. Monte-Kristo pamāja ar galvu „jā" zīmi.

Emanuēls gribēja pistoles paķert.

—    Lai paliek! — teica Monte-Kristo.

Tad viņš piegāja pie Moreļa, kura agrākais uztraukums bija pārgājis drūmā mierā, un satvēra viņa roku.

Tikmēr Jūlija atkal ienāca ar zīda naudasmaku rokās.

- Šeit ir mana relikvija, — viņa teica, — nedomājiet, ka tā man būs mazāk dārga, kad es nu pazīstu pašu glābēju vaigu vaigā!

—   Mans bērns, — nosarkdams teica Monte-Kristo, — atļaujiet man o maku atkal paņemt, jo, kopš jūs mani pazīstat, es gribu tikai pats

palikt jūsu laipnā atmiņā.

—     Ak nē, nē, — teica Jūlija, — jūs kādu dienu varētu iedomāties mūs atstāt, vai ne, šī nelaimīgā diena atnāks?

—     Jūs uzminējāt, — smaidīdams atteica Monte-Kristo, — pēc astoņām dienām es atstāšu šo zemi, kur tik daudz ļaudis, kas pelnījuši debesu sodu, dzīvoja laimīgi, kamēr mans tēvs mira badā.

Runādams par savu aizceļošanu, Monte-Kristo palūkojās uz Maksimi- liānu, bet tas palika vienaldzīgs, kā bijis; Monte-Kristo redzēja, ka viņam bija jāizcīna pēdējā cīņa ar sava drauga sāpēm. Paņēmis Jūliju un Emanuēla roku, viņš lēni teica:

Es lūdzu, mīļie draugi, atstājiet mani vienu ar Maksimiliānu!

Monte-Kristo palika viens ar Moreli.

—     Maksimiliān, — teica Monte-Kristo, aizskardams sava jaunā drauga plecu, — vai jūs atkal esat vīrs?

—    Jā, jo es atkal jūtu ciešanas. Bet nomierinieties, es nāvi vairs nemeklēšu, jo zinu labāku līdzekli izdziedēt savas sāpes nekā pistoli vai dunci… manas sāpes pašas mani nonāvēs.

—    Draugs, — ļoti skumīgi teica grāfs, — uzklausiet mani! Reiz līdzīgā izmisumā, kādā tu tagad atrodies, arī es gribēju nonāvēties. Ja tavam tēvam, kad viņš bija ieroci pret sevi pacēlis, ja man, kad es atgrūdu ēdienu, lai mirtu badā, neģēlīgā cietumā mirtu badā, ja mums kāds šinī labajā acumirklī būtu teicis: «Dzīvojiet, nāks diena, kad jūs būsit laimīgi," — ak, mēs smiedamies būtu atraidījuši šādu balsi, un tomēr, cik reižu vēlāk tavs tēvs svētīja dzīvību un es pats arī!..

—    Ak, — iesaucās Morelis, pārtraukdams Monte-Kristo, — jūs bijāt zaudējis tikai brīvību, tēvs — tikai mantu, bet es, es — Valentīnu!

—    Uzlūko mani, — teica Monte-Kristo ar nopietnību, kas viņu reizēm darīja tik cēlu un varenu, — lūk, man nav nedz asaru acīs, nedz drudža krāsas vaigos, nedz mana sirds pukst nemierīgi, un tomēr es redzu ciešam tevi, ko es mīlu kā savu dēlu! Vai tas neliecina, ka sāpes nav lielākas par dzīvību? Kad es tev saku, dzīvo, Maksimiliān, tad es esmu pārliecināts, tu man reiz pateiksies, ka esmu tevi dzīvībai uzturējis.

—    Mans Dievs, — iesaucās jauneklis, — ko jūs sakāt, grāf? Sargieties, bet varbūt jūs nekad neesat mīlējis? Valeņtīna man būtu devusi skaidrāko, nekad vēl neredzētu bezgalīgo laimību, pārāk lielu, pārāk pilnīgu šai pasaulei!.. Valentīnas vairs nav… un tāpēc man dzīvība var dot tikai izmisumu un sāpes!

—    Maksimiliān, es tev saku, ceri, — atkārtoja Monte-Kristo.

—    Sargieties, arī es jums atkārtoju! — iesaucās Morelis. — Jūs gribat mani pārliecināt, gribat likt man ticēt, it kā es varētu Valentīnu vēlreiz redzēt.

Monte-Kristo pasmaidīja.

—    Ceri! — viņš atkārtoja.

—    Ak, — ievaidējās Morelis, — jūs spēlējaties ar mani kā tās labās, bet patmīlīgās mātes, kuras savu bērnu sāpes lūko remdināt ar medussaldiem vārdiem, lai nebūtu jādzird bērnu brēkšana. Es savas sāpes aprakšu sirds noslēpumainākajos dziļumos, tur lai tās dus, lai pat jums, mans draugs, nevajadzētu mani nožēlot. Ardievu, mans draugs, ardievu!

—     Nē, Maksimiliān, — teica Monte-Kristo, — tu dzīvosi ar mani un pie manis, nekad- mani vairs neatstāsi, un mēs no Francijas aizceļosim pēc astoņām dienām.

—   Un jūs aizvien vēl sakāt, lai es ceru?

—   Jā, jo es zinu līdzekli, kā tevi dziedēt.

—     Grāf, jūs darāt mani vēl bēdīgāku, nekā es biju. Jūs turat manu nelaimi par ikdienišķu, kuru var dziedēt ar ikdienišķiem līdzekļiem, piemēram, ar ceļojumu.

—     Nē, ne tavas sāpes ir ikdienišķas, ne mans līdzeklis. Tici manam solījumam, atļauj man mēģināt! — teica Monte-Kristo.

—   Grāf, jūs tikai paildzināt manu nāves cīņu, tas ir viss.

—    Ak, vājā sirds, — iesaucās Monte-Kristo, — vai tev nav spēja dot savam draugam tās nedaudzās dienas, kuras viņš no tevis lūdz? Vai arī lai es tevi saucu par nepateicīgu?

—   Jūtiet līdzcietību ar manām sāpēm!

—     Jā, es jūtu līdzcietību, un, ja es tevi viena mēneša laikā neesmu izdziedējis, Morei, tad es pats pasniegšu tev pistoli vai kādu indi, kura nonāvē ātrāk nekā tā, kuru iedeva Valentīnai.

—   Jūs man to apsolāt?

—     Jā, jo arī es esmu cietis, esmu gribējis mirt tāpat kā tu un bieži pat tad vēl, kad nelaime jau bija no manis novērsusies, esmu sapņojis par mūžīgā miega laimību.

—    Ā, jūs man tiešām apsolāt? — iesaucās Morelis priecīgi. — Ja es mēneša laikā neesmu nomierinājies, jūs man ļaujiet pilnu brīvību un nesauksit par nepateicīgu, lai es darītu ko darīdams?

—    Jā, Morei, to es tev zvēru: pēc mēneša šinī pašā stundā un dienā — šī diena man svēta, es nezinu, vai tu to esi domājis, — mums šodien ir piektā septembra diena, kad es pirms desmit gadiem izglābu tavu tēvu!

Morelis aizgrābts noskūpstīja Monte-Kristo roku.

—    Pēc viena mēneša, — turpināja Monte-Kristo, — mēs sēdēsim viens otram pretī, uz galda mūsu priekšā ieroči un viegla nāve, bet apsoli arī tu man gaidīt un tik ilgi dzīvot!

—   Jā, es to zvēru.

Monte-Kristo apkampa jaunekli, un abi turējās ilgi apkampušies, ne vārda nerunādami.

—            Un tagad, — teica grāfs, — tu dzīvosi pie manis, tev dos Haides istabas, un manas meitas vietā stāsies mans dēls.

—    Haide? — jautāja Morelis. — Kas ar viņu noticis?

—    Viņa šonakt ir aizceļojusi.

—    Lai tevi atstātu? — jautāja jauneklis.

—            Nē, lai mani sagaidītu. Uz redzēšanos, Maksimiliān, manā namā! Tagad es no šejienes vēlētos neredzēts aiziet.

Morelis paklausīja.

IX

Dalīšana

Namā, kurā Albērs Morserfs bija noīrējis dzīvokli sev un mātei, pirmo stāvu apdzīvoja kāda ļoti noslēpumaina persona.

Tas bija vīrs, kura seju pat durvju sargs vēl nebija labi redzējis. Ziemu viņš bija līdz kaklam ietinies, vasaru viņš ikreiz šņauca degunu, garām iedams, un turēja lakatiņu sejas priekšā. Vispār bija izplatījušās baumas, ka tā ir kāda augsti stāvoša persona, un tāpēc neviens neuzdrošinājās tai pakaļ pētīt.

Viņš mēdza atnākt savā dzīvoklī pulkstens četros pēc pusdienas, bet nekad nepalika tur pa nakti. Kāda veca kalpone uzkopa istabas. Ikreiz pēc noslēpumainā vīra ierašanās mēdza atbraukt dziļi plīvurā ietinusies kundze un klusiem soļiem ieiet noslēpumainajā dzīvoklī.

Dienu pēc Mersedes apciemojuma pie Danglāra nepazīstamais ieradās jau pulkstens desmitos. Gandrīz vai reizē ar viņu atbrauca aizplīvurotā kundze.

—   Ak, Lisjēn, mans draugs! — iesaucās kundze, ieiedama uzīvoklī.

—            Kas ir noticis, dārgā draudzene? Jūsu vēstule šorīt mani ļoti pārsteidza, sakiet aši, kas ir noticis, nomieriniet mani!

—    Lisjēn, liels notikums, — teica kundze, — Danglāra kungs šonakt ir aizbraucis.

—    Danglāra kungs? Aizbraucis? Kurp?

—    To es nezinu.

—    Kā? Jūs nezināt? Tātad viņš aizbraucis, lai neatgrieztos?

—    Jā, viņš līdz ar savu sulaini, izbraucis no pilsētas ar ekstrapastu uz Fonteneblo.

—     Ak, pagaidiet, mans draugs, viņš man atstājis vēstuli! Lasiet! — teica baronese Danglāra, pasniegdama vēstuli Debrē.

„Cienijamā kundze un ļoti uzticamā laulātā draudzene!"

Neko nedomādams, Debrē uzlūkoja baronesi, kura stipri nosarka.

Debrē turpināja lasīt:

„Kas Jūs šo vēstuli saņemsit, Jums vairs nebūs vīra, kā Jums vairs nav meitas — Francija tad jau būs tālu aiz manis. Es Jums kā gudrai sievai došu paskaidrojumus, kurus Jūs gan sapratīsit. Šorīt man bija jāizmaksā pieci miljoni, un no rīta man jāizmaksā tikpat liela summa. Es šo otru rītu negribu sagaidīt. Es zinu, ka jūs to ļoti labi saprotat, jo manas veikala darīšanas Jums vēl labāk zināmas nekā man: ja kāds gribētu jautāt, kur palika manas mantas lielākā daļa, es pats uz to nespētu atbildēt, kamēr Jūs to zināt itin labi.

Vai Jūs arī esat brīnījusies par mana bankrota ātrumu? Par to uguni, kurā izkusa visi mani zelta krājumi? Ak, es tur redzēju tikai postošu uguni, kamēr Jūs, es ceru, pelnos būsit atradusi arī mazliet zelta.

Apmierinādamies ar šo cerību, es aizeju, mana ļoti gudrā laulātā draudzene, un sirdsapziņa neizsaka man ne mazāko pārmetumu. Jums paliek labi draugi, minētie zelta pelni un pilnīga brīvība.

Bet vēl kāds vārds jāpiebilst, gluži mūsu starpā. Kamēr es vēl domāju, ka Jūs rūpējaties par mūsu nama un meitas labklājību, es pievēru acis, bet kad Jūs sākāt manu namu postīt, es negribu vairs būt par pamatu svešu ļaužu laimei. Es Jūs apņēmu par sievu bagātu, bet maz godātu, piecpadsmit gadus es vairoju mūsu mantu, tā kļuva ļoti liela, kamēr man gluži neizprotamās katastrofas, bez manas vainas, to pilnīgi izpostīja. Jūs šajā posta darbā piepalīdzējāt, un nu atkal es Jūs atstāju — bagātu, bet maz godātu.

Es aizbraucu vēl šodien, lai strādātu pats sev. Esmu Jums pateicīgs par labo paraugu, kā vajag tikai par sevi rūpēties, un es sekošu tam.

Jūsu padevīgais

barons Danglārs."

Baronese pa visu laiku, kamēr Debrē lasīja šo nepatīkamo vēstuli, nebija viņu izlaidusi no acīm un pamanījusi, ka viņš vairākas reizes bija nobālis un nosarcis.

—            Nu? — jautāja baronese, kad Debrē bija beidzis lasīt un salocīja vēstuli.

—    Nu, cienījamā kundze? — mehāniski atkārtoja Debrē.

—    Ko jūs domājat?

—    Es domāju, ka Danglāra kungs aizbraucis pilns aizdomu.

—    Protams, bet vai tas ir viss, ko jūs man varētu sacīt?

—    Es jūs nesaprotu, — vēsi teica Debrē.

—            Viņš aizbraucis, lai nekad vairs nenāktu atpakaļ. Viņš mani atstāj šeit — un es esmu brīva uz visiem laikiem, — baronese piebilda lūgdamās.

Bet Debrē nekā neatbildēja, atstādams to viņas bailēm.

—    Kā? — pēdīgi iesaucās baronese.

—   Jūs man neatbildat?

—    Vai jūs no manis vēlaties padomu?

—   Jā, jā.

—            Nu, tad es jums dodu padomu ceļot, — vēsi atbildēja jaunais cilvēks.

—    Ceļot? — čukstēja baronese.

—            Jā. Jūs esat bagāta un gluži brīva, kā Danglāra kungs pareizi saka. Ceļojums liks aizmirst nepatīkamos notikumus Parīzē. Pasaulei vajag turēt jūs par atstātu un nabaga sievu, jo bagātību neviens nepiedos bankrotējuša vīra sievai. Tagad palieciet vēl divas nedēļas Parīzē un izstāstiet katram, kas grib klausīties, cik nelaimīga, cik atstāta jūs esat. Tad pa- metiet visu sava nama dārgo ierīkojumu kreditoriem un aizbrauciet, un visi vienā balsī slavēs jūsu krietnumu un nesavtību. Visi jūs uzskatīs par nabagu, atstātu sievu, tikai es zinu jūsu mantas stāvokli un esmu gatavs dot jums par to rēķinu.

Bāla un gluži satriekta par Debrē atraidošo aukstumu, baronese tik tikko saprata sava agrākā mīļākā runu.

—   Atstāta, jā, atstāta, mans kungs, — viņa atkārtoja, — jā, jums taisnība; atstāta, par to neviens nešaubīsies.

—    Bet bagāta, ļoti bagāta, - turpinaja Debrē, izņemdams kaut kādus papīrus no savas kabatas grāmatiņas.

Baronese nekā vairāk neteica, viņas lepnums bija lauzts, viņa bija sava mīļākā atstāta. Viņa spēja tik tikko noturēt asaras.

—    Cienījamā kundze, — atkal teica Debrē, — tagad ir seši mēneši, kopš mēs biedrojamies; jūs devāt mums simttūkstoš franku pamatkapitāla. Ar šo kapitālu mēs pelnījām maijā 400000 franku, jūnijā 900000, jūlijā 700000, tas bija tad, kad mēs spekulējām ar spāņu papīriem. Augustā mēs zaudējām 300000, bet drīz atkal pelnījām, un nu tagad galu galā mums ir kopā 2400000 franku, tas būtu katram no mums viens miljons un divsimt tūkstoši franku.

—    Tagad, — Debrē turpināja kā īsts biržas aģents, — mums ir 80000 franku procentu no šīs summas.

—    Bet no kurienes tad ņemt procentus, kad jūs naudu neesat nekur veikalā ielicis? — viņu pārtrauca baronese, kuras atraidītās mīlestības sāpes bija remdinājusi naudas skaņa.

—     Ā, man taču bija no jums pilnvara, — teica Debrē, —. un es šo summu izmantoju veikalā. Un jūsu daļa tātad ir 40000 franku un bez tam vēl jūsu ieliktais pamatkapitāls - 100000 franku. Es šo naudu aizvakar izņēmu, jo paredzēju, ka man nāksies jums dot rēķinu. Šeit ir nauda — puse banku zīmēs, puse labos vekseļos.

Un viņš nodeva baronesei naudu un papīrus, piebilzdams, ka nauda ir droši noguldīta un viņa varot būt gluži mierīga.

Nopūzdamās baronese ielika bankas zīmes un vekseļus savā kabatas grāmatiņā un tad bāla un klusa gaidīja kādu maigāku vārdu, kas viņu nomierinātu par viņas lielo bagātību.

Bet viņa gaidīja velti.

—     Tagad, cienījamā kundze, — turpināja Debrē, — jums būs gada ienākums 60000 liru, tā ir milzīga bagātība kundzei, kura vismaz gada laikā nedrīkst atklātībā rādīties. Jūs varat izpildīt tagad katru savu vēlmi, un, ja ne, es vēl varu no savas daļas aizdot.

—    Pateicos, mans kungs, — teica baronese, — nabaga sievietei, kura ilgi nevarēs rādīties pasaulē, tā ir pārāk liela manta.

Debrē pakustējās, it kā gribētu teikt: „Kā jums tīk."

Nabaga baronese aizvien vēl bija cerējusi, bet Šī kustība, šis vēsais skatiens un tad klusuciešana viņu galīgi satrieca. Viņa piecēlās, atvēra durvis un, atpakaļ nepaskatīdamās, aizgāja.

Debrē gluži vienaldzīgi ļāva viņai aiziet, tad apsēdās un sāka aprēķināt vēlreiz savus kapitālus.

—    Jā, jā, — viņš teica, — man paliek viens miljons sešdesmit tūkstoši franku. Žēl, ka Vilfora jaunkundze nomira. Es viņu labprāt būtu precējis, bet nu jau man rokas ir brīvas.

Un flegmātiski viņš nogaidīja vēl minūtes divdesmit un tad arī aizgāja.

Vienu stāvu augstāk virs Debrē dzīvokļa atradās Morserfa un viņa mātes dzīvoklis.

Nabaga grāfiene Mersedese šinīs nedaudzajās dienās bija ļoti pārvērtusies. Nevis bagātības lepnums bija zudis — viņa nekad nebija lepna bijusi greznuma dienās, — nē, viņas acis vairs nestaroja, viņas lūpas vairs nesmaidīja, jautri, asprātīgi vārdi vairs nebija dzirdami no viņas mutes.

Tomēr ne nabadzība un trūkums bija salauzis viņas spēkus, viņa labprātīgi bija nokāpusi no augstumiem un arī trūkumā izlikās kā karaliene, kaut gan zelta trauku vietā bija stājušies māla trauki, kurus viņai pašai vajadzēja uz galda uzlikt.

Arī Albērs bija noskumis, un tūkstoš sīkumu viņu kaitināja. Kad viņš gribēja iziet bez cimdiem, viņa rokas likās pārāk baltas, kad viņš gribēja kājām iet pa ielām, viņa kurpes bija par smalkām. Visapkārt smalki izlasīto un kopā saderīgo istabas lietu vietā bija daždažādas nevienādas mēbeles: tapetes bija pelēkas un vienmuļīgas, kādas mēdz lietot skopi nama saimnieki.

Nekad Mersedese nebija pazinusi īstu trūkumu. Jaunībā viņa bieži bija runājusi par savu nabadzību, bet tas nebija trūkums, tikai vienkārša dzīve, kurā tomēr aizvien bija viss vajadzīgais.

Un tad toreiz viņa bija bijusi gluži viena, — tagad viņai vajadzēja gādāt diviem un līdzekļu nebija nekādu.

Viņa nebūtu brīnījusies, kad Albērs kādudien būtu viņai teicis:

—    Māt, mums vairs nav naudas.

12 3a k. 100

Tuvojās ziema, istaba bija drēgna un auksta, un, pieradusi pie siltuma, viņa divkārt juta šo nepatīkamo vēsumu; visvairāk viņa nožēloja, ka istabā nebija nevienas puķes, un viņa bija dzīvojusi pastāvīgi ziedošā puķu dārzā!

Bet viņai bija viņas dēls!

—             Māt, — Albērs teica, — aprēķināsim savu bagātību, man pēc tā jākaļ savi plāni.

—    Bet, bērns, mums jau nav nekā, — sāpīgi atteica Mersedese.

—            Bet apdomājiet, māt, vispirms tie trīs tūkstoši franku, kuri mums nodrošinās varenu dzīvi.

—   Bērns, — nopūtās Mersedese.

—             Ak, māt, — iesaucās jauneklis, — jūs man neticat tāpēc, ka es agrāk, naudas vērtību nepazīdams, daudz izdevu. Bet tagad es ar to mazumu ceru izdarīt lielas lietas.

—            Bet, dēls, — nosarkdama teica māte, — vai tad mēs vispār pieņemsim tos trīs tūkstošus?

—            Protams, bet vispirms mums vajag aizbraukt uz Marseļu, lai izraktu to naudu Melānas ielas mazajā namā. Ar divsimt frankiem mēs aizbrauksim.

—   Ar divsimts frankiem? Cik tālu ar to tiksi?

—            A, es visu aprēķināju, mēs brauksim ar vispārējo pastu un ar upes tvaikoni, tad iznāks ļoti lēti, — visi izdevumi simt divdesmit četri franki jums un astoņdesmit franku — man.

—    Bet kur tad tu ņemsi tos divsimt frankus?

—            Te tie ir, un vēl divi simti; par simts frankiem es pārdevu savu pulksteni, par trīssimts frankiem — brelokus. Vai nav smieklīgi, ka šie piekari maksā trīsreiz tik daudz kā pulkstenis? Mēs tagad atkal esam bagāti.

—    Vai mēs šinī namā esam vēl kaut ko parādā?

—            Jā, trīsdesmit frankus. Bet ir tad mums paliek vēl daudz pāri. Un tad palūkojiet šeit, māt, ko jūs par to teiksit?

Un Albērs izvilka no kabatas grāmatas ar zelta atslēgu — atlieku no bijušās greznības un varbūt dārgu piemiņu — tūkstoš franku banknoti.

—   Bet kas tad tas? — jautāja Mersedese.

—   Tūkstoš franku, māt.

—   No kurienes?

—    Es pateikšu, tik, lūdzama, neuztraucieties!

Albērs apskāva savu māti, skūpstīja viņu sirsnīgi un teica dziļā, skaidrā bērna mīlestībā:

—             Ak, cik skaista jūs esat, māt! Tiešām, māt, jūs esat skaistākā un cēlākā sieviete, kādu es jebkad esmu redzējis!

—             Mīļais bērns! — teica klusi Mersedese un velti raudzīja savaldīt asaras.

—    Tiešām, jūsu nelaime manu mīlestību pārvērtusi dievināšanā!

—            Es neesmu nelaimīga un nekad nebūšu nelaimīga, kamēr man būs mans dēls, — teica Mersedese.

—            Ak, dārgā māt, te jau tūdaļ sākas pārbaudījums — jūs atminaties, ko mēs bijām norunājuši?

—    Vai mēs bijām kaut ko norunājuši, Albēr?

—            Jā, ka jūs paliekat dzīvot Marseļā, kamēr es dodos uz Āfriku, lai darītu savam vārdam godu.

Mersedese dziļi nopūtās.

—             Jā, māt, — turpināja jauneklis, acis kaunīgi nolaizdams, — vakar es iestājos Āfrikas karaspēkā, spahos; es domāju, ka varu brīvi rīkoties pats ar sevi, — kopš vakardienas es sevi pārdevu par kareivi kā citu vietnieks. Es esmu vairāk vērts, nekā es domāju, jo par mani maksāja veselus divus tūkstošus frankus, — viņš piebilda smaidīdams.

—    Bet šie tūkstoš franku… — Mersedese teica drebēdama.

—    Ir puse, otru pusi es dabūšu pēc gada.

—    Asins nauda! — viņa beidzot čukstēja, uz debesīm lūkodamās.

—            Jā, kad tikšu nokauts, — atteica Albērs. — Bet, mīļā māt, es saku tev, ka es savu dzīvību dārgi pārdošu, jo nekad neesmu tā vēlējies dzīvot kā tagad.

—    Mans Dievs, mans Dievs! — dvesa Mersedese.

—            Kāpēc man arī tikt nokautam? Vai Lamrsers, šis dienvidu varonis, ir nokauts? Un Morelis? Ak, māt, un tas skaistais mundieris, kad es pārnākšu!

Mersedese lūkoja pasmaidīt.

—           Jūs redzat, mīļā māt, — Albērs turpināja, — ka četri tūkstoši franku ir gluži droši, ar kuriem jūs divus gadus varēsiet labi iztikt.

—     Jā? — mehāniski teica Mersedese, bet Albērs satvēra viņas roku un, to sirsnīgi spiezdams, teica:

—    Jā, māt, tu dzīvosi.

—    Jā, es dzīvošu, bērns, — lēni atbildēja Mersedese, — bet tu nebrauksi projām?

—     Es braukšu, māt, es nevaru velti sēdēt, es esmu arī solījies. Bet arī jums jādzīvo, māt! Kas man ir dzīve bez jums? Bez jums, bez mīlestības uz jums es jau to dienu būtu nonāvējies, kad man pienācās šaubīties par savu tēvu. Es dzīvoju tikai tad, ja jūs apsolāties vēl cerēt un dzīvot; ja jūs man atļaujat gādāt par jūsu nākotni, tad jūs divkāršojat manus spēkus. Pusgadā es esmu vai nu miris, vai kļuvis par virsnieku, un tad jūsu liktenis nodrošināts, man būs naudas diezgan mums abiem, mums būs vārds, jūsu tēva vārds, uz kuru mēs abi būsim lepni. Ja mani ienaidnieks nošauj, tad varbūt arī jūs ilgi nedzīvosit un mūsu nelaime izbeigsies līdz ar mūsu dzīvību.

—    Labi, mans dēls, — teica Mersedese, — rādīsim tiem ļaudīm, kas mūs uzlūko un spriež pēc mūsu darbiem, rādīsim, ka mēs esam vismaz nožēlas cienīgi.

—     Bet nu nenodosimies vairs tumšām domām, mīļā, dārgā māt, gaidīsim un cerēsim!

—    Jā, mans dēls, tev jādzīvo un jātop laimīgam.

—    Tātad mēs esam dalījušies un varētu vēl šodien aizbraukt. Jūsu vieta pastā ir jau aizmaksāta, man vēl dažas dienas šeit jāpaliek, un tad es jums sekošu uz Marseļu.

Abi ātri savāca savas lietas, nokārtoja rēķinus ar saimnieku un aizgāja roku rokā.

Uz trepēm kāds kungs, kurš dzirdēja viņus aiz sevis nākam, apstājās un atskatījās.

—    Debrē! — nomurmināja Albērs.

—    Morserfa kungs! — teica Debrē un palika stāvam. Viņam likās interesanti sastapties ar jauno cilvēku, kura liktenis tika pārrunāts visā Parīzē.

—    Debrē kungs, viens no maniem bijušajiem draugiem, — Albērs skaļi teica savai mātei.

—    Kā, viens no bijušajiem? Ko jūs ar to gribat sacīt? — stomījās Debrē.

—       Es teicu tā tāpēc, ka man tagad vairs nav draugu, — atteica Albērs, — es jums pateicos, ka jūs mani vēl pazināt.

Debrē piesteidzās pie viņa un spieda tā roku.

—       Mans miļais Albēr, — viņš teica, — ticiet man, ka es ņemu sirsnīgāko līdzdalību jūsu nelaimē un piedāvāju savu neaprobežotu palīdzību.

—        Pateicos, mans kungs, — smaidīdams, atteica Albērs, — man nekāda palīdzība nav vajadzīga, mēs atstājam Parīzi, un mums vēl paliek 5000 franku.

Debrē kļuva tumši sarkans no kauna; viņam bija vairāk nekā miljons kabatā; viņš arī iedomājās, ka no Šā nama nupat izgāja sieviete, bagāta, bet negodā likta pēc nopelna, un otra tik nabaga, bet bagāta un cēla savā lielā nelaimē.

Debrē gluži apjuka, stomījās un aši atvadījās.

Šodien Debrē apakšniekiem bija daudz jācieš no viņa nelabās dūšas, bet tajā pašā vakarā viņš jau bija ļoti grezna un skaista nama īpašnieks, par to samaksādams 500000 liru.

Kad tajā pašā vakarā Albērs pavadīja savu māti līdz pasta ratiem un palīdzēja viņai iekāpt, kāds vīrs netālu noskatījās viņos un, ar roku pieri glaudīdams, klusu noteica:

—       Ak, ar kādiem līdzekļiem es šiem nevainīgajiem varētu atdot to laimi, kuru viņiem atņēmu?

X

„Lauvu bedre"

Viena nodaļa Laforsas cietumā, tā, kurā sēž tie bīstamākie un gudrākie noziedznieki, tiek saukta par Senbernāra pagalmu.

Paši apcietinātie turpretī savā sparīgajā valodā sauca šo nodaļu par „lauvu bedri", laikam tāpēc, ka nodaļas iemītnieki reizēm koda savus sargus.

Šī nodaļa bija cietums cietumā, mūri divkārt biezi, katru dienu tika pārbaudīti dzelzs skadriņu stieņi, un pēc sargu milzīgā auguma varēja redzēt, ka viņi bija sevišķi izvēlēti, lai savaldītu „lauvas bedres" iemītniekus.

Biezi mūri ieslēdz drūmu, mitru, nelielu pagalmu, kuru tikai reti apgaismo kāds saules stars un kur nelaimīgie ieslodzītie bāli un izdēdējuši maldās apkārt kā ēnas.

Šinī neģēlīgajā pagalmā kādudien tiks iesprostots jauns, smalks cilvēks, eleganti ģērbies, kaut arī vietām viņa drēbes bija saplosītas. Viņa smalkais batista krekls bija gluži melns, smalkie zābaki nespīdēja, bet jaunais cilvēks pūlējās tos atkal uzspodrināt, berzēdams ar mutautiņu.

Citi šā pagalma iemītnieki ziņkārīgi nolūkojās uz jauno cilvēki.

—    Lūk, kā princis pucējas, — viens teica.

—     Kas par skaistu uzvalku viņam bijis, un kā viņa zābaki vēl tagad spīd! Gluži glaimojoši mums, ka mums ir tāds biedrs! Ak, tie sasodītie, skaudīgie policisti, kas saplosījuši viņa smalko uzvalku!

—    Ā, tas vēl tālu tiks, tik jauns un jau šeit nonācis! Kad tik netiek drīz paaugstināts līdz kuratoram.

Jaunais cilvēks nelikās necik traucēts. Pabeidzis savu tualeti, viņš piegāja pie durvju sarga un teica:

—     Mans kungs, aizdodiet man divdesmit frankus, tie tiks jums atdoti, jums nav ko baidīties! Apdomājiet, ka maniem radiem ir vairāk miljonu nekā jums grašu! Tātad, lūdzu, dodiet man divdesmit frankus, lai es varu iegādāties sev citu uzvalku, kurš būtu pieklājīgāks princim Kavalkanti.

Sargs tik aizgriezās, viņš pat nesmējās, jo bija paradis pie tamlīdzīgām lietām.

—     Ejiet, jūs nekrietnais cilvēks, - turpināja Andrea, — es lūgšu, lai jūs atlaiž no vietas par tādu cietsirdību.

Sargs apgriezās un sāka skaļi smieties. Visi cietumnieki piesteidzās klāt un apstājās apkārt Kavalkanti.

—     Ar šo niecīgo summu būtu pieticis, — turpināja Andrea, — lai iegādātos uzvalku un dabūt istabu, kur es varētu saņemt to augsto viesi, kuru gaidu kuru katru dienu ierodamies.

—    Viņam taisnība, viņam taisnība! — smējās cietumnieki. — Var tūdaļ redzēt, kas ir augstas kārtas vīrs.

—        Nu, labi, — sargs teica cietumniekam, — dodiet savam jaunajam biedram šo summu!

—        Es neesmu šo ļaužu biedrs, — lepni atteica Andrea, — neapvainojiet mani, uz to jums nav nekādu tiesību!

Cietumnieki cits citu uzlūkoja izbrīnījušies, šie vārdi viņus aizskāra un sacēla dusmas pret šo augstmani.

Sargs gudri aizmanījās projām un ļāva pilnu vaļu cietumniekiem.

—    Savati! Savati! — čukstēja cietumnieki.

Savate ir nonēsāta kurpe; ja nu kāds biedrs ir bijis tik nelaimīgs, ka aizkaitinājis savus biedrus, tad viņi to kūla zilu melnu ar savām dzelžiem apkaltajām tupelēm.

Citi lika priekšā angiju, kas tika izdarīta tā, ka sodāmajam bēra uz galvas smiltis, akmeņus, dažādus lūžņus, visu, kas vien bija sadabūjams cietumā.

—    Ē, ko, vienkārši nostrostēsim! — citi sauca.

Bet Andrea pagriezās pret viņiem, mirkšķināja acīm, uzpūta vaigus, ar mēli un ar lūpām savādi plakšķināja. Tā bija gluži pazīstama un vispār cietumnieku starpā saprotama zīme, kuru viņam Kadruss bija iemācījis.

Cietumnieki pazina* viņu kā vienu no savējiem.

Tūdaļ cietumnieki apklusa, uzvilka atkal jau noņemtās dzelzs tupeles, izbēra smiltis.

Sargs bija gluži pārsteigts no tādas cietumnieku izturēšanās un gribēja jau sākt Andrea pārmeklēt, kad piepeši pagalmā atskanēja sauciens: „Be- nedeto!"

Sargi palaida Benedeto.

—    Mani sauc! — teica Andrea.

—    Uz runājamo istabu! — teica balss.

—        Lūk nu, mani nāk apciemot. Redziet, mans kungs, ka ar princi Kavalkanti nevar apieties kā ar kuru katru!

Andrea aizsteidzās citam sargam līdzi uz runājamo istabu.

Gudrais blēdis bija izturējies gluži klusi un domājis, ka acīm redzot kāda augsta persona viņu apsargā, kas viņam sagādājusi naudu, skanīgu vārdu, tēvu un sakaru ar augstākām aprindām un nu laikam arī tagad neatstās viņu bez palīdzības. Uz laiku viņam gājis slikti, bet gan jau viņa draugs atkal palīdzēs.

„Kāpēc lai es speru kādu lieku soli?" viņš domāja. „Mans sargātājs varētu ar to tikt atbaidīts. Viņš var mani atsvabināt, vai nu palīdzēdams no cietuma bēgt, vai piekukuļodams manu tiesnešus. Ar naudu var visu darīt. Vispirms es nogaidīšu, vai man nepalīdz, un tad…"

Andrea bija ļoti priecīgs par savu izsaukšanu, jo tas varēja būt tikai apciemojums, ne prokurors, ne ārsts, tiem abiem bija laiks par vēlu.

Runājamā istabā Andrea lielās izbailēs ieraudzīja Bertučio.

—    Vai tu mani pazīsti, nelaimīgais bērns? — tas jautāja.

—   Klusu jel, klusu! — bailīgi teica Andrea. — Nerunājiet jel tik dikti!

—    Vai ne, — teica Bertučio, — vai tu gribētu runāt ar mani vienu?

—   Jā, jā!

—    Nu, labi!

Un Bertučio pamāja kādam patālu stāvošam sargam, izņēma no kabatas papīru un pasniedza to viņam, teikdams:

—    Lasiet!

—    Kas tas ir? — jautāja Andrea.

—    Pavēle, lai tev dod sevišķu istabu un ļauj man ar tevi sarunāties.

—            Ā! — priecīgi iesaucās Andrea un domās pats sev teica: „Mani aizvien neaizmirst šis nepazīstamais sargātājs; no manis laikam grib izdabūt kādu noslēpumu, — tāpēc ir atsūtīts Bertučio, bet es tik viegli nedošos rokās."

Abi tika aizvesti un kādu istabu, kura pēc „lauvu bedres" bija diezgan pieņemama; tur bija gulta, krāsns, galds un krēsls, visi balti krāsoti.

Bertučio apsēdās uz krēsla, kamēr Andrea — uz gultas; sargs aizgāja.

—   Nu, ko tu man teiksi? — jautāja Bertučio.

—            Nē, tu runā vispirms, jo tu taču atnāci mani uzmeklēt, — atteica Benedeto.

—            Nu, labi! Tu, kā es redzu, esi aizvien dziļāk grimis, vispirms zadzis, tad nokāvis.

—            Ak, vai jūs tikai tāpēc izprasījāt šo atsevišķo istabu, lai teiktu man tādas lietas, kuras es jau zinu. Labāk sakiet, ko es nezinu. Kas jūs sūtīja pie manis?

—   Ak, jūs ļoti steidzaties, Benedeto kungs.

—    Kāpēc gan ne, ko velti tērēt laiku, tātad — kas jūs sūtīja?

—    Neviens.

—    Kā tad jūs zināt, ka esmu šeit cietumā?

—     Nu, jau sen es pazinu savu Benedeto, kad redzēju smalko jaunskungu Elizejas laukos jājam.

—     Elizejas laukos? Ak, mēs jau nākam tuvāk savam īstajam priekšmetam — vai mazliet neparunāsim par manu tēvu?

—    Ka tas es tev esmu?

—    Jūs, mīļais kungs, esat tikai mans audžutēvs, un es neticu, ka jūs man esat gādājis tos simttūkstoš franku, kurus es četros piecos mēnešos tiku izdevis. Jūs arī neesat man pagādājis augsti dzimušu itāliešu tēvu un ielūdzis uz zināmo mielastu, pēc kura >man vēl tagad siekalas tek, — un viņš viltīgi uzlūkoja Bertučio. — Jā, jā, tas bija Oteilā, labākā sabiedrībā Parīzē, arī prokurors bija tur, un es darīju nepareizi, ka tieši ar prokuroru neturpināju draudzību, tā man tagad būtu labi noderējusi. Nu, runājiet, mans cienījamais audžutēvi

—    Ko tad lai es tev saku?

—    Es tev palīdzēšu. Nupat tu runāji par Elizejas laukiem, — tur dzīvo ļoti, ļoti bagāts kungs.

—    Pie kura tu esi zadzis un nokāvis?

—    Es domāju gan.

—    Grāfs Monte-Kristo kungs.

—    Tas pats, — vai lai es metos viņa apkampienos un saucu — mans mīļais tēv!

—     Klusē nelieti, nejoko ar šo cēlo vārdu! — Bertučio teica dusmīgi un nopietni.

—    Ā, — teica Andrea drusciņ nokaunējies, — kāpēc tad ne?

—    Tāpēc, ka tas, kura vārdu tu minēji, ir no dabas pārāk lieliski apbalvots, lai varētu būt par tēvu tādam nelietim kā tu.

—    A, lieli vārdi…

—    Un lieli panākumi, ja tu nesargāsies.

—    Tu draudi? Es nebaidos, — es nesacīšu…

—     Vai tu domā, ka tev ir darīšana ar tev līdzīgiem? — jautāja Bertučio tik mierīgi un strupi, ka Benedeto nodrebēja. — Tavs liktenis ir varenās, briesmīgās rokās. Šīs rokas grib tev atvērties, izmanto to! Bet sargies, šī roka var arī bez tevis iztikt, bet tu ne.

—       Mans tēvs — es gribu zināt, kas ir mans tēvs! — sauca Andrea. — Jums visiem ir ko zaudēt, es ne godu, ne slavu, ne mantu nevaru zaudēt, es gribu zināt, kas ir mans tēvs!

—    Es atnācu, lai tev to pasacītu.

Benedeto acis iemirdzējās priekā.

Šinī acumirklī atvērās durvis, parādījās sargs, kurš teica Bertučio:

—    Atvainojiet, mans kungs, bet tiesnesis gaida cietumnieku.

—    Es rīt atnākšu, — teica Bertučio.

—      Labi, — teica Andrea, — bet mīļais kungs, atstājiet man šeit kādus desmit dālderus, lai es varu dabūt, kas man ir vajadzīgs!.

Andrea sniedza viņam roku, Bertučio paturēja savējo kabatā un skandināja naudu.

—   Jā, jā, to es domāju, — smiedamies teica Andrea.

Cietuma sargi viņu aizveda.

„Vai es būtu maldījies, un grāfs nav mans tēvs?" Andrea nodomāja pie sevis, iekāpdams garenajos, segtajos cietuma ratos, kurus mēdza saukt par „salātu grozu". „Nu, jau rīt mēs to redzēsim!"'

XI

Soģis

Pēc divām trim dienām bija gaidāma zvērināto tiesas sēžu atklāšana.

Prokurors Vilfors bija ieslēdzies savā kabinetā un drudžaini strādāja pie Kadrusa slepkavības lietas. Šī prāva, tāpat kā viss, kas bija jel kādā sakarā ar grāfu Monte-Kristo, bija lieliski uztraukuši visu Parīzi. Pierādījumi pret slepkavu bija diezgan nepietiekami, jo dibinājās tikai uz mirstošā cietumnieka Kadrusa rakstu, kurā viņš apsūdzēja savu bijušo biedru. Bet vai šeit nevarēja būt vainīgs ienaids vai atriebība? Tomēr prokurors visiem spēkiem pūlējās pierādīt, ka vainīgais ir Benedeto, un viņa notiesāšana būtu vēl spējusi cik necik atdzīvināt viņa pamirušo sirdi.

Prokurors gribēja tieši ar Benedeto prāvu atklāt tiesas sēdes un tāpēc jo vairāk bija spiests strādāt. Viņš nevienam nerādījās un tikai vienu vienīgu reizi pa šo laiku bija redzējis savu tēvu, veco Nuartjē, kad bija aizgājis uz dārzu drusku atpūsties un staigādams bija ar nūju nocirtis puķēm galvas un lauzis rozes.

Dārzā rotājās arī mazais Eduārs ar savu māti, un Nuartjē bija licis piestumt savu krēslu pie loga, lai saulē pagozētos. Nejauši prokurors palūkojās uz savu tēvu un redzēja, ka tā skatiens, pilns neizdzēšama, kvēla naida, bija stīvi vērsts uz to vietu, kur sēdēja Vilfora kundze ar mazo Eduāru.

Prokurors nobālēja, jo viņš zināja, ko sirmgalvis gribēja sacīt ar šo skatienu.

Vilfora kundze neko nenojauta, viņa lūkoja visādi pielabināt savu nerātno dēlēnu, kurš necik viņā neklausījās.

Prokurors vēlējās izbēgt no sirmgalvja briesmīgā skatiena un aši tuvojās namam, bet skatiens kļuva aizvien briesmīgāks un draudošāks, un neviļus viņš padevās tā varai, un, kā no čūskas skatiena valdzināts, viņš pat tuvojās viņam. Nuartjē pacēla savas briesmīgās acis uz augšu, it kā atgādinādams dēlam viņa zvērestu.

—    Jā, jā, — teica prokurors klusi, — pacietieties, mans kungs, tikai vēl vienu dienu, ko es teicu, to es izpildīšu.

Nuartjē likās apmierināts, un viņa skatiens novērsās uz citu pusi.

Prokurors atrāva vaļā savus svārkus, viņam likās, ka viņš noslāps, viņš spieda drebošo roku pie pieres un iesteidzās savā kabinetā.

Nakts pagāja klusi un vēsi, visi gulēja, tik prokurors strādāja, lai varētu nodot bendēm vēl vienu upuri. Viņa apsūdzības runai šoreiz vajadzēja būt sevišķi asai.

Atausa bāla, drūma gaisma. Prokurora lampa kvēloja tumši, uzliesmoja un apdzisa. Vilfors streipuļodams pacēlās un atvēra logu, pa kuru dvesa salda oranžērijas smarža.

—    Šodien, šodien, — čukstēja prokurors, — soģis sodīs vainīgo, kur viņš to sastaps!

Neviļus viņš palūkojās uz Nuartjē logiem.

Priekškari bija nolaisti.

—         Esi mierīgs, es izpildīšu solījumu, — drebēdams klusi teica prokurors.

Maz pamazām namā sāka mosties ļaudis, un prokurors dzirdēja, ka viņa sieva piezvanīja, dzirdēja, ka mazais Eduārs sāka trokšņot. Prokurors arī piezvanīja. Ienāca sulainis, atnesdams avīzes un tasi šokolādes.

—        Es neesmu prasījis šokolādi, — teica Vilfors, — kas tad tā rūpējas par mani?

—         Cienījamā kundze domāja, ka cienījamam kungam šodien būšot daudz jārunā un tāpēc viņam arī jāstiprinoties.

Sulainis nolika tasi uz galdiņa un izgāja.

Vienu acumirkli prokurors uzlūkoja tasi šaubīdamies, tad viņš to aši paņēma un izdzēra vienā paņēmienā. Likās gluži tā, it kā viņš būtu cerējis, ka dzēriens būs nāvīgs un viņu atsvabinās no pienākuma, kurš bija grūtāks par nāvi.

Šokolāde izrādījās nekaitīga. Pienāca brokastu stunda, bet prokurors to nemaz neievēroja.

Atkal ienāca sulainis.

—        Cienījamā kundze liek paziņot, ka pulkstenis ir vienpadsmit un ka sēde sākas divpadsmitos.

—    Nu?

—        Cienījamā kundze ir apģērbusies un vaicā, vai viņa var pavadīt cienījamo kungu?

—    Kāpēc?

—    Viņa vēlas noklausīties prāvas tiesāšanā.

—    A, — teica prokurors gluži izbrīnījies. — To viņa vēlas?

Sulainis soli atkāpās.

—       Sakiet cienījamai kundzei, — domīgi teica prokurors, — ka es gribu ar viņu parunāt un lūdzu viņu pagaidīt mani savā istabā. Pasakiet to un tūdaļ nāciet mani apģērbt!

Kad viss bija izdarīts, pēc brīža prokurors, rūpīgi apģērbts, ar savām lietām zem rokas devās uz sievas istabu.

Pie durvīm viņš acumirkli apstājās, lai noslaucītu baiļu sviedros nosvīdušo pieri.

Tad viņš iegāja iekšā.

Vilfora kundze pusguļus sēdēja uz kāda dīvāna un šķirstīja žurnālus, kurus Eduārs saplosīja, pirms vēl māte bija tos izlasījusi. Viņa bija pilnā viesu uzvalkā, cepure un cimdi bija nolikti blakus.

—            Ak, te jau jūs esat! — viņa mierīgi iesaucās. — Dievs, cik jūs esat bāls! Jūs laikam visu nakti neesat gulējis? Kāpēc jūs nenācāt brokastīs? Vai jūs ņemsit mani līdzi, vai man jāpaliek ar Eduāru?

Prokurors nekā neatbildēja.

—            Eduār, — viņš beigās teica stingri, — ej un rotaļājies salonā, man vajag ar tavu māti parunāt!

Vilfors kundze nodrebēja. Eduārs uzlūkoja māti, bet kad tā pavēli ne atkārtoja, viņš mierīgi palika istabā.

—            Eduār, — prokurors uzsauca tik nikni, ka zēns tūdaļ uzlēca kājas, — vai tu nedzirdi, ej tūdaļ projām!

Zēns, neparadis pie stingrības, dusmās gluži nobālēja, bet, kad tēvs viņu noskūpstīja uz pieres un lēnāk atkārtoja pavēli, viņš izgāja no istabas.

—            Mans Dievs, — jautāja Vilfors kundze, izbijusies uzlūkodama savu vīru, — kas tad ir noticis?

—             Kundze, kur jūs uzglabājat to indi, kuru mēdzat lietot? — prokurors jautāja asi, nostādamies starp savu sievu un durvīm.

Aizsmakusi, dobja skaņa, puskliedziens, pusnopūta paspruka Vilfora kundzei, viņa kļuva līķa bāla.

—    Mans kungs, — viņš stomījās, — es… es nesaprotu…

—            Es jautāju, — tagad prokurors teica jau gluži mierīgi, — kur jūs uzglabājat indi, ar kuru nozāļojāt manu sievastēvu un māti, nabaga Baruā un Valentīnu?

—            Mans kungs, ko jūs sakāt? — iekliedzās Vilfors kundze, rokas saņemdama.

—    Nejautājiet, bet atbildiet!

—    Kam? Tiesnesim vai vārām? — stomījās Vilfors kundze.

—    Tiesnesim, tiesnesim, kundze!

—            Ak, mans kungs, mans kungs! — bija vienīgie vārdi, kurus spēja izrunāt šī drebošā, apstulbusī sieviete.

—           Jūs neatbildat un neliedzaties, — teica Vilfors, — un jūs arī nevarat liegties. Jūs visus šos noziegumus izdarījāt ar bezkaunīgu veiklību, bet pievīlāt tikai tos, kas jūs mīlēja. Avrinji man atklāja noslēpumu. Es turēju — lai Dievs man piedod — aizdomās eņģeli! Ak, pēc Valentīnas nāves nevarēja būt vairs nekādu šaubu. Divas personas zina jūs noziegumu, daudzas jūs tur aizdomās, viss nāks atklātībā, to es jums saku kā laulāts draugs, ne kā tiesnesis.

Jaunā sieva apslēpa seju rokās.

—    Ak, mans kungs, neticiet, neticiet tam! — viņa lūdzās.

—            Ak, vai jūs esat gļēva? — iesaucās prokurors nicinoši; — jā, tiešām, visi noindētāji mēdz būt gļēvi. Vai jūs arī esat gļēva, kam bija dūša noindēt divus sirmgalvjus un jaunu, skaistu meiteni? Vai jūs gļēva, kas varēja noskatīties tik daudzās nāves mokās? Jūs, tik smalka indes sagatavotāja, tik smalka visu apstākļu aprēķinātāja, kā jūs to neaprēķinājāt, ka varētu jūsu noziegumu atklāt? Vai jūs neuzglabājāt sev pašu maigāko, visātrāk nonāvējošo indi? Bet vai ne, to taču jūs esat darījusi?

Vilfors kundze lauzīja rokas un nokrita ceļos.

—             Es zinu, — teica prokurors,. — jūs atzīstaties, bet atzīšanās pašā pēdējā acumirklī neko vairs nepalīdz, sodu nemīkstina.

—    Ak, sods! Mans kungs, kam jūs izrunājat šo vārdu?

—            Vai jūs, četrkārt vainīgā, domājat no soda izbēgt? Vatbūt tāpēc, ka esat tā vīra sieva, kas sodu noteic? Nē, kundze, nāvessods sagaida katru noindētāju, ja tas nav diezgan gudrs bijis sev atlikt drošāko indi.

Vilfors kundze briesmīgi iekliedzās, šausmas attēlojās viņas sejā.

—           Nebaidieties no nekā, es negribu jums darīt negodu, nē, jūs nemirsit atklātā soda vietā, ja esat mani pareizi sapratusi.

—    Nē, nē, es nekā nesaprotu, ko jūs sacījāt!

—           Es sacīju, ka pirmā tiesas ierēdņa sieva galvaspilsētā nevar ar kaunu apkraut līdz šim nevainīgu vārdu un darīt negodu vīram un bērnam!

—    Nē… ak nē!

—            Nu, labi kundze. Jūs darīsiet labu darbu, es jums pateicos par to, ko nupat solījāt.

—            Jūs man pateicaties… par ko?.. Ko tad es esmu solījusi?.. Ak, es nekā nesaprotu… mans Dievs, mans Dievs!

—    Jūs neatbildējāt uz jautājumu. Kur jūs uzglabājat savas indes?

—    Nē, nē, — viņa kliedza, — tā jūs nevarat gribēt!

—    Ko es negribu, kundze, ir tas, ka jūs mirtu atklātā soda vietā!

—    Ak, kungs, apžēlojaties!

—    Es gribu, lai notiek taisnība. Es esmu pasaulē, lai sodītu, kundze, un katru vainīgu sievieti, lai tā būtu arī karaliene, es nodotu bendēm; bet ar jums man ir līdzcietība, un es saku: kundze, jums ir daži pilieni no drošākās indes, kas atlikti jums pašai?

—    Ak, žēlastību, žēlastību, ļaujiet man dzīvot!

—   Ak, cik viņa ir gļēva, — teica Vilfors.

—    Apdomājiet, ka es esmu jūsu sieva!

—   Jūs esat noindētāja!

—    Dieva dēļ, apžēlojieties!

—    Nē.

—    Tās mīlestības dēļ, kuru jūs pret mani jūtat, — apžēlojieties!

—    Nē, nē, — atbildēja Vilfors.

—    Mūsu bērna dēļ! Mūsu bērna dēļ ļaujiet man dzīvot!

—     Ja es jums ļautu dzīvot, tad varbūt atnāktu diena, kad jūs viņu noindētu tāpat kā citus.

—   Es?.. Savu dēlu nonāvētu? — kā ārprātā kliedza māte, pieskriedama prokuroram klāt. — Es lai nokauju savu Eduāru? Ha! ha! ha!

Un briesmīgi, ārprātīgi smiekli sekoja šiem vārdiem; jaunā sieva nokrita zemē pie vīra kājām.

—    Neaizmirstiet, kundze, — cietsirdīgi teica prokurors, — ja līdz manai pārbraukšanai tas vēl nebūs noticis, kam ir jānotiek, tad es pats jūs uzrādīšu un apcietināšu.

Smagi elsodama, satriekta, nogurusi, viņa tik tikko dzirdēja šos briesmīgos prokurora vārdus, tikai viņas acīs dega kvēlojošas ugunis.

—   Es eju spriest nāvessodu slepkavam, — bez žēlastības turpināja prokurors, — ja es pārnākot jūs atrodu vēl dzīvu, tad jūs šo nakti pavadīsit cietumā!

Vilfora kundze dobji iekliedzās un kā nedzīva atkrita uz grīdas.

Vienu acumirkli prokurora sirdī likās pamostamies līdzcietība. Viņš uzlūkoja viņu žēlīgāk un pieliecies klusi teica:

—   Ardievu, ardievu!

Šīs ardievas kā nazis iegriezās viņas sirdī.

XII

Zvērināto tiesa

Benedeto prāva bija sacēlusi lielisku uztraukumu. Neīstais Kavalkanti divus trīs mēnešus bija rādījies Parīzes augstākajās aprindās un bija ieguvis lielu pulku paziņu. Avīzes par viņu bija daudz rakstījušas un atstāstījušas visus sīkumus no viņa dzīves tiklab labākās familijās, kā arī galerās, un bija tā modinājušas vēl sevišķu ziņkāri. Viss lielais bars viņa personīgo paziņu negribēja nekādā ziņā palaist garām ievērojamo gadījumu.

Daudziem Benedeto bija arī nevainīgs upuris, jo bija taču savā laikā redzēts Kavalkanti tēvs, kuru arī tagad dienu no dienas gaidīja. Daudzi jo jūsmīgi runāja par cienīgo veco kareivi, kura uzstāšanās bija tik cēla un smalka, ja tikai tas nerunāja, un, kā zināms, tas reti runāja.

Pats apsūdzētais bija bijis tik spīdošs jauns kavalieris, tik patīkams, labi ieredzēts viesis un biedrs, ka daudzi domāja par intrigām, kuras nezināmi ienaidnieki sarīkojuši tik bagātam cilvēkam, ko visi apskauda.

Tāpēc nav brīnums, ka jau no pat pulkstens septiņiem rītā liels ļaužu pūlis drūzmējās ap tiesas namu un jau stundu pirms sēdes atklāšanas zāle bija kā bāztin piebāzta ar tiem, kas bija ieejas biļetes.

Bošān^ kā jau avīžnieks, bija ieguvis sev labāko vietu un ar lorneti lūkojās pa labi un kreisi. Viņš ieraudzīja Šato-Reno un Debrē, kuri bija par labu dzeramnaudu dabūjuši vietu aiz kāda pilsētas seržanta muguras, no kurienes visu varēja labi redzēt. Viņš pat apņēmās apsargāt viņu vietas, kad tie aizgāja apciemot Bošānu. '

—   A, jūs arī gribat redzēt mūsu draugu? — smējās Bošāns.

—   Ak, šis cēlais princis! Lai velns parauj tos itāliešus! — teica Debrē.

—   Tas bija vīrs, kura cilts senčus pat Dante bija minējis!

—   Bendes valga muižniecība! — iemeta starpā Šato-Reno.

—    Vai viņu sodīs? — jautāja Debrē.

—            Nu, mans mīļais, to taču jūs vislabāk zināsit, — teica avīžnieks, - vai tad neredzējāt tiesas priekšsēdētāju pēdējā suarejā pie ministra?

—   Jā.

—    Ko tad viņš teica?

—   Jūs izbrīnīsities.

—    Tad sakiet vien aši, es sen jau neesmu dzirdējis neko brīnišķīgu.

—   Nu, viņš sacīja man, ka šis Benedeto, kuru visi uzskatīja par lielisku, gudru un viltīgu blēdi, esot tikai gluži neievērojams, mazs zaglītis, ar kura smadzenēm pēc viņa nāves nemaz nebūšot vērts veikt zinātniskus mēģinājumus.

—    Tā! — teica Bošāns. — Bet viņš prinča lomu spēlēja gluži labi.

—           Jā, jums labi, Bošān, jo jūs nevarat ieredzēt prinčus un priecājaties, kad varat atrast pie viņiem ko peļamu, — teica Šato-Reno.

—    Ā, vai tad jūs neticējāt viņa prinča godībai?

—    Nekad ne.

—    Bet, — teica Debrē, — vai tad jūs neesat ar prokuroru runājis?

—            Tas ir gluži neiespējami, Vilfors kungs nevienu nepieņem. Nav jau arī brīnums, šie pastāvīgie nelaimes gadījumi pie viņa, kuri beidzās ar viņa meitas dīvaino nāvi…

—    Dīvaino nāvi? Ko tas nozīmē?

—           Ak, neizliecieties par nezinātāju, apgalvodams, ka tādas lietas notiek tikai pie jaunizceptiem muižniekiem, — atgriezdamies teica Bošāns.

—   Tiešām, es nemaldos, — viņš piepeši teica, — tā ir viņa, viņa!

—    Kas tā tāda?

—    Un teica, ka viņa esot aizbraukusi, — turpināja avīžnieks.

—            Eiženijas jaunkundze? — jautāja Šato-Reno. — Vai tad viņa jau ir atgriezusies?

—    Nē, nē, viņas māte, — teica Bošāns.

—             Danglāra kundze? Tas nevar būt! — iesaucās barons. — Apdomājiet jel, desmit dienas pēc meitas bēgšanas un trīs pēc vīra bankrota!

Debrē nosarka un skatījās arī uz to pusi, uz kuru norādīja Bošāns.

—            Ak, — viņš teica, — tā ir nepazīstama, aizplīvurota kundze, varbūt prinča Kavalkanti māte. Bet jūs, Bošān, gribējāt mums kaut ko interesantu pastāstīt.

—    Es?

—   Jā, jūs runājāt par Valentīnas jaunkundzes savādo nāvi.

—    Ak jā, bet kāpēc gan šeit nav Vilfora kundzes?

—        Ak, tā nabaga sieva, — Debrē teica ironiski, — laikam viņa ar kaut ko nodarbojas, destilēdama kādas labas zāles hospitāļiem, vai gatavo skaistuma pomādes savām draudzenēm. Jūs zināt, ka šis laika kavēklis izmaksā viņai trīs tūkstošus dālderu ik gadu? Bet tiesa gan, kāpēc viņa šodien šeit nav? Es viņu ļoti mīlu.

—    Es viņu nevaru ciest, — teica Šato-Reno.

—    Kāpēc?

—    Nezinu, instinktīvi. Bet ko tad Bošāns gribēja mums pastāstīt?

—        Nu tad dzirdiet: • nāves gadījumi pie Vilfora tik aši seko cits citam tāpēc, ka mājās ir slepkava.

Abi jaunie cilvēki sarāvās, jo arī viņi ne reizi vien bija domājuši tāpat.

—    Un kas tad ir šis slepkava? — abi jautāja.

—    Mazais Eduārs, — atbildēja Bošāns.

Abi sāka skaļā balsī smieties, bet Bošāns nebūt neapjuka.

—   Jā, mani draugi, mazais Eduārs.

—    Ak, jūs jokojat.

—        Nebūt ne, es vakar pieņēmu sulaini, kurš nupat bija atstājis dienestu pie Vilfora, bet kuru es rīt atkal atlaidīšu, jo viņš briesmīgi daudz ēd, lai atgūtos pēc gavēņa pie Vilfora, kur bailēs neviens sulainis nedrīkstējis ēst. Kā liekas, mazais Eduārs pratis dabūt rokās indes pudeles, no kurām viņš iepilinājis vienam vai otram, kurš viņam nepatīk. Valentīnu viņš esot apskaudis.

—    Vai velns, ko jūs tur mums stāstāt? — iesaucās Šato-Reno.

—        Ahā! — teica Bošāns. — Jūs neticat, bet paprasiet tikai, kam vien gribat no bijušajiem Vilfora apkalpotājiem!

—    Bet kas tad tā par indi? Kur tad bērns to ņēmis?

—    No savas mātes laboratorijas.

—    Vai tad viņas laboratorijā ir arī indes?

—         Vai es to zinu? Jūs jautājat gluži kā prokurors, pat vēl labāk, jo viņš nemaz šinī lietā nejautā. Es tikai saku, ko zinu, tas ir viss.

—    Ak, tas viss nemaz nav ticams.

—        Kas tur neticams? Pagājušajā gadā dzirdējāt par bērnu Rišeljē ielā, kurš sev laiku kavēja, nonāvēdams brāļus un māsas pa nakti, kad tie gulēja, iebāžot tiem ausīs adatas.

—      Nu, jūs gan pats ne vārda neticat no visa tā, ko stāstāt, — teica Šato-Reno. — Bet kur tad"ir grāfs Monte-Kristo? Es viņa neredzu.

—     Ak, — teica Debrē, — viņš negrib sabiedrībā rādīties, jo viņš tiešām visvairāk sabiedrībā izblamēts ar šiem Kavalkanti. Viņi pie viņa nākuši ar neīstiem ieteikšanas rakstiem un arī izkrāpuši naudu no viņa, apmēram simt tūkstošus franku.

—      Klausieties, Šato-Reno, — ieminējās Bošāns, — kā tad iet More- lim?

—     Nekā nezinu, — atteica barons, — es pie viņa biju trīs reizes, bet viņu neatradu. Viņa māsa tomēr nebija nemierīga.

—    Jā, vai zināt, — iesaucās Bošāns, — grāfs Monte-Kristo jau nemaz nevar zālē būt, jo viņš jau arī ir aktieris drāmā.

—    Ko? Vai viņš arī ir kādu nokāvis?

—     Ko nu, pie viņa jau notika Kadrusa nokaušana, pie viņa arī atrada to vesti ar Kadrusa vēstuli Danglāram. Lūk, tur uz tiesas galda vēl ir asiņainā papīra strēmele.

—   Ak, tiešām, jā, jā, viņš ir liecinieks.

Te piepeši priekšnamā izcēlās troksnis, seržants deva zīmi Debrē un Šato-Reno, un istabā ienāca tiesas ziņnesis, kurš ķērkstošā balsī sauca:

—   Mani kungi, tiesa nāk!

XIII

Apsūdzība

Zālē iestājās dziļš klusums. Lēni ienāca tiesneši4 zvērinātie ieņēma savas vietas. Prokuroram pievērsās vispārēja uzmanība, jā, var droši teikt: viņu apbrīnoja sīkie ļautiņi. Cienīgi viņš atsēdās savā augstajā krēslā un mierīgu skatienu lūkojās visapkārt.

— Ievest apsūdzēto! — teica priekšsēdētājs.

Visu acis griezās uz durvīm, pa kurām bija jāienāk Benedeto. 13*

Durvis atvērās, un ienāca apsūdzētais.

Apsūdzētā vaibstos nebija lasāms nekāds uztraukums, kurš sadzen asinis apsūdzēto sirdīs un dara bālu pieri un vaigus. Viņa rokas, no kurām viena turēja gardibeni, kamēr otra bija aizbāzta aiz vestes, netrīsēja drudžaini, kā citiem apsūdzētajiem var aizvien redzēt; viņa acis bija mierīgas, jā, pat starojošas. Tiklīdz jaunais cilvēks bija ienācis zālē, viņa skatiens, pārlaizdams pār zvērinātiem un visu sapulci, ilgi palika kavējoties pie prezidenta, vēl ilgāk — pie prokurora.

Andrea blakus nosēdās viņa aizstāyis, jauns gaišmatis, kura seja uztraukumā bija desmitreiz sarkanāka nekā apsūdzētajam.

Prezidents lika nolasīt prokurora uzrakstīto ļoti aso un nežēlīgo apsūdzības rakstu.

Pa visu ilgo laiku, kamēr turpinājās lasīšana, visu skatieni bija pievērsti Benedeto, kurš sēdēja mierīgi, gandrīz vai omulīgi.

Vēl nekad varbūt prokurors nebija tik pārliecinoši un stingri pieprasījis nāvessodu, un viņš bieži bija lūdzis tiesai nāvessodu. Nekad viņš nebija tik spilgti tēlojis noziegumu, apsūdzētā agrāko nekārtīgo un noziedzīgo dzīvi, viņa blēdīgo pārvēršanos par augstas kārtas locekli, — kas bija sevišķi liels noziegums viņa acīs, — visu apsūdzētā dzīves gaitu no bērnu dienām pa nolaideno ceļu.

Publika bija pārliecināta, ka jau šis apsūdzības raksts vien pazudināja nabaga Benedeto.

Benedeto turpretī nelikās pievēršam uzmanību visiem šiem apvainojumiem. Vilfors ar asu novērotāja skatienu uzlūkoja apsūdzēto, bet tas nevienu reizi nenolaida acis.

Pēdīgi apsūdzības raksta lasīšana bija pabeigta.

—   Apsūdzētais, — teica prezidents, — jūsu vārds un uzvārds.

Andrea piecēlās.

—     Atvainojiet, prezidenta kungs, — viņš teica gluži mierīgi, — bet es redzu, ka jūs savus jautājumus man liekat priekšā tādā kārtā, ka es nespēju atbildēt. Es domāju, ka mans prāva ir izņēmums starp parastām prāvām, par ko es minēšu pierādījumus. Es tātad lūdzu, atļaujiet man gluži pretēji paradumam, ka es neatbildu uz visiem jūsu jautājumiem.

Pārsteigtais prezidents uzlūkoja zvērinātos, kuri savukārt lūkojās uz prokuroru.

Visa sapulce bija ļoti uztraukta.

Tikai Andrea bija gluži mierīgs.

—             Cik vecs jūs esat? — jautāja prezidents. — Vai uz šo jautājumu jūs atbildēsit?

—            Es atbildēšu uz šo jautājumu, kā arī uz visiem citiem, tiklīdz pienāks to kārta.

—   Cik vecs? — atkārtoja prezidents.

—            Es esmu divdesmit vienu gadu vecs, dzimis 1817. gadā naktī no 27. un 28. septembri.

Pie šiem vārdiem prokurors, kurš pašlaiks rakstīja kādu piezīmi, pacēla acis.

—   Kur jūs esat dzimis? — jautāja prezidents.

—   Oteilā pie Parīzes, — teica Benedeto.

Prokurors otru reizi pacēla acis un kļuva bāls kā līķis, it kā būtu ieraudzījis kādu spoku.

Benedeto viegli un izlaidīgi spēlējās ar savu batista kabatas lakatiņu.

—    Pie kādas kārtas jūs piederat?

—            Vispirms es biju viltotājs, — vienaldzīgi atteica Andrea, — tad zaglis, beigās slepkava.

Visa sapulce uztraucās, pārsteigums un dusmas atskanēja no visām pusēm; tiesneši un zvērinātie apjukuši lūkojās cits citā.

Prokurors atspieda rokā savu nupat vēl bālo, tagad kvēlojoši sarkano pieri; piepeši viņš pacēlās un lūkojās apmulsis apkārt, viņam it kā trūka elpas.

—           Vai jūs ko meklējat, prokurora kungs? — iejautājās piepeši Andrea, laipni smaidīdams.

Prokurors atkrita atpakaļ savā krēslā.

—            Vai jūs tagad teiksit savu vārdu? — stingri teica prezidents. — Tā rupjā lielība, ar kādu jūs minējāt savus noziegumus, apzīmēdams tos par savu kārtu, tās savādās goda jūtas, kuras jūs ar to gribējāt izrādīt, var tikumības un- likuma vārdā tikai uz strupāko tikt notiesātas; lielības dēļ jūs varbūt arī tikai nesakāt savu vārdu.

—             Gluži neticami, prezidenta kungs, — teica Benedeto, smalki palocīdamies, — ka jūs manas domas esat atminējis: jā, aiz godkārības es lūdzu mainīt jūsu jautājumu kārtu.

Izbrīna sasniedza augstāko pakāpi.

—    Nu, — jautāja prezidents, — kāds tad ir jūsu vārds?

—            Savu vārdu es jums nevaru pateikt, jo es to nezinu, bet es gan zinu sava tēva vārdu un varu to jums pateikt.

Prokurora prātu likās kā ģībonis aptumšojam, lielas sviedru lāses nokrita no viņa pieres uz papīra lapas, kuru tas turēja rokās.

—    Sakiet sava tēva vārdu! — teica prezidents.

Neviena skaņa nebija dzirdama, ne dvašas vilciens, visapkārt valdīja kapa klusums.

—            Mans tēvs ir karaliskais prokurors, — mierīgi un skaidri teica Andrea.

—             Karaliskais prokurors? — teica prezidents, nepamanīdams prokurora drebēšanu.

—            Jā, un, tā kā jūs gribat viņa vārdu zināt, tad es arī to varu pateikt: viņš saucas de Vilfors.

Aiz bijības pret tiesu tik ilgi aizkavētais uztraukums kā aizturēts ūdens piepeši izlauza sev ceļu. Sacēlās nedzirdēts troksnis, izsaucieni un lamu vārdi pret Benedeto, kurš stāvēja gluži mierīgi, smiekli, draudi, uzmudinājumi un svilpieni.

Troksnim cauri skanēja prezidenta vārdi:

—            Apsūdzētais, jūs nedzirdēti jokojaties ar tiesu, tāds bezkaunības un ārprātības skats vēl nekad nav redzēts!

Tiesas sulaiņi velti pūlējās apklusināt publiku. Divas personas bija piesteigušās pie prokurora, kurš bija gluži saļimis, un lūkoja viņu nomierināt par šādu nedzirdētu nekaunību.

Pēdīgi bija iestājies miers, tikai vienā vietā ļaudis bija sastājušies un dzīvi čukstēja.

Tika teikts, ka zālē kāda sieviete esot paģībusi, un ļaudis pūloties viņu atdzīvināt.

Andrea visu laiku bija mierīgi uzlūkojis uztraukto sapulci.

—            Mani kungi, — viņš teica par atbildi prezidenta pārmetumiem, — man ne prātā nenāk tiesu aizskart un sacelt nevajadzīgu skandāli. Jūs mani jautājat, un es gluži vienkārši atbildu un, nezinādams savu vārdu, saku sava tēva vārdu.

Jaunais cilvēks runāja ar tādu drošību, tik mierīgi, ka neviļus iestājās dziļš klusums. Visi skatījās uz prokuroru, kurš sēdēja nekustēdamies, kā pērkona satriekts.

—    Mani kungi, — turpināja Andrea, — es vari savu vārdu pareizību pilnīgi pierādīt.

—    Bet, — iesaucās prezidents, — jūs iepriekšējā izmeklēšanā izskaidrojāt, ka saucoties Benedeto un esot no Korsikas?

—     Es teicu, ko turēju par labu sacīt, jo negribēju, ka tiktu mazināts manu vārdu iespaids šeit tiesā. Es atkārtoju, ka piedzimu Oteilā, 1817. gada 27. septembra naktī, un esmu prokurora de Vilfora dēls. Es atstāstīšu jums lietas tuvākos apstākļus:

Es piedzimu istabā, kura tapsēta ar sarkanu damastu, namā Fontēnas ielā 28. Mans tēvs paņēma mani rokās, teica manai, mātei, ka es esot miris, ietina mani servjetē, kura bija iezīmēta burtiem „H. N.", un nonesa mani dārzā, kur mani dzīvu apraka.

Šalkas pārņēma visu publiku, kad viņa salīdzināja apsūdzētā stingro uzstāšanos ar prokurora pilnīgo apmulsumu.

—    Kā tad jūs to visu zināt? — jautāja prezidents.

—     Man tūdaļ būs gods jums to visu atstāstīt, prezidenta kungs. Tanī dārzā aiz krūmiem glūnēja kāds vīrs, kurš gribēja manu tēvu nokaut un viņam jau sen sekoja, lai atriebtos pēc korsikāņu paraduma. Viņš redzēja, ka mans tēvs kaut ko apraka zemē, pielīda tuvāk un iedūra viņam mugurā. Mans tēvs pakrita, kamēr korsikānis, domādams, ka aprakta ir nauda, paķēra vīstokli, kurā es biju ielikts. Korsikānis mani aiznesa uz bāriņu namu, kur es tiku ierakstīts ar 37. numuru. Trīs mēnešus vēlāk viņa māsa no Roljāno atbrauca uz Parīzi, izskaidroja, ka es esmu viņas bērns, ūn paņēma mani līdzi. Tāpēc es, kaut gan Oteilā dzimis, tomēr Korsikā uzaudzis.

Klusums bija tik liels, ka varēja domātzāle ir gluži vai tukša.

—    Turpiniet! — teica prezidents.

—    Pie šiem labajiem ļautiņiem, kuri mani mīlēja, es būtu varējis kļūt laimīgs, bet mana iedzimtā samaitātā sirds ņēma pārsvaru. Es kļuvu aizvien ļaunāks un ļaunāks. Kad es reiz lādēju likteni, ka tas mani radījis tik ļaunu, mans audžutēvs teica:

„Negrēko, nelaimīgais, — visi noziegumi nāk no tava tēva, kurš noziegumus pret cilvēcību ir darījis sev par amatu un asinskārīgu sirdi par savu vadītāju."

—            No tā laika es vairs nezaimoju likteni, bet es lādēju savu tēvu, un tāpēc es tagad runāju šos vārdus, par kuriem jūs, prezidenta kungs, iz- sacījāt man pārmetumus. Ja tas ir vēl liels noziegums, tad sodiet mani, bet, ja jūs esat pārliecinājies, ka es ciešu par tēva grēkiem, tad žēlojiet mani!

—    Bet jūsu māte? — jautāja prezidents.

—             Mana māte ticēja, ka es esmu miris, viņa nav vainīga. Es viņas vārdu neesmu gribējis zināt, es nepazīstu savu māti.

Šinī acumirklī zālē atskanēja apspiests kliedziens. Tur pulks ļaužu stāvēja ap neveselu sievieti.

Sieviete sāka histēriksi raudāt, viņu vajadzēja aizvest, viņas plīvurs pavērās, un vairāki pazina baronesi Danglāra kundzi.

Arī prokurors viņu pazina un uzlēca kājās.

—            Pierādiet! Pierādiet! — iesaucās prezidents. — Šādiem briesmīgiem apvainojumiem vajag gluži nešaubāmu pierādījumu!

—            Vai jūs gribat pierādījumu? — teica Benedeto smiedamies. — Nu, tad uzlūkojiet jel Vilfora kungu, un jums nevajadzēs nekādu citu pierādījumu!

Katrs skatījās uz prokuroru, kurš no šiem tūkstošs asajiem skatieniem jutās ievainots kā ar dunčiem; viņš streipuļoja un panāca soli uz priekšu.

Publikā atkal bija dzirdams troksnis.

—             No manis prasa pierādījumus, tēv, — teica Benedeto, — vai jūs tiešām gribat, ka es dodu kādus pierādījumus?

—             Nē, nē, — Vilfors stomījās gandrīz vai nesaprotami, — nav vajadzīgs.

—    Kā? Ko jūs sakāt? Nav Vajadzīgs? — iesaucās prezidents.

—             Es gribu teikt, — kliedza prokurors, — ka es velti esmu cīnījies pret nāves bultu! Likteņa soģa roka ir mani sasniegusi. Mani kungi, nav vajadzīgi nekādi pierādījumi, viss, ko šis jaunais cilvēks saka, ir taisnība.

Drūmi nospiedošs klusums šķita bija uzvēlies ar visu smagumu sapulcei.

—             Kā, prokurora kungs? — iesaucās prezidents. — Jūs ļaujaties mal- dināties? Šī briesmīgā, nesaprotamā nelaime ir aptumšojusi jūsu garu, atjēdzieties!

Prokurors nolieca galvu; viņa zobi klabēja kā drudzī; viņš bija bāls kā līķis.

—            Es esmu pie pilna prāta, tikai manas miesas cieš, — teica prokurors. — Es atzīstos par vainīgu visos noziegumos, par kuriem jaunais cilvēks mani apvaino, un nododu sevi prokuroram, manam pēcnācējam.

Šos vārdus dobjā balsī izteicis, prokurors soļoja uz durvīm, kuras sulainis mehāniski atvēra.

Visa sapulce par šo izskaidrojumu un atzīšanos bija aizgrābta un iztrūkusies.

—            Nudien, — teica Šato-Reno, — tad es labāk gribētu mirt kā Morserfa kungs, pistoles šāviens liekas gandrīz vai salds pret šādu katastrofu kā Vilfora kungam.

—           Ak, un es vienu brīdi biju nodomājis precēt viņa meitu, — iesaucās Debrē, — nabaga bērns darīja labi, ka nomira.

—           Sēde tiek atlikta, mani kungi, — teica prezidents, — un prāva paliek uz nākamo sesiju. To vajag no jauna iesākt un nodot citam ierēdnim.

Andrea bija palicis gluži mierīgs un, no kareivjiem pavadīts, atstāja zāli.

—            Nu, mīļais, ko jūs domājat par visu šo lietu? — jautāja Debrē seržantam, aiz kura muguras bija stāvējis.

—            Laikam viņu apžēlos, — tas atteica, — ja jau pats prokurors ir vairāk vainīgs.

XIV

Sods

Ļaudis klusuciešot deva ceļu Vilforam. īstas sāpes aizvien iedveš cienību. Nav neviena piemēra pat no visvairāk pagrimušiem laikiem, ka liela, sapulcēta ļaužu bara pirmās jūtas, redzot lielu nelaimi un sāpes, nebūtu bijusi vispārēja līdzcietība. Ļoti bieži ienīsti cilvēki tiek dumpja laikā nokauti, bet reti kad — nelaimīgais, un lai viņš arī būtu noziedznieks, no tiem, kas noskatās viņa tiesāšanā, aizskarts.

Vilfors izgāja caur klātesošo rindām netraucēts, vainīgs, kā pats bija atzinies, bet savu sāpju apsargāts.

Ir notikumi un dvēseļu cīniņi, kurus cilvēki saprot instinktīvi, bet nespēj ar prātu izskaidrot; tas, kas tādos apstākļos vissāpīgāk, visdziļāk iekliedzas, tas ir vislielākais dzejnieks. Ļaudis šo kliedzienu uzskata par veselu vēsturi, un viņi dara pareizi, ar to apmierinādamies, it sevišķi, ja kliedziens ir patiess.

Neaprakstāmi satriektais Vilfors atstāja tiesas namu, drudzis viņu kratīja, katra dzīsla šķita raujamies, sastingstam, tūkstam un pušu plīstam, katrs loceklis likās saplosīts.

Mehāniski viņš nolika savus tiesneša svārkus, izgāja streipuļodams pagalmā, iekāpa savos ratos un rādīja ar roku, lai brauc uz mājām.

Visas viņa izpostītās laimes smagums likās uzkrītam uz viņa galvas un viņu sadragājam. Vēl viņš skaidri nenoprata visas sekas, bet jau sajuta tās.

—    Liktenis, liktenis! — viņš čukstēja.

Rati strauji ripoja uz priekšu; Vilfors spilvenos pakustējās un juta kaut

ko zem sevis.

Viņš ar roku aptaustīja, tas bija viņa sievas vēdeklis. Piepeši viņš iedomājās par sievu.

—     A, — viņš pēkšņi iekliedzās, it kā kvēlojoša dzelzs būtu viņam iegrūsta sirdī.

Tiešām, kopš stundas viņš bija domājis tikai par savu nelaimi, tagad piepeši viņa gara priekšā parādījās cita, vēl šausmīgāka aina.

Viņš sievu ar nepielūdzamu bardzību bija notiesājis uz nāvi, un viņa bija vāja sieviete, bez aizstāvja pret viņa cieto, vareno gribu, apmulsināta no bailēm un sirdsapziņas pārmetumiem, sadragāta no kauna, kuru viņai vīrs savas tikumības spilgtajā gaismā bija iztēlojis, — viņa varbūt mira šinī acumirklī.

Stunda bija pagājusi kopš viņas notiesāšanas, varbūt viņa tagad lūdza Dievu par saviem noziegumiem, varbūt rakstīja vēstuli, lai savu tikumiski skaidro laulāto draugu pazemīgi lūgtu piedot.

Vilfors otrreiz iekliedzās sāpēs un niknumā uz sevi.

—    Ak, — viņš sauca, — šī sieviete tikai tāpēc kļuva par noziedznieci, ka nāca ar mani sakarā! Es izdvešu noziegumu, un viņai tas ir pielipis kā tīfs, kā mēris! Un es viņu sodīju, es iedrošinājos viņai sacīt: nožēlojiet un mirstiet! Es! Ak nē, nē, — viņai jādzīvo! Mēs bēgsim, atstāsim Franciju, skriesim līdz pasaules galam. Es viņai runāju par bendi! Mums jābēg, es viņai visā atzīšos, visas dienas es viņas priekšā zemošos un teikšu, ka arī es izdarīju noziegumu! Viņai jādzīvo, lai viņas ļaunums nobāl, salīdzinājumā ar manējo!

Un Vilfors atrāva karietes logu un uzsauca kučierim: — Ašāk, ašāk! — tik briesmīgā balsī, ka tas bailēs pielēca kājās.

Zirgi skrēja pilnos aulēkšos.

—     Jā, jā, — atkārtoja Vilfors, jo tuvāk nāca savam namam, — viņai jādzīvo, jānožēlo un jāaudzina mūsu dēls, vienīgā ģimenes atvase. Viņa mīl dēlu, viņa dēļ tā noziedzās. Māte, kas tik ļoti mīlēja, nekad nevar gluži izmist. Mana sieva glābsies un paņems dēlu līdzi. Visus noziegumus es ņemšu uz sevi. Tas būs labs darbs, kaut viens vienīgais. Tas atvieglina sirdi.

Un pirmo reizi prokurors uzelpoja vieglāk.

Kariete iebrauca pagalmā.

Vilfors izlēca ārā; sulaiņi bija pārsteigti, redzot viņu tik ātri atgriežamies. Neviens viņam neteica ne vārda, visi klusu deva ceļu.

Viņš pagāja garām Nuartjē durvīm un caur pusatvērtajām durvīm pamanīja divas ēnas, bet nemiers dzina viņu tālāk.

Viņš devās augšup pa kāpnēm, kuras veda uz Valentīnas tukšo istabu un uz viņa sievas istabām.

Viņš aizslēdza kāpņu durvis.

—     Neviens lai mūs netraucē, — viņš noteica pie sevis, — man viņai jāatzīstas un jāatklāj mans noziegums…

Durvis uz Vilfora kundzes istabām bija vaļā.

„Tā ir laba zīme," viņš nodomāja.

Un viņš iegāja salonā, kur katru vakaru Eduāram tika klāta gulta, jo, kaut gan viņš bija nodots pansijā, māte tomēr negribēja no viņa šķirties, un zēns ik vakarus nāca mājās.

—    Nav neviena, — prokurors teica, istabā apkārt lūkodamies, — laikam viņa ir guļamistabā.

Viņš steidzās pie durvīm. Tās bija aizšautas. Prokurors nodrebēja.

—     Eloīze! — viņš sauca. Likās, ka istabā kaut kas kustās.

—    Kas tur ir? — jautāja kāda baJss.

Likās, it kā Vilfora kundzes balss skanētu vājāk nekā parasti.

—    Atver, atver! — sauca Vilfors. — Es tas esmu.

Bet, neskatoties uz viņa saucienu, durvis tomēr netika atvērtas. Vilfors ar kājas spērienu izlauza durvis. Pie durvīm uz buduāru stāvēja viņa sieva.

Viņa bija bāla, viņas vaibsti sapostīti, acis lūkojās briesmīgi stīvi.

—     Eloīze! Eloīze! — viņš iesaucās. — Kas ir ar tevi, runā? Jaunā sieva pastiepa pret viņu stīvu roku.

—            Ir izpildīts, mans kungs, — viņa teica dobji. — Ko jūs vēl no manis prasāt?

Un viņa saļima uz grīdas.

Vilfors piesteidzās pie viņas un satvēra sievas roku. Roka, cieti saķērusi, turēja mazu flakonu, Vilfora kundze bija mirusi.

Gluži apstulbis šausmās, prokurors atlēca atpakaļ līdz durvīm un uzlūkoja līķi.

—    Mans dēls! — viņš piepeši iekliedzās. — Kur ir mans dēls? Eduārs! Un viņš metās lejā pa kāpnēm.

Viņa balsī bija dzirdamas tādas dziļas sirds izbailes, ka apkalpotāji pieskrēja klāt.

—    Mans dēls — mans dēls — kur ir Eduārs? — jautāja prokurors. — Kur Eduārs?

—   Jaunais kungs nav lejā, cienījamais kungs, — atbildēja sulainis.

—    Laikam viņš rotaļājas dārzā, palūkojaties aši!

—    Nē, cienījamā kundze pirms kādas pusstundas aicināja jauno kungu pie sevis, un kopš tā laika viņš lejā nav bijis.

Auksti sviedri apklāja Vilfora pieri, kājas negribēja vairs klausīt, domas sāka jukt.

Streipuļodams viņš devās atkal pa kāpnēm augšā.

Istabā gulēja viņa sievas līķis; saukt viņš baidījās, lai netraucētu nāves mieru.

—    Eduār! Eduār! — viņš stenēja.

Neviens neatbildēja.

Prokurors pagāja soli uz priekšu.

Līķis gulēja pie pašām buduāra durvīm, Eduāram vajadzēja būt iekšā. Mirusī māte likās apsargājam savu bērnu, un stingrām, plaši atvērtām acīm, noslēpumaini ironisku smaidu uz lūpām viņa skatījās uz prokuroru.

Durvis bija tikai pievērtas, varēja redzēt atvērtas klavieres un pusi no zilā dīvāna.

Uz šā dīvāna gulēja zēns.

Laikam viņš dusēja.

Nelaimīgais tēvs priekā iekliedzās. Viņš gribēja paķert bērnu un bēgt, bēgt.

Vilfors atgādināja nāvīgi ievainotu tīģeri, kura salauztie zobi rokas viņa pēdējā brūcē.

Viņš vairs nebaidījās nekādu ļaunu zīmju, nedz spoku. Viņš pārlēca pāri līķim, it kā būtu lēcis pāri liesmojošam sārtam.

Viņš paņēma bērnu savās rokās, sauca, kratīja — nekādas atbildes. Viņš berzēja bērna rociņas, skūpstīja viņa pieri, raudzīja sirdi — tā vairs nepukstēja!

Bērns bija miris.

Pie svārciņiem bija piesprausts papīrs.

Vilfors apjuka, bērns izkrita no viņa rokām un novēlās pie mātes.

Prokurors ieraudzīja Eloīzes rokrakstu un lasīja sekojošas rindiņas:

„Spriediet, vai es biju laba māte, jo, mīlēdama savu bērnu, es kļuvu par noziedznieci. Laba māte neaiziet bez sava bērna!"

Vilfors atkal piesteidzās pie bērna un izmeklēja to ar tēva uzmanību, kā lauvas māte pūlas ap savu bērnu.

—   Liktenis! Liktenis! — viņš čukstēja.

Līdz šim izmisums, dusmas, niknums viņu bija uzturējuši pie dzīvības un dzinuši, tagad viņu pārņēma briesmīgas šausmas šo divu līķu tuvumā.

Viņa galva dunēja, viņš ar mokām piecēlās, šis lik cietsirdīgais vīrs gāja pie sava tēva, lai taču atrastu kaut vienu cilvēku, pie kura krūtīm viņš varētu raudāt, kuram stāstīt par savu nelaimi.

Viņš iegāja Nuartjē istabā.

Nuartjē likās sirsnīgi un uzmanīgi klausāmies abatā Buzoni, kurš bija mierīgs un vēss kā aizvien.

Kad prokurors pamanīja abatu, viņš neviļus pielika roku pie pieres. Pagātne atkal viņam atgriezās. Viņš atcerējās savu apciemojumu pie abata Buzoni pēc pusdienas mielasta Oteilā un tad abata vizītes Valentīnas nāves dienā.

—            Jūs šeit, mans kungs, — teica prokurors, — jūs arī šeit parādāties laikam tikai kā nāves pavadonis?

Buzoni pagriezās, un prokurora uztrauktā seja un stīvais acu skatiens abatam diezgan skaidri vēstīja, kas noticis zvērināto tiesas sēdē; kas vēl bija noticis, to viņš nezināja.

—            Es nāku jums teikt, ka jūs savus grēkus pret mani esat nolīdzinājis, un es lūdzu Dievu, lai viņš apmierinās ar šo sodu un piedot, kā es piedodu.

—             Mans Dievs, — atkāpdamies iesaucās Vilfors, - šī balss — nav abata Buzoni balss!

—    Nē.

Abats noņēma savus liekos matus, un viņa garie, melnie mati iežogoja viņa bālo seju.

—            Tas jau ir grāfs Monte-Kristo! - iekliedzās prokurors satrūkda- mies.

—           Tas ir vēl kas cits, karaliskais prokuror, meklējiet labāk, rakņājieties pa savu pagātni!

—    Šī balss, — kur gan es to esmu dzirdējis?

—             Divdesmit trīs gadus atpakaļ Marseļā, tai dienā, kad jūs saderinājāties ar Senmerāna jaunkundzi. Atcerieties tikai!

—            Jūs neesat Buzoni, neesat Monte-Kristo, jūs esat apslēpts, nepielūdzams, nāvīgs ienaidnieks — es jums Marseļā esmu ko ļaunu darījis…

—            Jā, tā ir, tev taisnība, — Monte-Kristo, rokas uz krūtīm krustodams, — meklē, meklē savā pagātnē!

—     Bet ko tad es tev esmu padarījis? — kliedza prokurors, kura gars aizvien vairāk aptumšojās. — Ko es tev esmu nodarījis? Saki!

—     Jūs mani nosodījāt uz lēnu, neģēlīgu nāvi cietumā, jūs manu tēvu nokāvāt, manu mīlestību, manu brīvību, manu laimi laupījāt!

—    Kas jūs esat? Mans Dievs, kas tad jūs esat?

—     Es esmu tā nelaimīgā spoks, ko jūs nogremdējāt Ifas pils pagrabos. Kad šis spoks pēdīgi izcēlās no kapa, viņš pieņēma grāfa Monte-Kristo masku, liktenis deva viņam neskaitāmu bagātību un varu rokās atriebt pasaulei par visu un visiem nodarītu ļaunu. Vai pazīstat mani?

—   Ak, es pazīstu tevi, — es pazīstu, — iesaucās prokurors, — tu esi…

—    Es esmu Edmons Dantess!

—    Tu esi Edmons Dantess, — kliedza prokurors, —• nāc!

Un viņš sagrāba Dantesu un veda to skriešus augšā pa kāpnēm.

—     Lūk, Edmon Dantes! — teica prokurors, rādīdams uz abiem līķiem sievas istabā. — Lūk, lūk, tu esi labi atriebies!

Redzēdams šo briesmīgo skatu, Dantess nobālēja, viņš juta, ka ir pārkāpis atriebības robežas, ka viens cilvēks nevar ne pats sevi, ne visus cietējus atriebt, ka atriebties var tikai visi cietēji kopā. Viena cilvēka, pat viscēlākā, atriebšanās būs aizvien patīga un nezinās mēru noturēt, jo nav vienas personas varā notikuma norisi grozīt pēc savas gribas. Visu cietēju un apspiesto atriebšanās arī nebūs atriebšanās, bet izlīdzināšana. Un ko viņš vairs spēja šeit izlīdzināt?

Ar neaprakstāmām izbailēm sirdī viņš metās pie nelaimīgā bērna, atvēra tā acis, taustīja pulsu un iesteidzās ar viņu Valentīnas istabā, kuru aizslēdza aiz sevis.

—     Mans bērns! — iesaucās prokurors. — Viņš atņem man bērna līķi — ak, lāsts, nelaime, nāve pār mani!

Prokurors gribēja mesties Dantesam pakaļ, bet viņš stāvēja kā pienaglots, viņa acis atplētās, pirksti sarāvās un iecirtās krūtīs, asinis saskrēja nagos. Viņš neko nejuta, viņa dzīslas uztūka, galva kvēloja kā ugunīs.

Šis stingums turpinājās vairākas minūtes, līdz bija notikusi galīga prāta aptumšošanās.

Viņš skaļi iekliedzās, tad sāka ārprātīgi smieties un metās pa kāpnēm lejā!

Stundas ceturksni vēlāk atvērās Valentīnas istabas durvis, un ienāca Dantess. Aizsmakušu elpu, bāls, stīvu skatienu viņš stāvēja, citkārt tik mierīgais, cēlais vaigs bija dziļu sāpju sagrauzts.

Rokās viņš turēja bērnu, kuram nekāda palīdzība dzīvību nevarēja vairs atdot.

Viņš pazemīgi noliecās ceļos un klusi nolika mazās miesiņas blakus mātei, galvu pielikdams viņai pie krūtīm.

Tad viņš atstāja istabu.

Uz kāpnēm viņš satika kādu sulaini, kurš tam teica, ka kungs esot dārzā.

Monte-Kristo steidzās turp un redzēja prokuroru sulaiņu klātbūtnē ar lāpstu rokam zemi.

—    Šeit vēl nav, — prokurors čukstēja, — šeit vēl nav.

Monte-Kristo piegāja pie viņa.

—             Mans kungs, — viņš teica pavisam klusi un pazemīgi, — jūs esat pazaudējis dēlu, bet jūsu meita…

Prokurors pārtrauca viņu, viņš nebija ne dzirdējis, ne sapratis.

—            Ak, es viņu atradīšu, — prokurors sauca, — jūs gan sakāt, ka viņa šeit nav, bet es viņu tomēr atradīšu, un lai man arī vajadzētu rakt līdz pastarai dienai!

Monte-Kristo iztrūcies atkāpās.

Un, it kā baidīdamies, ka šā nolādētā nama sienas varētu sagāzties un viņu sadragāt, Monte-Kristo metās uz ielas, otru reizi šaubīdamies, vai viņam bija tiesības tā darīt, kā viņš darījis.

—    Ak, diezgan, diezgan, — viņš teica, — glābsim pēdējo!

Kad Monte-Kristo ienāca savā namā, viņš sastapa Moreli, kurš kā ēna maldījās apkārt, ilgodamies pēc tā brīža, kad viņam tiktu atļauts mirt.

—            Sagatavojies, Maksimiliān, — teica Monte-Kristo, — rīt mēs atstāsim Parīzi.

—    Vai mums šeit nav nekā vairs ko darīt?

—             Nē, — atteica Monte-Kristo, — lai Dievs dod, ka es nebūtu jau par daudz darījis.

Nākamajā dienā viņi atstāja Parīzi tikai Batistena pavadīti. Haide bija paņēmusi līdzi tikai Alī, Bertučio palika pie vecā Nuartjē.

XV

Nams Melānas alejā

Monte-Kristo un Maksimiliāns vēl aizgāja atvadīties no Jūlijas un Emanuēla.

—    Vai tad jūs tūdaļ ceļosit? — izbijusies iesaucās Jūlija.

—            Mūsu ceļa rati jau stāv durvju priekšā, — atbildēja Monte-Kristo, — piecās dienās man jābūt Romā.

—   Un vai tu arī brauksi uz Romu, Maksimiliān? — jautāja Emanuēls.

—            Es eju, kur grāfs mani ved, es vēl mēnesi viņam piederu, — atbildēja Maksimiliāns, bēdīgi smaidīdams.

—            Ak, — iesaucās Jūlija, — viņš lauž mums sirdi ar vienaldzību un apslēptām skumjām. Ak, grāf, kaut jūs spētu viņam dot atkal prieku!

—            Par mēnesi viņš atgriezīsies laimīgs un smaidošs, — atbildēja Monte-Kristo.

Maksimiliāns tikai nicīgi pasmīnēja.

—    Atļaujiet mums vēl visu izteikt, grāf! — iesaucās Jūlija.

—            Ak, kundze, — teica Monte-Kristo, satverdams viņas rokas, — jūs man nevarētu nekad visu teikt, ko es lasu jūsu acīs, ko jūsu labā sirds domājusi. Man vajadzēja aizbraukt bez atvadīšanās, bet es esmu vājš cilvēks, es to nespēju, man bija jāredz savu līdzcilvēku sirsnīgais, līksmais skatiens, kas izstaro pateicību, bez tā man tagad būtu vai jāizmist, jāšaubās pašam par sevi, — jūs man atdodat atkal spēku. Es ari esmu tik patmīlīgs, ka lūdzu jūs: neaizmirstiet mani, jūs mani draugi, jo laikam gan mēs nekad vairs neredzēsimies.

—            Ak, nerunājiet tā, nerunājiet tā! — iesaucās Emanuēls un Jūlija ar asarām acīs. — Jūs atstājat mūs kā labais eņģelis, kurš uz zemes parādījies, lai nestu svētību!

—            Ak nē, mani draugi, — teica Monte-Kristo, — es biju nācis nest postu, es nepelnu jūsu apbrīnu un dievināšanu; bet es gribēju labu. Neaizmirstiet mani!

Un, skūpstīdams Jūlijas rokas un apkampdams Emanuēlu, viņš atvadījās no šā nama, kur valdīja skaidra, mierīga laime. Morelis klusi viņam sekoja.

—    Atdodiet mana brālim prieku! — vēl čukstēja Jūlija.

Kad Monte-Kristo un Morelis kāpa ratos, piesteidzās Alī, gluži sviedriem pārplūdis — kā no gara ceļa.

—     Nu, — jautāja grāfs. — Vai tu nāci no Haides un biji pie sirmgalvja? Turēji vēstuli tā, ka viņš varēja to lasīt?

Alī paklanījas.

—    Un ko viņš teica?

Alī attēloja savā sejā sirmgalvja seju un slēdza acis, kā Nuartjē mēdza darīt, kad gribēja sacīt: „jā".

—    Labi, tātad viņš pieņem un visu zina, — teica Monte-Kristo.

Viņš lika braukt, un rati aši aizripoja.

Kad viņi izbrauca no Parīzes, jau bija nakts. Monte-Kristo lika ratiem apstāties un izkāpa, atstādams Moreli ratos.

Nakts bija gaiša. No pakalna viņš redzēja Parīzes klajumu guļam kā lielu, drūmu jūru, miljoniem uguņu līdzinājās fosforescējošiem viļņiem. Ilgi Monte-Kristo lūkojās uz šo lielo kausējamo krāsni, kur neskaitāmas domas griežas, kausējas, veidojas, lai tad no. šā aprijošā bezdibeņa iekustinātu visu pasauli. „Lielā Bābele," viņš domāja, „nav sen, ka iegāju tavos vārtos. Es domāju, ka likteņa roka mani vada. Ar sāpēm krūtīs, ar smagu atziņu, ka esmu par vāju, ka ar viena cilvēka spēku nepietiek, lai pārvērstu visu dzīves kārtu, lai atriebtu tūkstošgadu ļaunumus un noziegumus, lai gandarītu apspiestajiem un vārgajiem, lai izlīdzinātu visas mokas un sāpes. Mana gaita šeit ir pabeigta, bet notikumi norisinājās citādi, nekā es biju domājis un gribējis. Pār mani pāri vēlās viļņi, kurus es biju sacēlis un domājis pārvaldām. Es gribēju labu, es sev nekā negribēju, bet es maldījos, lai mani glābj tās pateicības valgās, labās acis, kas mani izvadīja no šīs Bābeles, lai mani glābj mīlestība, kas visu izlīdzina, jo arī atriebība, ļaunu sodīdama, pati dara ļaunu. Piedod man, mīlestība, kā es gribēju piedot, bet nespēju pret likteņa varu. Liktenis lai atved lielāko, pašu tautu, kas manu darbu novedīs līdz galam!"

Vēlreiz viņa skatiens kā nakts ģēnijs pārlaidās pār Parīzi un plašo klajumu, tad Monte-Kristo iekāpa ratos, un drīz tie pazuda aiz pakalna.

Abi ceļotāji klusēdami turpināja savu ceļojumu.

Pēdīgi Monte-Kristo teica:

—    Vai jūs nožēlojat, Moreli, ka esat man sekojis?

—             Parīzē dus Valentīna, un, Parīzi atstādams, es Valentīnu pametu otru reizi.

—             Maksimiliān, — teica Monte-Kristo, — draugi, kurus mēs esam zaudējuši, nedus zemē, bet mūsu sirdīs, lai mūs visur pavadītu. Man sirdī divi draugi — mans tēvs un mans skolotājs, ka es šaubos, es prasu no viņiem padomu, ja esmu ko labu darījis, man par to viņiem jāpateicas. Jautājiet savu sirdsbalsi, Morei!

—    Mans draugs, mana sirdsbalss ir skumja un sola man tikai nelaimi.

—            Tā domā tik vāji gari, tie redz visu caur sēru plīvuru; dvēsele pati sev rada savu debess apvārsni. Jūsu dvēsele ir drūma, un jūs redzat drūmu debesi.

—    Tā varbūt ir taisnība, — atteica Morelis un atkal nogrima domās.

Ceļojums risinājās ļoti strauji: pasts, upes tvaikonis, viss piederēja pašam Monte-Kristo, un tāpēc viņi brauca ar apbrīnojamu ātrumu.

Jo vairāk viņi attālinājas no Parīzes, jo maigāks kļuva Monte-Kristo skatiens. Viņš atgādināja no tēvijas padzīto, kurš tuvojas dzimtenei. Drīz viņi sasniedza Marseļu. Viņiem piebraucot, stāvēja uz aiziešanu kuģis uz Alžīru; skumjās un asarās tuvinieki atvadījās no jaunajiem kareivjiem, kuri brauca uz kaujas lauku. Publikā viņi ieraudzīja kādu raudošu, aizplīvurotu kundzi, kura atvadījās no sava dēla.

—           Ak, mans Dievs, — iesaucās Morelis, — tas jau ir jaunais Morserfs, tas jauneklis apakšleitnanta uniformā!

—            Jā, — teica Monte-Kristo, — es viņu arī pazinu, — un viņa acis sekoja aizplīvurotajai kundzei. — Vai jums šeit ir kādas darīšanas, Morei?

—           Es gribu aiziet apmeklēt sava tēva kapu, kuram jūs šinī ostā atdevāt atpakaļ viņa „Faraonu", — teica Morelis, Monte-Kristo roku spiezdams.

—            Ejiet un sagaidiet arī mani tur! — teica Monte-Kristo. — Man tagad jāiet izpildīt vēl kāds svēts pienākums.

Kad Maksimiliāns bija aizgājis, Monte-Kristo devās uz Malānas alejām uzmeklēt mazo namu, kurā bija miris viņa tēvs un kuru viņš tagad dāvāja Mersedesei.

No tālienes Monte-Kristo vēl redzēja, ka aizplīvurotā kundze iegāja šinī namā; tad arī viņš sekoja tai.

Aiz nama atradās mazs dārziņš, kurā Mersedese bija atradusi Dantesa aprakto naudu. Namā ieiedams, Monte-Kristo dzirdēja dārzā klusu šņukstēšanu, un tuvodamies viņš redzēja jasmīnu lapenē sēžam Mersedesi.

Viņa bija noņēmusi plīvuru un rokām aizklājusi seju. Domādama, ka ir viena, viņa ļāva vaļu savām sāpēm, kuras slēpa no dēla, kas brauca projām.

Monte-Kristo tuvojās, smiltis čirkstēja zem viņa kājām.

Mersedese uztrūkās un iekliedzās, savā priekšā ieraudzīdama vīrieti.

—     Nevaru atnest jums laimi, — teica Monte-Kristo, — bet es gribētu jums dot mierinājumu, ak, atļaujiet man ar jums runāt kā ar draugu!

—    Ak jā, — teica Mersedese, — es tiešām esmu nelaimīga un viena pasaulē, — man bija dēls, un arī tas mani atstāja!

—    Viņš ir labs un cēls cilvēks, — teica Monte-Kristo, — viņš nevarēja rīkoties citādi. Viņš sapratis, ka katram jākalpo savai tēvijai un cilvēcei, vienam — ar savu talantu, otram — ar darbu un trešam — ar asinīm. Ja viņš būtu pie jums palicis, viņš dzīve būtu bijusi lieka. Tagad karstā cīņā viņš taps liels un stiprs un jūsu nelaimi pārvērtīs par laimi. Ļaujiet viņam jūsu abu labā celt nākotnes ēku, jūsu nākotne pie viņa ir labās rokās.

—     Ak, šī laime, — teica nabaga māte, — kuru es no Dieva lūdzu viņam katru dienu, tā vairs nav man. Pārāk daudz kas manī un ap mani ir salauzts, es esmu tuvu kapam! Jūs labi darījāt, ka mani atvedāt šurp, kur es esmu bijusi laimīga, jo tur jāmirst, kur esi laimīgs bijis!

—    Ak, — teica Monte-Kristo, — katrs jūsu vārds rūgti un degoši krīt manā sirdī, jo vairāk tāpēc, ka jums ir tiesības mani ienīst. Es jums darīju sāpes, kāpēc jūs mani neapsūdzat, nevainojat?

—    Jūs nīst, jūs apvaino, Edmon, — to vīru nīst, kurš mana dēla dzīvību divkārt glāba? Vai ne? Jūsu asiņainais nolūks taču bija nonāvēt Morserfa dēlu, par kuru tas bija tik lepns? Ak, uzlūkojiet mani, pētiet, vai es gribu jums pārmest!

Monte-Kristo pacēla acis, Mersedese bija piecēlusies un izstiepa rokas viņam pretim.

—     Uzlūkojiet mani, — viņa teica dziļi sērigi, — manu acu stari ir izdzisuši — tie laiki sen pagājuši, kad jūs tur pie augšstāva loga stāvējāt, — kad Edmons mani gaidīja un man uzsmaidīja. Jūs ienīst, jūs apvainot, mans draugs? Nē, es sevi ienīstu un vainoju! Ak, es nelaimīgā, kā es esmu sodīta! Es biju vāja.

Monte-Kristo klusi sniedza viņai roku.

—     Nē, nē, — viņa teica, savu roku atraudama, — jūs mani saudzējāt, un tomēr es biju no visiem visvairāk vainīga! Visi citi noziedzās naida, mantkārības, savtīgu nolūku dēļ — es viena gļēvuma dēļ. Visi kaut ko vēlējās, es viena tik baiļojos. Es jūtu, Edmon, jūs gribat man teikt kādus sirsnīgus vārdus, — es neesmu to cienīga, taupiet šos vārdus citai. Lūk, nelaime manus matus priekšlaikus balinājusi, manas acis par daudz raudājušas, mana piere no rūpēm sakrunkojusies! Jūs; Edmon, esat jauns, skaists un stalts! Jums bija spēks un ticība sev, jūs savu mērķi sasniedzāt, jūs arī tālāk varat cīnīties un sniegties pēc augstākiem un labākiem mērķiem. Jūs arī tos sasniegsit, jūs varat sākt un jums jāsāk jauna dzīve! Es biju vāja un gļēva, es nekad nekā nevarēju sasniegt, es neesmu izredzēta jaunai dzīvei, un tagad…

Mersedesi piepeši pārmāca asaras.

Monte-Kristo godbijīgi skūpstīja viņas rokas; ak, nelaimīgā juta, ka šis skūpsts bija bez kvēles, it kā Monte-Kristo būtu skūpstījis svētas statujas roku.

—     Ak, — viņa turpināja, — viens vienīgs trūkums, viena vājība, jā, pat viena vien kļūda var izpostīt visu cilvēka dzīvi! Es domāju, ka jūs esat miris, man arī vajadzēja mirt, jo ko tas palīdzēja, ka mana sirds visu mūžu pēc jums sēroja? Ko tas līdzēja, ka es vienīgā jūs pazinu? Es tikai savu dēlu izglābu, vai man nevajadzēja arī izglābt savu vīru, kaut gan viņš bija vainīgs? Un es ļāvu viņam mirt izmisumā. Ak, mans Dievs, ko es saku? Es esmu vainīga viņa nāvē, mana gļēvā nejūtība, mana nicināšana viņu iedzina nāvē, un es neiedomājos, ka viņš tikai manis dēļ bija kļuvis par nodevēju! Ko tas līdzēja, ka es savu dēlu šurp pavadīju, lai tad viņu sūtītu uz asiņaino kaujas lauku? Ak, es biju vāja un gļēva visu savu mūžu, es gļēvulības dēļ nodevu savu mīlestību, es visur nesu nelaimi negribot, ar savu gļēvulību es izpostīju jaunu dzīvi, es tevi nodevu!

—    Nē, nē, Mersedese, — iesaucās Monte-Kristo, — domājiet labāk par sevi! Jūs esat cēla, jūs esat svēta sieviete, un jūs ar savām izklīdinājāt manu niknumu. Es par tālu aizgāju savā atriebībā, es pārkāpu cilvēcības robežas, un jūs mani atvedāt atpakaļ uz īstā ceļa. Es biju sevī apspiedis visu līdzjūtību, visu labsirdību, gatavodamies uz atriebēja lomu, kura, es domāju, man ir likteņa piešķirta. Es biju iedomājies, ka visa cilvēce man jāatriebj par tām sāpēm un pārestībām, ko viņa izcietusi, un jūs man rādījāt, ka es pats pārkāpu cilvēcības robežas, un es sāku saprast, ka ne man, ne vienam cilvēkam uzdots šis lielais izlīdzināšanas darbs. Bet toreiz no sava kapa, kurā smaku četrpadsmit gadus, kad man piepeši nāca rokā neaptverama bagātība, es nevarēju citādi, es ieskatīju sevi par likteņa ieroci, tā nebija patmīlība, tās nebija lepnums, es jutos augstākas varas dzīts. Es biju kā uguns debesīs, kura iet pār zemi, pilsētas pelnos pār- svērsdama. Es no dabas biju lēns un labs, es kļuvu ļauns, apslēpts, viltīgs vai, pareizāk sakot, vienaldzīgs kā liktenis, un es nesu nelaimi tiem, kas ar mani sastapās… un tagad es izmisis un šaubos par savu lomu, man pašam jāmeklē tā žēlastība, kuras es nepazinu, es redzu, ka mans domātais lielais darbs visai cilvēcei bijis tikai maza, savtīga atriebšanās, pēc kuras nekas nav pārvērties…

—    Diezgan, diezgan, Edmon! — teica Mersedese. — Es biju vienīgā, kas jūs pazina, es biju arī vienīgā, kas jūsu lomu saprata, un šī vienīgā jūs apbrīnoja. Jūs tufēja un vadīja jūsu tiesības, tās jūs arī attaisnos, jūs esat nācis pie jaunas ticības, un līdz ar to jums nāks jauns spēks tās labā cīnīties. Paļāvība uz sevi un uz savu spēku jūs glābs, tā atsvērs visas jūsu kļūdas un trūkumus. Ir tikai viena ticība — ticība sev, kā tikai viens trūkums — gļēvulība un vājība, kurš posta katru darbu un neļauj pacelties uz augšu un iekarot jauno dzīvi. Bet jūs esat stiprs! Tagad sakiet man ardievas, Edmon, mums jāšķiras!

—   Ko jūs vēlaties, Mersedese, pirms mēs šķiramies? — teica Monte- Kristo.

—   Tikai vienu, — lai mans dēls būtu laimīgs!

—    Un jūs, Mersedese?

—   Ak, man nekas nav vajadzīgs, es dzīvoju šeit starp diviem kapiem, viens ir Edmona Dantesa, mana mīļākā, kurš jau sen ir tur. Jā, es viņu mīlēju, šis vārds nenāk vairs par manām lūpām, bet mana sirds viņu atce- rās, un ne par ko pasaulē es negribētu zaudēt šo atmiņu. Kā ir bezdibenis starp mani un manu pagātni, tā ir bezdibenis starp jums un citiem vīriešiem, manas lielākās mokas, ka man jāsalīdzina un ka nerodu pasaulē nevienu, kas līdzinātos sargam un viņu atsvērtu. Bet ir otrs kaps tam vīram, kuru Edmons Dantess nonāvējis. Es nevaru nokaušanu nosodīt, bet nevaru pārstāt par nokauto lūgt Dievu.

—   Jūsu dēls būs laimīgs, — lēni teica Edmons.

—    Tad arī es būšu laimīga.

—    Bet — kā jūs dzīvosit?

Mersedese rūgti pasmaidīja.

—        Ak, es nevaru strādāt, bet mazais krājums, kuru es atradu dārzā, mani pilnīgi nodrošina.

—        Mersedese, — teica Monte-Kristo, — jūs bijāt pārak augstsirdīga, kad atsacījāties no visas mantas, jo lielākā daļa taču bija jūsu taupības nopelns…

—   Es zinu, ko jūs gribat sacīt, bet, Edmon, mans dēls man to neatļaus.

—        Bez jūsu dēla ziņas es arī neuzdrošinātos neko darīt, bet, ja viņš nebūs pretī, tad atļaujiet arī jūs!

—        Ak, Edmon, liktenis mani par daudz bieži locījis un lauzis, man vairs nav savas gribas.

—       Ak, Mersedese, nevajag liktenim padoties, vajag to izpētīt un locīt, tāpēc mums dots mūsu gars un griba!

—       Nelaimīgais, — iesaucās Mersedese, — vai jūs tā runājat ar mani? Kad es tā domātu, ak, kas tad atliktu vēl, kā tikai izsamist!

Monte-Kristo nobālēja un nolaida acis šo dziļo sāpju priekšā.

—        Vai jūs man nesacījāt uz redzēšanos? — viņš pēdīgi teica, roku sniegdams.

—        Uz redzēšanos, — nopietni teica Mersedese, — tas lai jums pierāda, ka es ceru.

Un, vēlreiz viņam cieši acis ieskatījusies, viņa devās pa kāpnēm augšā un pazuda.

Monte-Kristo ilgi un sērīgi noskatījās viņai nopakaļ, tad ari viņš lēni atstāja namu un devās uz ostu.

Mersedese neredzēja, kā viņš aizgāja; viņas acis sekoja tālajam kuģim, kas aiznesa viņas dēlu pāri jūrai.

Un tomēr viņa neviļus klusi un trīsoši čukstēja: — Edmon! Edmon!

XVI

Pagātne

Ar saplosītu sirdi Monte-Kristo atstāja namu, kurā palika Mersedese, ko tas laikam nekad vairs neredzēs.

Kopš mazā Eduāra nāves Monte-Kristo bija ļoti pārvērties.

Lēnajā, līkajā ceļā sasniedzis savas atriebības augstāko pakāpi, viņš redzēja otrā pusē pretī rēgojamies šaubu bezdibeni. Viņa saruna ar Mersedesi bija viņu dziļi aizkustinājusi, viņš bija vēl stiprāk sajutis šaubu sāpes, un dzirdētie mierinājuma vārdi nebija vēl spējuši nogrimt līdz viņa dvēseles dziļumiem.

Bet tāds vīrs kā Monte-Kristo nevarēja ilgi nodoties šaubām un grūtsirdībai, kuras gan maziem gariem dod zināmu īpatnību, bet cēlus garus nokauj. Monte-Kristo apņēmās vēlreiz tuvumā aplūkot savu pagātni un smelt no tās sev atbildi, viņš vēl nenoprata, ka atbildi viņam bija jau devusi cēlā sieviete, kura viņu mīlēja.

„Atceries, tu atdzimušais vīrs, savu pāgātni!" viņš domāja pie sevis. „Vai tev neiet kā tiem cilvēkiem, kas sapnī tiek ievainoti? Viņi aplūko un aptausta savus ievainojumus un neatceras, kad tos guvuši. Es tagad pagātni redzu citādā gaismā, jāredz tā, kāda tā bija. Par daudz dimantu, zelta un laimes apstaro šodien tā spoguļa stiklu, caur kuru grāfs Monte- Kristo aplūko Edmonu Dantesu. Apslēp šos dimantus, aptumšo zeltu, izdzēs starus! Tu, bagātais, atrodi nabago, tu, brīvais, ieraugi sagūstīto cietumnieku, tu, laimīgais, — vārdzēju un cietēju, tu, atdzimušais, — līķi!"

Nogrimis savās domās, Monte-Kristo gāja pa to pašu ielu, pa kuru pirms divdesmit četriem gadiem viņu veda žandarmi. Šie jautrie, dzīvības pilnie nami bija toreiz viņam drūmi, mēmi, aizslēgti.

Viņš gāja tālāk pa to pašu ceļu, līdz nonāca līdz tai vietai ostā, kur viņš tika sēdināts laivā, lai vestu uz Ifas cietumu. Tanī vietā bija vairākas laiviņas, Monte-Kristo iesēdās vienā un lika airēties uz lfu.

Laiks bija skaists, saule staroja pilnā skaidrībā, jūras spogulis bija mierīgs un gluds, tālu pie apvāršņa slīdēja kuģi. Visa apkārtne bija kā zeltā iemērkta, un tomēr Monte-Kristo gara acīm redzēja tikai nakti un vienu spožu gaismiņu Katalānās pie Mersedeses. Viņš domāja, kā viņš bija cīnījies ar žandarmiem, pārvarēts un kā šautenes stobra gals tika viņam likts pie pieres.

Pilienu pa pilienam kā avoti rudenī atkal piepildās pēc karstas vasaras, tā Monte-Kristo sirdī atkal iesūcās vecais rūgtums.

Kad viņš ieraudzīja Ifas pili, Monte-Kristo iedrebējās no jauna, it kā viņš piepeši būtu sava nāvīgā ienaidnieka spoku ieraudzījis.

Viņš piestāja pie pils.

Monte-Kristo atcerējās, ka šī bija tā pati vieta, kur viņš reiz bija izkāpis, tas pats kraujums, kur kareivji viņu ar šauteņu resgaļiem bija augšā uzdzinuši un uzstūmuši.

Toreiz Edmonam Dantesam ceļš bija licies briesmīgi garš, grāfs Monte- Kristo atrada, ka tas ir ļoti īss.

Kopš Jūlija revolūcijas Ifas pilī vairs netika ievietoti cietumnieki, viens vienīgs sargs atradās šeit, lai neielaistu kontrabandistus, viens vienīgs slēdzējs uzņēma ziņkārīgos, lai tiem rādītu šo šausmu pieminekli.

Kad Monte-Kristo atkal redzēja šo briesmu vietu, atkal kāpa lejā pagrabos pa tumšajām trepēm, iegāja cietuma kamerā, viņa miesas drebēja un viņa bālā seja kļuva līķa bāla.

Monte-Kristo apjautājās, vai neesot vēl kāds cietumsargs no tiem laikiem, bet nebija vairs neviena, visi bija pārcēlušies uz citurieni.

Sargs, kurš viņu vadāja apkārt, bija iestājies darbā tikai 1830. gadā.

Monte-Kristo ienāca pats savā kamerā.

Dienas gaisma tik tikko iespiedās caur šaurajiem lodziņiem. Viņš redzēja to vietu, kur toreiz bija stāvējusi gulta, un vietu, kur abats Faria bija izracis caurumu, kurš gan bija aizmūrēts, bet vēl nojaušams.

Monte-Kristo ceļi sāka trīsēt. Viņš atsēdās uz soliņa.

— Vai par šo cietumu zina vēl kaut ko stāstīt bez tā, ka šeit smaka Mirabo? — jautāja Monte-Kristo. — Vai kas sevišķs nav noticis šinīs briesmīgajos pagrabos, kurus uzlūkojot, jāšaubās, ka varēja tur ieslodzīt dzīvus cilvēkus?

—       Jā, mans kungs, — teica sargs, — tieši par šo kameru sargs Antons man stāstīja ļoti dīvainu stāstu.

Monte-Kristo atkal nodrebēja: tas bija bijis viņa sargs. Viņš bija gandrīz vai aizmirsis viņa seju un vārdu, bet piepeši viņš to redzēja savā priekšā ar lielu atslēgu saišķi, kuru dzirdēja skanam.

Monte-Kristo neviļus pagriezās, jo viņam likās, it kā parādītos Antona ena.

—    Vai lai es kungam atstāstu to notikumu? — jautāja vedējs.

—   Jā, — teica Monte-Kristo.

Un viņš uzlika roku uz spēji pukstošās sirds.

—        Šo cietumu, — iesāka vedējs, — pirms daudziem gadiem apdzīvoja kāds ļoti bīstams politiskais noziedznieks, jo bīstamāks tāpēc, ka viņš bija ļoti gudrs. Kāds cits reizē ar viņu bija ieslodzīts, kāds nabags, ārprātīgs, gluži nekaitīgs priesteris.

—        Ak jā, ārprātīgais, — teica Monte-Kristo, — un kāda tad bija viņa ārprātība?

—    Viņš solīja miljonus, ja viņu atlaistu brīvā.

—    Vai abi cietumnieki varēja redzēties?

—        Ak nē, kungs, tas bija cieši noliegts, bet viņi abi izraka eju un tā savienoja abas kameras.

—    Kurš tad no cietumniekiem to izdarīja?

—        Nu, protams, tas jaunais, stiprais cilvēks; nabaga abats jau bija tik vājš un viņa gars bija tā sabeigts, ka viņš tādas lietas nemaz nebūtu spējis iedomāties.

„Ak, tie aklie," nodomāja Monte-Kristo.

—        Jā, jaunais cilvēks izraka eju, ar ko, nav zināms, — turpināja vedējs, — bet eja bija, lūk, šinī vietā.

Un viņš ar lukturi rādīja uz to vietu sienā.

—    Ak jā, tiešām, — teica Monte-Kristo.

—         Cik ilgi turpinājusies šo abu cietumnieku satikšanās, nav zināms. Bet reiz vecis palika slims un nomira. Uzminiet nu, ko darīja jaunais!

—    Nu?

—         Viņš ienesa mirušo šinī istabā, ielika viņu savā gultā ar seju pret sienu, tad iegāja abata istabā, aizbāza ejas caurumu un ielīda pats tanī maisā, kurā bija iebāzts mironis. Nu, vai jūs kaut ko tamlīdzīgu esat dzirdējis?

Monte-Kristo aizvēra acis, viņš vēl sajuta to šausmīgo aukstumu, kas viņu bija pārņēmis miroņa maisā.

Vedējs turpināja savu stāstu:

—         Uzklausiet nu, kāds bija viņa nodoms; viņš laikam domāja, ka arī Ifas cietumā miroņi tiek apbedīti zemē, un cerēja zemi pacelt un izlīst ārā; bet par nelaimi Ifā miroņi netiek zemē apbedīti. Šeit miroņi ar smagumiem pie kājām tika iesviesti jūrā un nogremdēti. Tā izgāja arī mūsu cietumniekam. Otrā rītā īstais mironis tika atrasts jaunā cilvēka gultā, un nu viss noskaidrojās. Ļaudis, kuri iemeta domāto līķi jūrā, apgalvoja, ka esot dzirdējuši briesmīgu kliedzienu, kuru ūdens tomēr drīz apslēpis viļņos.

Monte-Kristo smagi elpoja, sviedri pilēja no viņa pieres, nāves trīsas sažņaudza viņa sirdi.

—        Nē, — viņš čukstēja, — nē, tās šaubas, kuras es jūtu, vai man bija tiesība atriebties, bija tikai aizmiršanas sākums, bet tagad sāpes no jauna sarauj manu sirdi un pilda to ar atriebību.

—         Un cietumnieks? — skaļi jautāja Monte-Kristo. — Vai par viņu nekur un nekas nav dzirdēts? \

—        Nē. — viņš ir nogrimis dibenā un uz vietas bijis pagalam, tas nabaga vīrs!

—    Jūs viņu žēlojat?

—         Jā. Viņš bijis jūrnieks un ieslodzīts par politisku noziegumu par labu Napoleonam.

—    Vai nav zināms viņa vārds?

—    Nē, viņu sauca tikai par Nr. 34.

—    Vilfor, Vilfor! — čukstēja Monte-Kristo.

—    Vai kungs grib redzēt arī otru cietumu?

—    To, kur sēdēja nabaga abats? — jautāja Monte-Kristo.

—    Jā, Nr. 27.

—        Ak, Nr. 27, — atkārtoja Monte-Kristo, un viņam izlikās, it kā viņš vēl dzirdētu vecā Faria balsi: „Mani sauc Nr. 27."

—    Nāciet! — teica vedējs.

—            Pagaidiet vēl acumirkli, — teica Monte-Kristo, uzmezdams pēdējo skatienu cietuma kamerai.

—            Ak, tas jau labi sagadās, — teica vedējs, — es esmu aizmirsis otru atslēgu.

—    Ejiet un atnesiet!

—    Es atstāšu jums lukturi ar uguni.

—   Nē, man nav vajadzīgs.

—    Bet tad gan jūs paliksit tumsā?

—   Es taču varu redzēt.

—   Ak, tāpat kā viņš!

—    Kas tāds? Kāds viņš?

—    Nu, Nr. 34. Saka, ka viņš tā esot beigās pieradis pie tumsas, ka būtu tumšakajā kaktā ieraudzījis adatiņu.

—  Jā, viņam vajadzēja desmit gadu, līdz tik tālu tika, — čukstēja Monte-Kristo.

Vedējs aizgāja ar visu lukturi.

Grāfs Monte-Kristo bija teicis taisnību, tiklīdz viņš drusciņ aprada ar tumsu, viņš varēja visu redzēt it kā gaišā dienā.

Tagad tikai viņš tiešām pazina savu cietumu.

—   Jā, — viņš teica, — tas ir akmens, uz kura es mēdzu sēdēt, tur manu plecu iespiedumi, kuri vēl, palikuši mūrī. Šeit vēl dažas lāses manu asiņu, kad es gribēju sev galvu pret sienu sadragāt! A, šie skaitļi — es zinu gan, es tos rakstīju vienu dienu, kad gribēju izzināt sava tēva vecumu, lai noprastu, vai es viņu vēl dzīvu atradīšu. Ak, pēc šā aprēķina es vienu brīdi cerēju. Es nebiju domājis par badu un Mersedeses neuzticību!

Un rūgts smaids parādījās uz grāfa lūpām.

Kā sapnī viņš redzēja savu tēvu uz kapu vedam un Mersedesi pie altāra.

Otrā sienā viņam krita acīs kaut kādi raksti, kuri balti rēgojās zaļganajā sienā.

—    „Mans Dievs," — lasīja Monte-Kristo, — „uzturi man atmiņu!"

—   Ak jā! — viņš iesaucās. — Tā bija vienīgā lūgšana pēdējā laikā. Es nelūdzu vairs brīvību, tikai vēl atmiņu, es baidījos prātu pazaudēt un aizmirst, — ak, liktenis man nelika aizmirst!

Sargs atnāca atpakaļ.

Monte-Kristo gāja viņam pretim.

—    Nāciet man līdzi! — teica sargs.

Tūkstoš atmiņu sagrābts, grāfs sekoja Faria cietumā.

Pirmais priekšmets, ko viņš ievēroja, bija saules pulkstenis pie sienas; tad viņš redzēja atliekas no gultas, kurā nabaga cietumnieks bija miris.

Maigas pateicības jļūtas pārņēma Monte-Kristo sirdi, žēlabas viņa krūtis sažņaudza, asaras ritēja neviļus pār viņa vaigiem.

—             Šeit, — teica vedējs, — dzīvoja nabaga ārprātīgais, tur pie viņa ienāca jaunais cilvēks. No akmens kņāsas kāds mācīts vīrs esot izdibinājis, ka cietumnieki kādus desmit gadus esot satikušies; ak, tie nabaga ļautiņi, kā viņi garlaikojās.

Dantess izņēma dažus zelta gabalus un deva tos sargam, kurš, nu jau otro reizi viņu nepazīdams, bija nožēlojis.

Vedējs ieraudzīja, ka tie bija zelta gabali, un teica:

—    Kungs, jūs laikam gan esat pārskatījies?

—    Kā tā?

—   Jūs man esat iedevis zeltu.

—   Jā, es zinu.

—    Vai tad jūs man tiešām bijāt nodomājis zeltu dot?

—   Jā.

—    Un es to mierīgi varu paturēt?

—   Jā.

Sargs izbrīnījies uzlūkoja Monte-Kristo.

—    Mans kungs, — viņš tad teica, — es nesaprotu jūsu devību!

—             Tomēr tā ir viegli saprotama, — atteica grāfs, — es arī jaunībā biju jūrnieks, un tā mani jūsu stāsts vairāk aizkustināja nekā kuru katru citu.

—            A, mans kungs, kad jūs esat tik labsirdīgs, tad jūs arī pelnāt, ka es jums kaut ko piedāvāju.

—            Ko jūs man gribat piedāvāt, mans kungs? Gliemežvākus vai salmu pinumus? Pateicos.

—            Nē, mans kungs, kaut ko, kas ir saistīts ar nupat atstāstītajiem notikumiem.

—    Tiešām! — iesaucās grāfs. — Kas tad jums ir?

—            Klausieties, — teica sargs, -r es domāju, ka tur, kur kāds cilvēks dzīvojis piecpadsmit gadus, aizvien kaut ko atradīsi, un es sāku visapkārt meklēt.

—   Ā! — iesaucās Monte-Kristo, atcerēdamies abata dažādās slēptuves.

—             Tā es atradu, — teica sargs, — ka zem gultas galvgaļa un pie krāsns dobji skanēja.

—   Jā, jā, — teica grāfs.

—    Es pacēlu akmeņus un atradu…

—    Virvju trepes un riņķus! — iesaucās Monte-Kristo.

—    Bet kā tad jūs to zināt? — pārsteigts jautaja sargs.

—   Nu, es tā domāju, kas tad cits var būt cietumniekam apslēpts?

—   Jā, mans kungs, — teica sargs, — es atradu'virvju trepes un riņķus.

—   Vai jums tie vēl ir?

—   Nē, mans kungs, es šīs dīvainās lietas pārdevu ceļotājiem, bet man vēl ir kaut kas cits.

—    Kas tad?

—   Man ir tāda savāda, uz audekla rakstīta grāmata.

—   Un vai jums vēl tagad ir šī grāmata?

—   Jā.

—   Atnes man to, draugs! — nepacietīgi teica grāfs.

Vedējs aizgāja.

Monte-Kristo bija viens šinī drūmajā kamerā, kura viņam bija kļuvusi tik svarīga. Klusu viņš piegāja pie pussatrunējušās gultas, kura viņam bija svēta kā altāris.

Pazemīgi viņš nometās pie tās ceļos.

—    Ak, mans otrais tēv, — viņš teica, — tu, kas man devi brīvību, zinības un bagātību, tu, kas līdzīgi augstākai, cēlākai būtnei zināji labu un ļaunu, ja kapa dziļumā paliek no mums kāda daļa, ja mūsu būtības atspoguļojums uzturas tanī vietā, kur mēs daudz esam mīlējuši un daudz cietuši, — cēlā sirds, lielais gars, augstā dvēsele, savas tēva mīlestības dēļ pret mani uzklausi mani, dod man kādu zīmi, kas iznīcinātu manas šaubas, kuras dzen mani nāvē, ja tās nekļūst par jaunu pārliecību!

Monte-Kristo vēl bija uz ceļiem, kad ienāca sargs.

—   Še, mans kungs! — viņš teica.

Sargs turēja rokās divus uz audekla rakstītus sējumus, kuros abats Fa- ria bija izteicis savas zināšanas.

Tas bija viņa lielais darbs par Itālijas savienošanu vienā lielā, brīvā valstī.

Monte-Kristo aši paņēma grāmatu, viņa skatiens atdūrās vispirms uz virsrakstu, viņš lasīja:

„Tu pūķim izrausi viņa zobus, un lauvu tu samisi zem savām kājām, saka Tas Kungs!"

—            Ak, — čukstēja Monte-Kristo, — tā ir atbilde, pateicos, manu tēv, pateicos!

Un viņš izņēma mazu grāmatiņu, kurā bija desmit tūkstoši franku, un deva tos sargam.

—   Jūs to man dodat?

—   Jā, bet ar norunu, ka jūs to neatverat, pirms es neesmu aizgājis.

Un, atrasto dārgumu paslēpdams uz savām krūtīm, Monte-Kristo atkal

uzkāpa gaismā un devās uz savu laivu.

—    Uz Marseļu! — viņš uzsauca laiviniekam.

Stīvi viņš nolūkojās uz šausmīgo cietumu.

—            Nelaime pār tiem, — viņš teica, — kas tur ieslodzīja dzīvus cilvēkus, savus labākos dēlus, kuri gribēja labu un laimi nest cietējiem!

„Nē," domāja Monte-Kristo, „es nebiju vainīgs, ka atriebos, nepilnīga bija mana atriebība, jo es tikai sevi atriebu, katram tā jāatriebj sevi, visiem jāatriebj visi; šīs manas šaubas izzūd, — tikai to es nesapratu, ka ar atsevišķu atriebšanos nav nekas panākts, jānāk jaunai cīņai! Jānāk jaunai dzīvei! Es derēšu jaunai dzīvei!"

Un neviļus, braucot garām Katalānām, viņa lūpas čukstēja citu vārdu, ne to, kuru viņam Katalānas citkārt mēdza atsaukt atmiņā. Šis vārds bija — Haide.

Nonācis Marseļas ostā, Monte-Kristo devās uz kapsētu, lai tur atkal satiktos ar Moreli.

Arī viņš pirms desmit gadiem bija meklējis šinī kapsētā kapu, bet velti; viņš, atgriezdamies bagāts, nevarēja atrast tēva kapu, kurš bija miris badā.

Morelis gan bija licis uzlikt krustu vecajam Dantesam, bet krusts ar laiku bija satrunējis, un kapracis bija galu galā to sadedzinājis malkas vietā, kā jau vispār kaprači mēdz darīt.

Vecais Morelis pats bija dabūjis rūpīgi koptu kapa vietu, jo viņa bērni par to gādāja.

Divi marmora pieminekļi norādīja, kur gulēja viņš un viņa laulātā draudzene.

Šeit Monte-Kristo atrada Maksimiliānu dziļās sāpēs nogrimušu un lūkoja viņu mierināt.

—             Vai jūs vēlaties palikt vēl kādas dienas Marseļā, Maksimiliān? — jautāja Monte-Kristo.

—             Man nav vairs nevienas vēlmes, — atbildēja jauneklis, — bet es ceru, ka gaidīšana šeit man būtu vieglāka nekā kaut kur citā vietā.

—            Tad es atstāšu jūs šeit, — teica Monte-Kristo. — Jūs neaizmirsīsit savu solījumu?

—   Ak, grāf, es aizmirsīšu, man viss ir vienalga!

—    Nē, Morei, jūs esat goda vīrs, jūs neaizmirsīsit.

—   Ak, grāf, apžēlojaties, es esmu tik nelaimīgs!

—    Es pazinu vīru, kas bija vēl daudz nelaimīgāks.

—   Tas nevar būt!

—            Ak, — teica Monte-Kristo, — tas ir lielākais pierādījums cilvēku augstprātībai, ka ikviens domā, ka ir visnelaimīgākais.

—             Bet kas var būt nelaimīgāks kā tas, kas pazaudējis savu vienīgo zemes virsū!

—            Klausieties, Morei, — teica Monte-Kristo, — es pazinu viru, kas tāpat visu savu laimi bija dibinājis uz sievieti. Viņš ar viņu saderinājās, kad piepeši sātans aizrāva viņu no tās sāniem un iemeta cietumā.

—   Ak, cietumu atstāj pēc nedēļām, mēnešiem, pēc gada!

—    Viņš tur smaka četrpadsmit gadus! — teica Monte-Kristo.

Morelis notrīsēja.

—    Četrpadsmit gadus!

—            Četrpadsmit gadus, — atkārtoja grāfs, — arī viņš toreiz uzskatīja sevi par nelaimīgāko cilvēku un gribēja sevi nonāvēt.

—    Nu? — jautāja Morelis.

—             Notika kāds no ikdienišķiem brīnumiem, un viņš palika dzīvs un beigās iznāca no sava kapa tika liels, varens un bagāts. Viņa pirmās c^omas bija par mīļoto tēvu, — tēvs bija miris.

—   Arī mans tēvs ir miris, — teica Morelis.

—           Jā, bet viņš mira savu bērnu rokās. Viņa tēvs mira viens, badā, un, kad dēls desmit gadus pēc viņa nāves meklēja viņa kapu, viņš to nevarēja atrast.

—    Ak! — iesaucās Morelis.

—   Šis dēls bija nelaimīgāks nekā jūs, Morei!

—    Bet viņam palika vismaz sieviete, kuru viņš mīlēja.

—   Jūs maldāties, draugs, — teica Monte-Kristo.

—    Vai viņa bija mirusi? — iesaucās Morelis.

—            Vēl ļaunāk nekā mirusi, — viņa bija neuzticīga un bija apprecējusi sava saderinātā vajātāju. Jūs redzat — arī kā mīlētājs viņš bija nelaimīgāks par jums.

—    Un šis vīrs atkal kļuva laimīgs?

—    Vismaz mierīgs, un vēl cer kļūt laimīgs.

Jauneklis nolaida galvu.

—             Piektā oktobra dienā es sagaidu jūs Monte-Kristo salā, — teica grāfs. — Kuģis „Eross" aizvedīs jūs turp, tikai sakiet kapteinim savu vārdu, Morei!

—   Jūs atstājat mani?

—            Jā, man ir darīšanas Itālijā, un es atstāju jūs vienatnē ar jūsu sāpēm, vienu ar to ērgli ar varenajiem spārniem, kuru Dievs sūta saviem izredzētajiem, lai tos atvestu pie viņa. Stāsts par Ganiinēdu nav pasaka, Maksimiliān, tikai alegorija.

Morelis pavadīja Monte-Kristo līdz ostai, un atvadīdamies viņi apkampās.

XVII

Pepino

Tai paša laikā, kad Monte-Kristo aizbrauca uz Marseļu, kāds vīrs ar ekstrapastu no Florences steidzās uz Romu tik ātri, cik vien iespējams, jo citādi pievērstu sev ļaunas aizdomas.

14 3aK. 109

Viņš bija ģērbies brūnos ceļa virssvārkos, zem kuriem varēja redzēt spīdam Goda Leģiona sarkano lentīti. Pēc sarkanās lentītes un izrunas varēja pazīt francūzi, jo viņš itāliski prata tikai mūzikas tehniskos apzīmējumus un domāja šo trūkumu pilnīgi aizpildīt ar pasaules valodu — franču — tēvu valodu.

Lad viņš bija sasniedzis Stortu, no kurienes var saredzēt Romu, viņš necik necentās palūkoties uz mūžīgo pilsētu, viņš turpat izvilka kabatas grāmatiņu, izņēma kādu papīru un teica: „Labi, viss ir kārtībā!"

Rati beigās iebrauca Romā un apstājās pie spāņu viesnīcas.

Pastrini kungs, mūsu vecais paziņa, uzņēma viesi.

Viesis izkāpa, pasūtīja sev krietnas pusdienas un apjautājās pēc bankas nama „Tomsons un Frenčs" adreses, kuru viņam tūdaļ pasacīja, jo banka ir visiem labi pazīstama.

Banka atradās Bankas ielā pie Pētera baznīcas.

Romā tanī laikā pasta ratu pienākšana bija notikums. Desmit jauni Marija un Graha pēcnācēji basām kājām, saplīsušām piedurknēm, bet, lepni un skaisti nostājušies, aplūkoja ceļotāju, ratus un zirgus.

Tiklīdz ceļotājs bija iegājis viesnīcā, jau visi zināja, no kurienes un kāpēc viņš atbraucis. Kad francūzis pēc kāda laiciņa iznāca no viesnīcas, lai dotos uz banku, viņam pa gabalu sekoja kāds vīrs.

Kad ceļotājs iegāja bankas namā, ari šis vīrs viņam sekoja.

—   Vai Tomsona un Frenča kungi ir runājami? — jautāja francūzis.

—    Kā lai es jūs pieteicu, kungs? — jautāja kāds sulainis.

—    Barons Danglārs.

—    Lūdzu, nāciet līdzi! — teica sulainis.

Abi iegāja iekšā.

Vīrš, kurs bija Danglāram sekojis, apsēdās bankas uzgaidāmajā istabā. Pēc laiciņa komijs, kurš sēdēja šai istabā rakstīdams, redzēdams, ka palicis viens ar ienācēju, teica:

—   Ā, tu atnāci, Pepīno?

—   Jā, — tas īsi atteica.

—   Tu pie šā resnā ceļotāja esi saodis naud/i?

—   Mums tika dota ziņa.

—   Tātad tu zini, ka viņš ir šurp atbraucis?

—   Jā, viņš grib izņemt kādu naudas summu, tikai es nezinu, cik daudz.

—    To tu driz vien uzzināsi, draugs.

—    Labi, bet nesaki atkal kā viņureiz — nepareizu summu!

—    Ko? Par ko tu runā, par to angli, kas nesen šeit izņēma trīstūkstoš dālderu?

—     Nē, tas bija pareizi, un mēs to naudu atradām, bet tad krievu kņazs…

—    Nu?

—    Nu, tu biji teicis 30000 liru, un mēs atradām tikai divdesmit divus tūkstošus.

—   Jūs laikam nebūsit pratuši meklēt.

—    Luidži Vampa pats savām rokām meklēja.

—    Tad kņazs varbūt būs samaksājis kādu parādu.

—    Ko nu! Krievs ies tev parādus maksāt!?

—    Varbūt būs tāpat naudu izšķērdis?

—    Tas var būt.

—            Bet nu man jāiet uzzināt, cik francūzis saņem, citādi viņš vēl aizies un es nezināšu.

Pepīno pamāja ar galvu, izvilka pātaru krelles un sāka skaitīt pātarus, kamēr komijs iegāja iekšā.

Pēc desmit minūtēm komijs iznāca priekā starojošs. Nu? — jautāja Pepīno.

—    Smalki, smalki! "— tas teica. — Apaļa summa!

—    Pieci vai seši miljoni, vai ne?

—    Kā tu zini?

—    Uz grāfa Monte-Kristo rēķina…

—    Tu zini arī vārdu?

—   Ar kredītu uz Romu, Venēciju vai Vīni…

—   Tā ir, — teica komijs, — kas tev tik sīki teica?

—    Es jau tev teicu, ka mums agrāk paziņoja.

—    Un kāpēc tad tu nāci pie manis?

—    Lai skaidri zinātu, vai šis ir tas vīrs.

—    Šis ir tas pats. Pieci miljoni, branga summa, Pepīno, ko?

—   Jā.

—           Mums nekad tik daudz nebūs. 14*

—    Vismaz druskas mums atlēks, — mierīgi teica bandīts.

—    Cst! Tur viņš nāk!

Komijs atkal ķērās pie spalvas, Pepīno — pie pātaru krellēm.

Durvīs parādījās Danglārs, priekā straojošs, baņķieris pats viņu pavadīja.

Rati stāvēja jau pie durvīm; viegli kā jauneklis Danglārs ielēca ratos.

Čičerone, ceļa vedējs, uzkāpa pie kučiera, Pepīno piemetās ratu pakaļā.

—            Vai, ekselence, nevēlaties apskatīt Pētera baznīcu? — jautāja čičerone.

—    Kāpēc? — atteica Danglārs.

—    Nu, tāpat tikai paskatīties!

—            Es neesmu šurp atbraucis, lai tāpat paskatītos, — atteica Danglārs un vēlreiz aptaustīja savu piepildīto naudas maku.

—    Kurp tad vēlaties, ekselence?

—    Uz viesnīcu.

—    Viesnīca „Pastrīni"! — čičerone uzsauca kučierim.

Desmit minūtes vēlāk Danglārs jau iegāja savā istabā, kamēr Pepīno izstiepās viesnīcas priekšā uz kāda sola, iečukstēdams kādam puikam ausī dažus vārdus, un tas tūdaļ metās uz Kapitolija pusi.

Danglārs bija piekusis, viņa mērķis bija panākts, viņš bija mierīgs, nolika savu dārgo naudas maku zem spilvena un ļāvās miegam.

Pepīno bija daudz laika, viņš spēlēja, zaudēja trīs dālderus un apmierinājās ar kādu pudeli Orvietas vīna.

Otrā dienā Danglārs uzmodās vēlu, labi pabrokastoja, un, tā kā viņš nebija atbraucis uz Romu tikai tāpat vien paskatīties, tad viņš tūdaļ pēc pusdienas lika jūgt zirgus.

Bet zirgi bija aizjūgti tikai pulkstens divos, un pase tika atnesta no policijas tikai pulkstens trijos.

Pa to laiku pie viesnīcas bija salasījies liels pulks slaistu un skatītāju.

Barons kā uzvarētājs gāja caur šo ļautiņu rindām, kuri sauca viņu par ekselenci, lai dabūtu naudas gabalu.

Barons jutās glaimots un izdalīja sīku naudu.

—    Pa kuru ceļu brauksim? — jautāja pastnieks.

—    Uz Ankonu!

Danglārs vispirms gribēja braukt uz Venēciju, kur izņemt daļu naudas, un tad doties uz Vīni, lai tur saņemtu pārējo daļu.

Tā kā Vīne, kā viņam tika teikts, esot jautra pilsēta, tad viņš nolēma tur apmesties uz dzīvi.

Tiklīdz viņš bija pabraucis trīs jūdzes pa Campagna romana, tā satumsa.

Danglārs jautāja pastniekam, cik tālu esot līdz nākamajai pilsētai.

„Non capiscol"* tas atteica.

Rati ripoja tālāk.

— Pirmajā stacijā es pārgulēšu nakti, — nomurmināja Danglārs.

Zirgi bija brangi, rati — mīksti, un barons nomierinājās un iesēdās omulīgāk — uz dusu.

Vispirms viņš kādas minūtes desmit domāja par savu sievu Parīzē, tad desmit minūtes par saviem kreditoriem, kurus tik viekli piešmaucis, un tad, kad vairs nebija par ko domāt, viņš mierīgi iesnaudās.

Palaikam uz nelīdzenā ceļa kāds grūdiens viņu uzmodināja, bet viņš redzēja, ka vēl aizvien tādā pašā ātrumā brauc pa to pašu Kamoaņas līdzenumu. Nakts bija tumša, lietaina, auksta, un visprātīgākais bija gulēt, ko Danglārs arī darīja, kad dažas reizes bija velti mēģinājis iztaujāt pastnieku, kurš aizvien tikai atbildēja:

„Non capisco\"

Piepeši rati apstājās. Danglārs domāja, ka jau ir nonācis pie mērķa, atvēra acis un lūkojās caur karietes logu, jo domāja, ka būs kādā pilsētā vai ciemā. Bet viņš neieraudzīja nekā cita, kā nelielas mūra drupas un trīs četrus vīrus.

Danglārs gaidīja, ka nāks pastnieks vai stacijas turētājs, bet neviens nenāca, zirgi tika nojūgti, neviens neprasīja pasta naudu. Barons atvēra logu, bet kāda spēcīga roka atgrūda viņu atpakaļ, un rati ar jauniem zirgiem devās ceļā.

Nesaprotu.

Barons no sākuma briesmīgi pārbijās, bet tad saņēmās.

—            Ē! — viņš teica pastniekam, — ē, mio carol* šos abus vārdus barons bija atcerējies no tām romancēm, kuras viņa meita dziedāja kopā ar sinjoru Kavalkanti.

Bet mio caro neatbildēja…

Danglārs atkal atvēra logu.

—   Ē, draugs, kur mēs esam? — viņš sauca, izbāzdams galvu caur logu.

„Dentro la tēstai" — iesaucās pretī kāda nopietna, pavēloša balss.

Barons tik daudz saprata, ka dentro Ja testa nozīmēja: „Ievelc galvu

iekšā!" Viņš, kā redzams, ātri vien sāka iemanīties itāļu valodā.

Viņš paklausīja, bet — ne bez nemiera, un ar katru minūti šis nemiers auga, tā ka drīz vien viņa galva, kura vēl tik tikko bija bijusi tukša no domām, tagad dunēja vien no dažādiem prātojumiem, kuri varēja baņķieri tādā stāvoklī kā Danglārs uzturēt pilnīgi nomodā.

No bažām un pirmā uztraukuma viņš sāka ļoti labi redzēt, bailes dubultoja redzes spējas, bet tad visu apklāja kā plīvurs.

Danglārs redzēja mētelī ietinušos vīru jājam ratiem labā pusē.

„Vai tik tas nav žandarms?" domāja Danglārs. „Vai varbūt franču valdība telegrāfiski likusi mani apcietināt?"

Danglārs apņēmās šīm bailēm darīt galu.

—   Kur jūs mani vedat? — viņš jautāja.

„Dentro la testa," teica tā pati draudošā balss.

Danglārs palūkojās pa kreisi; arī tur jāja kāds vīrs.

Auksti sviedri klāja baņķiera pieri.

—   Es esmu noķerts! — viņš čukstēja.

Un viņš atgāzās atpakaļ ratos, šoreiz nevis lai gulētu, bet gan lai pārdomātu.

Mirkli vēlāk uzlēca mēness.

Danglārs bailīgi palūkojās pa logiem. Viņš redzēja vēl to pašu līdzenumu ar romiešu ūdensvadien, bet ūdensvadi šoreiz bija pa kreisi un ne pa labi — kā agrāk.

Mans dārgais.

Viņš saprata, ka brauc atpakaļ uz Romu.

—             Ak, nelaime! — viņš murmināja. — Romas policija mani izdos franču valdībai!

Rati brauca briesmīgā ātrumā.

Stunda baronam pagāja vienās bailes; pēdīgi viņš ieraudzīja tumšu, drūmu masu savā priekšā.

„Tā laikam ir Roma," viņš nodomāja.

Bet rati piepeši nogriezās sānis.

„Ak, mani neved uz pilsētu, tad es neesmu kritis valdības rokās… ak, ak…"

Viņam mati no bailēm sacēlās stāvus.

Viņš atminējās briesmu stāstu par romiešu laupītājiem, kurus tēloja Albērs un kuram neviens nebija gribējis ticēt.

—    Varbūt tomēr laupītāji?

Piepeši rati sāka skaļi rībēt, viņi brauca pa cietāku ceļu, gar malām pacēlās dīvaini monumenti un pieminekļi.

Rati piepeši apstājās.

Durvis tika atvērtas.

„Scendi\"[2] pavēlēja balss.

Danglārs tūdaļ izkāpa; viņš vēl nerunāja itāliski, bet, kā redzams, jau saprata.

Ne dzīvs, ne miris viņš lūkojās apkārt.

Četri vīri stāvēja ap viņu, pastnieku ieskaitot.

Viens pēc pavēles gāja uz priekšu.

Danglārs tika bīdīts aiz viņa, trīs pārējie gāja iepakaļ.

Ejot Danglārs manīja, ka pēc zināmiem ceļa gabaliem ir nolikti it kā sargi.

Pēc kādām desmit minūtēm gājiens pienāca pie kāda pakalniņa un koku pudura.

Danglārs apstājās un gribēja kaut ko sacīt.

„Avanti\u * sauca pavēlošā balss.

Šoreiz Danglārs vēl vieglāk saprata, jo kāds no laupītājiem viņu lēni pagrūda no mugurpuses.

Vedējs, mūsu pazīstamais Pepīno, aši kā ķirzaka lodāja pa krūmiem.

Piepeši viņš pie kādas krūmiem apaugušas klints palika stāvot.

Klints atvērās, un Pepīno iegāja iekšā; Danglāra pavadoņi arī viņu iebīdīja iekšā.

Danglārs, kurš nu vairs nešaubījās, ka viņam ir darīšana ar laupītājiem, izturējās kā vīrs, kurš bailēs kļuvis dūšīgs.

Viņš drošsirdīgi aizmiedza acis un, neskatoties uz savu resnumu, sekoja Pepīno šaurajā ejā.

Izlīdis pa caurumu, viņš atkal atvēra acis.

Ceļš šeit bija plats, bet tumšs. Tagad, drošībā juzdamies, Pepīno aizdedzināja lāpu.

Lēni kāpjot lejā pa šauro eju, viņi beigās nonāca pie krustceļa.

—    Kas tur? — uzsauca sargs.

—    Draugi, — atteica Pepīno. — Kur ir virsnieks?

—             Tur! - rādīja sargs uz kādu klintī iecirstu zāli, kura bija apgaismota.

—    Labs loms, virsniek! — teica Pepīno.

Un, paņēmis Danglāru aiz rokas, viņš to ieveda virsnieka istabā.

—            Vai šis ir tas vīrs? — jautāja virsnieks, lasīdams Plularha grāmatu „Aleksandra Lielā dzīves gājums."

—   Jā, virsniek, tas pats ir.

—    Rādi viņu šurp!

Pēc šīs pavēles Pepīno piegrūda savu lāpu tik tuvu Danglāra sejai, ka tas izbijies atsprāga atpakaļ.

Vislielākās izbailes bija lasāmas barona vaigā.

—   Tas vīrs ir noguris, — teica virsnieks, — ved viņu gulēt!

—        Ak, — pie sevis nomurmināja Danglārs, — nu tiešām man jāsataisās uz pēdējo dusu. Kā tie dunči viņiem spīguļo!

Lielajā zālē, kurā viņš nu tika ievests, tas redzēja uz zāļu nastām un vilku ādām guļot laupītājus, par kuriem Albērs bija stāstījis.

Baņķieris nopūtās un sekoja vedējam; viņam nebija ne spēka, ne gribas, viņš gāja, tāpēc ka tika vilkts uz priekšu.

Piepeši viņš atdūrās pret kādu pakāpienu un manīja, ka viņa priekšā ir kāpnes, mehāniski viņš četras piecas reizes cēla kājas.

Atvērās zemas durvis, viņš neviļus pieliecās un iegāja klintī izcirstā istabiņā.

Viņa cietums bija tīrs, kaut gan kails un gluži sauss, lai gan dziļi zem zemes.

Gulta ar cisām un kazas ādām uzklāta stāvēja pie sienas.

Danglārs bija gluži sajūsmināts, kad to ieraudzīja.

—    Paldies Dievam, — viņš teica, — tā ir īsta gulta.

„Ecco," teica vedējs.

Un, iebīdīdams Danglāru iekšā, viņš aizslēdza durvis. Nu baņķieris bija cietumnieks.

Un, ja arī durvis nebūtu aizslēgtas, tomēr nabaga baronam nebūtu ne mazākās cerības izkļūt no Sensebastjāna katakombām.

Nabaga baņķieris nu arī pazina šo istabiņu — tajā bija ieslodzīts viņa bijušais znots Albērs.

Šīs atmiņas tomēr viņu nomierināja, jo, kad viņš līdz šim nebija vēl nokauts, tad laikam arī izies sveikā kā Albērs.

Laikam būs gribējuši tikai viņu apzagt un būs prasījuši izpirkšanas naudu.

Viņš nu arī atcerējās, ka Albērs bija ticis novērtēts par četriem tūkstošiem dālderu, un, tā kā viņš pats sevi uzskatīja par daudz svarīgāku personu, tad nolika sev izpirkšanas summu par astoņiem tūkstošiem.

Astoņi tūkstoši dālderu, tas bija četrdesmit astoņi tūkstoši liru.

Viņam tātad palika vēl pieci miljoni un mazliet vairāk par 50000 frankiem.

Danglārs tātad izstiepās gultā un, pāris reižu šurpu turpu valstījies, aizmiga kā tas varonis, par kura dzīvi lasīja Luidži Vampa.

XVIII

Luidži Vampas ēdienkarte

Parīzietim, kurš pieradis pie gultas zīda priekškariem, ar samtu pārvilktām zemām un smalkām mēbelēm, pamošanās tukša alā ir kā nejauks sapnis.

Kad barons Danglārs aptaustīja savus ādas palagus un kažokādas segas, viņš domāja, ka atrodas pie samojediem.

Bet vienā acumirklī viņš jau bija pārliecinājies par to briesmīgo patiesību.

—            Jā, jā, es esmu to romiešu laupītāju rokās, par kuriem stāstīja Albērs, — viņš čukstēja.

Viņa pirmā pakustēšanās bija: dziļi elpot, lai pārliecinātos, vai nav ievainots.

Tas bija līdzeklis, kuru viņš zināja no „Dona Kihota", vienīgās grāmatas, kuru viņš bija ne vien lasījis, bet kuru arī atcerējās.

—            Nē, — viņš teica, — viņi mani nav nedz nokāvuši, nedz ievainojuši, varbūt ir apzaguši.

Un aši viņš ķēra pie kabatām: viņš atrada tiklab zelta gabalus, kā arī kredītzīmes.

—            Dīvaini laupītāji, — viņš pie sevis teica, — tie man atstājuši maku un kabatas grāmatiņu. Laikam gan prasīs izpirkšanas naudu. Ak, lūk, te jau ir arī mans pulkstenis! Vai ir agrs rīts?

Pulkstenis bija pieci.

Ko nu lai viņš dara?

Vai lai prasa laupītājiem paskaidrojumus?

Vai lai gaida, kamēr viņi tam kaut ko jautā?

Pēdējo izeju viņš novērtēja kā vislabāko.

Tātad Danglārs gaidīja, — gaidīja līdz pusdienai.

Kāds sargs viņu apsargāja durvju priekšā.

Ap astoņiem sargi mainījās.

Danglārs gribēja redzēt, kas viņu apsargā.

Viņš bija pamanījis, ka pa duryju šķirbu viņa alā iespiedās nevis dienas gaisma, bet gan lampas stari. Viņš tuvojās durvīm tieši tanī acumirklī, kad viņa sargs laupītājs dzēra malku degvīna no ādas maisiņa ar nelāgu smaku.

—    Fui! — iesaucās barons.

Ap pusdienlaiku degvīna dzērāja vietā nāca cits. Danglārs arī to gribēja aplūkot.

Tas bija milzīga auguma laupītājs, īsts Goliāts ar lielām acīm resnām lūpām, uzrautu degunu un sarkaniem matiem.

—            Ak, ak, — iesaucās Danglārs, — tas jau izskatās vairāk pēc sumpurņa nekā pēc cilvēka! Paldies Dievam, ka es esmu vecs un ne visai gards kumoss!

Danglāram vēl bija, kā redzams, diezgan dūšas jokoties.

Sumpurnis par apmierinājumu Danglāram apsēdās un izvilka no kabatas melnmaizi, sīpolus un sieru, kurus apēda ar gardu muti.

„Velns," domāja Danglārs, „kā tas ir iespējams — ēst tik negaršīgas lietas!"

Bet dabas noslēpumi ir nesaprotami, arī pašas rupjākās un negaršīgākās vielas dažreiz tukšam kuņģim ir pa prātam.

Danglāra kuņģis nebija izņēmums, un neviļus viņš sajuta, ka šis kuņģis ir diezgan tukšs.

Piepeši sīpolu smaka viņam atgādināja kādu smalku Robēro mērci, kuru viņa pavārs mācēja tik smalki pagatavot.

Baņķieris pieklauvēja pie durvīm.

Laupītājs pacēla galvu.

Danglārs klauvēja stiprāk.

—    Kas tur? — jautāja bandīts.

—           Draugs, — sauca Danglārs, — laiks, es domāju, parūpēties par manām brokastīm!

Bet laupītājs nekā neatbildēja un mierīgi ēda tālāk sīpolus.

Danglārs jutās šā neizglītotā cilvēka ļoti apkaunots un tāpēc tūdaļ likās gulēt.

Pagāja četras stundas, milzi nomainīja pret citu sargu. Danglārs tagad jau sajuta stipru ēstgribu, viņš klusi piecēlās un piegāja pie durvju spraugas.

Pie durvīm sēdēja Pepīno, viņa vedējs, un starp ceļgaliem turēja kūpošu bļodu ar taukos sutinātiem zirņiem.

Viņam blakus bija groziņš ar Velletrī vīnogām un pudele Orvietas vīna.

Varēja noprast, ka Pepīno ir gārdēdis.

Danglāram mutē saskrēja siekalas.

—    Ak, — viņš čukstēja, — palūkosimies, vai šis nebūs runīgāks.

Un viņš atkal pieklauvēja pie durvķn.

—           Ko jūs vēlaties? — Pepīno jautāja franču valodā, ko bija mazliet iemācījies, bieži grozīdamies ap Pastrīni viesnīcu.

Viņš pavēra durvis.

Danglārs saņēma viņu ar vislaipnāko smaidu.

—          Atvainojiet, mans kungs, — teica barons, — bet man liekas — būtu laiks arī man dot ēst.

—          Kā? — iesaucās Pepīno. — Vai ekselence varbūt netīšām ir izsalcis?

—          Netīšām! — teica Danglārs. — Nu, tas ir lieliski, ir jau divdesmit četras stundas, kopš es nekā neesmu ēdis!

—    Un jūs, ekselence, tiešām gribat ēst? — jautāja Pepīno.

—    Cik ātri vien iespējams.

—          Tūlīt viss būs klāt, — teica Pepīno, — šeit var visu dabūt, ko vien grib, protams, kad samaksā, kā tas jau visur ir parasts!

—          Protams, — teica Danglārs, — kaut gan jums īsti pienāktos pašiem uzturēt savus gūstekņus.

—    Ekselence, atvainojiet, tas pie mums nav parasts.

—           Diezgan nelāga, ka jums nav parasts, — atcirta Danglārs, — bet nu, lūdzu, dodiet man ēst!

—    Acumirkli, ekselence, ko vēlaties?

Un Pepīno savu bļodu nolika zemē, tā ka smarža Danglāram sitās tieši degunā.

—    Vai tad jums šeit ir virtuve? — jautāja barons.

—    A, mums ir izmeklēta, smalka virtuve!

—    Un pavāri arī?

—   Tie visulabākie.

—            Nu, labi, es vēlos vistu, zivi, meža putnus, — ak, vienalga, kad tik ir ko ēst.

—   Tātad, ekselence, pavēlat pasniegt vistu?

—   Jā, vistu.

Pepīno pagājās mazliet už priekšu un sauca:

—   Vistu ekselencei!

Pēc nedaudz minūtēm parādījās jauns, slaiks vīrietis, kurš uz galvas sudraba bļodā nesa ceptu vistu.

—   Gluži kā kafejnīcā „Parīze", — nomurmināja Danglārs.

—   Še, ekselence, būs vista, — teica Pepīno, uzlikdams Cepeti uz veca galda blakus Danglāra gultai.

Danglārs prasīja nazi un dakšiņas.

—    Še, ekselence, — teica Pepīno, pasniegdams viņam savu kabatas nazi un koka dakšiņas.

Danglārs bija gan pārsteigts, bet tomēr paņēma un sāka sagriezt cepeti.

—  Atvainojiet, ekselence, — teica Pepīno, uzlikdams roku uz Danglāra pleca, — vispirms aizmaksā, tad ēd!

—        A, ā, — iesaucās Danglārs, — tas nav tā kā Parīzē! Še būs, — . viņš teica, uzmezdams uz galda zelta gabalu, jo Itālijā, kā viņš bija dzir-

dējs, viss ir ļoti lēts, bet viņš negribēja izlikties skops.

Pepīno iebāza naudu kabatā, un Danglārs sāka sagriest vistu.

—   Acumirkli, ekselence, — teica bandīts, — ar to nepietiek.

—   Ak, kā te krāpj, — nomurmināja Danglārs. — Nu, cik tad jūs gribat? — viņš teica skaļi.

—   Ekselence deva man vienu zelta gabalu iemaksai.

—   Zelta gabals iemaksai par vienu vistu?

—   Protams, iemaksai.

—   Jā, labi…

—   Ekselence man vēl ir parādā četri tūkstoši deviņi simti deviņdesmit deviņus zelta gabalus.

No šā milzīgā joka Danglārs plati atplēta acis.

—   Ha, tas ir labs joks, — viņš teica, — tas ir labs joks.

Un viņš gribēja it nopietni sākt ēst, kad Pepīno saķēra viņa roku.

—    Nu? — viņš teica. — Vai drīz dosit?

—    Kā — jūs nesmejaties? — jautāja Danglārs.

—    Mēs nekad nesmejamies, ekselence, — nopietni atteica Pepīno.

—    Kā, simts tūkstošu franku par vienu vistu?!

—            Ekselence, jūs nemaz nevarat iedomāties, cik ļoti daudz pūliņu jāpieliek, lai šinīs neģēlīgās alās varētu putnus uzaudzēt.

—           Jā, jā, — teica Danglārs, - es jūsu joku tiešām atrodu par diezgan asprātīgu, bet man gribas ēst, un še jums vēl viens zelta gabals.

—            Labi, tad paliek 4998 gabali, - vienaldzīgi atteica Pepīno, — un tos mēs arī dabūsim.

—            Ak, — par šo atkārtoto joku iesaucās Danglārs dusmīgi, — ejiet pie velna, nekā jūs nedabūsit, jūs nezināt, ar ko jums ir darīšana!

Pepīno piezvanīja, atkal parādījās tas pats jaunais cilvēks un aiznesa vistas cepeti. Danglārs metās savā gultā, Pepīno aizslēdza durvis un turpināja atkal pārtrauktās pusdienas.

Danglārs gan neredzēja, ko bandīts dara, bet viņš toties skaidrāk dzirdēja, ka tas garšīgi ēd.

—    Tāds neizglītots cilvēks, — noteica Danglārs, — ēd, tik skaļi šmakstinādams.

Pepīno ēda arvien skaļāk.

Danglārs juta, ka viņa kuņģis kļūst aizvien tukšāks — kā danaīdu muca, visapkārt ar caurumiem. Viņam likās, ka viņš nekad vairs nespēs savu kuņģi pildīt.

Pagāja pusstunda, kuru viņam šķita vesels gadu simtenis.

Pēdīgi viņš atkal pieklauvēja pie durvīm.

—    Nelieciet man ilgāk smakt, — viņš sauca, — sakiet man ašāk, ko no manis grib!

—     Tieši otrādi, ekselence, — atbildēja tas pats laipnais Pepīno, — sakiet, ko pavēlat, un tūdaļ viss tiks izpildīts.

—    Nu, labi, atveriet durvis!

Pepīno atvērā durvis.

—    Pie velna, — iesaucās Danglārs, — es gribu ēst!

—    Vai jūs varbūt esat izsalcis, ekselence?

—    To taču jūs zināt!

—    Ko, ekselence, vēlaties ēst?

—    Gabalu rupjas maizes, jo vistas pie jums nav samaksājamas.

—    Maizi, — teica Pepino, — labi!

—    Ē, atnes maizi! — viņš sauca.

Jaunais cilvēls atnesa mazu maizīti.

—    Še! — teica Pepino.

—    Un cena? — jautāja Danglārs. .

—   4998 zelta gabali, divi ir jau iepriekš samaksāti.

—    Kā! Viena maizīte maksā simts tūkstošu franku?

—    Simts tūkstošu franku.

—   Bet tik daudz jau jūs prasāt par vistu.

—    Pie mums ēd tikai pēc cieti noteiktām cenām. Un tātad — ēd daudz vai ēd maz, viss vienā cenā, — vai prasa vienu ēdienu vai desmit, — aizvien tā pati cena.

—    Aizvien tas pats joks. Mans draugs, tas ir garlaicīgi. Sakiet man aši, vai jūs gribat mani badā nomērdēt, tad jūsu mērķis drīz būs sasniegts.

—    Ak, ekselence, jūs pats gribat savu nāvi, samaksājiet, tad jūs varat ēst.

—    Bet ar ko tad lai es saņiaksāju, nerr? Vai tad tu domā, ka piecus tūkstošus zelta gabalu var kabatā līdzi nēsāt?

—    Ak, jums kabatā ir pieci miljoni, ekselence, — teica Pepīno, — par to naudu jūs varat apēst piecdesmit vistas.

Danglārs nodrebēja, no viņa acīm nokrita it kā apsējs, viņš beigās sašuta.

—    Tātad, — viņš teica, — es vismaz varētu pieēsties, kad to summu samaksātu?

—    Protams, — teica Pepino.

—     Bet kā >tad es varu samaksāt? — jautāja Danglārs, vieglāk elpodams.

—    Pavisam vienkārši; jums ir kredīts pie Tomsona un Frenča, Bankas ielā Romā, dodiet man čeku par 4998 zelta gabaliem pie šiem kungiem, un mēs būsim saņēmuši samaksu.

Tā Danglārs arī darīja.

—    Še, — viņš teica nopūzdamies un pasniegdams čeku.

— Labi, šeit ir vista.

Danglārs vaidēdams grieza vistu, tā par tik lielu summu likās pārāk vāja.

Pepino aši paņēma čeku, iebāza to kabatā un pabeidza ari savas pusdienas.

XIX

Piedošana

Nākamajā dienā Danglārs vēl bija izsalcis, gaiss šinī alā bija tik sauss, bet taupīgais baņķieris tomēr domāja, ka šodien varēs iztikt bez naudas izdošanas, labs nama saimnieks būdams, viņš bija pusi vistas uzglabājis un paslēpis kādā kaktā.

Bet, tiklīdz viņš bija paēdis, kā sajuta lieliskas slāpes; par to viņš nemaz nebija domājis.

Viņš cīnījās ar slāpēm, līdz mēle sāka piekalst pie žokļiem.

Pēdīgi viņš nespēja vairs pretoties šīm mokām un sauca.

Sargs atvēra durvis, tas bija cits bandīts.

Danglāram bija vairāk uzticības Pepīno.

—    Te es esmu, ekselence, — tas teica atsteigdamies, — ko vēlaties?

—    Dzert!

—            Ekselence, taču zina, — teica Pepīno, — ka vīns Romas apkārtnē ir ļoti dārgs.

—            Labi, tad dodiet ūdeni! — teica Danglārs, kurš vajadzības gadījumā bija ar mieru palikt par sātībnieku.

—    Ā, ekselence, ūdens ir šeit vēl retāk atrodams.

—             Nu, saprotu, saprotu, — teica Danglārs dusmodamies, bet tomēr jokodams, — tātad, lūdzu, man glāzi vīna!

—    Es jau jums teicu, ekselence, ka mēs pa daļām un sīkumiem ne- pārdodam, — nopietni atbildēja Pepīno.

—   Tātad dodiet pudeli vīna!

—    Kādu šķirni?

—    Vislētāko.

—    Visiem viena cena.

—    Un kāda tā ir?

—    Divdesmit pieci tūkstošu franku par pudeli.

—    A, — ar dziļu rūgtumu teica Danglārs, — sakiet labāk, ka gribat mani izlaupīt, tas ies ātrāk nekā šādi gabalu pa gabalam.

—   Jā, var gan būt, — teica Pepīno, — ka tāds ir kunga nolūks.

—    Kungs, kas tas ir?

—   Tas, kuram jūs vakar tikāt priekšā stādīts.

—    Kur viņš ir?

—    Šeit.

—    Es vēlētos viņu redzēt.

—   To var izdarīt.

Dažus mirkļus vēlāk Danglāra istabā ienāca Luidži Vampa.

—   Jūs vēlējāties ar mani runāt? — viņš vaicāja.

—   Jūs esat to vadonis, kas mani šurp atveda? — jautāja Danglārs.

—   Jā.

—    Kādu izpirkšanas naudu jūs no manis vēlaties?

—    Tos piecus miljonus, kas jums ir kabatā. Danglāra sirds sāpīgi sažņaudzās.

—    Bet, — viņš stomījās, — tā ir visa mana manta, atliekas no milzīgās bagātības. Ja jūs man atņemat šo naudu, tad jūs mani nogalināt.

—    Mums ir aizliegts izliet jūsu asinis.

—    Ak, kas jums to aizliedzis?

—   Tas, kuram mēs paklausām.

—    Vai jūs kādam paklausāt?

—   Jā, mūsu pavēlniekam.

—    Es domāju, ka jūs esat pavēlnieks?

—    Es esmu pavēlnieks šiem vīriem, bet cits ir mans pavēlnieks.

—    Un vai tas pavēlnieks arī kādam paklausa?

—   Jā.

—    Kam?

—    Dievam.

—    Es jūs nesaprotu.

—   Tas var būt.

—    Un jūsu pavēlnieks jums licis šādi ar mani apieties?

—   Jā.

• — Kāds ir viņa nolūks?

—   To es nezinu.

—    Bet tā visa mana nauda tiks izlietota?..

—    Tas ir ļoti ticami.

—    Runāsim prātīgi: vai jūs gribat vienu miljonu?

—    Nē.

—    Divus?

—    Nē.

—           Trīs miljonus? Četrus — ko? Četrus miljonus, es jums tos došu, ja mani atlaidīsit brīvībā!

—    Kāpēc jūs mums solāt piecu miljonu vietā četrus? — teica Luidži Vainpa. — Tā būtu skaidra krāpšana, baņķiera kungs.

—    Ņemiet visu, ņemiet visu, — kliedza Danglārs, — un tad nogaliniet mani!

—    Bet nomierinieties, mans kungs, jūs tā uzbudināties, ka dabūsit lielisku apetīti un vienā laidienā apēdīsit veselu miljonu, esiet mazliet taupīgāks!

—     Bet kad man nu vairs nav naudas, ar ko maksāt? — kliedza Danglārs gluži kā ārprātā.

—    Tad jums vajadzēs ciest badu.

—    Man vajadzēs ciest badu? — stomījās miljonārs.

—    Laikam gan, — vienaldzīgi atteica Vampa.

—    Bet jūs jau teicāt, ka negribat mani nokaut?

—    Nē.

—    Un gribat man likt badā nomirt?

—    Tas ir kas cits.

—     Ak, jūs, nežēlīgie blēži, — kliedza Danglārs, — es jūsu nelietīgo nodomu izjaukšu, lai tad arī jāmirst, mociet mani, nokaujiet mani, es jums vairs nedošu savu parakstu!

—    Kā jums patīk, mans kungs, — teica Vampa.

Virsnieks i/gāja, un durvis tika aizlēgtas.

Danglārs sašutis metās gultā.

Kas bija šie briesmīgie cilvēki? Kas bija tas redzamais un kas tas neredzamais pavēlnieks? Kādi nolūki viņam bija? Kāpēc viņš nevarēja atpirkties kā kurš katrs cits.

Ā, zināms, ātra nāve bija labs līdzeklis pievilt savus niknos ienaidniekus, kuri aiz nesaprotamas atriebības tā izturējās pret viņu.

Jā, bet mirt!

Pirmo reizi savā dzīvē Danglārs domāja par nāvi vienlaikus ar bailēm un ilgām.

Tad viņš domāja par bēgšanu.

Bet sienas bija klints, viena vienīga izeja, un tās priekšā spēcīgs sargs un aiz tā vesels pulks tādu pašu vīru, visi apbruņoti. Viņš vienīgais — bez ieročiem.

Divas dienas viņš turējās pie savas apņemšanās nedot savu parakstu, tad viņš prasīja ēst un atdeva veselu miljonu.

Vakariņas bija smalkas un lieliskas, bet par vienu miljonu viņš bija nabagāks.

Kopš tā laika visa viņa dzīve bija virkne sāpīgu piedzīvojumu. Viņš bija tik daudz izcietis, ka negribēja vairs ilgāk ciest un izpildīja visas prasības.

Kādu pēcpusdienu, kad viņš bija paēdis kā savās laimes dienās, viņš pārskaitīja savu naudu, un, ak, viņam atlika tikai piecdesmit tūkstošu franku.

Tad ar viņu notika savāda pārvērtība: viņš, kas bija pazaudējis piecus miljonus, lūkoja glābt atlikušos piecdesmit tūkstošus un nosprieda labāk paciest visas mocības nekā atdot šo pēdējo naudu.

Viņa cerības jau atgādināja ārprātu; viņš sāka lūgt Dievu, lai notiktu kāds brīnums par labu šiem piecdesmit tūkstošiem, lai šī ala sagāztos vai lai pāvesta kareivji atrastu laupītājus.

Beigās viņš sāka raudāt.

Tā pagāja trīs dienas. Palaikam viņam uznāca murgi, viņš redzēja nabadzīgu istabiņu un uz cisām guļot sirmgalvi nāves cīņā.

Arī šis sirmgalvis mira badā.

Ceturtajā dienā viņš vairs nebija cilvēks, bet gan dzīvs līķis.

Atlikumus un druskas no savām pusdienām viņš rūpīgi uzlasīja no grīdas un grauza kauliņus.

Viņš lūdzās Pepino un solīja viņam tūkstoš franku par kumosu maizes. Tas neatbildēja.

Piektajā dienā viņš aizvilkās līdz durvīm.

—             Vai tad jūs esat cilvēki? — viņš sauca. — Vai tad gribat nokaut mani, kas ir jūsu brālis?

Neviens neatbildēja.

—     Ak, mani agrākie draugi, mani draugi! — viņš čukstēja. Un viņš pakrita uz grīdas.

Bet piepeši viņš uzlēca atkal kājās.

—    Virsnieku! — viņš sauca. — Virsnieku!

—            Te es esmu, — teica Vampa, piepeši parādīdamies. — Ko jūs vēlaties?

—      Ņemiet manu pēdējo naudu, — stomījās baņķieris, pasniegdams sa- ' vu kabatas grāmatiņu, — ļaujiet man šinī alā dzīvot, es nemaz negribu

būt brīvs, tikai dzīvot, dzīvot!

—    Tātad jūs ļoti ciešat? — jautāja Vampa.

—    Es ciešu nežēlīgi.

—    Un tomēr ir cilvēki, kas vēl vairāk cietuši nekā jūs.

—    Es neticu.

—    Apdomājiet jel: kas badā nomiruši!

Danglārs domāja par mirstošo sirmgalvi, kurš viņam murgos bija rādījies.

Viņš sita galvu pret zemi un dobji vaidēja.

—            Jā, — viņš pēdīgi teica, — tā ir taisnība, ir ļaudis, kuri vēl vairāk cietuši nekā es, bet viņi vismaz bija mocekļi.

—             Vai jūs nožēlojat? — jautāja drūma, nopietna balss, kuras skaņa lika Danglāra matiem stāvus sacelties.

Viņš raudzīja saredzēt, kas' tas tāds runātājs, un aiz bandīta ieraudzīja lielu, mēteli ietinušos vīru.

—    Ko lai es nožēloju?

—    To ļaunu, ko jūs esat darījis! — teica tā pati balss.

—     Ak, es nožēloju, es nožēloju! — kliedza Danglārs. Un viņš plūca sev matus.

Piepeši viņš pazina to vīru.

—            Grāfs Monte-Kristo! — viņš iesaucās, nobālēdams vēl vairāk nekā agrāk no bada un raizēm.

—   Jūs maldāties, es neesmu grāfs Monte-Kristo.

—   Kas tad jūs esat?

—      Es esmu tas, kuru jūš esat nodevis, pārdevis, postā grūdis, kuram jūs līgavu esat aizvīlis, kuram jūs tēvu esat bada nāvē iedzinis. Es esmu tas, kuram vajadzēja krist, lai jūs varētu kāpt, un tomēr es jums piedodu, jo arī man vajadzīga piedošana. Es esmu Edmons Dantess.

Danglārs briesmīgi iekliedzās, tad viņš saļima.

—      Piecelieties, — teica Dantess, — jūsu dzīvība ir glābta, jūsu abi līdzvainīgie nebija tik laimīgi: viens ir pats nonāvējies, otrs ir zaudējis prātu! Jums pāri palikušos piecdesmit tūkstošus franku jūs varat paturēt, tie pieci miljoni, kurus jūs nozagāt hospitāļiem, nezināma persona tiem ir atdevusi.

—     Un tagad ēdiet un dzeriet, šovakar jūs esat mans viesis, — teica Luidži Vampa. — Tiklīdz jūs būsit paēdis, jūs esat brīvs.

Danglārs palika guļot zemē, kamēr Dantess aizgāja. Tad viņš piecēlās un redzēja tikai pa katakombām aizejam kādu tumšu tēlu, kura priekšā visi bandīti dziļi klanījās. Danglāru pēc Monte-Kristo pavēles Vampa lieliski pacienāja un tad labos ratos aizveda uz ceļa.

Kāda liela koka pavēnī viņu atstāja vienu. Danglārs nezināja, kur viņš atrodas. Kad ausa diena, Danglārs, izslāpis būdams, uzmeklēja kādu avotiņu.

Pieliekdamies nodzerties, viņš ieraudzīja, ka viņa mati bija kļuvuši gluži balti.

XX

Oktobra piektā diena

Bija aptuveni seši vakarā, rudens saules pēdējie stari apzeltīja jūras zaļganos viļņus.

Kuģis strauji slīdēja uz priekšu, kaut vējš tik tikko pūta. Kuģa priekšgalā stāvēja jauns cilvēks, kurš cītīgi skatījās uz drūmām, stāvām klinšu kraujām, kas pacēlās no jūras.

—    Vai tā ir Monte-Kristo sala? — jautāja jauneklis.

—   Jā, ekselence, mēs drīz būsim tur, — atbildēja kapteinis.

Dažas minūtes pēc tam uz salas varēja redzēt uzliesmojam ugunis, kurām sekoja šāviena rībiens.

—            Tā ir zīme no Monte-Kristo, — teica kapteinis. — Vai negribat atbildēt?

Un viņš pasniedza jauneklim pielādētu šauteni, no kuras tas izšāva gaisā.

Desmit minūtes vēlāk viņš iebrauca nelielā ostā, kur jaunekli jau sagaidīja laiva. Nedaudzos acumirkļos viņi bija pie krasta, un jauneklis izlēca malā. Jau bija satumsis.

Piepeši kāds uzlika roku jauneklim uz pleca un teica:

—   Sveiks, Maksimiliān, tu nāc īstā laikā!

—            Ak, jūs tas esat, grāf, — Morelis teica nodrebēdams; tad viņš pārsteigts lūkojās uz laiviniekiem, kuriem nebija samaksājis.

—             Nerūpējieties par to, Maksimiliān! — smiedamies teica Monte- Kristo. — Man ar visu floti ir savs līgums, lai mana sala būtu pasargāta no svešu kuģu piestāšanas. Man ir abonements, kā mēdz teikt civilizētās zemēs.

Morelis brīnīdamies uzlūkoja grāfu.

—   Grāf, — viņš teica, — jūs šeit neesat tāds kā Parīzē!

—    Kā tā?

—   Jā, šeit jūs smejaties.

Monte-Kristo piere tūdaļ aptumšojās.

—            Jūs labi darāt, Maksimiliān, ka man to atgādināt, — viņš teica, — es priecājos, ka jūs atkal redzu, bet katra laime ir pārejoša.

—            Nē, nē, — iesaucās Morelis, satverdams viņa rokas, — smejieties, esiet laimīgs! Dzīve tikai tos spiež, kas paši cieš. Jūs esat liels un spēcīgs!

—    Un jūs atnākat, neatradis mierinājumu? — jautāja Monte-Kristo.

—            Ak, — rūgti iesmējās Morelis, — vai tad jūs tiešām domājat, ka es jebkad nomierināšos?

—            Klausies, mans dēls, — teica Monte-Kristo, — es nejautāju velti. Lūkosim izpētīt jūsu sirdi. Vai tur ir vēl tā trakā sāpju nepacietība, no kuras dreb miesas? Vai tur ir vēl tās kvēlojošās slāpes, kuras tikai kaps spēj dzēst? Vai ari tā ir nogurušā gara pilnīga atslābšana? Vai tu nespēj vairs raudāt, jo domā savu sirdi mirušu?

—       Mans draugs, — atbildēja Morelis mierīgā un tomēr noteiktā balsī, — es esmu pie jums atnācis, lai mirtu drauga rokās. Es mīlu daudzus, savu māsu Jūliju, savu svaini Emanuēlu, bet tie raudātu vai raudzītu mani atturēt no miršanas. Bet jūs esat virs un mans draugs, jūs mani maigi vēdīsit pie nāves vārtiem!

—       Draugs, — teica Monte-Kristo, — vēl paliek vienas šaubas: varbūt tu jūties tik vājš, ka vēlies rādīt savas sāpes?

—       Nē, — teica Morelis, — palūkojiet manu pulsu, es esmu gluži mierīgs. Nē, es esmu tuvu mērķim un eju tālāk. Jūs man likāt cerēt un gaidīt, — vai zināt, ko ar to esat panācis? Esat man tikai licis velti ciest mokas. Es pat cerēju. Ko? Es nezinu — kaut ko neprātīgu, kādu brīnumu. Ak, draugs, cik mīļi, ar kādām ilgām es eju nāvei pretī!'

Morelis teica pēdējos vārdus ar tādu uzsvaru, ka Monte-Kristo nodrebēja.

—      Jūs man likāt gaidīt līdz oktobra piektajai dienai, — turpināja Morelis, — šodien ir tā diena.

Tad viņš paskatījās pulkstenī.

—    Ir jau deviņi, man vēl atliek trīs stundas ko dzīvot.

—    Labi, nāc! — teica Monte-Kristo.

Klusuciezdami viņi sasniedza alu.

Alā tepiķi bija izklāti uz grīdām, atvērās durvis, smalkas smaržas un spoža gaisma nāca viņiem pretim.

—       Pavadīsim pēdējās stundas, — teica Monte-Kristo, — kā tie romieši, kurus Nērons uz nāvi notiesāja, sēdās pie puķēm greznota galda un ieelpoja nāvi līdz ar rožu un heliotropu smaržām.

—       Kā jūs gribat, — smaidīdams atteica Morelis, — nāve taču paliek nāve un miers no ciešanām.

Viņi apsēdās greznajā ēdamzālē, kuru mēs jau agrāk aprakstījām.

—      Grāf, — teica Morelis, — kad es jūs uzlūkoju, man ir tā, it kā jūs nāktu no citas pasaules, kura mums zināšanās ir daudz priekšā.

—       Jā, Morei, — teica Monte-Kristo, melanholiski smaidīdams, — es nāku no citas pasaules, kuru sauc par „Sāpēm".

—       Es ticu jums, kaut arī reizēm nesaprotu jūsu vārdus. Sakiet, mans draugs, vai mirt ir ļoti nepatīkami?

Monte-Kristo uzlūkoja jaunekli bezgala mīļi.

—           Jā, — viņš teica, — nāve ir sāpīga, kad tu šīs miesas, kas tik kaislīgi vēlas dzīvot, gribi rupji salauzt. Kad tava āda vaid zem nepielūdzamā dunča asmeņa, kad lode urbjas tavās smadzenēs, tad tu cietīsi: atstāsi dzīvi mokās, un tavā izmisīgā nāves cīņā tev dzīve liksies tomēr labāka par tik dārgi samaksāto nāves mieru!

—            Jā, to es saprotu, — teica Morelis, — nāvei ir savi sāpju un prieka noslēpumi. Tāpat kā dzīvībai. Vajag tikai tos zināt.

—             Jā, Morei, nāve mums ir ir vai nu draudzene, kas mūs lēni un maigi kā uzticama aukle vada uz dusu, vai arī ienaidnieks, kas spēji uzbrūk un izrauj dvēseli no miesām. Varbūt ilga ilga laika, kad mēs zināsim visus dabas postošos spēkus un kalpināsim tos savā labā, varbūt tad mēs arī zināsim nāves noslēpumus un tad nāve mums būs salda — kā dusa mīļākās rokās.

—    Un vai jūs tā mācētu mirt?

—   Jā.

Morelis sniedza viņam roku.

—             Tagad es saprotu, — viņš teica, — kāpēc jūs mani aicinājāt uz vientuļu salu lielā jūrā, apakšzemes alā, ak, tik tāpēc, ka jūs mīlat un vēlat man saldu nāvi.

—            Jā, — vienkārši teica Monte-Kristo. — Vai jūs vairs šinī pasaulē nekā nenožēlojat?

—    Nekā.

—    Pat mani ne?

Morelis pacēla acis, tās pildījās asarām.

—            Kā? — teica Monte-Kristo. — Jums vēl ir kādas saites ar šo pasauli, un jūs gribat mirt?

—            Ak, grāf, — teica Morelis vāji, — nerunājiet vairs ne vārda, jūs manas mokas tikai paildzināt.

Monte-Kristo domāja, ka Morelis padodas vājumam, jūtām. To iedomājoties vien, viņā atkal pamodās briesmīgas šaubas.

„Es gribēju šo vīru atdot laimei," viņš domāja, „tas būtu bijis pretsvars pret to nelaimi, ko es esmu atnesis. Bet, ja nu viņš nebūtu diezgan nelaimīgs, lai pelnītu laimi!?"

—       Klausies, Moreli, — viņš tad teica skaļi, — es redzu, jūsu sāpes ir lielas, bet jūs varbūt ticat Dievam un negribat zaudēt savu dvēseles svētību pašnāvības dēļ?

Morelis pasmaidīja.

—       Klausies, Maksimiliān, — turpināja Monte-Kristo, — man nav neviena rada pasaulē; es esmu tevi uzlūkojis par savu savu dēlu, — lai glābtu dēlu, es upurētu savu dzīvību, ne tikai savu mantību…

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—       Jūs varbūt aizejat no dzīves, nepazīdams visus priekus, kādus spēj dot liela bagātība? Man ir gandrīz vai simts miljonu, es tev šo naudu dodu, ar to tu vari visu sasniegt. Ja tu esi godkārīgs, apgriez apkārt visu pasauli, dari visu, ko gribēdams, tikai dzīvo!

—       Grāf, jūs esat man devis savu goda vārdu, — vēsi teica Morelis, — un tagad pulkstenis ir pusdivpadsmit.

—    Morei, ko tu domā? Manā namā?

—       Tad ļaujiet man aiziet, — drūmi teica Morelis, — vai arī man būs jādomā, ka jūs mani mīlat ne manis, bet sevis dēļ.

Viņš piecēlās.

—       Tu gribi to, Morei, — teica Monte-Kristo, un viņa seja staroja, — tu esi nelokāms, tu esi ļoti nelaimīgs, tikai brīnums spētu tevi glābt. Apsēdies!

Monte-Kristo piegāja pie maza skapīša, kuru atslēdza ar zelta atslēdziņu, izņemdams no tā sudraba kastīti. Kad tā bija atvērta, viņš izņēma mazu zelta trauciņu ar kādu zaļganu substanci.

—       Še ir, ko tu vēlējies, ko es solīju, — viņš teica Morelim, pasniegdams mazā zelta karotītē tam šo vielu.

Monte-Kristo arī pats paņēma no zelta trauciņa karotīti šīs vielas.

—       Ko jūs gribat darīt, draugs? — iesaucās Morelis, satverdams Monte- Kristo roku. — Jūs nedrīkstat to darīt, ko es daru, jums vēl jādzīvo! Tādam spēkam kā jums nav brīv velti zust! Es varu iet, mani šeit nekas netur, es steidzos pie Valentīnas.

Un Morelis lēni ieņēma noslēpumaino vielu.

Tad abi klusēja.

Nedzirdami ienāca Alī, atnesa tabalu un kafiju un atkal pazuda.

Maz pamazām sāka dzist lampas, kuras turēja marmora statujas, un arī smaržas no kvēpināmiem traukiem likās kļuva vājākas.

Monte-Kristo uzlūkoja Maksimiliānu un pustumsā redzēja tikai viņa acis spīdam.

Bezgalīgas sāpes likās pārņemam jauno cilvēku, tad drīz aprimstam, krāsas un veidi sāka zust, siena likās atveramies.

—   Draugs, — viņš dvesa, — es jūtu, ka mirstu — paldies!

Viņš sniedza roku grāfam, bet tā noslīdēja.

Viņam vēl likās, it kā Monte-Kristo laipni, kā tēvs bērnam, uzsmaida. Tad tas šķita kļūstam lielāks.

Morelis apreibis un noguris pakustējās savā krēslā, tad miegs pārņēma viņa locekļus. Viss viņā dusēja, tikai viens sapnis dzīvoja.

Monte-Kristo atvēra durvis.

Žilbinoša gaisma no blakusistabas ieplūda zālē, kurā gulēja Morelis.

Uz sliekšņa parādījās skaista sieviete, bāla, bet maigi smaidoša kā žēlastības eņģelis. ^

„Vai man jau atveras debesis," domāja jauneklis, „eņģelis līdzinās tam, kuru es pazaudēju."

Ar saliktām rokām parādība smaidīdama tuvojās.

—            Valentīna!.. Valentīna!.. — sauca Morelis savā sirdī, bet viņa lūpas vairs nespēja nevienas skaņas izdvest.

Valentīna piesteidzās viņam klāt.

—            Viņš sauc jūs, — teica grāfs no savas dusas dziļuma, — jūs viņam uzticējāt savu likteni, nāve gribēja jūs šķirt, bet nāve tika pārvarēta. Jūs tagad esat atradusies, lai nekad nešķirtos. Viņš jūsu dēļ gāja nāvē. Lai man top pieskaitītas jūsu abu dzīvības, jūs tad arī mani glābsit.

Valentīna karstā pateicībā satvēra Monte-Kristo rokas.

—            No savas sirds dziļumiem es jums pateicos, jautājiet Haidei, jautājiet manai mīļotajai māsai Haidei, kura mani izveda no kapu velves un pasargāja mani kopš manas aizvešanas no Francijas līdz šai lielajai dienai, par jums runādama.

—            Ak, jūs mīlat Haidi? — jautāja Monte-Kristo, pūlēdamies apslāpēt savu dziļo saviļņojumu,

- Es viņu mīlu no visas sirds!

—   Valentīna, tad man ir liels, svēts lūgums…

—   Vai es tiešām esmu tik laimīga, ka spētu jūsu labā kaut ko darīt?

—       Ja jūs Haidi saucat par savu māsu, lai viņa tiešām ir jūsu māsa… Valentīna, izrādiet viņai visu to laipnību, kādu jūs domājat man esam parādā! Apsargājiet — jūs un Morelis — šo nabaga bērnu, jo drīz viņa būs viena, es savu uzdevumu pasaulē esmu izpildījis, tas bija briesmīgs, un tagad man jāaiziet, jādod vieta citiem vīriem un citiem uzdevumiem.

—   Tu mani atstāj? — atskanēja balss aiz viņa muguras.

Monte-Kristo pagriezās.

Viņa priekšā stāvēja Haide — bāla, sastingusi, nāvīgām izbailēm vaibstos.

—       Rīt tu būsi brīva, mana meita, — teica Monte-Kristo, 7- tu ieņemsi atkal sev pienācīgu vietu pasaulē, tavs liktenis nav atkarīgs no mana.

Haide salika rokas un klusu teica:

—   Tad tu mani atstāj!

—        Haide, Haide, — tu esi jauna un skaista, aizmirsti manu vārdu, kurš saistīts ar briesmām, un esi laimīga jaunā dzīvē, kurā ir tikai mīlestība un laime, kurā viss ir izlīdzināts!

—       Labi, — teica Haide, — tavas pavēles tiks izpildītas, es aizmirsīšu tavu vārdu un būšu laimīga.

Un viņa gāja projām.

—       Ak, mans Dievs, — iesaucās Valentīna, — vai tad jūs neredzat, cik viņa ir bāla, vai tad jūs nesaprotat, kā viņa cieš?!

Haide palika stāvam un sāpīgi teica.

—       Kādēļ tu gribi, lai viņš mani saprot, mana māsa, viņam ir tiesības nekā neredzēt.

Monte-Kristo nodrebēja no šīs balss, kura aizskāra viņa sirds dziļākās, >slepenākās stīgas, viņa acis sastapās ar meitenes acīm un nevarēja paciest to spožumu.

—       Mans Dievs, mans Dievs, — viņš iesaucās, — vai tad tas būtu patiesi, Haide, ko tu man liec domāt? Haide, vai tu būtu laimīga, ja tev mani nebūtu jāatstāj?

—      Es esmu jauna, — viņa maigi atteica, — es mīlu dzīvību, jo tu man aizvien to esi darījis saldu, — es nelabprāt mirtu!

—   Kad es mirtu, Haide?

—    Es ari mirtu.

—    Ak, vai tad tu mani mīli?

—    Ak, Valentīna, viņš vēl jautā, vai es viņu mīlu! Valentīna, saki viņam, vai tu mīli Maksimiliānu!

Monte-Kristo sirds iedrebējās, viņš atplēta rokas, ar prieka kliedzienu Haide ieslīga tajās.

—     Vai es tevi mīlu? — viņa iesaucās saviļņota, — es mīlu tevi kā tēvu, kā brāli, kā mīļāko, — es mīlu tevi kā dzīvību, kā dievību, tu man esi skaistākais, labākais, lielākais no visām radītām būtnēm!

—    Ak, tad es vēl varēšu dzīvot, atkal sākt jaunu dzīvi, mans mīļotais eņģeli! — iesaucās Monte-Kristo. — Liktenis, kas mani darījis spēcīgu pret maniem ienaidniekiem, kas man licis uzvarēt, nav gribējis, lai ar šo uzdevumu beidzas mana dzīve, bet licis man pazīt jaunu, lielāku uzdevumu pret lielāku ienaidnieku, ar lielāku spēku, ar visu vārgstošo cilvēci kopā! Ak, tad tu mīli mani, Haide! Tava mīlestība liks man aizmirst to, kas man ir jāaizmirst, tava mīlestība izlīdzinās, un no tās izaugs jauns spēks!

—    Es tevi mīlu, tev ir jādzīvo! — teica jaunā meitene.

—    Viens tavs vārds, mana saldā dzīvība, mani vairāk apskaidro nekā tie divdesmit gadi, kuri mani darīja gudru. Tu man esi vienīgā pasaulē, mana Haide, tu mani saisti pie dzīvības, tu mani darīsi laimīgu!

Un, sniegdams Valentīnai roku, Monte-Kristo kopā ar Haidi izgāja,

Pagāja stunda, un Valentīna aizvien vēl ceļos nometusies, mēma, trīcoša, stīvām acīm skatījās uz Moreli. Pēdīgi viņa sirds sāka atkal vāji pukstēt, viegla dvaša dvesa no lūpām un lēna trīsēšana, kura aizvien pavada dzīvības atgriešanos, pārskrēja pār viņa miesām.

Tad atvērās viņa acis, sākumā nespožas un stīvas, bet drīz vien skatiens atdzīvojās, tad sekoja apziņa, apziņai — sāpes.

—    Ak, mans Dievs, — viņš čukstēja izmisumā, — es vēl dzīvoju, grāfs mani ir apmānījis…

—    Draugs, — smaidīdama teica Valentīna, — atmosties jel un uzlūko mani!

Morelis skaļi iekliedzās un tad, it kā debesu parādības apžilbināts un satriekts, nokrita ceļos.

…Otrā dienā agrā rītā Valentīna un Maksimiliāns gāja \iz jūras krastu. Laimīgā Valentīna stāstīja savam mīļajam, kā Monte-Kristo ienācis viņas miršanas istabā, kā viņai visu atklājis, kā iemidzinājis viņu, lai visi un arī noziedzniece pamāte uzskatītu viņu par nomirušu un pārtrauktu vajāšanu, kā viņu Haide uzmodinājusi un izvedusi no kapu velves un vēlāk atvedusi šurp.

Viņi apakšzemes alas durvis atrada vaļā un izgāja jaukajā rītā, kad pie skaidrajām debesīm vēl mirdzēja pēdējās nakts zvaigznes.

Klinšu paēnā Morelis ieraudzīja kādu vīru, kurš likās gaidām uz zīmi nākt tuvāk; viņš par to teica Valentīnai.

—   Tas jau ir Džakopo, mūsu jahtas kapteinis.

Viņa tam pamāja.

—   Vai jums ir kaut kas, ko mums teikt? — jautāja Morelis.

—   Man jums no grāfa jānodod šī vēstule.

—   No grāfa? — abi izbrīnījušies izsaucās.

—   Jā, lasiet!

Morelis atplēsa vēstuli un lasīja:

„Mans mīļais Maksimiliān!

Ostā Tev noenkurots kāds kuģis. Džakopo Jūs aizvedīs uz Livorno, kur Nuartjē kungs sagaidīs savu mīļoto Valentīnu, lai viņu svētītu, pirms tā Tev sekos pie altāra. Viss, kas atrodas šinī alā, mans draugs, mans nams Elizejas laukos un mana pils Treporā ir Edmona Dantesa kāzu dāvana viņa bijušā patrona Moreļa dēlam. Vilfora jaunkundze dalīsies ar Tevi šinī bagātībā, jo es lūdzu viņu visu mantu, kas nāk no viņas tēva un no viņas brāļa Eduāra, kuri abi ir miruši, atdot nabagiem!

Lūdz to eņģeli, Maksimiliān, kurš tagad sargās Tavu dzīvību, arī mani pieminēt! Nu zini, Maksimiliān, kāpēc es pret Tevi izturējos tā, kā Tu to ne ikreiz saprati. Nav pasaulē ne laimes, ne nelaimes, tikai viens stāvoklis tiek ar otru salīdzināts. Kas augstākās sāpes izbaudījis, tas vien ir vērts un spējīgs augstākās laimības. Vajadzēja vēlēties mirt, Maksimiliān, lai zinātu, cik saldi ir dzīvot! Vajadzēja vecu ļaunumu atriebt, lai varētu izlīdzināt, vajadzēja vecu izdzīvot, lai saprastu jaunu. Vienīgā gudrība ir — neizsamist un aizvien sākt no jauna!

Tavs draugs

Edmons Dantess,

grāfs Monte-Kristo."

—       Ak, — teica Morelis, — grāfs ir pārāk augstsirdīgs, vai ne, mana Valentīna, mēs būtu apmierinājušies arī ar manu mantu, lai gan tā nav liela. Bet kur tad ir mūsu tēvišķais draugs, ved mūs pie viņa, Džakopo!

Džakopo izstiepa roku pret debesīm.

—       Kā? Ko jūs gribat sacīt? Kur ir grāfs? — jautāja Valentīna. — Kur ir Haide?

—   Lūk, tur! — teic^ Džakopo.

Abi skatījās uz to vietu, un tumši zilajā līnijā, kura šķīra apvārsni no jūras, abi pamanīja lielas, baltas buras.

—        Aizbraucis! — iesaucās Morelis^ — Aizbraucis, — ak, esi sveiks, mans draugs, — esi sveiks, manu tēv!

—        Mana draudzene, — nopūtās Valentīna, — mana mīļā māsa, esi sveika!

—        Vai mēs viņu jebkad vairs redzēsim? — teica Morelis, tik tikko valdīdams asaras.

—       Mīļais Maksimiliān, — nopietni teica Valentīna, — vai grāfs mums nav teicis, ka visa cilvēcīgā gudrība ir — tikai neizsamist!

SATURS

GRĀFS MONTE- KRISTO

OTRĀ GRĀMATA CETURTĀ DAĻA

I Nuartjē de Vilfora kungs 5

II Testaments 13

III             Telegrāfs 21

IV              Līdzeklis, kā dārznieku atsvabināt no 31 žurkām

V             Spoki 39'

VI             Dineja 46

VII              Ubags 56 VIII Māju ķildas 63

IX Precību nolūki 71

X Karaliskā prokurora kabinets gQ

XI Balle vasaras vidū gg

XII Ziņu ievākšana 94

XIII               Balle 10!

XIV             Sāls ar maizi 107 XV Senmerāna kundze HQ

XVI Solījums n6

XVII Vilforu ģimenes kapu velve 133

XVIII Protokols 137

XIX Jaunā Kavalkanti panākumi 143

XX Haide 154

PIEKTĀ DAĻA

I No Janinas ziņo

II Limonāde 181

III              Apsūdzība 188

IV              Maiznieks, kas dzīvo no rentes

V              Ielaušanās 202

VI              Viens 211

VII              Bošāns 215

VIIICeļojums

IXTiesa

XIzaicinājums

XIAizskartais gods

XIINakts _

XIIIDivkauja

XIVMāte un dēls

XVPašslcpkava

XVIValentīna

XVIIAtzīšanās

XVIIITēvs un meita

XIXLaulību līgums

XXCeļojums uz Beļģiju

SESTĀ DAĻA

IViesnīca «Pulkstenis un pudele"

IILikums

IiiParādība

IVLokusta

VValentīna

VIMaksimiliāns

VIIDanglāra čeks

vmPerlašēzas kapsēta

IXDalīšana

X„Lauvu bedre"

XISoģis

XIIZvērināto tiesa

XIIIApsūdzība

XIVSods

XVNams Melānas alejā

XVIPagātne

XVIIPepino

XVIIILuidži Varnpas ēdienkarte

XIXPiedošana

XXOktobra piektā diena

[1] neiespējamā kārotājs (latīņu vai.)

[2] izkāp!'

,.Uz priekšu!"

Content

Dimā (tēvs Aleksandrs Grāfs Monte-Kristo-2daļa

Otrā grāmata

CETURTĀ DAĻA

I Nuartjē de Vilfora kungs

II Testaments

III Telegrāfs

IV Līdzeklis, kā dārznieku atsvabināt no žurkām

V Spoki

VI Dineja

VII ubags

VIII Māju ķildas

IX Precību nolūki

X Karaliskā prokurora kabinets

XI Balle vasaras vidū

XII Zinu ievākšana

XIII Balle

XIV Sāls ar maizi

XV Senmerāna kundze

XVI Solījums

XVII De Vilforu ģimenes kapu velve

XVIII Protokols

XIX Jaunā Kavalkanti panākumi

XX Haide

PIEKTĀ DAĻA

I No Janīnas ziņo

II Limonāde

III Apsūdzība

IV Maiznieks, kas dzīvo no rentes

V Ielaušanas

VI Viens

VII Bošāns

VIII Ceļojums

IX Tiesa

X Izaicinājums

XI Aizskartais gods

XII Nakts

XIII Divkauja

XIV Māte un dēls

XV Pašslepkava

XVI Valentīna

XVII Atzīšanās

XIX Laulību līgums

XX Ceļojums uz Beļģiju

SESTĀ DAĻA

I Viesnīca „ Pulkstenis un pudele"

II Likums

III Parādība

IV Lokusta

V Valentīna

VI Maksimiliāns

VII Danglāra čeks

VIII Perlašezas kapsēta

IX Dalīšana

X „Lauvu bedre"

XI Soģis

XII Zvērināto tiesa

XIII Apsūdzība

XIV Sods

XV Nams Melānas alejā

XVI Pagātne

XVII Pepino

XVIII Luidži Vampas ēdienkarte

XIX Piedošana

XX Oktobra piektā diena

SATURS